Osudový nepřítel

Ross Macdonald

(1997)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Napínavý příběh, v němž detektiv Lew Archer řeší náročný případ s příliš mnoha otazníky a odhalí rodinné tajemství.

Ross Macdonald

OSUDOVÝ NEPŘÍTEL

Přeložila Barbora Traburová

Vydal Jiří Buchal v edici BB art v roce 2001

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © by Ross Macdonald

All rights reserved

Z anglického originálu The Instant Enemy

(First published in Warner Books, Inc)

přeložila © Barbora Traburová

Grafická úprava obálky © Robin Brichta

Jazyková korektura: BABYKA, Praha

Tisk: CENTA s.r.o., Vídeňská 113, Brno

První brožované vydání v českém jazyce

ISBN 80-7257-490-6

kapitola 1

Brzy ráno byl na Sepulvedě mírný provoz. Když jsem přejížděl nejvyšší bod průsmyku, na vzdálenější straně údolí se zpoza modrých skalních útesů vyhouplo oslnivé slunce. Asi na dvě minuty, než začal obvyklý den, vypadalo všechno svěže, nově a posvátně jako znovustvořené.

U Canoga Parku jsem sjel z dálnice a zastavil se v motelu na rychlou snídani za devadesát devět centů. Potom jsem pokračoval dál k Sebastianovým do Woodland Hills.

Keith Sebastian mi podrobně vysvětlil, jak jeho dům najdu. Měl moderní rohový dům vestavěný do svahu. Stráň se svažovala prudce dolů k okraji golfového hřiště, které se zelenalo po prvním zimním deštíku.

Keith Sebastian vyšel z domu v košili s krátkými rukávy. Byl to pohledný muž kolem čtyřicítky s hustými, vlnitými hnědými vlasy, na spáncích prošedivělými. Nestačil se ještě oholit a vypadalo to, jako kdyby měl obličej špinavý.

„To jste hodný, že jste hned přijel,“ řekl, když jsem se představil. „Uvědomuji si, že je to nekřesťanská hodina –“

„Vy jste si ji nevybral záměrně a mně to nevadí. Předpokládám, že se ještě nevrátila.“

„Ne, nevrátila. Od našeho telefonátu jsem zjistil, že ještě něco chybí. Moje brokovnice a krabička nábojů.“

„Myslíte si, že je vzala vaše dcera?“

„Obávám se, že to musela být ona. Skříň s puškami nebyla poškozená a nikdo jiný nevěděl, kde klíč je. Samozřejmě kromě mé ženy.“

Paní Sebastianová se jako na pokyn objevila v otevřených předních dveřích. Byla štíhlá, tmavá a přes své vyčerpání působila poměrně hezky. Měla čerstvě namalovanou pusu a na sobě nažehlené žluté lněné šaty.

„Pojďte dovnitř,“ vybídla nás oba. „Venku je zima.“ A jako na důkaz se otřásla a objala se oběma rukama. Ale třást se nepřestala.

„To je pan Lew Archer,“ řekl Sebastian. „Ten soukromý detektiv, kterému jsem volal.“ Představoval mě jako člověka, který přinese klid.

Odpověděla mu netrpělivě: „To mi došlo. Pojďte dál. Udělala jsem kávu.“

Posadil jsem se mezi ně u kuchyňského stolu a vypil hořkou kávu z úzkého hrnečku. Místo se mi zdálo velmi čisté a velmi prázdné. Oknem se dovnitř linulo ostré světlo.

„Umí Alexandria střílet z brokovnice?“ zeptal jsem se jich.

„To dokáže každý,“ pronesl ponuře Sebastian. „Stačí jen zmáčknout spoušť.“

Jeho žena se zapojila do řeči. „Sandy je vlastně docela dobrý střelec. Začátkem tohoto roku ji Hackettovi vzali s sebou na lov kachen. Jestli mohu něco podotknout, dost se mi to příčilo.“

„Už jsi podotkla,“ řekl Sebastian. „Já si myslím, že to pro ni byla dobrá zkušenost.“

„Vůbec se jí to nelíbilo. Poznamenala si to do svého deníčku. Protiví se jí zabíjení.“

„To ji přejde. Já vím, že tím udělala Hackettovým radost.“

„Už jsme zase u toho.“

Než však mohli pokračovat, zeptal jsem se: „A kdo vůbec jsou ti Hackettovi?“

Sebastian mi věnoval částečně dotčený a částečně blahosklonný pohled.

„Pan Hackett je můj šéf. Tedy, má kontrolu nad holdingovou společností, která ovládá spořitelní a úvěrovou firmu, kde jsem zaměstnán. Vlastní toho mnohem víc.“

„Včetně tebe,“ dodala jeho žena. „Ale ne moji dceru.“

„To není fér, Bernice. Nikdy jsem neřekl –“

Vstal jsem, obešel stůl a stoupl si čelem k nim. Oba vypadali trochu vyplašeně a zahanbeně.

„To je všechno moc zajímavý,“ řekl jsem. „Ale nevstával jsem v pět ráno, abych byl svědkem rodinné hádky. Zpátky k vaší dceři Sandy. Jak je stará, paní Sebastianová?“

„Sedmnáct. Je v posledním ročníku.“

„Ve škole nemá problémy?“

„Neměla, ale během posledních několika měsíců se zhoršila. Tehdy začal její prospěch dost silně pokulhávat.“

„Proč?“

Sklopila oči k hrnku s kafem. „Vlastně pořádně nevím.“ Znělo to vyhýbavě, jako by nechtěla dát odpověď ani sobě.

„Samozřejmě že víš proč,“ vpadl jí do řeči manžel. „To všechno se táhne od té doby, co se chytla toho pochybnýho chlapa. Davy, nebo jak se jmenuje.“

„Není to chlap. Je to devatenáctiletý kluk a my jsme se v celé té situaci zachovali ohavně.“

„V jaké situaci, paní Sebastianová?“

Napřáhla ruce, jako kdyby chtěla celou situaci obsáhnout, a potom je v zoufalství spustila zpět k tělu. „Situaci s tím chlapcem. Nezvládli jsme to.“

„Myslí tím, že jsem to jako obvykle nezvládl já,“ řekl Sebastian. „Ale dělal jsem jen, co jsem musel. Sandy začala být nezvladatelná. Chodila za školu, aby se mohla odpoledne scházet s tím klukem. Noci trávila na Stripu a bůhví kde ještě. Minulou noc jsem šel ven a sledoval jsem je –“

Jeho žena ho přerušila. „Nebylo to minulou noc. Bylo to předminulou noc.“

„To je jedno, kdy to bylo.“ Zdálo se, že mu pod neutuchající sprškou jejího nesouhlasu slábne hlas. Přešel do jakéhosi zpěvného výkřiku. „Načapal jsem je ve West Hollywoodu v pochybný putyce. Seděli tam na veřejnosti a drželi se kolem ramen. Řekl jsem mu, že jestli nenechá moji dceru na pokoji, ustřelím mu tu jeho zatracenou hlavu brokovnicí.“

„Manžel se dívá hodně na televizi,“ poznamenala paní Sebastianová suše.

„Jestli se ti to líbí, tak si ze mě, Bernice, dělej legraci. Někdo to musel udělat. Moje dcera se dala dohromady s kriminálníkem. Dovedl jsem ji domů a zamkl v jejím pokoji. Co jsem měl dělat?“

Jeho žena pro jednou mlčela. Otočila svou pěknou tmavou hlavu ze strany na stranu.

Zeptal jsem se: „Vy víte, že ten mladý muž je kriminálník?“

„Odseděl si trest v okresním vězení za krádež auta.“

„Jízda pro zábavu,“ podotkla.

„Říkej si tomu, jak chceš. Stejně to nebyl první přestupek.“

„Jak to víte?“

„Bernice to četla v jejím deníku.“

„Rád bych se na ten slavný deník podíval.“

„Ne,“ řekla paní Sebastianová. „Už takhle je špatný, že jsem ho četla já. Neměla jsem to dělat.“ Zhluboka se nadýchla.

„Obávám se, že nejsme moc dobrými rodiči. Je to stejně tak moje vina jako manželova. Ale tím se nebudeme zabývat.“

„Teď ne.“ Byl jsem z té generační války utahaný, unavený z útoků a protiútoků, z nových hádek a z nového vyjednávání, z nekonečných diskuzí. „Jak dlouho je vaše dcera pryč?“

Sebastian se podíval na hodinky. „Téměř dvacet tři hodin. Pustil jsem ji ven z pokoje včera ráno. Zdálo se, že se uklidnila –“

„Byla vzteky bez sebe,“ poznamenala její matka. „Ale když ráno vstávala do školy, nikdy by mě nenapadlo, že tam vůbec nemá v úmyslu jít. Vlastně jsme nic netušili asi až do šesti hodin včera večer, když nepřišla domů na večeři. Zavolala jsem její třídní učitelce a zjistila, že celý den byla za školou. To už byla tma.“

Podívala se z okna, jako kdyby tmu nemělo nikdy vystřídat světlo. Sledoval jsem její pohled. Po travnatém golfovém hřišti si vykračovali dva lidé, muž a žena. Oba bělovlasí, jako kdyby zestárli v honbě za malým bílým míčkem.

„Jedné věci nerozumím,“ řekl jsem. „Když jste si mysleli, že šla včera ráno do školy, jak to bylo s tou puškou?“

„Musela si ji dát do kufru ve voze,“ odpověděl Sebastian.

„Aha. Řídí auto.“

„To je taky důvod, proč máme strach,“ Sebastian vystrčil obličej dopředu přes stůl. Cítil jsem se jako barman, s kterým se radí opilec. Byl to však strach, který ho opil. „Máte přece nějakou zkušenost v těchhle záležitostech. Proč by si proboha brala moji brokovnici?“

„O jednom možném důvodu vím, pane Sebastiane. Řekl jste jí, že s ní ustřelíte jejímu příteli hlavu.“

„Přece mě nemohla brát vážně.“

„Já bych vás vážně bral.“

„Já taky,“ přidala se jeho žena.

Sebastian svěsil hlavu jako vězeň na lavici obžalovaných. Ale pro sebe si zamumlal: „Přísahám bohu, že ho zabiju, jestli ji nepřivede zpátky.“

„Uvažuješ skvěle, Keithe,“ poznamenala jeho žena.

kapitola 2

Tahanice mezi nimi mně začala jít na nervy. Požádal jsem Sebastiana, aby mi ukázal skříň s puškami. Vzal mě do malé pracovny, která byla napůl knihovnou a napůl úschovnou pušek.

V mahagonové skříni byly za sklem vyrovnány lehké i těžké pušky, ale místo pro dvouhlavňovou brokovnici bylo prázdné. V knihovně měli sbírku bestselerů a publikací knižních klubů a jednu šedou řadu učebnic ekonomie a reklamní psychologie.

„Vy děláte v reklamě?“

„Styk s veřejností. Jsem šéfem oddělení pro styk s veřejností v bance Centennial Savings and Loan. Vlastně tam mám dnes ráno být. Rozhodujeme o plánu na příští rok.“

„To snad může jeden den počkat?“

„Nevím.“

Otočil se ke skříni s puškami. Odemkl ji a také zásuvku pod ní, kde měl náboje. Odemykaly se jedním mosazným klíčem.

„Kde byl klíč?“

„V horní zásuvce mého stolu.“ Otevřel zásuvku a ukázal mi ji. „Sandy samozřejmě věděla, kde klíč mám.“

„Ale každý jiný ho mohl snadno najít.“

„To je pravda. Ale já jsem si jist, že ho vzala ona.“

„Proč?“

„Jednoduše mám ten pocit.“

„Použila by pušku zbrkle, bez rozmýšlení?“

„Samozřejmě že ne. Když jste školený ve střelbě, těžko budete používat zbraň zbrkle.“

„Kdo ji trénoval?“

„Přirozeně, že já. Jsem její otec.“

Popošel ke skříni s puškami a dotkl se hlavně těžké kulovnice. Opatrně zavřel skleněné dveře a zamkl je. Musel si všimnout svého odrazu ve skle. Udělal krok zpět a uhladil si zarostlou bradu dlaní.

„Vypadám hrozně. Není divu, že se do mě Bernice naváží. Můj obličej je v rozkladu.“

Omluvil se a odešel, aby si dal obličej zase dohromady. Podíval jsem se na svůj obličej do skla. Nevypadal jsem příliš vesele. Brzy po ránu jsem nebýval zrovna nejbystřejší, ale dal jsem si dohromady nejasnou neveselou myšlenku: Sandy pochází se středostavovské rodiny, kde panují napjaté vztahy, a já se mám pro tuto chvíli stát jejich prostředníkem.

Paní Sebastianová vešla tiše do pokoje a postavila se vedle mě před skříň se zbraněmi.

„Vzala jsem si skauta,“ poznamenala.

„Znám horší osudy.“

„Jmenujte mi nějaké. Moje matka mě varovala, abych si nic nezačínala s hezkými muži. Říkala mi, vem si inteligenta. Ale já ji neposlechla. Měla jsem zůstat dál u kariéry modelky. Alespoň se mohu spolehnout na své vlastní kosti.“ Poplácala se po boku blíž ke mně.

„Máte dobré kosti. Jste také velmi upřímná.“

„Dopracovala jsem se k tomu během noci.“

„Ukažte mi deník vaší dcery.“

„Neukážu.“

„Stydíte se za ni?“

„Za sebe,“ řekla. „Co by vám mohl deník říct víc než já?“

„Například, jestli spala s tím chlapcem.“

„Samozřejmě že ne,“ řekla trochu rozhořčeně.

„Nebo s někým jiným.“

„To je nesmysl.“ Ale obličej jí zbledl.

„Spala?“

„Samozřejmě že ne. Sandy je výjimečně nevinná na svůj věk.“

„Nebo byla. Doufejme, že stále je.“

Bernice Sebastianová byla v úzkých. „Já – my jsme vás nenajali, abyste mi kázal o morálce mé dcery.“

„Vy jste mě nenajali, tečka. U nejistého případu, jako je tenhle, potřebuji zálohu.“

„Co tím myslíte – nejistý?“

„Vaše dcera může přijít kdykoli domů. Nebo můžete vy a váš manžel změnit názor –“

Zarazila mě netrpělivým mávnutím ruky. „Dobrá, kolik chcete?“

„Dvoudenní plat a výdaje, řekněme dvě stě padesát.“

Posadila se za stůl. Z druhé zásuvky vyndala šekovou knížku a vypsala mi šek. „Co ještě?“

„Nějaké její novější fotky.“

„Posaďte se, nějaké vám přinesu.“

Když byla pryč, prostudoval jsem pečlivě ústřižky šekové knížky. Po zaplacení mé zálohy zbylo Sebastianovým na kontě méně než dvě stě dolarů. Jejich elegantní nový dům zabudovaný do prudkého svahu byl téměř dokonalým obrázkem jejich života.

Paní Sebastianová se vrátila s balíčkem fotografií. Sandy vypadala jako vážná dívka. Tmavou pletí a vlasy se podobala matce. Na většině fotek byla zachycena při nějaké činnosti: jela na koni, na kole, stála na skokanském můstku připravená ke skoku, mířila puškou. Puška vypadala jako ta samá dvaadvacítka, která byla ve skříňce s puškami. Držela ji, jako by ji uměla používat.

„Co tahle fotka s puškou, paní Sebastianová? Byl to nápad Sandy?“

„Keithův. Jeho otec ho vychoval pro lov. Keith předal tu skvělou tradici dceři.“ Její hlas zněl jízlivě.

„Je to vaše jediné dítě?“

„Ano. Nemáme syna.“

„Mohl bych si prohlédnout její pokoj?“

Žena zaváhala. „Co si myslíte, že tam najdete? Důkazy o transvestitismu? Drogy?“

Stále se snažila být jízlivá, ale mně přišly její otázky normální. Už jsem v pokojích mladých lidí našel podivnější věci.

Sandin pokoj byl plný svěžích vůní a slunečního světla. Našel jsem přesně to, co člověk může čekat v ložnici nevinné, vážné studentky posledního ročníku gymnázia. Hodně mikin, sukní a knih, jak učebnic, tak i několik dobrých románů jako Silný vítr na Jamajce. Plyšový zvěřinec. Univerzitní vlaječky, většinou Ivy League. Toaletka s růžovými varhánky, na které byla v geometrických vzorech vyložena kosmetika. Fotografie další mladé dívky smějící se ze stříbrného rámu na stěně.

„Kdo to je?“

„Sandina nejlepší kamarádka, Heidi Genslerová.“

„Rád bych si s ní promluvil.“

Paní Sebastianová váhala. Zaváhání to byla rychlá, ale napjatá a věcná, jako kdyby si plánovala dopředu jednotlivé kroky ve hře o vysokou sázku.

„Genslerovi o tom nevědí,“ řekla.

„Nemůžete hledat svou dceru a zároveň to udržovat v tajnosti. Jsou Genslerovi vašimi přáteli?“

„Jsou to sousedi. Skutečnými přítelkyněmi jsou děvčata.“

Najednou se rozhodla. „Poprosím Heidi, aby se tu zastavila, než půjde do školy.“

„Proč ne hned?“

Odešla z místnosti. Rychle jsem prohlédl možné úkryty – pod růžovým oválným koberečkem z beránka, pod matracemi, na vysoké tmavé polici v šatníku, vzadu a vespod v komodě. Vytřepal jsem několik knih. Ze Sonetů z Portugalska vypadl kousek papíru. Sebral jsem ho z koberce. Byl to kousek stránky z linkovaného sešitu, na který někdo pečlivým tiskacím písmem napsal černým inkoustem:

·

Poslyš, kotě, způsobuješ bolest

krvi, která kolotá v mém těle.

Myslím, že si radši otevřu tepnu

a vypustím tu zatracenou krvavou studnu.

·

Paní Sebastianová mě pozorovala ze dveří. „Jste velmi důkladný, pane Archere. Co je to?“

„Krátký verš. Zajímalo by mě, jestli to napsal Davy.“

Vyškubla mi ho z ruky a přečetla si ho. „Mně nedává žádný smysl.“

„Mně ano.“ Vytrhl jsem jí papírek zpátky a uložil ho do peněženky. „Přijde Heidi?“

„Přijde za okamžik. Právě dojídá snídani.“

„Dobrá. Máte nějaké dopisy od Davyho?“

„Samozřejmě že ne.“

„Myslel jsem si, že třeba psal Sandy. Zajímalo by mě, jestli je tenhle verš psaný jeho rukopisem.“

„To teda nevím.“

„Vsadil bych se, že je. Nemáte fotku Davyho?“

„Kde bych vzala jeho fotku?“

„Tam, kde jste vzala deník vaší dcery.“

„Nemusíte mi to pořád předhazovat.“

„Nepředhazuji vám to. Prostě bych si ho rád přečetl. Mohl by mi hodně pomoct.“

Opět zaváhala a upřela zrak dopředu, jako by chtěla dohlédnout do budoucnosti.

„Kde je ten deník, paní Sebastianová?“

„Už ho nemám,“ řekla opatrně. „Zničila jsem ho.“

Podle mě lhala a já se nesnažil svůj dojem skrývat. „Jak jste ho zničila?“

„Sežvýkala jsem ho a spolkla, když to chcete vědět. Teď mě budete muset omluvit. Příšerně mě bolí hlava.“

Počkala u dveří, než vyjdu z pokoje, a potom zavřela dveře a zamkla. Zámek byl nový.

„Čí to byl nápad dát sem zámek?“

„Vlastně to chtěla Sandy. Posledních několik měsíců chtěla víc soukromí. Víc než bylo zdrávo.“

Vešla do další ložnice a zavřela dveře. Našel jsem Sebastiana v kuchyni u stolu, jak pil kafe. Umyl se a oholil, učesal si vlnité hnědé vlasy, oblékl si kravatu a sako a nasadil nadějnější výraz.

„Dáte si ještě kávu?“

„Ne, děkuju.“ Vyndal jsem si malý černý zápisník a posadil se vedle něho. „Mohl byste mi Davyho popsat?“

„Mně připadal jako mladej gauner.“

„Gauneři bývaj různých tvarů a velikostí. Jak byl vysoký, přibližně?“

„Asi jako já. Obutý měřím metr osmdesát.“

„A vážil?“

„Vypadal statně, možná na osmdesát kilo.“

„Měl atletickou postavu?“

„Asi by se to tak dalo říct.“ V jeho hlase bylo slyšet soutěživý tón. „Ale mohl bych ho přeprat.“

„O tom nepochybuju. Popište mi jeho obličej.“

„Nevypadá zas tak špatně. Ale má takový ten zatvrzelý výraz jako všichni jemu podobní.“

„Předtím nebo potom co jste mu nabídl, že ho zastřelíte?“

Sebastian se chtěl zvednout. „Podívejte se, jestli chcete jít proti mně, za co si myslíte, že vás platíme?“

„Za tohle,“ odpověděl jsem, „a za mnoho dalších nudných výslechů. Myslíte si snad, že si takhle představuju dobře strávený volný čas?“

„Já také ne.“

„Ne, ale je to váš čas. Jakou měl barvu vlasů?“

„Světlé.“

„Nosí dlouhé vlasy?“

„Krátké. Zřejmě mu je ustřihli ve vězení.“

„Modré oči?“

„Asi jo.“

„Měl vousy?“

„Ne.“

„Co měl na sobě?“

„Klasickou uniformu. Úzké kalhoty nízko do pasu, vybledlou modrou košili, vysoké boty.“

„Jak mluvil?“

„Pusou.“ Sebastianovy jalové pocity se stávaly ještě jalovějšími.

„Vzdělaně nebo nevzdělaně? Slangově nebo spisovně?“

„Nevím, neslyšel jsem ho mluvit delší dobu, abych to mohl říct. Byl vzteklej. Oba jsme byli.“

„Jak byste ho v kostce charakterizoval?“

„Holomek. Nebezpečný holomek.“ Otočil se podivně rychlým pohybem a podíval se na mě s očima dokořán, jako bych ta slova právě pronesl o něm. „Poslyšte, musím do kanceláře. Máme důležitou poradu o programu na příští rok. A potom obědvám s panem Hackettem.“

Než odjel, podařilo se mi z něho dostat popis automobilu jeho dcery. Byl to loňský model dvoudveřového dartu světle zelené barvy, zaregistrovaný na jeho jméno. Nedovolil mi, abych ho nahlásil na oficiální seznam pohřešovaných aut. Nesměl jsem o tom nic říct policii.

„Vy nevíte, jak to chodí v mý branži,“ vysvětloval. „Musím působit celkově dobrým dojmem. Když se ten dojem zhroutí, jsem vyřízený. V oblasti spoření a půjček je důvěra nezbytným předpokladem.“

Odjel v novém oldsmobilu, který ho podle šekových útržků stál sto dvacet dolarů měsíčně.

kapitola 3

Na Heidi Genslerovou jsem nemusel čekat dlouho. Byla to čisťounká dívka v dospívajícím věku, se světlými rovnými vlasy, které jí sahaly po útlá ramena. Nevypadala namalovaně. Přes rameno měla baťůžek s učebnicemi.

V jejích bledě modrých očích se skrývala nejistota. „Vy jste ten pán, který se mnou chce mluvit?“

Řekl jsem jí, že ano. „Jmenuji se Archer. Pojďte dál, slečno Genslerová.“

Podívala se do domu. „Co se děje?“

Paní Sebastianová se vynořila ze svého pokoje v nadýchaném růžovém županu. „Pojď dál, Heidi, neboj se. Jsi hodná, že jsi přišla.“ Její hlas nezněl mateřsky.

Heidi vešla dovnitř a zůstala stát v rozpacích v předsíni. „Stalo se něco Sandy?“

„Nevíme, drahoušku. Když ti povím holá fakta, musíš mi slíbit jednu věc. Že o tom nebudeš mluvit ani ve škole, ani doma.“

„Nebudu. Nikdy jsem nic neprozradila.“

„Co tím myslíš? Že jsi nikdy nic neprozradila?“

Heidi se kousla do rtu. „Myslím tím – nemyslím tím nic.“ Paní Sebastianová se k ní přiblížila jako růžový pták a dychtivou tmavou hlavu vystrčila dopředu. „Ty jsi věděla, co je mezi ní a tím chlapcem?“

„Nemohla jsem tomu zabránit.“

„A nikdy jsi nám o tom nic neřekla? To od tebe nebylo kamarádské.“

Dívka neměla daleko k slzám. „Sandy je moje kamarádka.“

„Dobře. Tak nám tedy pomůžeš, abychom ji v bezpečí dostali domů, viď?“

Dívka přikývla. „Utekla s Davym Spannerem?“

„Než ti odpovím, nezapomeň, že jsi slíbila, že o tom nebudeš s nikým mluvit.“

Vložil jsem se do toho: „To opravdu není zapotřebí, paní Sebastianová. A já bych byl opravdu rád, kdybych mohl položit Heidi sám několik otázek.“

Otočila se ke mně. „Jak si mohu být jistá, že budete diskrétní?“

„Nemůžete. Nemáte nad situací kontrolu. Věc se vám vymkla z ruky. Tak proč neodejdete a nenecháte mě pracovat?“

Paní Sebastianová odmítla odejít. Zdálo se, že má chuť mě vyhodit. Bylo mi to jedno. Vypadalo to, že je to další případ, při kterém si neudělám žádné přátele a z kterého bude velmi málo peněz.

Heidi se dotkla mé ruky. „Pane Archere, můžete mě odvézt do školy? Když tu Sandy není, nemám s kým jet.“

„To je dobrý nápad. Kdy chcete jet?“

„Kdykoliv. Když budu na první hodině příliš brzy, mohu si aspoň udělat nějaké úkoly.“

„Vezla vás Sandy do školy včera?“

„Ne. Jela jsem autobusem. Zavolala mi včera ráno, asi touhle dobou. Řekla, že nejde do školy.“

Paní Sebastianová se nahnula dopředu. „Řekla ti, kam pojede?“

„Ne.“ Dívka se nyní tvářila zarytě a umíněně. Jestli něco věděla, Sandině matce to říct nehodlala.

Paní Sebastianová řekla: „Myslím, Heidi, že lžeš.“

Dívka se začervenala a oči se jí zamlžily. „Nemáte vůbec právo něco takového říkat. Nejste moje matka.“

Opět jsem zasáhl. V domě Sebastianů bych se už nedověděl nic, co by stálo za to. „Pojďte,“ řekl jsem dívce, „odvezu vás do školy.“

Vyšli jsme ven, nasedli do auta a zamířili dolů k dálnici. Heidi seděla velmi vážně a brašnu s učebnicemi položila mezi nás na sedadlo. Zřejmě si vzpomněla, že nesmí jezdit s cizími muži autem. Za chvilinku ale pronesla: „Paní Sebastianová viní mě. To není spravedlivé.“

„Z čeho viní?“

„Ze všeho, co Sandy dělá. Že se mi Sandy svěřuje přece ještě neznamená, že jsem zodpovědná.“

„Svěřuje se?“

„No, například o Davym. Nemůžu přeci utíkat za paní Sebastianovou se vším, co Sandy řekne. To bych byla práskač.“

„Existujou ještě horší věci.“

„Jako například?“ Zpochybňoval jsem její zásady, proto asi měla v hlase vzdor.

„Například kdyby se vaše kamarádka dostala do nesnází a vy jste nehnula ani prstem, abyste tomu zabránila.“

„Já ji do nesnází nedostala. Jak jsem ji mohla zastavit? A vůbec, není v tom, jak si myslíte.“

„Já nemluvím o tom, že by čekala dítě. To je zanedbatelný problém ve srovnání s jinými věcmi, které se mohou dívce přihodit.“

„Jaké jiné věci?“

„Třeba, že se nedožije toho, aby dítě měla. Nebo že náhle zestárne.“

Heidi vydala tichounký zvuk jako poplašené zvířátko. Potichu pronesla: „To se svým způsobem stalo Sandy. Jak to víte?“

„Setkal jsem se s tím u jiných dívek, které nedokázaly čekat. Znáte Davyho?“

Váhala s odpovědí. „Setkala jsem se s ním.“

„Co si o něm myslíte?“

„Je docela zajímavý,“ řekla opatrně. „Ale myslím si, že se pro Sandy nehodí. Je hrubý a nevázaný. Podle mě je to cvok. Sandy není ani jedno, ani druhé.“ V zamyšlení se odmlčela. „Prostě se jí stala nepříjemná věc. To je všechno. Zkrátka se to stalo.“

„Myslíte to, že se zamilovala do Davyho?“

„Myslím tím do toho druhého. Davy Spanner není ve srovnání s tím druhým tak špatný.“

„Kdo to je?“

„Nechtěla mi říct jeho jméno ani nic jiného o něm.“

„Tak jak víte, že s Davym si polepšila?“

„To je jednoduché. Sandy je mnohem veselejší než dřív. Mluvila stále jen o sebevraždě.“

„To bylo kdy?“

„V létě, než začala škola. Chtěla jít na Zuma Beach a utopit se. Vymluvila jsem jí to.“

„Co ji trápilo? Zapletla se s někým?“

„Asi by se to tak dalo říct.“

Heidi mi už nic jiného nehodlala prozradit. Dala svůj slavnostní slib Sandy, že nikdy neprozradí ani slovíčko, a už ho porušila tím, co mi řekla.

„Viděla jste někdy její deníček?“

„Ne. Vím, že si ho psala. Ale nikdy ho nikomu neukázala.“ Otočila se ke mně na sedadle a stáhla si sukni přes kolena. „Mohu se vás na něco zeptat?“

„Jistě.“

„Co se stalo Sandy? Myslím tím tentokrát.“

„Nevím. Odjela z domova před čtyřiadvaceti hodinami. Večer jí otec překazil schůzku s Davym ve West Hollywoodu. Odvlekl ji domů a zamkl ji přes noc v pokoji.“

„Není divu, že Sandy odešla z domova,“ poznamenala dívka.

„Mimochodem, vzala si s sebou otcovu pušku.“

„Na co?“

„Nevím. Ale dozvěděl jsem se, že Davy má trestní záznam.“

Dívka na skrytou otázku neodpověděla. Seděla a dívala se dolů na pěsti semknuté na klíně. Dojeli jsme k úpatí svahu a směřovali k Ventura Boulevardu.

„Vy si myslíte, že je teď s Davym, pane Archere?“

„Z toho předpokladu vycházím. Kudy teď?“

„Počkejte. Zastavte na kraji.“

Zastavil jsem v ranním stínu košatého dubu, který nějakým zázrakem přežil stavbu dálnice a bulváru.

„Vím, kde bydlí Davy,“ řekla Heidi. „Sandy mě jednou vzala k němu do kvartýru.“ Užila to otřepané slovo s určitou hrdostí, jako důkaz toho, že už je skoro dospělá. „Je to v Laurel Apartments na Pacifických Palisádách. Sandy mi řekla, že má byt zadarmo, protože dělá správce a stará se o bazén.“

„Co bylo, když jste ho navštívily?“

„Nic nebylo. Seděli jsme a povídali si. Bylo to velmi zajímavé.“

„O čem jste mluvili?“

„O lidech, jakým způsobem žijou. O tom, že lidi mají dnes špatné hodnoty.“

Nabídl jsem Heidi, že ji odvezu až do školy, ale řekla, že může jet autobusem. Nechal jsem ji stát na rohu – křehké stvoření, které se zdálo trochu ztracené ve světě velkých rychlostí a špatné morálky.

kapitola 4

U bulváru Sunset jsem zahnul ze Sepulvedy směrem do centra Pacifických Palisád a v ulici Chautauqua jsem odbočil doleva. Obytný dům Laurel Apartments byl v Elder Street, dlouhé ulici pozvolně se svažující k moři.

Byl jedním z novějších a menších obytných domů ve čtvrti. Nechal jsem auto u chodníku a vešel do dvora.

Bazén se krásně zrcadlil. Keře v zahradě byly zelené a pečlivě sestříhané. Mezi listy oslnivě zářily červené ibišky a purpurové klematisy.

Z jednoho přízemního bytu vyšla žena, která svým způsobem ladila s červenými ibišky. Na sobě měla oslnivé oranžovočerné domácí šaty, pod kterými se rýsovaly křivky jejího těla. Očividně byla zvyklá přitahovat pozornost. Pěkný obličej jí rámovaly obarvené vlasy a dávaly mu hrubší výraz. Měla elegantní opálené nohy a bosá chodidla.

Příjemným, zkušeným hlasem se mě zeptala, co chci.

„Vy jste správce?“

„Jmenuji se Smithová. Jsem majitelka. Právě teď volný byt nemám.“

Představil jsem se. „Rád bych vám položil pár otázek, jestli mohu.“

„O čem?“

„Pracuje pro vás Davy Spanner.“

„Opravdu?“

„Bylo mi řečeno, že ano.“

V jejím hlase byl patrný znavený tón: „Proč ho nikdo pro změnu nenechá na pokoji?“

„Nikdy jsem se o něho nezajímal. Neznám ho.“

„Ale jste policajt, ne? Budete ho otravovat tak dlouho, až ho opět zničíte. Tohle chcete?“ Její hlas byl tichý, ale plný síly jako hučení pece.

„Ne. A nejsem policajt.“

„Tak tedy sociální kurátor. Pro mě jste jeden jako druhej. Davy Spanner je dobrej kluk.“

„A při nejmenším má aspoň jednu dobrou kamarádku,“ řekl jsem v naději, že změním tón rozhovoru.

„Jestli myslíte mě, máte pravdu. Co chcete Davymu?“

„Jenom se ho chci zeptat na pár otázek.“

„Tak se zeptejte mě místo něho.“

„Dobře. Znáte Sandy Sebastianovou?“

„Viděla jsem ji. Je to hezká holčina.“

„Je tady?“

„Nebydlí tu. Bydlí s rodiči, někde v Údolí.“

„Od včerejšího rána nebyla doma. Je tady?“

„Pochybuju.“

„A co Davy?“

„Dnes ráno jsem ho ještě neviděla. Právě jsem vstala.“ Podívala se na nebe, jako kdyby světlo milovala, ale prožila část života ve tmě. „Takže jste polda.“

„Soukromý detektiv. Najal si mě Sandin otec. Myslím, že jste rozumná a necháte mě s Davym promluvit.“

„Já budu mluvit. Nechcete ho přece naštvat?“

Dovedla mě k malému bytu vzadu vedle vchodu do garáží. Na malé bílé vizitce na dveřích stálo jméno „David Spanner“, napsané stejným rukopisem jako verš, který vypadl ze Sandiny knihy.

Paní Smithová lehce zaklepala, a když se nikdo neozýval, zavolala: „Davy!“

Někde za dveřmi bylo slyšet hlasy, mladý mužský hlas a potom dívčí, který mi úplně bezdůvodně zrychlil tep. Slyšel jsem měkké kroky. Otevřely se dveře.

Davy nebyl vyšší než já, ale vypadalo to, že úplně zaplnil vchod. Pod černou mikinou se mu rýsovaly svaly. Měl rozcuchané blonďaté vlasy a vypadal rozespale. Na slunce se zadíval jako na svého největšího nepřítele.

„Chcete mluvit se mnou?“

„Je u tebe tvá přítelkyně?“ Tón paní Smithové jsem si nedokázal docela tak vysvětlit. Zajímalo mě, jestli na děvče žárlila.

Davy tón očividně pochopil. „Něco se děje?“

„Zdá se, že si to tenhle pán myslí. Říká, že je tvoje děvče pohřešovaný.“

„Jak může být pohřešovaná? Je tady.“ Jeho hlas byl nevýrazný, jako by potlačoval emoce. „Poslal vás bezpochyby její otec,“ obrátil se na mě.

„Ano.“

„Tak se vraťte a vyřiďte mu, že tohle je dvacátý století, druhá polovina. Možná že byly doby, kdy fotrovi prošlo, když zamkl svoji dceru do pokoje. Ale ty doby už jsou dávno pryč. Tohle že vzkazuju starýmu Sebastianovi.“

„Není starý. Ale zestárl během posledních čtyřiadvaceti hodin.“

„Fajn. Doufám, že umře. A Sandy taky doufá.“

„Mohu s ní mluvit?“

„Dám vám přesně jednu minutu.“ Paní Smithové řekl: „Prosím tě, běž na chvilku pryč.“

Mluvil k nám autoritativně, ale celkově připomínal spíš maniaka. Zdálo se, že si toho je paní Smithová vědoma. Odešla přes dvůr beze slov, ani se neohlédla zpět, jako kdyby se mu úmyslně podvolila. Když si sedla u bazénu, znovu jsem zauvažoval, co vlastně u ní dělá.

Otočil se ve dveřích a zavolal na dívku: „Sandy? Pojď sem na chvilku.“

Přišla ke dveřím a na očích měla tmavé brýle, které zbavovaly její tvář významu. Stejně jako Davy měla na sobě černou mikinu. Její tělo se zhroutilo dopředu a opřelo se o Davyho s takovou smutnou necudností, jaké jsou schopny jenom velmi mladé dívky. Obličej měla klidný a bledý, ústa se stěží pohybovala, když mluvila.

„Já vás neznám, nebo snad ano?“

„Poslala mě vaše matka.“

„Abyste mě odvlekl zpátky domů?“

„Vaši rodiče se pochopitelně zajímají o vaše plány. Jestli nějaké máte.“

„Řekněte jim, že se to brzy doví.“ Nezněla naštvaně. Měla nevýrazný a vyrovnaný hlas. Zdálo se, že zpoza tmavých brýlí se dívá na Davyho místo na mě.

Chovali se trochu posedle. Cítil jsem slabý, ošklivý zápach kouře, jako když hoří někde, kde by nemělo, jako žhářství spáchané dětmi, které si hrály se zápalkami.

Nevěděl jsem, jak s nimi mluvit. „Slečno Sebastianová, vaší matce je z toho dost zle.“

„Bude jí ještě hůř.“

„To zní jako výhrůžka.“

„To taky je. Ručím vám za to, že jí hůř bude.“

Davy potřásl hlavou směrem k ní. „Už nic neříkej. Stejně je minuta pryč.“ Okázale si zkontroloval čas na hodinkách a já jsem na okamžik zahlédl, co se mu odehrává v hlavě: velké plány, složitá nepřátelství. Složitý harmonogram, který se ne vždy hodil ke skutečnosti. „Vaše minuta už uplynula. Na shledanou.“

„Ještě jednou dobrý den. Potřebuju další minutu nebo dvě.“ Nechtěl jsem mu úmyslně odporovat, ale ani jsem se tomu nevyhýbal. Bylo důležité, abych zjistil, čeho je opravdu schopen. „Udělejte mi laskavost, slečno Sebastianová, sundejte si brýle, abych vás viděl.“

Uchopila oběma rukama brýle a sundala je z obličeje. Měla žhavé oči, ale působila spíš bezradným dojmem.

„Dej si je zpátky,“ řekl Davy.

Poslechla ho.

„Ty posloucháš mě, kotě, nikoho jiného.“ Obrátil se ke mně. „Co se týče vás, chci, abyste do minuty zmizel. To je rozkaz.“

„Nejste na rozkazování dost starý. Jestli odejdu, půjde slečna Sebastianová se mnou.“

„To si opravdu myslíte?“ Strčil ji dovnitř a zavřel dveře. „Nikdy nepůjde zpátky do té jeskyně.“

„Pořád je to lepší, než žít s psychopatem na hromádce.“

„Já nejsem psychopat!“

Na důkaz vymrštil pravou pěst k mé hlavě. Zaklonil jsem se a pěst prošla kolem mě. Ale velmi rychle za ní následovala jeho levačka a já ji dostal ze strany do krku. Zavrávoral jsem zpátky do zahrady, nebe se nade mnou rozhoupalo a já se snažil ještě vše vyvážit. Podpadkem jsem se však zachytil o betonový okraj bazénu. Temenem jsem dopadl na beton.

Davy byl mezi mnou a nebem. Skutálel jsem se na stranu. Kopl mě dvakrát do zad. Nějak se mi podařilo vstát a zapřel jsem se o něho. Jako bych se snažil zápasit s medvědem. Lehce mě zvedl do vzduchu.

Paní Smithová křikla: „Dost!“ Mluvila s ním jako s nějakým zpola ochočeným zvířetem. „Chceš jít zpátky do basy?“

Zarazil se, ale stále mě držel v medvědím objetí. Nemohl jsem pořádně dýchat. Rusovláska došla ke kohoutku a spustila hadici. Namířila ji naplno na Davyho. Trochu vody pokropilo i mě.

„Pusť ho.“

Davy mě pustil. Žena mu stále mířila hadicí doprostřed těla. Nesnažil se jí hadici vzít. Díval se na mě. Pozoroval jsem cvrčka, který se jako nemotorný člověk plazil po okraji bazénu v rozlité vodě.

Křikla na mě přes rameno: „Raděj odtud vypadněte a už nás neotravujte.“

Zmlátil mě a ona mě ještě urazila, ale šel jsem. Ne daleko: za roh, kde jsem měl zaparkované auto. Objel jsem blok a zaparkoval ho znovu na svažité silnici nad Laurel Apartments. Neviděl jsem vnitřní zahradu ani dveře, které do ní vedly. Ale vchod do garáže jsem viděl dobře.

Posadil jsem se a sledoval ho asi půl hodiny. Moje zraněné já se postupně dávalo dohromady. Podlitina na zádech mě pořád bolela.

Nečekal jsem, že mě Davy přepere. Znamenalo to, že stárnu anebo že byl dost tvrdý. Netrvalo ani půl hodiny, abych si uvědomil, že to bylo patrně obojí dohromady.

Ulice, kde jsem parkoval, se jmenovala Los Baňos. Byla to docela slušná ulice s novými domy podobnými bungalovům postavenými nad sebou ve svahu. Každý dům byl jiný. Například jeden naproti mně přes ulici, ten se spuštěnými roletami, měl třímetrový kus sopečné horniny vepředu. Auto na cestě ke garáži byl nový cougar.

Z domu vyšel muž v lehké kožené bundě, otevřel kufr u auta a vyndal malý plochý disk, který mě zaujal. Vypadalo to jako cívka s magnetofonovou páskou. Muž si mě všiml a zandal si předmět do kapsy u bundy.

Potom se rozhodl k většímu činu. Přešel silnici a zamířil ke mně. Pohyboval se s arogantní autoritou. Byl to velký, statný muž s pihovatou pleší. Jeho pronikavý, tvrdý pohled ve velkém ochablém usměvavém obličeji byl tak trochu šok, jako štěrk ve vaječném krému.

„Vy tady bydlíte, příteli?“ zeptal se mě.

„Jenom provádím průzkum. Vy tomu říkáte bydlet?“

„Nemáme rádi cizince, kteří tu špehujou. Tak co kdybyste popojel?“

Nechtěl jsem upoutávat pozornost. Nastartoval jsem. Zapamatoval jsem si poznávací číslo cougaru a číslo domu – Los Baňos 702.

Nevím, čím to je, že často bývám v ten pravý čas na správném místě. Právě jsem se rozjížděl, když z garáže v Laurel Apartments vycouval světle zelený třídveřák. Když auto zahnulo dolů směrem k pobřežnímu tahu, zahlédl jsem, že Sandy řídí a Davy sedí vedle ní na předním sedadle. Pustil jsem se za nimi. Na magistrále zabočili doprava, na úpatí Sunsetu projeli na žluté světlo a já zůstal stát se zaťatými zuby na červenou.

Jel jsem až do Malibu, jestli je náhodou někde nechytnu, ale měl jsem smůlu. Vrátil jsem se do Laurel Apartments na Elder Street.

kapitola 5

Na vizitce u dveří bytu číslo jedna stálo: „Paní Laurel Smithová“. Otevřela dveře přes řetěz a houkla na mě:

„Vyhnal jste ho. Doufám, že jste spokojenej.“

„Myslíte tím, že definitivně odjeli?“

„Nebudu se s váma bavit.“

„Raděj byste měla. Nerad dělám problémy úmyslně, ale může se stát, že nějaké budou. Jestli je Davy Spanner propuštěný na podmínku, porušil ji, když na mě zaútočil.“

„Koledoval jste si o to.“

„To záleží, na čí straně jste. Jak je vidět, straníte Davymu. V tom případě byste měla se mnou raději spolupracovat.“

Zauvažovala o tom. „Jak spolupracovat?“

„Jde mi o to děvče. Jestli ji dostanu domů v rozumném stavu a rozumném čase – řekněme dneska – nepůjdu proti Davymu. Jinak ano.“

Odhákla řetěz. „Tak dobře, pane božskej. Pojďte dál. Je tady nepořádek, ale vy taky nejste moc spořádanej.“

Usmála se koutkem úst a jedním okem. Myslím, že na mě chtěla být naštvaná, ale v jejím životě se toho událo tolik, že naštvaná nedokázala zůstat. Podle dechu jsem poznal, že už měla něco vypito.

Hodiny na krbové římse ukazovaly půl jedenácté. Stály pod skleněným krytem, který jako by měl chránit Laurel Smithovou před úprkem času. Ostatní věci v obývacím pokoji, přecpaný nábytek, cetky a smetiště časopisů působily odcizeným dojmem. Jako kdybyste seděli v čekárně a nemohli se uvolnit ze strachu, kdy vás zavolá zubař. Nebo psychiatr.

V rohu pokoje byl zapnutý malý televizor se ztlumeným zvukem. Laurel Smithová řekla omluvně: „Nikdy jsem se na televizi nedívala. Ale před pár týdny jsem ji vyhrála v jedné soutěži.“

„V jaké soutěži?“

„V jedný telefonní. Zavolali mi a zeptali se mě, jaké je hlavní město Kalifornie. Řekla jsem Sacramento a oni mi sdělili, že jsem vyhrála přenosnou televizi, právě tuhle. Myslela jsem si, že to je fór, ale za hodinu se s ní objevili tady.“

Vypnula ji. Posadili jsme se každý na jeden konec pohovky čelem k sobě.

Mezi námi byl stolek s kouřovým sklem. Velké okno s krásnou vyhlídkou za námi bylo plné modrého nebe a modrého moře.

„Povězte mi o Davym.“

„Není toho moc co říct. Přijala jsem ho před pár měsíci.“

„Jak to myslíte – přijala?“

„Aby tady dohlížel na pořádek. Potřeboval práci na částečný úvazek, chce začít studovat vysokou školu začátkem roku. Podle toho, jak se dnes ráno choval, byste to neřekl, ale je to cílevědomý mladík.“

„Věděla jste, že byl ve vězení, když jste ho najímala?“

„Jistě. Proto jsem se o jeho případ začala zajímat. Taky jsem mívala potíže –“

„Potíže se zákonem?“

„To jsem neřekla. A nebudeme mluvit o mně, ano? Měla jsem kapku štěstí v obchodech s realitami. Když jsem měla štěstí já, chtěla jsem se o ně s někým podělit. Tak jsem dala Davymu práci.“

„Mluvila jste s ním nějak víc?“

Krátce se zasmála. „To bych řekla. Ten kluk by vám vymluvil díru do hlavy.“

„O čem?“

„O čemkoli. Jeho hlavní téma je, jak jde tahle země do háje. V tom má asi pravdu. Říká, že ho pobyt ve vězení naučil pohlížet na všechno z žabí perspektivy.“

„Mně připadá jako právník sázkové kanceláře.“

„Davy má na víc,“ řekla obranným tónem. „Je víc než jenom žvanil. A vůbec není typ ze sázkové kanceláře. Je to vážný chlapec.“

„V čem je vážný?“

„Chce být dospělý a skutečný muž a dělat něco užitečného.“

„Myslím, že vás tahá za nos, paní Smithová.“

„Ne.“ Zavrtěla obarvenou hlavou. „Netahá mě za nos. Možná že balamutí trochu sebe. Samozřejmě že má dost problémů. Mluvila jsem s jeho sociálním kurátorem –“ Zaváhala.

„Kdo je jeho sociální kurátor?“

„Zapomněla jsem jeho jméno.“ Šla k telefonnímu seznamu v předsíni a zalistovala v něm. „Pan Belsize. Znáte ho?“

„Setkali jsme se. Je to dobrý člověk.“

Laurel Smithová se posadila blíž ke mně. Zdálo se, že trochu roztává, ale pohled měla stále napjatý. „Pan Belsize se mi přiznal, že v Davyho případě riskuje. Myslím tím, že ho doporučil na podmínečné propuštění. Řekl, že to Davy může zvládnout, ale taky nemusí. Řekla jsem, že jsem ochotná to taky risknout.“

„Proč?“

„Nemůžete žít jenom pro sebe. To jsem zjistila.“ Náhle se jí obličej rozzářil úsměvem. „To jsem si ale vybrala tvrdý oříšek, co?“

„To teda jo. Řekl Belsize, jaký má Davy vlastně problém?“

„Má citový problém. Když se naštve, myslí si, že jsme všichni jeho nepřátelé. Dokonce i já. Ale na mě nikdy ruku nevztáhl. Ani na nikoho jiného, až dneska ráno.“

„To můžete říct jenom o těch, které znáte.“

„Vím, že měl v minulosti problémy,“ řekla. „Já mu chci ale dát naději. Vy nevíte, co si ten chlapec prožil – dětský domov, adoptivní rodina a všude ho vykopli. Nikdy neměl svůj vlastní domov, nikdy neměl matku ani otce.“

„Přesto se ale musí naučit normálnímu chování.“

„Já to vím. Myslela jsem, že s ním začínáte mít sympatie.“

„Sympatizuju s ním, ale to Davymu nepomůže. Zahrává si s mladou dívkou. Musí ji přivést zpátky. Její rodiče by ho mohli žalovat, a to by se taky mohl dostat z basy až kolem čtyřicítky.“

Přitiskla si ruce na prsa. „To nemůžeme dovolit.“

„Kam by ji mohl odvézt, paní Smithová?“

„Nevím.“

Prsty si prohrábla obarvené vlasy, potom vstala a přistoupila k velkému oknu s vyhlídkou. Jak ke mně stála zády, tělo se jí odráželo ve světle jako pouhá věc. Moře bylo zarámované do tmavě červených závěsů a působilo starobyle, jako Středozemní moře, jako hříšnost, která je tu odnepaměti.

„Už si ji sem někdy vzal?“ promluvil jsem k černooranžovým zádům.

„Přivedl mi ji představit minulý týden – předminulý týden.“

„Mají v úmyslu se vzít?“

„To asi ne. Jsou moc mladý. Jsem si jistá, že Davy má jiné plány.“

„Jaké jsou jeho plány?“

„Už jsem vám říkala, že chce jít do školy a tak. Chce se stát lékařem nebo právníkem.“

„Může mluvit o štěstí, když se nedostane do vězení.“

Obrátila se ke mně a třela si ruce. Vydávaly suchý, zneklidňující zvuk. „Co mám dělat?“

„Nechte mě prohlédnout jeho byt.“

Na okamžik ztichla a podívala se na mě, jako by pro ni bylo obtížné člověku důvěřovat.

„Asi je to dobrý nápad.“

Vzala si klíče. Těžký svazek klíčů cinkal jako obrovský magický náramek. Vizitka se jménem „David Spanner“ už na jeho dveřích nebyla. Jako by už se skutečně nikdy neměl vrátit.

Byt byl jednopokojový se dvěma rozkládacími postelemi v rohu. V obou postelích se spalo a nebyly ustlané. Paní Smithová stáhla přikrývky a prohlížela prostěradla.

„Nemůžu říct, jestli spolu spali,“ řekla.

„Řekl bych, že ano.“

Podívala se na mě s obavami. „Ta holka přece není pod zákonem?“

„Ne. Ale jestli ji vezme někam proti její vůli – nebo když ona bude chtít pryč a on ji násilím přinutí –“

„Já vím, bude to únos. Ale Davy by tohle neudělal. Má ji rád.“

Otevřel jsem šatnu. Byla prázdná.

„Oblečení moc neměl,“ řekla. „Nezajímal se o oblečení a podobné věci.“

„O co se zajímal?“

„O auta. Ale když je v podmínce, tak nesmí řídit. Podle mě taky proto si začal s tím děvčetem. Ona má auto.“

„A její otec má pušku. Teď ji má Davy.“

Otočila se tak rychle, že se jí zatočila sukně. „To jste mi před tím neřekl.“

„A proč je to pro vás tak důležité?“

„Mohl by někoho zastřelit.“

„Někoho konkrétního?“

„Nikoho nezná,“ řekla hloupě.

„To je dobře.“

Prohlédl jsem si zbytek bytu. V kuchyňském koutu v malé ledničce byla nakrájená šunka, sýr a mléko. Na stole u okna jsem našel pár knih: Prorok a knihu o Clarencu Darrowovi a jednu o americkém doktorovi, který založil nemocnici na Barmě. Příliš chatrná křídla k rozletu.

Nad stolem byl připíchnutý seznam deseti zákazů. Byly napsány pečlivým rukopisem, který patřil Davymu:

·

1. Neřiď auta.

2. Nepij alkoholické nápoje.

3. Neponocuj – noc je špatný přítel.

4. Nenavštěvuj putyky.

5. Nedělej si přátele, dokud je pořádně nepoznáš.

6. Nemluv vulgárně.

7. Nepoužívej „bysem“ a jiné nespisovné výrazy.

8. Neseď nečinně a nerozebírej minulost.

9. Nenapadej fyzicky lidi.

10. Nerozčiluj se a nebuď hned každému nepřítelem.

·

„Vidíte, co je to za chlapce?“ poznamenala Laurel u mého ramene. „Skutečně se snaží.“

„Vy ho máte ráda, že?“

Neodpověděla přímo. „Taky byste ho měl rád, jenom kdybyste ho poznal.“

„Možná.“ Davyho seznam vlastní sebenápravy byl tak trochu dojemný, ale četl jsem ho jinýma očima než Laurel. Začínal si uvědomovat, jaký je, a nelíbilo se mu to.

Prohlédl jsem psací stůl. Byl prázdný až na malý zmačkaný papír vzadu v šuplíku. Rozložil jsem ho na stole. Byla na něm inkoustem neuměle nakreslená mapka ranče nebo velké nemovitosti. Jednotlivé body byly nadepsány dívčím nevypsaným rukopisem: „hlavní budova“, „garáž s bytem L.“, „umělé jezero a přehrada“, „cesta od silnice“ vedoucí skrz „zamčenou bránu“.

Ukázal jsem plánek Laurel Smithové. „Je vám to povědomé?“

„Ani trochu.“ Ale zaostřila zrak a soustředila se. „Mělo by snad?“

„Vypadá to, jako kdyby zkoumali nějaké místo.“

„Spíš jenom tak čmárali.“

„To je teda nějaká čmáranice.“ Složil jsem plánek a strčil si ho do náprsní kapsy.

„Co s ním budete dělat?“ zeptala se.

„Hledat to místo. Jestli víte, kde to je, mohla byste mi ušetřit hodně potíží.“

„Nevím,“ odpověděla úsečně. „A jestli jste tady už skončil, mám další práci.“

Stála u dveří, dokud jsem nevyšel ven. Poděkoval jsem jí. Potřásla ponuře hlavou. „Nerado se stalo. Poslyšte, kolik chcete, abyste nechal Davyho na pokoji? Abyste nechal celou tu zatracenou záležitost plavat?“

„Nemůžu ji nechat plavat.“

„Ale můžete. Dám vám pět set.“

„Ne.“

„Tisíc? Tisíc v hotovosti, nebudete muset platit daně.“

„Zapomeňte na to.“

„Tisíc v hotovosti a sebe. Bez oblečení vypadám líp.“ Šťouchla mě prsem do lokte. Jediný výsledek byl, že mě zabolely ledviny.

„Je to hezká nabídka, ale nemohu ji přijmout. Zapomínáte na to děvče. Nemohu si to dovolit.“

„Ať jde k čertu a vy taky.“ Odešla ke svému bytu a pohupovala svazkem klíčů.

Vešel jsem do garáže. U zadní tmavé stěny byl pracovní stůl plný nářadí: kladivo, šroubováky, kleště a pila. Ke stolu byl přidělaný svěrák. Na betonové podlaze byla čerstvá vrstva kovových a dřevěných pilin.

Vnukly mi podivnou myšlenku. Hledal jsem dál, až jsem u trámů garáže našel dvě hlavně a pažbu, kterou Davy upiloval z pušky. Všechno bylo zabalené ve špinavém plážovém ručníku a srolované do zbytku koberce. Úplně to se mnou otřáslo. Jako by tam někdo nechal zbytky po velké amputaci.

kapitola 6

Odříznuté hlavně a pažbu jsem dal do kufru u svého auta a zamířil do své kanceláře na Sunsetu. Odtamtud jsem zavolal Keithu Sebastianovi do Centennial Savings and Loan. Jeho sekretářka mi sdělila, že právě odešel na oběd.

Dal jsem si se Sebastianem schůzku po obědě. Abych neproflákal poledne, zavolal jsem před odchodem z kanceláře Jacobu Belsizovi.

Belsize si mě pamatoval. Když jsem mu řekl o Davy Spannerovi, souhlasil se schůzkou. Dohodli jsme se na restauraci blízko jeho kanceláře na Jižní Broadwayi.

Seděl v boxu a čekal. Neviděl jsem ho už několik let a dost zestárnul. Měl už téměř bílé vlasy. Vrásky okolo úst a očí mi připomínaly rozpraskaný jíl kolem pouštních vodních děr.

Oba jsme si objednali „Speciální dolarový oběd pro byznysmeny“, což byl teplý hovězí sendvič s hranolkami a kávou. Když jsme si u servírky objednali, začal mluvit provázen cinkotem příborů a hovorem obědvajících lidí:

„Nebylo vám moc rozumět do telefonu. Co provedl Davy?“

„Přitěžující napadení. Podupal mi ledviny.“

Jake vytřeštil tmavé oči. Byl jedním z těch dobrých lidí, kteří nejsou lhostejní. „Budete ho žalovat?“

„Možná. Má ale na krku horší obvinění. Nemohu prozradit jméno, protože si to můj klient nepřeje. Jeho dcera je středoškolačka. Celý den a noc byla pryč z domova – noc strávila s Davym v jeho bytě.“

„Kde jsou teď?“

„Jezděj někde jejím autem. Když jsem je ztratil, směřovali po pobřežní dálnici do Malibu.“

„Kolik tomu děvčeti je?“

„Sedmnáct.“

Zhluboka se nadýchl. „To není dobrý. Ale mohlo by to být ještě horší.“

„Je to horší, kdybyste znal všechny podrobnosti. Je to mnohem horší.“

„Tak mi je řekněte. Co je to za děvče?“

„Viděl jsem ji jenom pár minut. Řekl bych, že je to pěkné děvče a má pěkné problémy. Vypadá to, že tohle je její druhé dostaveníčko se sexem. Po tom prvním chtěla spáchat sebevraždu, podle její kamarádky. Tentokrát by to mohlo být horší. Jenom se dohaduju, ale řekl bych, že to děvče a Davy se chystají spáchat opravdu něco závažného.“

Belsize se ke mně naklonil přes stůl. „Co myslíte, že mohou udělat?“

„Myslím, že se chystaj na něco protizákonného.“

„Na co?“

„To mi řekněte vy. Je to přece váš svěřenec.“

Belsize pokýval hlavou. Vrásky v obličeji se mu prohloubily jako trhliny v sebevědomí. „Je můj svěřenec ve velmi omezeném smyslu. Já ho nemůžu sledovat po ulici nebo venku na dálnici. Mám sto padesát klientů, sto padesát Davů Spannerů. Jsou neustále v mých snech.“

„Já vím, že to za ně nemůžete sám zvládnout,“ řekl jsem, „a nikdo vás z toho neviní. Přišel jsem sem, abych od vás dostal profesionální názor na Davyho. Ublížil by člověku?“

„Nikdy to neudělal, ale je toho schopný.“

„Zabil by?“

Belsize přikývl. „Davy je paranoidní. Když se cítí ohrožený nebo odmítnutý, přestává se ovládat. Jednou u mě v kanceláři dokonce málem napadl mě.“

„Proč?“

„Bylo to těsně před jeho odsouzením. Řekl jsem mu, že doporučím, aby dostal šest měsíců s tím, že by mohl dostat podmínečné propuštění. Něco to v něm vyvolalo, něco z minulosti. Nevím co. Nemáme jeho úplný životopis. Přišel o rodiče a od malinka byl vychováván v dětském domově, dokud si ho nevzali adoptivní rodiče. Když jsem mu řekl, co zamýšlím, musel se znovu cítit zavržený. Akorát, že teď byl velký, silný a schopný mě zabít. Naštěstí se mi podařilo ho přimět k rozumu. A doporučení na trest s podmínečným propuštěním jsem neodvolal.“

„Snažil jste se mu důvěřovat.“

Belsize pokrčil rameny. „Léčím vírou a důvěrou. Před mnoha lety jsem zjistil, že musím riskovat. Kdybych do toho nešel s nimi, nemůžu čekat, že do toho půjdou oni sami.“

Servírka nám přinesla sendviče a ty nás na chvilku zaměstnaly. Alespoň já jsem ten svůj jedl. Belsize se ve svém nimral, jako kdybychom mu s Davym zkazili chuť k jídlu. Nakonec ho odstrčil.

„Musím se naučit moc nedoufat,“ pronesl. „Musím si uvědomit, že ještě před naší první schůzkou už získali dva trestné body. Stačí ještě jeden a jsou vyřízený.“ Zvedl hlavu. „Chtěl bych, abyste mi řekl všechno o Davym.“

„To vás už vůbec nepotěší. A nechci, abyste ho s tou dívkou nechal hledat. Rozhodně ne dřív, než promluvím se svým klientem.“

„Co po mně tedy chcete?“

„Odpovězte mi na pár dalších otázek. Když jste měl takový zájem o Davyho, proč jste doporučil šest měsíců ve vězení?“

„Potřeboval to. Kradl auta, kdy se mu zachtělo, zřejmě už léta.“

„Na prodej?“

„Pro pobavení z jízdy. Nebo pro jízdu ze žalu, jak tomu říkal on. Když jsem ho blíž poznal, přiznal se, že jezdil po celém státě. Řekl mi, že hledal své lidi, lidi jako je on. Věřil jsem mu. Strašně nerad jsem ho poslal do vězení. Ale myslel jsem si, že šest měsíců v prostředí s pravidelným režimem mu pomůže, aby se uklidnil, aby trochu dospěl.“

„Stalo se tak?“

„V něčem ano. Dokončil střední školu a taky hodně četl. Samozřejmě že má ale stále mnoho problémů, které si musí vyřešit – pokud na to najde čas.“

„Má psychické problémy?“

„Raději bych je nazýval problémy v životě,“ opáčil Belsize. „Davy nikdy nikoho neměl, ani mu nic nepatřilo. To je velká deprivace. Sám jsem si myslel, že by mu mohl pomoci psychiatr. Ale psycholog, který ho pro nás testoval, nabyl dojmu, že by mu to stejně nepomohlo.“

„Protože je částečný psychopat?“

„Nerad škatulkuju mladý lidi. Bouřlivé dospívání toleruju. Už jsem je viděl ve všech podobách, které byste našel v učebnicích patologické psychiatrie. Ale když ty bouře pominou, často se z nich stanou jiní, lepší lidé.“ Otočil ruce na stole dlaněmi vzhůru.

„Nebo jiní a horší.“

„Jste cynický, pane Archere.“

„Já ne. Já jsem se rovněž stal jiným a lepším. Aspoň trochu lepším. Dal jsem se k poldům místo k asociálům.“

Belsize se usmál a celý obličej se mu zkrabatil: „Já jsem se ještě stále nerozhodl. Moji klienti si myslí, že jsem polda. Poldové si myslí, že jsem milovník asociálů. My ale potíže nemáme, že?“

„Máte tušení, kam mohl Davy jet?“

„Mohl jet kamkoli. Mluvil jste s jeho zaměstnavatelkou? Teď si nevzpomenu na jméno, ale je zrzavá –“

„Laurel Smithová. Už jsem s ní mluvil. Jak se ona k tomu nachomejtla?“

„Nabídla mu prostřednictvím naší kanceláře práci na částečný úvazek. Asi před dvěma měsíci, když ho propustili z vězení.“

„Znala ho předtím?“

„Myslím, že ne. Myslím, že chtěla někomu pomoct.“

„A co za to čekala?“

„Jste cynik,“ opáčil. „Lidé dělaj často dobro, protože to prostě mají v povaze. Možná že paní Smithová měla také své problémy.“

„Proč si to myslíte?“

„Přišel mi na ni dotaz z kanceláře šerifa v Santa Terese. Bylo to po Davyho propuštění.“

„Oficiální dotaz?“

„Polooficiální. Přišel za mnou do kanceláře zaměstnanec šerifa, jmenoval se Fleischer. Chtěl vědět všechno o Laurel Smithové a všechno o Davym. Moc jsem mu toho neřekl. Upřímně řečeno, moc se mi nelíbil a on mi nechtěl prozradit, na co ty informace potřeboval.“

„Podíval jste se do rejstříku Laurel Smithové?“

„Ne. Nepřipadalo mi to nutné.“

„Kdybych byl vámi, udělal bych to. Kde žil Davy, než šel do vězení?“

„Žil na vlastní noze asi tak rok a něco po vyloučení ze střední Školy. V létě žil na plážích a v zimě se nechal najímat pro různé práce.“

„A před tím?“

„Bydlel se svými pěstouny, paní a panem Edwardem Spannerem. Měl jejich příjmení.“

„Mohl byste mi říct, kde Spannerovy najdu?“

„Bydlí v západní části Los Angeles. Najdete je v telefonním seznamu.“

„Stýká se s nimi Davy dál?“

„To nevím. Zeptejte se jich na to sám.“ Servírka nám přinesla účet a Belsize se zvedl k odchodu.

kapitola 7

Banka Centennial Savings na Wishire byla nová dvanáctipatrová budova obalená hliníkem a sklem. Do Sebastianovy kanceláře v druhém patře jsem se svezl automatickým výtahem.

V recepci mi sekretářka s fialkovýma očima sdělila, že mě Sebastian očekává. „Ale,“ dodala významně, „teď je s ním pan Stephen Hackett.“

„Sám velký šéf?“

Pokrčila nos a špitla. „Pan Hackett se vrátil z oběda s panem Sebastianem. Jinak ale rád zůstává inkognito. Tohle je teprve podruhé, co jsem ho sama viděla.“ Tvářila se, jako by měli na návštěvě královskou rodinu.

Posadil jsem se na pohovku u zdi. Dívka vstala od svého psacího stolu a k mému překvapení si sedla vedle mě.

„Jste policajt, nebo doktor, nebo něco takového?“

„Něco takového.“

Cítila se dotčeně. „Nemusíte mi to říkat, když nechcete.“

„To je fakt.“

Na okamžik byla zticha. „Mám starost o pana Sebastiana.“

„Já taky. Z čeho usuzujete, že jsem doktor nebo policajt?“

„Z toho, jak o vás mluvil. Nemůže se vás dočkat.“

„Řekl vám proč?“

„Ne, ale dnes ráno jsem ho tam uvnitř slyšela plakat.“ Ukázala na dveře jeho kanceláře. „Pan Sebastian je normálně velmi střízlivý člověk. Ale opravdu plakal. Šla jsem dovnitř a zeptala se ho, jestli mu mohu nějak pomoc. Řekl, že nic nepomůže, že jeho dcera je velmi nemocná.“ Otočila se a zadívala se mi do očí těmi svými fialkovými kukadly. „Je to pravda?“

„Může být. Znáte Sandy?“

„Znám ji od vidění. Co je jí?“

Nemusel jsem jí poskytnout diagnózu. V kanceláři se ozvalo tiché šoupání nohou. Když Sebastian otevřel dveře, byla již dívka zpátky u svého stolu a vyhlížela kamenně jako socha ve výklenku.

Stephen Hackett byl zachovalý čtyřicátník, mladší než jsem čekal. Dokonale padnoucí tvídový oblek, koupený pravděpodobně na Bond Street, dodával jeho silnějšímu tělu trochu graciéznosti. Přejel mě pohrdavým pohledem, jako bych byl špatně umístěný kus nábytku. Působil dojmem, že nosí peníze, jako ostatní lidé boty.

Sebastian ho očividně nerad pouštěl pryč a snažil se ho doprovodit k výtahu. Hackett se u dveří otočil, zběžně mu potřásl rukou a definitivně se s ním rozloučil. „Na shledanou. Pokračujte v dobré práci.“

Sebastian se vrátil s jasnýma zasněnýma očima. „To byl pan Hackett. Velice se mu líbí můj program.“ Chlubil se dívce i mně.

„Věděla jsem, že se mu bude líbit,“ řekla. „Je to geniální program.“

„Ano, ale jeden nikdy neví.“

Vzal mě do své kanceláře a zavřel dveře. Nebyla velká – rohová s výhledem na bulvár a parkoviště. Podíval jsem se dolů a viděl jsem Stephena Hacketta, jak nasedá do červeného sporťáku a odjíždí.

„Je úžasný sportovec,“ poznamenal Sebastian.

To zbožňování mě otravovalo. „A dělá ještě něco?“

„Sleduje úroky, samozřejmě. Ale sám se nezatěžuje řízením svých podniků.“

„Odkud má peníze?“

„Zdědil bohatství po svém otci. Mark Hackett byl velký texaský naftař. Ale Stephen Hackett sám vydělává peníze dál. Tak například během několika posledních let koupil Centennial Savings a postavil tuhle budovu.“

„Dělá dobře. Zatraceně dobře.“

Sebastian se na mě zmateně podíval a posadil se za stůl. Měl na něm fotografii Sandy a své ženy a hromadu reklamních letáků. Na tom vrchním stálo archaickým písmem: „Vážíme si peněz druhých lidí stejně hluboce jako svých vlastních.“

Čekal jsem, až se Sebastian přeladí. Chvilku to trvalo. Musel se přeorientovat ze světa peněz – kde nejlepší věcí, v kterou můžete doufat, je to, že vás koupí milionář – do svého složitého osobního života. Sebastian mi byl sympatičtější, když jsem se dověděl, že v tý svý kudrnatý hlavě měl slzy.

„Před několika hodinami jsem viděl vaši dceru.“

„Opravdu? Je v pořádku?“

„Zdá se, že fyzicky je v pořádku. Ale nevím, jestli i psychicky.“

„Kde jste ji viděl?“

„Byla se svým přítelem v jeho bytě. Obávám se, že neměla ani v nejmenším náladu jít domů. Zdá se, že Sandy je na vás a vaši ženu pěkně naštvaná.“

Chtěl jsem, aby to pochopil jako otázku. Sebastian si přitáhl fotku své dcery a zkoumal ji, jako by tam mohl najít odpověď.

„Vždycky mě milovala,“ řekl. „Byli jsme opravdoví kamarádi. Až do loňského léta.“

„Co se stalo vloni v létě?“

„Otočila se ke mně zády, k nám oběma. Vlastně s námi úplně přestala mluvit až na výbuchy zlosti, kdy nás častovala urážkami.“

„Dozvěděl jsem se, že minulé léto měla milostný poměr.“

„Milostný poměr? To je v jejím věku vyloučené.“

„Nebyl to šťastný vztah,“ řekl jsem.

„Kdo byl tím mužem?“

„Doufal jsem, že mi to budete moci říct vy.“

Jeho obličej prodělal další změnu. Ústa a čelist mu ochably. Zrakem ustrnul na jednom místě a soustředil se na nějakou myšlenku.

„Kde jste to slyšel?“ zeptal se.

„Od její kamarádky.“

„Mluvíte o skutečném sexuálním vztahu?“

„S největší pravděpodobností. Začalo to loňským létem. Neděste se.“

Ale něco ho poděsilo. Měl pohled zpráskaného psa a v očích se mu zračil skutečný strach. Obrátil fotografii se Sandy, jako by nechtěl, aby se na něho dívala.

Vytáhl jsem amatérský plánek, který jsem našel u Davyho a rozložil ho na stole. „Podívejte se na to pozorně, ano? Poznáváte ten rukopis?“

„Vypadá jako Sandin.“ Vzal plánek a prohlížel si ho z blízka. „Ano, jsem si jistý, že je to Sandin rukopis. Co to znamená?“

„Nevím. Poznáváte to místo s umělým jezírkem?“

Sebastian se podrbal ve vlasech a jedna velká kudrnatá lokna mu spadla přes oko. Vypadal falešně a trochu uboze. Pečlivě si vlnu uhladil zpátky, ale ta ubohost mu zůstala.

„Vypadá to jako sídlo pana Hacketta,“ poznamenal.

„Kde to je?“

„V kopcích nad Malibu. Je to docela okázalé místo. Ale nevím, proč by Sandy malovala plánek toho místa. Napadá vás něco?“

„Něco mě napadá. Než o tom budeme mluvit, chci, abyste se šel na něco podívat. Mám zpátky vaši brokovnici, respektive její části.“

„Jak, části?“

„Pojďte dolů na parkoviště a já vám to ukážu. Nechtěl jsem to brát s sebou do budovy.“

Sjeli jsme dolů výtahem a zamířili k autu. Otevřel jsem kufr a rozbalil tu žalostnou amputovanou pažbu a hlavně.

Sebastian je sebral. „Kdo to udělal?“ Jeho hlas zněl šokovaně a zuřivě. „Udělala to Sandy?“

„Spíš to vypadá na Davyho.“

„Co to je za vandala? Ta brokovnice mě stála sto padesát dolarů.“

„Nemyslím, že to byl vandalismus. Ale mohlo by to znamenat něco horšího. Téměř jistě to znamená, že Davy má u sebe upilovanou brokovnici. Dejte si to dohromady se Sandiným plánkem Hackettova domu –“

„Proboha, vy si myslíte, že ho mají v úmyslu přepadnout?“

„Myslím, že bychom ho měli varovat, že tu taková možnost je.“

Sebastian se trhavě pohnul směrem k budově, potom se obrátil zpátky ke mně. Byl plný úzkosti. „To nemůžeme udělat. Nemůžete ode mě čekat, že mu řeknu, že moje vlastní dcera –“

„Nakreslila ten plánek. Zná to místo dobře?“

„Velmi dobře. Hackettovi byli k Sandy velmi laskaví.“

„Nemyslíte si, že jim varování dlužíte?“

„Určitě ne teď.“ Hodil části pušky do kufru, až zacinkaly. „Nevíme s určitostí, že vůbec něco plánují. Vlastně čím víc o tom uvažuju, tím méně pravděpodobnější se mi to zdá. Nemůžete čekat, že tam půjdu a úplně se u Hackettů znemožním – a to nemluvím o Sandy –“

„Ona se skutečně znemožní, jestli se její přítel vloupá k Hackettům. A vy taky.“

Upadl do hlubokého zamyšlení a přitom se díval dolů na asfalt mezi svýma nohama. Pozoroval jsem provoz na Wilshire. Většinou mi dělalo dobře pozorovat provoz a nemuset se ho účastnit. Dneska ale ne.

„Má Hackett v domě peníze a šperky?“

„Asi by si tam moc peněz nenechával. Ale jeho žena má diamanty. A mají cennou sbírku umění. Pan Hackett strávil hodně času v Evropě, kde kupoval obrazy.“ Sebastian se odmlčel. „Jak byste to Hackettovi řekl? Myslím tím, jestli z toho můžete Sandy nějak vynechat.“

„To se právě snažím udělat.“

„Proč jste ji nepřivedl domů, když jste ji viděl?“

„Nechtěla jít. Nemohl jsem ji nutit násilím. Vás taky nemůžu nutit, abyste šel s touhle informací za Hackettem. Ale myslím, že byste měl. Nebo s tím jděte na policii.“

„To ji mám dostat do vězení?“

„Nezavřou ji, když nic neudělala. A jsou ještě horší místa než vězení.“

Podíval se na mě znechuceně. „Zdá se, že si neuvědomujete, že mluvíte o mé dceři.“

„Mám v hlavě jen a jen ji. Ale vy vypadáte, jako byste měl na mysli víc věcí. A tak tady budeme trčet, dokud se nám to celé nevymkne z rukou.“

Sebastian se kousl do rtu. Vzhlédl k oplechované skleněné budově, snad pro inspiraci. Byl to ale jenom pomník zlatému teleti. Přistoupil ke mně a prohmatal mi paže. Zmáčkl mi svaly, jako by mi chtěl polichotit a zároveň odhadnout mou sílu, pro případ, že bychom se dostali do rvačky.

„Podívejte, nevidím důvod, proč byste nemohl jít za Hackettem a promluvit s ním. Aniž byste řekl, kdo je do toho zapletený. Nemusel byste se zmiňovat ani o mně, ani o Sandy.“

„Chcete, abych to udělal?“

„To je jediné možné řešení, Nemůžu uvěřit, že opravdu plánujou něco drastického. Sandy není kriminálník.“

„Mladé děvče se většinou dá lehce zmanipulovat.“

„Ne moje dcera. Nikdy se do žádného problému nedostala.“

Byl jsem z debaty se Sebastianem unavený. Věřil čemukoli, co mu v dané chvíli zlepšilo náladu.

„Ať je po vašem. Jel Hackett domů, když se s vámi rozloučil?“

„Myslím, že ano. Pojedete tedy k němu?“

„Jestli na tom trváte.“

„A vynecháte nás z toho?“

„Možná že to nepůjde. Nezapomeňte, že mě Hackett viděl u vás v kanceláři.“

„Něco si vymyslete. Dostal jste se k té informaci a šel jste s tím za mnou, protože pracuji pro jeho společnost. Jsme prostě staří známí, nic víc.“

Lepší než nic. Nic jsem nesliboval. Vysvětlil mi, jak najdu Hackettovu rezidenci, a dal mi jeho telefonní číslo, protože nebylo v seznamu.

kapitola 8

Zavolal jsem na to číslo z Malibu. Telefon vzala žena, která mi s cizím přízvukem sdělila, že její manžel není doma, ale čeká ho každou chvíli. Když jsem zmínil jméno pana Sebastiana, řekla, že pošle někoho, aby mě čekal u hlavní brány.

Bylo to jenom pár kilometrů od centra Malibu. Brána byla vysoká asi tři metry a nahoře měla ostnatý drát. Po obou stranách brány byl těžký drátěný plot s cedulemi „soukromý pozemek – nevstupovat“. Vedl dál do kopců a konce jsem ani nedohlédl.

U brány na mě čekal štíhlý muž španělského typu. Díky těsným kalhotám a delším vlasům působil mladistvým vzhledem. Avšak tmavé oči, u kterých nebylo možné určit věk, jako by ten mladistvý dojem popíraly. Vůbec se nesnažil schovat těžký revolver, který měl v pouzdře pod bundou.

Než otevřel bránu, musel jsem ukázat průkaz s licencí. „Dobrá. Asi to je v pořádku.“

Odemkl bránu a nechal mě vjet dovnitř. Potom ji zase zamkl, zatímco já čekal za jeho džípem.

„Už je tu pan Hackett?“

Zavrtěl hlavou, nastoupil do džípu a vedl mě soukromou příjezdovou cestou. Když jsme projeli první zatáčkou, zdálo se mi to místo téměř odlehlé a nedotčené jako nějaký pustý ostrov. V keřích se ozývaly křepelky a menší ptáčkové zobali z keřů červené bobulky. Párek supů vznášejících se vysoko ve vzduchu pozoroval dění pod sebou.

Cesta stoupala z průsmyku a vedla podél široké hráze, která zadržovala vodu umělého jezera. Na vodě plavaly různé kachny a tmavohnědé čírky, v trávě okolo břehu se schovávaly lysky.

Můj průvodce vytáhl revolver, a aniž by zastavil svůj džíp, zastřelil nejbližší lysku. Myslím, že se předváděl. Všechny kachny vzlétly a všechny lysky až na jednu zamířily jako šílené do vody, jako animované karikatury vyděšených lidí.

Dům stál na vyvýšenině na vzdálené straně jezera. Byl to pěkný rozlehlý, ale nízký dům. Hodil se k okolní krajině tak dokonale, že vypadal jako její součást.

Paní Hackettová čekala na terase před domem. Měla na sobě hnědý vlněný kostým a světlé vlasy měla svázané na šíji do volného drdolu. Vypadala na něco málo přes třicet, byla pěkná, buclatá a velmi bledá. Zavolá naštvaně na muže v džípu: „To jsi byl ty, kdo vystřelil z tý pistole?“

„Zastřelil jsem lysku.“

„Prosila jsem tě, abys to nedělal. Plaší to kachny.“

„Je tam těch lysek strašně moc.“

Zbledla. „Lupe, neodmlouvej.“

Nevraživě se dívali jeden na druhého. Jeho obličej připomínal vyřezanou kůži na sedlo. Její porcelán. Porcelán očividně vyhrál. Lupe odjel v džípu a zmizel v hospodářských budovách.

Představil jsem se. Žena se ke mně obrátila, ale v myšlenkách byla stále u Lupa. „Je vzpurný. Nevím, jak se k němu chovat. Žiju v téhle zemi již déle než deset let, ale stále Američanům nerozumím.“ Měla středoevropský přízvuk, zřejmě byla Rakušanka nebo Němka.

„Já tu bydlím víc než čtyřicet let,“ řekl jsem, „a Američanům taky nerozumím. Zvlášť obtížní jsou Američani španělského původu.“

„Obávám se, že vy mi moc nepomůžete,“ usmála se a pokrčila svá poměrně široká ramena v bezradném gestu.

„Co je Lupova práce?“

„Je tady správcem.“

„Sám?“

„Není to tolik práce, jak byste si mohl myslet. Docházejí k nám z úklidové služby a starají se o dům a pozemky. Můj muž nemá rád služebnictvo pod nohama. Mně služebnictvo chybí, doma jsme ho vždycky měli.“

„Kde je doma?“

„V Bavorsku,“ odpověděla s těžkou nostalgií v hlase. „Blízko Mnichova. Má rodina bydlí ve stejném domě již od Napoleonových dob.“

„Jak dlouho už tady bydlíte?“

„Deset let. Stephen mě sem přivedl před deseti lety. Stále jsem si tu nezvykla. V Německu se k nám služebnictvo chová s respektem.“

„Lupe se jako typický sluha nechová.“

„Ne. A není typický. Moje tchyně chtěla, abychom ho najali. On to ví.“ Vypadala, že si potřebuje s někým popovídat. Asi si to uvědomila. „Obávám se, že moc mluvím. Ale proč se mě na to ptáte?“

„Je to můj zvyk. Jsem soukromý detektiv.“

Oči se jí zastřely zlou předtuchou. „Stala se Stephenovi nehoda? Proto ještě nepřijel domů?“

„Doufám, že ne.“

Podívala se na mě, jako by mě obviňovala. Byl jsem posel nesoucí zlé zprávy.

„Do telefonu jste říkal, že jste přítel Keitha Sebastiana.“

„Znám ho.“

„Stalo se něco mému manželovi? To se mi snažíte říct?“

„Ne. Asi bude lepší, když vám řeknu, proč jsem tady. Mohu se posadit?“

„Samozřejmě. Ale pojďte dovnitř. Začíná tu na větru být zima.“

Vedla mě prosklenými dveřmi nahoru po krátkém schodišti a podél dobře osvětlené galerie s obrazy. Poznal jsem Kleea, Kokoschku, Picassa a říkal jsem si, žádný div, že to místo má kolem dokola plot.

Obývací pokoj poskytoval široký pohled na moře, které se z výšky jakoby klonilo k horizontu. Jako můry na modrém okně se na něm drželo několik bílých plachetnic.

Paní Hackettová mě vybídla, ať se posadím do asketicky vypadající sedačky z kůže a kovu. Byla pohodlná.

„Bauhaus,“ poučila mě. „Napijete se? Benediktinku?“

Z přenosného baru vyndala kameninovou láhev a skleničky a nalila nám. Potom si důvěrně sedla a oblými hladkými koleny se téměř dotýkala mých. „Tak co se to vlastně děje?“

Řekl jsem jí, že v průběhu jednoho vyšetřování jsem narazil na několik informací. Vypadá to, že by jí a jejímu manželovi mohla hrozit loupež nebo přepadení.

„A kdo se nás snaží oloupit nebo přepadnout?“

„Nemohu nikoho jmenovat. Ale myslím, že byste si to tady měli nechat hlídat.“

Moje rada byla zdůrazněna vzdáleným zvukem, který připomínal střelbu ze samopalu. Objevil se Hackettův červený sporťák a řítil se okolo jezera k domu.

„Ach!“ Vzdychla paní Hackettová. „Přivezl s sebou svou matku.“

„Ona tady nebydlí?“

„Ruth bydlí v Bel-Air. Nejsme nepřátelé, ale ani přátelé. Je příliš připoutaná k Stephenovi. Její manžel je mladší než Stephen.“

Vypadalo to, že jsem si získal důvěru paní Hackettové, a zauvažoval jsem, jestli o to vůbec stojím. Byla hezká, ale trochu tlustší, bezvýrazná a plná nepředvídatelných emocí.

Její muž zastavil pod terasou a pomáhal matce z auta. Vypadala, že je stejně stará jako on, a také se tak oblékala. Ale jestli bylo Hackettovi čtyřicet, jeho matce muselo být přinejmenším padesát šest nebo sedm. Když přecházela terasu zavěšená do syna, rozpoznal jsem pod maskou mladice nashromážděná léta.

Paní Hackettová přistoupila k oknu a téměř bez života jim zamávala. Jako by ji pohled na matku svého manžela zbavil téměř veškeré energie.

Matka mi byla představena jako paní Marburgová. Prohlédla si mě zkušeným okem stárnoucí profesionální krásky: bude použitelný v posteli?

Zrak jejího syna byl stejně chladný a vypočítavý, ale zajímaly ho jiné otázky: „Neviděl jsem vás v kanceláři Keitha Sebastiana?“

„Ano.“

„A vy jste za mnou jel sem? Proč? Koukám, že jste se tu zabydlel.“

Myslel tím ty skleničky na stole. Jeho žena se provinile začervenala. Jeho matka pronesla s domlouvavou koketérií: „Vím, že máš rád soukromí, Stephene. Nemusíš být ale tak protivný. Jsem si jistá, že ten sympatický muž má velmi dobré vysvětlení.“

Natáhla ruku po jeho. Hackett před jejím dotykem ucukl. Přijatelnějším tónem se zeptal: „Co vás sem přivádí?“

„Byl to nápad pana Sebastiana.“ Posadil jsem se a opakoval historku, kterou jsem řekl jeho ženě.

Zdálo se, že to všechny tři rozčílilo. Hackett vyndal z přenosného baru láhev bourbonu, a aniž by nabídl někomu jinému, nalil si pořádného panáka, kterého do sebe hned obrátil.

Jeho německá žena začala neslyšitelně plakat, vlasy se jí uvolnily a spadly na ramena. Hackettova matka se posadila vedle ní a jednou rukou ji hladila po širokých zádech. Druhou rukou se chytla za podbradek, který se jí na krku nahromadil jako vzpomínka na mládí.

„Pomohlo by,“ řekla mi paní Marburgová, „kdybyste nás seznámil se všemi fakty. Mimochodem, přeslechla jsem vaše jméno.“

„Lew Archer. Je mi líto, že vám nemohu říct o moc víc.“

„Ale co je to za lidi? Jak si můžeme být jisti, že existují?“

„Protože to říkám já.“

Hackett opáčil: „Mohl byste mít třeba zálusk dostat práci jako ochranka.“

„Dělat ochranku není zrovna podle mých představ. Jestli chcete, můžu vám dát jméno dobrý firmy.“ Nezdálo se, že by někdo z nich měl zájem. „Samozřejmě dělejte, jak uznáte za vhodný. Ale většinou se to tak dělá.“

Hackett viděl, že se chystám odejít.

„Pane Archere, nespěchejte. Jsem opravdu rád, že jste sem přišel.“ Whisky ho polidštila, změkčila mu hlas a pohled. „A samozřejmě nechci být nepohostinný. Dejte si sklenku.“

„Už jsem měl. Děkuju.“ Ale už jsem k němu necítil takové nepřátelství. „Nevyhrožoval vám někdo po telefonu? Nebo nedostal jste nějaké dopisy požadující peníze?“

Hackett se podíval na svou ženu a oba zavrtěli hlavou. Zeptal se: „Mohu vám položit otázku? Jak víte, že ten, hmm, zločin je namířen proti mně,… proti nám?“

„Nevím. Ale lidi, kterých se to týká, měli plánek vaší rezidence.“

„Tady toho domu nebo mého domu na pobřeží?“

„Tady toho místa. Domníval jsem se, že to je docela dobrý důvod sem zajet a říct vám to.“

„To je od vás velmi laskavé,“ řekla Ruth Marburgová. Měla velmi příjemný, trochu chraptivý hlas, směsici západní výslovnosti od pobřeží Pacifiku až po Golfské pobřeží. I pod přepychem peněz bylo znát, že si její hlas pamatoval časy, kdy žádné peníze nebyly. „Myslím, že bychom měli panu Archerovi za čas strávený s námi zaplatit.“

Hackett vytáhl peněženku a ze svazku peněz vybral dvacet bankovek. „To je pro vás za čas strávený s námi.“

„Děkuji, jako by se stalo.“

„No tak, vemte si to,“ pobídla mě paní Marburgová. „Jsou to dobré, čisté naftařské peníze.“

„Ne děkuji.“

Hackett se na mě překvapeně podíval. Zajímalo mě, kdy někdo naposled odmítl jeho peníze. Když jsem se pohnul k odchodu, následoval mě do galerie a začal vyjmenovávat vystavené umělce.

„Líbí se vám ty obrazy?“

„Velmi.“

Ale Hackettův monolog mě nudil. Sděloval mi, kolik každý obraz stál a jakou cenu má teď. Řekl, že vydělal na každém obrazu, který za posledních deset let koupil.

„Bravo.“

Šlehl po mně bledým okem. „To má být legrační?“

„Ne.“

„To je dobře.“ Ale byl otrávený. Nedokázal jsem prokázat náležitý respekt k němu a jeho penězům. „Nakonec, vy jste sám říkal, že se zajímáte o výtvarné umění. Tohle jsou některé z nejcennějších moderních obrazů v Kalifornii.“

„Už jste mi říkal.“

„Tak dobře. Když vás to nezajímá.“ Otočil se a potom se vrátil. „Jedné věci nerozumím. Jak se do toho všeho dostal Keith Sebastian?“

Zalhal jsem mu, i když jsem se tomu chtěl vyhnout: „Věděl jsem, že Keith pracuje pro jednu z vašich společností. Šel jsem za ním a on mě poslal za vámi.“

„Aha, rozumím.“

Než tomu stačil Hackett ještě lépe porozumět, nasedl jsem do auta a vyrazil k bráně. Lupe jel v džípu za mnou.

Kachny se na jezero nevrátily. Vystrašené lysky se přestěhovaly na vzdálenější břeh. V dálce vypadaly jako shromáždění truchlících.

kapitola 9

Na zpáteční cestě do města jsem se zastavil v Laurel Apartments, abych zjistil, jestli se Davy a Sandy nevrátili. Dveře do bytu Laurel Smithové byly pootevřené. Když jsem zaklepal, neotevřela. Z bytu se ke mně neslo chrápání. Typoval jsem, že se Laurel zpila do bezvědomí.

Ale když jsem vešel dovnitř a našel ji ve vaně, zjistil jsem, že ji srazilo něco těžšího než alkohol. Měla opuchlý nos a tekla jí krev. Oči měla tak podlité, že jí ani nebyly vidět, rty natržené. Vana byla suchá až na cákance od krve. Laurel na sobě stále měla oranžovočerný domácí oblek.

Šel jsem k telefonu a zavolal policii a zároveň je požádal o sanitku. Než přijeli, stačil jsem si místo zběžně prohlédnout. První věc, na kterou jsem se zaměřil, byla přenosná televize. Laurelino povídání o tom, že ji vyhrála v soutěži, se mi zdálo jako nějaká levota.

Odšrouboval jsem zadní stranu. Uvnitř jsem v umělohmotném obalu našel štěnici. Vypadalo to jako miniaturní rádio – ne větší než balíček karet. Nechal jsem štěnici, kde byla, a vrátil jsem zadní stěnu.

Dále jsem během rychlé prohlídky zjistil, že nic nenasvědčuje tomu, že Laurel Smithová má nějakou minulost: žádné dopisy nebo staré fotky, ani doklady. V peněžence v zásuvce v ložnici byla spořitelní knížka s vklady, které dohromady dávaly přes šest tisíc dolarů, a otrhaná karta sociálního zabezpečení na jméno Laurel Blevinsové.

Ta samá zásuvka obsahovala řídce popsaný adresář, kde jsem našel dvě jména, která mi něco říkala: Jacob Belsize, a paní a pan Edward Spanner. Zapsal jsem si adresu Spannerových. Nebydleli daleko od mého bytu v západním Los Angeles. Potom jsem vrátil všechno do zásuvky a zasunul ji.

Z pacifické pobřežní dálnice jsem slyšel policejní houkačku. Její zvuk jsem nenáviděl: jako blížící se katastrofa v městské pustině. Zvuk se šplhal po Chautauqua a utichl jako ozvěna v Elder Street. V dálce štkala sanitka.

Dva policisty, kteří přišli dovnitř, jsem znal. Janowski a Prince byli detektivové s hodností seržanta ze stanice na Purdue Street. Táhlo jim na čtyřicítku a byli hrdí na své řemeslo a taky ho uměli. Musel jsem jim říct, co tam dělám, ale zatajil jsem Sandino jméno. Dal jsem jim jméno Davyho Spannera.

Prince se zeptal: „To udělal Spanner?“ Palcem ukázal na vanu, kde v tu chvíli dva saniťáci nakládali tělo Laurel Smithové na nosítka.

„Pochybuju. Byli to dobří přátelé.“

„Jak dobří?“ zeptal se Janowski. Byl to baltický typ s upřímným širokým obličejem a světlou jemnou pokožkou.

„Dala mu práci, když vyšel z vězení.“

„To znamená hodně dobří kamarádi,“ poznamenal Prince. „Za co seděl?“

„Za krádež auta.“

„Takže teď si dělá postgraduál z ubližování na zdraví.“ Prince bral kriminalitu osobně. Byl to bývalý vítěz v boxu welterové váhy a mohl se dát ve svém životě oběma směry. Stejně jako já.

Nehádal jsem se s nimi. Jestli seberou Davyho, bude to pro něj zřejmě ještě to nejlepší, co by ho mohlo potkat. A odpoledne se už chýlilo ke konci. Chtěl jsem navštívit Spannerovy, než bude příliš pozdě.

Vyšli jsme ven a dívali se, jak zvedají Laurel Smithovou do sanitky. Tři nebo čtyři nájemnice sešly dolů na chodník. Laurel byla majitelka jejich bytů a ony to bezpochyby věděly, ale zůstaly stát opodál. Chroptící žena šířila bacily katastrofy.

Janowski se zeptal jednoho z lékařů: „Jak těžce je zraněná?“

„To se dá těžko u poranění hlavy odhadnout. Má zlomený nos a čelist, možná i frakturu lebky. Myslím, že ty rány nebyly způsobené pěstí.“

„A čím tedy?“

„Pendrekem nebo obuškem.“

Prince vyslýchal ženy z domu. Žádná z nich nic neslyšela ani neviděla. Byly tiché a schlíplé jako ptáci, když v jejich okolí krouží jestřáb.

Sanitka odjela. Ženy se odšouraly zpátky do domu. Prince nastoupil do policejního auta a podal zprávu monotónním nízkým hlasem.

Janowski se vrátil do Laurelina bytu. Zašel jsem mezitím na Los Baňos Street, abych se ještě jednou podíval na dům se zabudovaným vulkanickým kamenem vepředu. Rolety byly stále stažené. Cougar už nestál na příjezdové cestě.

Obešel jsem dům pomalu k zadní straně a našel nezakryté zašupovací skleněné dveře. Pokoj uvnitř neměl žádný nábytek. Rozhlédl jsem se po malé zadní zahradě. Byla zarostlá uschlou travinou, která se ani deštěm nevzpamatovala, a obehnaná živým plotem z hroznového vína.

Z vedlejší zahrady nakoukla přes plot žena. Byla to odbarvená blondýnka a oči měla zvýrazněné fialovými očními stíny.

„Co tu chcete?“

„Hledám nájemníka toho domu.“

„Toho velkýho plešatýho chlapa?“

„Ano, toho.“

„Asi před hodinou odjel. Mně to připadalo, jako kdyby se stěhoval pryč. Což by mi vůbec nevadilo.“

„Jak to?“

Hodila po mně žalostivým fialovým pohledem. „Vy jste jako jeho kámoš?“

„To zrovna ne.“

„Co jste mu chtěl?“

„On mě chtěl. Zavolal mi, abych mu tu něco opravil.“

„To elektronické zařízení, které tu měl?“

„Jo.“

„Přišel jste pozdě. Vzal si ho s sebou. Nacpal ho do kufru od auta a odfrčel. Podle mě je dobře, že jsme se ho zbavili.“

„Dělal nějaké nepříjemnosti?“

„Nic konkrétního. Ale jako soused mi naháněl strach. Pořád seděl sám v prázdném nezařízeném domě. Byla jsem z něho docela vyjevená.“

„Jak víte, že ten dům byl prázdný?“

„Mám dvě dobrý oči,“ řekla. „Všechno, co si s sebou přivezl, když se sem nastěhoval, bylo lehátko, skládací židle a stolek, a to zařízení s rádiem. A to taky bylo všechno, co si odvezl, když odjel.“

„Jak dlouho tu bydlel?“

„Pár týdnů, ale občas byl pryč. Už jsem si chtěla stěžovat panu Santeeovi. Když si nenastěhujete nábytek do domu, roznese se to rychle po sousedství.“

„Kdo je pan Santee?“

„Alex Santee. Zprostředkovatel, který mi to pronajal. Pronajímá taky tamten dům.“

„Kde bych pana Santeeho našel?“

„Má kancelář na Sunsetu.“ Ukázala směrem k centru Palisád. „Budu už muset jít, mám něco v troubě.“

Popošel jsem na druhou stranu zahrady a podíval se dolů přes několik dalších zahrad. Byl odtud vidět byt Laurel Smithové. Viděl jsem úplně zřetelně její otevřené dveře. Ze dveří vyšel seržant Janowski a zavřel je za sebou.

kapitola 10

Alex Santee byl muž menší postavy ve středním věku s vyzývavým pohledem maskovaným brýlemi. Právě zavíral svou realitní kancelář, když jsem dorazil, ale rád nechal ještě chvíli otevřeno pro potenciálního zákazníka.

„Bohužel mám ale jenom pár minut. Dělám prohlídku domu se zákazníkem.“

„Mám zájem o dům v ulici Los Baňos 702. Ten s tou lávou vepředu.“

„Je zajímavý, že? Bohužel je ale pronajatý.“

„Od kdy? Je prázdný.“

„Od 15. listopadu tohoto roku. Myslíte, že nájemník se ještě nenastěhoval?“

„Podle sousedů tam byl a už je pryč. Vystěhoval se dneska.“

„To je divný.“ Pokrčil Santee rameny. „Ale je to jeho právo. Jestli se Fleischer vystěhoval, bude dům k pronájmu patnáctého tohoto měsíce. Tři sta padesát za měsíc při ročním pronájmu, první a poslední měsíc je splatný předem.“

„Možná bych si rád nejdřív promluvil s ním. Říkal jste, že se jmenuje Fleischer?“

„Jack Fleischer.“ Santee vyhledal jeho jméno ve svém seznamu a nadiktoval mi ho po hláskách. „Adresa, kterou mi dal, byl hotel Dorinda v Santa Monice.“

„Řekl vám, jaké je jeho povolání?“

„Je v důchodu, je to bývalý šerif odněkud ze severu.“ Podíval se znovu do svého seznamu. „Ze Santa Teresy. Možná že se rozhodl se tam vrátit.“

Recepční v hotelu Dorinda, smutný muž s bujnou, načesanou kšticí, si zpočátku Jacka Fleischera nepamatoval. Zapátral rychle v seznamu hostů a sdělil mi, že Fleischer tam byl ubytovaný asi před měsícem na začátku listopadu, kdy tam strávil dvě noci.

U východu z vestibulu jsem našel telefon a zavolal na telefonní číslo Spannerů. V sluchátku se ozval hluboký mužský hlas: „Tady je dům Edwarda Spannera.“

„Pan Spanner?“

„Ano.“

„Tady je Lew Archer. Pan Jacob Belsize mi dal vaše jméno. Vedu vyšetřování a velice rád bych s vámi mluvil –“

„O Davym?“ Hlas mu zeslábl.

„O Davym a řadě jiných věcí.“

„Už zase něco provedl?“

„Někdo zmlátil jeho zaměstnavatelku. Právě ji odvezli do nemocnice.“

„Myslíte paní Smithovou? Nikdy předtím ženě neublížil.“

„Já neříkám, že to udělal on. Pane Spannere, vy ho znáte lépe než kdokoli jiný. Věnujte mi prosím pár minut.“

„Právě jsme ale chtěli večeřet. Nevím, proč nám nikdo nedá pokoj. Davy s námi už roky nebydlí. Nikdy jsme ho neadoptovali, neneseme za něj právní zodpovědnost.“

Skočil jsem mu do řeči: „Budu tam za půl hodiny.“

Když jsem odjížděl z hotelu, slunce už zapadalo. Západ vypadal jako obrovský požár pohlcující západní okraj města. Noc přichází v Los Angeles rychle. Oheň shořel, než jsem dorazil k Spannerovu domu, a večer visel ve vzduchu jako řídký kouř.

Bydlel v předválečném zděném jednopatrovém domě vmáčklém do řady podobných domků. Zaťukal jsem na přední dveře. Edward Spanner je váhavě otevřel. Byl to vysoký, hubený muž s protáhlým obličejem a vnímavýma očima. Měl spoustu černých vlasů a i paže a hřbety rukou měl porostlé tmavými chlupy. Na sobě měl proužkovanou košili s vyhrnutými rukávy a působil starosvětským dojmem. Byla z něj cítit zatrpklá dobrá vůle.

„Pojďte dál, pane Archere. Vítejte u nás.“ Mluvil jako člověk, který se sám naučil mluvit spisovně čtením knih.

Vedl mě do kuchyně skrovně zařízeným obývacím pokojem, který měl zdi posety zarámovanými citáty. V kuchyni seděla u stolu jeho žena. Měla na sobě jednoduché domácí šaty, pod kterými se rýsovalo kostnaté tělo. Na tváři měla známky utrpení, které zmírňovala jemná pusa a pozorné oči.

Spannerovi si byli navzájem podobní a zdálo se, že jsou na sobě hodně závislí, jak je to běžné u lidí středního věku. Paní Spannerová vypadala, že má strach ze svého manžela, nebo spíše strach o něho.

„Marto, to je pan Archer. Chce mluvit o Davym.“ Svěsila hlavu. Její muž mi vysvětloval: „Poté co jste mi zavolal, se mi žena s něčím svěřila. Davy tu byl dnes odpoledne, zatímco jsem byl v práci. Zřejmě mi to nechtěla říct.“ Mluvil víc k ní než ke mně. „Chodí sem každý den za mými zády.“

Zašel příliš daleko a ona ho zarazila. „Tak to není a ty to víš. A chtěla jsem ti to samozřejmě říct. Jenom jsem nechtěla, aby ti to zkazilo večeři.“ Obrátila se ke mně, aniž se na Spannera podívala. „Můj muž má vředy. Je to pro nás všechno krušné.“

Spanner, jako by názorně předváděl její slova, si sedl do čela stolu a nechal ruce volně viset podél těla. Zčásti snědená hnědá omáčka ležela na talíři před ním téměř studená. Sedl jsem si naproti jeho ženě na druhou stranu stolu.

„Kdy tu byl Davy?“

„Před pár hodinami,“ odpověděla.

„Byl s ním někdo?“

„Měl s sebou svou přítelkyni. Svou snoubenku. Je to pěkné děvče.“ Žena se zdála překvapená.

„V jakém byli rozpoložení?“

„Oba vypadali docela nadšeně. Víte, oni se chtějí brát.“

Edward Spanner se krátce a suše zasmál.

„To vám řekl Davy?“ zeptal jsem se jeho ženy.

„Oba mi to řekli.“ Usmála se trochu zasněně. „Vím, že jsou mladí. Ale jsem ráda, že si vybral sympatickou dívku. Dala jsem jim desetidolarovou bankovku jako svatební dar.“

Spanner bolestivě zasténal: „Tys mu dala deset dolarů? Musím ostříhat deset hlav, abych vydělal deset dolarů.“

„Ušetřila jsem ty peníze. Nebyly to tvoje.“

Spanner potřásl žalostivě hlavou. „Není divu, že se zkazil. Od prvního dne, co k nám přišel, jsi ho kazila.“

„To není pravda. Dávala jsem mu lásku. Potřeboval ji po těch letech v dětském domově.“

Naklonila se a dotkla se manželova ramene, téměř jako by pro ni on a Davy znamenali totéž.

Upadl do hlubšího zoufalství: „Měli jsme ho nechat v dětském domově.“

„To Edwarde nemyslíš vážně. My tři jsme přeci měli deset hezkých let.“

„Opravdu? Sotva si pamatuju den, kdy bych na něj nemusel použít řemen. Kdybych už o Davym nikdy neslyšel, byl bych –“

Zakryla mu pusu. „To neříkej. Záleží ti na něm stejně jako mně.“

„Po tom co nám udělal?“

Podívala se na mě. „Můj muž se musí cítit zatrpklý. Věnoval Davymu velkou péči. Byl mu opravdu dobrým otcem. Ale Davy potřeboval víc, než jsme mu mohli dát. A když se poprvé dostal do maléru, požádali Svatí bratři Neposkvrněného početí Edwarda, aby jako laický kazatel odstoupil. Byla to pro něj nesmírná rána a jak se další nepříjemnosti vršily, odstěhovali jsme se z města sem. Potom u Edwarda propukla vředová choroba a dlouhou dobu byl bez práce – skoro celé poslední tři roky. Za této situace jsme pro Davyho nemohli moc dělat. Stejně tou dobou začínal divočet, většinu času se toulal a žil na vlastních nohou.“

Spannerovi nebyla sdílnost ženy příjemná: „To všechno je stará historie.“

„Kvůli tomu jsem přišel. Říkala jste, že jste se sem přestěhovali z jiného města?“

„Téměř celý život jsme bydleli v Santa Terese,“ odpověděla.

„Znáte muže jménem Jack Fleischer?“

Podívala se na svého muže. „Nejmenoval se tak ten člověk, co tu byl minulý měsíc?“

Napověděl jsem jí: „Velký, plešatý muž? Říkal, že je policista v důchodu.“

„To bude on,“ řekla. „Vyptával se nás na Davyho, většinou na jeho minulost. Řekli jsme mu to málo, co jsme věděli. Když mu bylo šest, vzali jsme si ho z dětského domova v Santa Terese. Neměl příjmení, tak jsme mu dali naše. Chtěla jsem ho adoptovat, ale Edward měl pocit, že na sebe nemůžeme vzít takovou zodpovědnost.“

„Myslí tím,“ vložil se do toho Spanner, „že kdybychom ho adoptovali, přestala by nám na něj obec vyplácet dávky.“

„Ale chovali jsme se k němu jako k vlastnímu. Nikdy jsme vlastní děti neměli. A nikdy nezapomenu na to, když jsme ho viděli poprvé v kanceláři ředitele dětského domova. Přistoupil rovnou k nám, stoupl si vedle Edwarda a odmítl odejít. ‚Chci stát vedle toho pána,‘ řekl. Pamatuješ si, Edwarde?“

Pamatoval si. V jeho očích se zračila smutná pýcha.

„A teď je tak velký jako ty. Přála bych ti ho dneska vidět.“

Myslím, že to byla obdivuhodná žena. Snažila se vytvořit rodinu z nalezeného dítěte a váhavého manžela, dát konkrétní smysl jejich nešťastnému životu.

„Víte, kdo byli jeho praví rodiče, paní Spannerová?“

„Ne. Byl prostě sirotek. Nějaký námezdní dělník ho po sobě zanechal, když zemřel. To jsem zjistila od toho druhého člověka – Fleischera.“

„Řekl vám Fleischer, proč se o Davyho zajímá?“

„Neptala jsem se ho. Bála jsem se ho zeptat, když je Davy ve zkušební lhůtě.“ Zaváhala a krátce se mi zadívala do obličeje. „Mohu vám položit stejnou otázku?“

Spanner odpověděl místo mě: „Paní Laurel Smithovou někdo zmlátil. Už jsem ti to řekl.“

Oči se jí rozšířily. „Davy by to paní Smithové neudělal. Byla to jeho nejlepší přítelkyně.“

„Nevím, co by udělal nebo ne,“ ucedil Spanner nabručeně. „Nezapomeň, že uhodil pedagoga na střední škole, a tím všechny naše potíže začaly.“

„Byla to učitelka?“ zeptal jsem se.

„Ne, učitel. Pan Langston na střední škole. Fyzické napadení učitele se neodpouští. Nevzali ho po té aféře zpátky do školy. Nevěděli jsme, co s ním máme dělat. Nemohl sehnat práci. To byl taky další důvod, proč jsme se odstěhovali sem. Potom se nám už nic nedařilo.“ Mluvil o přestěhování, jako kdyby to bylo vyhnanství.

„Nebylo to obyčejné napadení,“ dodala jeho žena. „Henry Langston nebyl ve skutečnosti jeho učitel. Byl pedagogickým poradcem. Přihodilo se to při jednom sezení s Davym.“

„V čem mu pomáhal?“

„Nikdy jsem to vlastně nezjistila.“

Spanner se k ní obrátil: „Davy má psychické potíže. Nikdy sis to nepřipustila. Ale je načase, aby sis to uvědomila. Měl psychické potíže od té doby, co jsme ho vzali z dětského domova. Nikdy si mne opravdu nezamiloval. Nebyl nikdy normální.“

Zavrtěla pomalu hlavou ze strany na stranu v tvrdohlavém odporu. „Tomu nevěřím.“

Jejich dohadování se očividně táhlo již léta. A pravděpodobně bude pokračovat, dokud budou žít. Přerušil jsem to: „Vy jste ho dnes, paní Spannerová, viděla. Zdálo se vám, že ho něco trápí?“

„No, on není nikdy veselý. A zdál se mi pěkně nervózní. V těchto dnech je nervózní každý mladý muž, který se chystá oženit.“

„Mysleli tu svatbu vážně?“

„To bych řekla, že vážně. Stěží se mohli dočkat.“ Otočila se ke svému manželovi: „Nechtěla jsem ti to říct, ale zřejmě bych s tím měla vyrukovat. Davy si myslel, že bys je třeba oddal. Vysvětlila jsem jim, že na to nemáš právo, protože jseš pouze laický kazatel.“

„Stejně bych ho s nikým neoddal. Příliš si vážím ženského pokolení.“

„Řekli vám něco víc o svých plánech, paní Spannerová? Kde se chtějí brát?“

„To neřekli.“

„A nevíte, kam měli namířeno, když odtud odjeli?“

„Ne, nevím.“ Ale její oči jako by se soustředily na něco, co si pamatovala.

„Nenaznačili něco?“

Zaváhala. „Ještě jste mi neodpověděl na moji otázku. Proč vás to tak zajímá? Přece si opravdu nemyslíte, že zmlátil paní Smithovou?“

„Ne. Ale lidé mě stále překvapují.“

Zkoumala můj obličej a lokty se opřela o stůl. „Nemluvíte jako policista. Co jste?“

„Býval jsem policajt. Teď jsem soukromý detektiv – nesnažím se Davymu něco přišít.“

„O co se tedy snažíte?“

„Dohlédnout, aby to děvče bylo v bezpečí. Její otec mě pro to najal. Je jí teprve sedmnáct. Dneska má být ve škole a ne jezdit někde po venkově.“

Ženy, jak se zdá, milují představu svatby, ať je jejich vlastní manželství sebevíc nevydařené. Svatební sen paní Spannerové začal pohasínat. Viděl jsem ho umírat.

„Když jsem tady v kuchyni vařila čaj,“ řekla, „slyšela jsem je, jak se v obývacím pokoji baví. Četli si nahlas citáty a smáli se jim. To nebylo moc hezké, ale možná jsem je neměla poslouchat. Nicméně, dělali si legraci z neznámého hosta. Davy řekl, že strýček Skrblík bude mít dneska neznámého hosta.“

Spanner vybuchl: „To je rouhání!“

„Řekli k tomu něco jiného?“

„Zeptal se té dívky, jestli si je jistá, že ho může dostat dovnitř. Řekla, že to bude jednoduché, že ji Louis zná.“

„Louis?“ zeptal jsem se. „Nebo Lupe?“

„Mohl to být Lupe. Ano, jsem si docela jistá, že to byl. Vy víte, o kom mluvili?“

„Obávám se, že ano. Mohu si od vás zavolat?“

„Pokud to není meziměsto,“ řekl Spanner upjatě.

Dal jsem mu dolar a zavolal Hackettům do Malibu. Telefon zvedla žena, jejíž hlas jsem zprvu nepoznal. Zeptal jsem se:

„Je tam Stephen Hackett?“

„Kdo volá?“

„Tady je Lew Archer. To je paní Marburgová?“

„Ano.“ Měla přiškrcený a suchý hlas. „Prorokoval jste dobře, pane Archere.“

„Stalo se něco vašemu synovi?“

„Vy jste tak dobrý prorok, že by mě zajímalo, jestli je to proroctví. Kde jste?“

„V západním Los Angeles.“

„Přijeďte sem hned, ano? Řeknu manželovi, aby vám otevřel bránu.“

Odjel jsem, aniž bych Spannerům sdělil, kam jedu nebo proč. Na cestě do Malibu jsem se zastavil doma, abych si vzal revolver.

kapitola 11

Hackettovic brána byla dokořán. Čekal jsem, že před domem najdu policejní auta, ale jediné auto, které stálo ve světle venkovního osvětlení, byl nový modrý mercedes se sklápěcí střechou. Mladý muž, který se k němu hodil, mi vyšel z domu naproti.

„Pan Archer? Já jsem Sidney Marburg.“

Pevným, vyzývavým stiskem mi potřásl rukou. Při druhém pohledu nebyl zas tak mladý. Úsměv měl s největší pravděpodobností porcelánový a vrásky kolem úsměvu mohly být zrovna tak vrásky ze starostí. Úzké, černé oči byly ve světle temné.

„Co se stalo, pane Marburgu?“

„Sám v tom nemám moc jasno, nebyl jsem tu, když se to stalo. Stephena podle všeho unesli. Mladá žába a kluk s brokovnicí ho odvezli ve svém autě.“

„Kde byl Lupe?“

„Lupe tu byl. Pořád je – leží dole se zakrvavenou hlavou. Ten kluk vylezl z auta a namířil na něho upilovanou brokovnicí. Ta holka ho praštila po hlavě kladivem nebo heverem.“

„To udělala ta dívka?“

Přikývl. „Nejpodivnější na tom je, že to byl někdo, koho rodina zná. Moje žena s vámi chce mluvit.“

Marburg mě vzal do knihovny, kde pod lampou seděla jeho žena, s telefonem a revolverem u ruky. Zdála se klidná, ale v obličeji se jí zračilo mrazivé překvapení. Přinutila se k úsměvu.

„Děkuji, že jste přišel. Sidney je okouzlující chlapec, ale z praktického hlediska nepoužitelný.“ Obrátila se k němu. „Tak a teď běž a hraj si se svými barvami nebo tak něčím.“

Stál otráveně mezi ní a dveřmi. Otevřel pusu a potom ji zase zavřel.

„Tak běž už, jako hodný kluk. Pan Archer a já musíme něco probrat.“

Marburg vyšel ven. Posadil jsem se na koženou podnožku, která patřila k její židli. „Kde je paní Hackettová?“

„Gerda se rozsypala – jak se dalo čekat. Naštěstí s sebou vždycky nosím chloralhydrát. Dala jsem jí pár kapslí a ona se ubrečela k spánku.“

„Takže všechno je pod kontrolou.“

„Všechno je v totálním kolapsu. A vy to víte. Pomůžete mi dát věci do pořádku?“

„Mám klienta.“

Nebrala to v potaz. „Mohu vám dost slušně zaplatit.“

„Kolik?“

„Sto tisíc.“

„To je příliš.“

Podívala se na mě úkosem, jako by mě odhadovala. „Viděla jsem vás dneska vrátit dvacet dolarů. Ale nikdo ještě neodmítl sto táců.“

„Nejsou to skutečné peníze. Nabízíte mi je, protože si myslíte, že možná jedu ve vyděračství. Takové štěstí nemáte.“

„Tak jak jste o tom věděl, než se to stalo?“

„Narazil jsem na důkazy. Nechali někde ležet mapu vašeho místa, jako kdyby chtěli, aby je někdo zastavil. Což je nedělá o nic méně nebezpečnými.“

„Vím, že jsou nebezpeční. Viděla jsem je. Oba dva vtrhli rovnou do obývacího pokoje a odvlekli Stephena do svého auta. V těch tmavých brýlích vypadali jako bytosti z jiné planety.“

„Poznala jste někoho z nich?“

„Gerda okamžitě poznala tu holku. Byla tu víckrát na návštěvě. Jmenuje se Alexandria Sebastianová.“ Obrátila se a vrhla na mě podezíravý pohled. Byl jsem rád, že se tajemství provalilo.

„Keith Sebastian je můj klient.“

„A on o tom věděl?“

„Věděl, že jeho dcera utekla z domova. A potom věděl, co jsem mu řekl, což moc nebylo. Nebudeme se obviňovat. Důležité je dostat vašeho syna zpátky.“

„Souhlasím. Moje nabídka platí. Sto tisíc, jestli se Stephen vrátí domů v pořádku.“

„Policie tuhle práci dělá zadarmo.“

Zavrhla ten nápad mávnutím ruky. „Nechci je. Velmi často případ vyřeší a oběť ztratí. Chci svého syna zpátky živého.“

„To nemůžu zaručit.“

„Já to vím,“ řekla netrpělivě. „Pokusíte se o to?“ Přitiskla si obě ruce na prsa a potom je natáhla ke mně. Její emoce byly teatrální a zároveň skutečné.

„Pokusím se,“ řekl jsem. „Stejně si ale myslím, že děláte chybu. Měla byste použít policii.“

„Už jsem řekla, že ne. Nevěřím jim.“

„Ale mně věříte?“

„A neměla bych? Ano, věřím, do jisté míry.“

„Keith Sebastian taky. Budu se ho na tohle muset zeptat.“

„Nevidím důvod proč. Je jedním z našich zaměstnanců.“

„Ne mimo pracovní dobu. Nezapomeňte, že jeho dcera zmizela. Bojí se o ni stejně jako vy o svého syna.“

„Tak ho zavoláme sem.“ Rychlým pohybem se natáhla po telefonu. „Jaký má číslo?“

„Ztrácíme čas.“

„Ptala jsem se vás na číslo.“

Nalistoval jsem ho ve svém černém adresáři. Vytočila čísla a na první zazvonění se ozval Sebastian. Musel sedět vedle telefonu.

„Pan Sebastian? Tady je Ruth Marburgová, matka Stephena Hacketta. Jsem teď v jeho domě v Malibu a velmi ráda bych se s vámi setkala… Ano, dnes večer. Vlastně teď hned. Kdy tady můžete být nejdřív?… Výborně, budu vás čekat za půl hodiny. Nezklamete mě, že?“

Zavěsila a pokojně, téměř sladce se na mě podívala. Ruku měla stále na telefonu, jako by měřila Sebastianovi tep na dálku.

„On v tom nejede se svou dcerou, že ne? Vím, že Stephen není vždycky u najatých pomocníků oblíben.“

„Takže pro vás jsme najatí pomocníci?“

„Neodbíhejte od tématu. Ptala jsem se vás na něco konkrétního.“

„Odpověď zní: ne. Pan Sebastian takovou odvahu nemá. A navíc doslova uctívá vašeho syna.“

„Proč?“ zeptala se bez obalu.

„Pro peníze. Má pro takové věci vášeň.“

„Jste si jistý, že tu holku nenavedl on?“

„Naprosto.“

„Tak potom, o co jí k sakru jde?“

„Zdá se, že se bouří proti každému, komu je víc než třicet. Váš syn byl největší terč v dosahu. Pochybuju ale, že si cíl vybrala ona. Hlavní strůjce je pravděpodobně Davy Spanner.“

„A co chce? Peníze?“

„Nepřišel jsem ještě na to, o co mu jde. Nevíte o nějakém spojení, které by mohl mít s vaším synem? Mohla by to být osobní věc.“

Zavrtěla hlavou. „Možná když mi řeknete, co o něm víte.“

Dal jsem jí jeho stručný životopis, syn námezdního dělníka, osiřel ve třech nebo čtyřech letech, dali ho do dětského domova, potom si ho vzala rodina do pěstounské péče. Za dramatických okolností ho vyloučili ze střední školy, v době dospívání se potuloval po kraji, kradl auta, absolvoval vězení, je kandidátem na dokonalejší těžké zločiny a možná je trochu cvok.

Ruth Marburgová mě podezíravě poslouchala. „Zdá se, že s ním téměř soucítíte.“

„Téměř ano,“ řekl jsem, ačkoli ledviny jsem měl ještě pěkně bolavé. „Davy Spanner se sám nepočal.“

Odpověděla mi úmyslné hrubě: „Dejte mi pokoj s těmi žvásty. Znám tyhle psychopaty. Jsou jako psi, kteří pokoušou ruku svého chlebodárce.“

„Měl Spanner s vaší rodinou již dříve nějaký kontakt?“

„Ne. Aspoň o tom nic nevím.“

„Ale to děvče ano.“

„Ne se mnou. S Gerdou, Stephenovou ženou. Zajímala se o jazyky, nebo to aspoň hrála. Minulé léto ji Gerda vzala pod své křídlo. Příště si dá víc pozor, jestli to rodina přežije.“

Začínal jsem mít rozhovoru plné zuby. Zdálo se mi, že v pokoji sedíme dlouhou dobu. Knihovna s těžkými závěsy přes okna připomínala podzemní bunkr odříznutý od živoucího světa.

Ruth Marburgová musela vytušit nebo sdílet mé pocity. Popošla k jednomu z oken a roztáhla závěsy. Dívali jsme se ven na rozbitý náhrdelník světel podél pobřeží.

„Stále nemohu uvěřit, že se to stalo. Stephen byl vždycky tak opatrný. Také proto nemají služebnictvo.“

„Jakou funkci má Lupe?“

„Stěží bych ho považovala za sluhu. Ve skutečnosti je správcem nemovitosti.“

„Váš přítel?“

„Takhle přesně bych to neřekla. Vycházíme spolu.“ Pousmání a způsob, jakým držela tělo, přidalo slovům sexuální nádech.

„Mohl bych s Lupem mluvit?“

„Teď ne. Je mu dost zle.“

„Neměl by ho vidět doktor?“

„Chci mu ho zavolat.“ Otočila se čelem ke mně, očividně otřesená silou své zlosti. „Nemusíte se starat o věci, za které nejste odpovědný. Najala jsem vás, abyste dostal zpátky živého mého syna.“

„Ještě jste mě nenajala.“

„A možná, že to ani neudělám.“ Otočila se zpátky k oknu. „Kde vězí?“ Zaťala pěsti a ťukla sevřenými prsty o sebe. Ten zvuk mi připomněl, že uvnitř sebe nosí kostru.

Sebastian se objevil téměř okamžitě, jako by ji slyšel nebo cítil její netrpělivost. Velké auto vrhlo světla přes úzký průjezd, projelo kolem tmavého jezera a zastavilo pod venkovními světly.

„Dal jste si načas,“ řekla paní Marburgová ve dveřích.

„Je mi to líto. Když jsem odcházel, někdo zrovna volal. Musel jsem to vzít.“

Sebastian se zdál velmi rozčilený. Byl bledý a oči se mu leskly. Zrakem spočinul na paní Marburgové, potom se obrátil ke mně.

„Co se děje?“

Ruth Marburgová pochmurně odpověděla: „Pojďte dál, řeknu vám, co se děje.“ Dovedla nás do knihovny a energicky zavřela dveře, jako dozorce. „Vaše drahocenná dceruška mi ukradla syna.“

„Co tím myslíte?“

„Přijela sem se svým grázlíkem schovaným v kufru auta. Knokautovala správce heverem. Vpochodovala do domu s tím násilníkem, odvlekli Stephena ven do svého auta a odvezli ho.“

„Ale to je šílenství.“

„Ale stalo se to.“

„Kdy?“

„Těsně před západem slunce. Asi okolo půl šesté. Teď je po osmé. Otázka zní, co s tím hodláte dělat?“

„Cokoli. Udělám cokoli.“

Z očí mu vyhrkly slzy a téměř ho oslepily. Setřel si je prsty a zůstal stát ve světle s rukama na očích.

„Jste si jistý, že to byla Sandy?“

„Ano, moje snacha ji velmi dobře zná. Pan Archer zde doslovně předpověděl, že se to stane. Což mě přivádí k důvodu, kvůli kterému jste tady. Chci, aby pan Archer dostal mého syna zpět.“

„To znamená,“ vysvětlil jsem mu, „že vy a já se můžeme ocitnout proti sobě. Vaše dcera pomáhala spáchat těžký zločin. Obávám se, že ji nemohu chránit před následky.“

„Očekávám ale, že budete s Archerem spolupracovat,“ sdělila mu paní Marburgová. „Když například uslyšíte o své dceři, dáte mu vědět.“

„Ano.“ Několikrát přikývl. „Slibuju, že budu spolupracovat. Děkuji vám – děkuji vám, že jste mi dali vědět.“

Mávnutím ruky ho propustila, už aby byl pryč z jejího pohledu.

„Tak,“ zeptala se mě, když odešel z pokoje, „myslíte si, že ji k tomu navedl?“

„Víte dobře, že ne.“

„Neříkejte mi, co já vím. Lidé jsou schopni čehokoli. Dokonce ti nejsympatičtější, ale on zrovna nejsympatičtější není.“ Dodala: „Ani já ne, pro případ, že byste byl na pochybách.“

„Ztrácíme čas.“

Poslední slovo měla ona: „Platím vás za to já. Až budete odcházet, řekněte prosím mému manželovi, aby mi přinesl dvojitou skotskou. Jsem k smrti unavená.“

Sesunula se ve své židli a obličej a tělo se jí rozbředlo jako plastelína. Jejího muže jsem našel v osvětlené galerii, kde si prohlížel obrazy. Předal jsem mu vzkaz.

„Děkuju vám, příteli. Moc se v tom úkolu neangažujte. Když se Stephen nevrátí, tohle všechno připadne Ruth a mně. Miluju dobré obrazy.“

Marburg byl napůl vážný, což bylo pro něj zřejmě typické. Vyšel jsem ven, kde na mě v mém autě čekal Sebastian. Okusoval si nehet na palci až do krve.

Sedl jsem si za volant. „Máte pro mě nějakou informaci?“

„Ano. Bál jsem se to říct před ní. Ten telefon, než jsem odešel z domova, byl od Sandy. Chtěla, abych pro ni přijel a odvezl ji.“

„Kam?“

„Do Santa Teresy. Přerušilo se to, než mi stačila dát přesnou adresu.“

„Zmínila se, odkud volá?“

„Ne, ale volala na účet volaného a operátor mi to místo sdělil. Sandy použila telefon u čerpací stanice Power Plus na této straně Santa Teresy. Často jsme jezdili tam nahoru o víkendech a zastavovali u té samé stanice.“

„Měl bych se tam raději hned rozjet.“

„Vemte mě s sebou,“ žadonil. „Prosím vás.“

Natočil jsem se k němu a podíval se mu do tváře. Neměl jsem ho moc rád, ani jsem mu moc nedůvěřoval. Ale postupně si získával mé sympatie.

„Jste dobrý řidič?“

„Neměl jsem žádnou nehodu a nepil jsem.“

„Dobře, pojedeme mým autem.“

Sebastian nechal své auto na parkovišti v Malibu vedle restaurace pro motoristy. Dal jsem si ve spěchu sendvič, který měl pachuť výfukových plynů. Sebastian mezitím zatelefonoval své ženě. Potom zavolal pumpu Power Plus v Santa Terese.

„Mají otevřeno do půlnoci,“ sdělil mi. „A ten člověk si Sandy pamatoval.“

Moje hodinky ukazovaly čtvrt na deset. Byl to dlouhý den a předpokládal jsem, že budu téměř celou noc vzhůru. Přelezl jsem na zadní sedadlo a usnul.

kapitola 12

Vypnutí motoru mě vzbudilo ze sna o nadzvukovém letu. Stáli jsme vedle čerpacích stojanů v ostrém bílém světle, které vrhala pumpa Power Plus. Ze stanice vyšel mladý muž v overalu. Jednu nohu měl hubenou a na ní speciální botu. Pohyboval se velkou rychlostí, přestože už bylo pozdě a obličej měl vyčerpaný.

„Čím vám mohu posloužit?“ zeptal se Sebastiana.

„Volal jsem vám před nějakou dobou. Kvůli mé dceři.“ Měl tichý a nejistý hlas, jako žebrák.

„Aha.“ Bolest a únava v obličeji obsluhujícího prodavače se proměnila v sympatii. „Utekla z domu, nebo tak něco?“

„Něco podobného.“ Vylezl jsem z auta, abych si s ním promluvil. „Řídila malé zelené auto?“

„Jo. Zastavila přesně, kde stojí vaše auto, a požádala mě, abych doplnil nádrž. Byla téměř prázdná, vešlo se tam něco přes devatenáct galonů.“

„Viděl jste ty ostatní?“

„Byl tam jenom jeden další, velkej chlapík ostříhanej na ježka. Zůstal v autě, než ji uviděl telefonovat. Řekla, že chce jít na toaletu. Nechal jsem pistoli v nádrži a šel jí do kanceláře pro klíče. Potom se mě zeptala, jestli si může zatelefonovat do jiného města. Řekl jsem, že jo, pokud to bude na účet volaného, což taky udělala. Pro kontrolu jsem tam zůstal. Potom přišel ten druhej a přinutil ji odejít.“

„Použil násilí?“

„Neuhodil ji. Dal jí ruce kolem ramen, spíš jako objetí. Ona se potom sesypala a brečela a on ji odvedl zpátky do auta. Zaplatila za benzín a odjela směrem do města.“ Ukázal směrem k Santa Terese.

„Neviděl jste pistoli?“

„Ne. Ale chovala se, jako by se ho bála.“

„Řekl něco?“

„Jenom když přišel do kanceláře. Řekl, že je blázen, když volá rodičům, že jsou její nejhorší nepřátelé.“

Sebastian zamumlal něco nesrozumitelného.

„Jeho nebo její?“ zeptal jsem se.

„Obou. Myslím, že řekl, ‚jejich nejhorší nepřátelé‘.“

„Jste dobrý svědek. Jak se jmenujete?“

„Fred Cram.“

Nabídl jsem mu dolar.

„Mně platit nemusíte.“ Promluvil s nenápadnou silou. „Je mi líto, že jsem nemohl udělat víc. Možná jsem se měl pokusit je zastavit, nebo zavolat policii nebo něco podobného. Jenom jsem nevěděl, jestli na to mám právo.“

K pumpě vjel starý chevrolet natřený hnědou podkladovou barvou a zastavil u čerpacích pistolí. Na předních sedadlech seděli dva mladíci okolo šestnácti let. Ze zadních oken trčely bosé nohy druhých dvou. Řidič troubil na obsluhovače.

Znovu jsem se zeptal Freda Crama: „Jste si jistý, že v autě nebyla třetí osoba?“

Chvíli se rozmýšlel. „Ne, pokud nepočítáte psa.“

„Jakého psa?“

„Nevím. Podle zvuku to vypadalo na velkého psa.“

„Vy jste ho neviděl?“

„Byl v kufru. Slyšel jsem jeho dýchání a něco jako kňučení.“

„Jak víte, že to byl pes?“

„Říkala to.“

Sebastian zaskučel.

„Vy si myslíte, že v tom kufru byl člověk?“ zeptal se mladý muž.

„Nevím.“

Fred Cram se na mě dlouze tázavě zadíval. Obličej mu posmutněl, když si uvědomil hloubku problému, v kterém se na chvíli ocitl. Potom opět zatroubil mladý řidič, tentokrát panovačně a obsluhovač se odkolébal pryč na svých nestejných nohou.

„Proboha,“ zvolal Sebastian v autě. „Ono se to opravdu stalo. Musíme ji dostat zpátky.“

„Dostaneme.“ Nechtěl jsem, aby v mém hlase zaslechl pochybnost, že bychom ji nemuseli najít. A mnohem větší pochybnost, že zákon umožňuje, aby u něho zůstala, pokud ji opravdu najdeme. „Nejlíp byste pomohl, kdybyste se spojil se svou ženou a zůstal na telefonu. Sandy volala domů už jednou, může zavolat podruhý.“

„Jestli ji nechá.“

Ale respektoval můj návrh. Ubytovali jsme se ve dvou propojených pokojích v plážovém motelu blízko centra Santa Teresy. Byla zrovna zimní sezóna a místo bylo téměř opuštěné. Přístaviště jachet pod oknem se pohupovalo v měsíčním světle jako matná, bílá představa léta.

Správce odemkl dveře mezi našimi pokoji. Poslouchal jsem Sebastiana, jak mluví po telefonu se svou ženou. Energickým, radostným tónem jí sdělil, že se vše brzy vyřeší a že v žádném případě nemusí mít strach. Ta bezstarostná maska, kterou si nasadil, mi trochu připomínala mladého muže s hubenou nohou, který kulhal rychleji, než ostatní lidé chodí.

„Taky tě miluju,“ řekl Sebastian a zavěsil.

Popošel jsem ke dveřím. „Jak to vaše žena snáší?“

„Úžasně. Je úžasná.“

Jeho pohled však bloudil po pokoji a zachytával detaily vlastní katastrofy: jediná postel, zdi bez sebemenšího náznaku domova a můj obličej, který ho pozoroval.

Pokusil jsem se usmát. „Jdu se na chvíli projít. Uvidíme se později.“

„Co máte v plánu?“

„Chci navštívit pár lidí tady ve městě.“

„Už je pozdě na návštěvy.“

„Tím lépe. Aspoň budou doma.“

Vrátil jsem se do svého pokoje, vytáhl telefonní seznam ze zásuvky pod telefonem a vyhledal číslo Henryho Langstona, pedagoga, který měl neshodu s Davym Spannerem. Telefon u Langstonů zvedla mladá dívka a já si na okamžik pomyslel, že to je nějakou neuvěřitelnou shodou Sandy.

„Kdo je to?“ zeptal jsem se jí.

„Elaine. Jenom tu hlídám dítě. Pan a paní Langstonovi šli večer pryč.“

„Kdy se mají vrátit?“

„Slíbili, že do půlnoci. Mám jim nechat vzkaz?“

„Ne děkuju.“

V mé práci se zřídka dějí náhody. Když se kope dost hluboko, téměř vždy se větve spojují v jednom kořeni. Pravděpodobně nebylo žádnou náhodou, že Jack Fleischer odjel, a to s největší pravděpodobností do svého domova v Santa Terese, okamžitě poté, co někdo zmlátil Laurel Smithovou. Našel jsem v telefonním seznamu jeho adresu – ulice Pine Street 33.

Byla to ulice starších domků pro střední vrstvy, příhodně stíněná borovicemi a v dosahu správní a soudní budovy. Většina domů měla zhasnuto. Zaparkoval jsem na rohu před starým kostelem a vydal se ulicí, abych s pomocí baterky našel číslo Fleischerova domu.

Našel jsem dvě reznoucí kovové trojky připevněné na verandě dvoupatrového bíle natřeného dřevěného domu. Z oken se staženými roletami prosvěcovalo matně žluté světlo. Zaklepal jsem na přední dveře.

Ke dveřím se přiblížily nejisté kroky a ženský hlas se zeptal: „Co chcete?“

„Je pan Fleischer doma?“

„Ne.“

Otevřela však dveře, aby se na mě podívala. Byla to blondýna ve středním věku s obličejem, který byl zřejmě někdy dřív během dne pečlivě namalovaný. Teď už na něm byly patrné známky porušení. Změřila si mě podezíravým pohledem.

Z jejího dechu byl cítit gin a ve mně to vyvolalo asociaci. Vypadala jako Laurel Smithová. Mohla by být její starší sestrou.

„Paní Fleischerová?“

Pochmurně pokývala hlavou. „My se neznáme, co?“

„Znám lépe vašeho muže. Nevíte, kde bych ho našel?“

Rozpřáhla ruce. Její tělo se pod prošívaným, růžovým domácím oděvem zdálo těžkopádné. „Prohledejte mě.“

„Je to dost důležité. Přijel jsem až z Los Angeles.“

Napřáhla ruku a zavěsila se do mé paže. Připadal jsem si jako náhradník za Fleischera. „Co tam Jack dělal?“

„Obávám se, že je to důvěrné.“

„Mně to můžete říct. Jsem jeho žena.“ Zatahala mě za ruku. „Pojďte dál, dáme si drink. Každý Jackův přítel –“

Nechal jsem se odvést do velkého, šedého obývacího pokoje. Vycítil jsem, že se tu nebydlí, pouze přežívá. Hlavní ozdobou pokoje byly Fleischerovy střelecké trofeje na krbové římse.

„Co si dáte? Já piju gin s ledem.“

„To mám rád.“

Vycupitala z pokoje a vrátila se s nízkými sklenicemi plnými ledu a ginu.

Usrkl jsem ze své skleničky. „Na zdraví.“

„Tady, posaďte se.“ Ukázala na pohovku s potahem a posadila se těsně ke mně. „Chtěl jste mi říct, co má Jack za lubem.“

„Neznám podrobnosti. Zdá se, že něco vyšetřuje –“

Netrpělivě mě zarazila. „Nenechte se obalamutit. A ani se ho nesnažte krýt. Je v tom ženská, že jo? Má další byt v Los Angeles a ta ženská s ním zase bydlí. Že je to tak?“

„Vy ho znáte lépe než já.“

„To si pište. Jsme svoji už třicet let a polovinu našeho společného života honí tu samou sukni.“ Naklonila se ke mně s dychtivými ústy. „Viděl jste tu ženu?“

„Viděl.“

„Ukážu vám její fotku,“ řekla. „Řeknete mi, jestli je to ona?“

„Když mi pomůžete najít Jacka.“

Vážně se zamyslela. „Měl namířeno do zátoky, bůhví proč. Myslela jsem si, že aspoň zůstane přes noc. Ale on se vysprchoval, převlékl, snědl večeři, kterou jsem mu uvařila, a potom zase vypadl.“

„Kde to je?“

„Na poloostrově. Slyšela jsem ho, jak volal do Palo Alta, než odjel. Reservoval si pokoj v motelu Sandman. Víc nevím. Už mi nic neříká a já vím, proč. Zase jde po tý sukni. Měl v očích to světlo.“ Její hlas zněl navztekaně jako bzučení sršně chyceného do pavučiny. Spláchla vztek ginem. „Ukážu vám její fotku.“

Položila prázdnou skleničku na stolek osázený vybroušenými kamínky, odešla z pokoje a vrátila se. Hodila po mně malou fotografií a rozsvítila stojací lampu.

„Je to ona, že jo?“

Byla to fotka obličeje Laurel Smithové, když byla tmavovlasá dívka ve věku asi dvaceti let. Její krása byla očividná i na této malé a nepečlivě pořízené fotce. Vzpomněl jsem si na její zmlácený obličej, když ji zvedali do sanitky. Teprve opožděně mě to šokovalo, měl jsem pocit, že se časem a násilím zničilo něco cenného.

Paní Fleischerová opakovala otázku. Opatrně jsem odpověděl: „Myslím, že je. Kde jste sehnala tuhle fotku?“

„Vytáhla jsem ji z Jackovy peněženky, když se sprchoval. Zase ji začal nosit u sebe. Je to stará fotka, kterou má už dlouhá léta.“

„Jak dlouho?“

„Moment.“ Počítala na prstech. „Patnáct let. Je to patnáct let, co ji sbalil. Měl ji v Rodeo City a tvrdil, že jde o svědka, že všechno, co dělá, bylo čistě pracovní. Ale jedinej zločin, kterého kdy byla svědkem, byl, když si Jack Fleischer stáhl kalhoty.“

V očích se jí zračilo zlomyslné uspokojení. Zradila svého manžela přede mnou, stejně jako on zradil ji. A jako žena starého poldy zradila sama sebe.

Vzala fotku, položila ji na stůl a pozvedla sklenici. „Dopijte. Dáme si ještě.“

Nic jsem nenamítal. Případy se rozbíhají různě. Tenhle případ se otevíral ne jako dveře nebo dokonce hrob, rozhodně ne jako růže nebo jiná kytka, ale jako stará posmutnělá blondýna s temnotou uvnitř srdce.

Dopil jsem skleničku a ona ji vzala do kuchyně, aby ji doplnila. Myslím, že si v kuchyni dala jednu sklenku navíc. Když se vracela, vrazila do futra u dveří obývacího pokoje a vylila si gin na ruce.

Vzal jsem od ní obě sklenice a postavil je na kameninový stolek. Vlnila se přede mnou s kalnýma očima. Usilovně se snažila je přinutit k normálnímu pohledu a pavučina jemných vrásek kolem očí se jí prohloubila.

„Je to ta samá žena, že jo?“ zeptala se.

„Jsem si docela jistý, že ano. Víte, jak se jmenuje?“

„V Rodeo City se jmenovala Laurel Smithová.“

„Pořád se tak jmenuje.“

„Jack s ní bydlí v Los Angeles, že jo?“

„Nikdo s ní nebydlí, pokud já vím.“

„Nesnažte se mi lhát. Vy mužský vždycky kryjete jeden druhého. Ale já poznám, když chlap utrácí peníze za ženskou. Vybral víc než tisíc dolarů z našeho spořitelního účtu ani ne za měsíc. A já se ho musím doprošovat, aby mi dal dvacet dolarů na kadeřnici.“ Prostrčila prsty jemnými vlnitými vlasy. „Je pořád hezká?“

„Dost hezká.“ Sebral jsem elán a udělal jí poklonu. „Vlastně vypadá trošku jako vy.“

„Vždycky tak vypadaj. Ženský, po kterých jede, vždycky vypadaj jako já. Ale to není útěcha, jsou vždycky mladší.“ Její hlas zněl jako bič flagelanta, namířený proti sobě. Namířila ho proti Fleischerovi: „Ten odpornej, nechutnej chlap! Má tu neskutečnou drzost utratit naše těžce vydělaný prachy za tu štětku. Potom si přijde domů a řekne mi, že ty peníze investoval a že budeme zbytek života bohatí.“

„Řekl jak?“

„To byste mohl vědět vy. Jste přece jeho kámoš?“

Zvedla svoji skleničku a vyprázdnila ji. Zdálo se, že mi každou chvíli hodí prázdnou sklenici ha hlavu. Nebyl jsem sice její manžel, ale měl jsem na sobě kalhoty.

„Dopijte to,“ řekla. „Já jsem svoji sklenku vypila.“

„Už jsme toho vypili dost.“

„To si myslíte vy.“

Odnesla svoji sklenici z pokoje. Pantoflemi klouzala po podlaze a tělem se nakláněla, jako kdyby byla na šikmé ploše a ujížděla navždycky do prázdnoty. Slyšel jsem, jak v kuchyni něco rozbíjí. Podíval jsem se otevřenými dveřmi a viděl jsem, jak rozbíjí talíře ve dřezu.

Nepletl jsem se do toho. Byly to její talíře. Vrátil jsem se obývacím pokojem, vzal ze stolu fotku Laurel a odešel jsem z domu.

Na verandě sousedního domu stál bělovlasý muž v koupacím plášti a zdálo se, že poslouchá. Když mě uviděl, otočil se a vešel, do domu. Než zavřel dveře, slyšel jsem, jak řekl:

„Jack Fleischer je zase doma.“

kapitola 13

Jednopatrový dům Henryho Langstona byl v novější čtvrti na severním okraji města. Uvnitř i venku se svítilo. Dveře do garáže byly otevřené, ale žádné auto v ní nestálo, byla tam pouze dětská tříkolka opřená o zeď.

Z domu vyšla mladá žena v kabátě s kožešinovým límcem. Měla lesklé tmavé vlasy a výrazný oválný obličej. Zastavila se ještě, než ke mně došla, a vypadala vyplašeně.

„Hledám pana Langstona,“ řekl jsem jí.

„Proč? Stalo se něco?“

„O ničem nevím.“

„Ale je tak pozdě.“

„Omlouvám se. Snažil jsem se ho sehnat dříve. Je už doma?“

Ohlédla se přes rameno k otevřenému přednímu vchodu. Zneklidnil jsem ji, jako kdyby problémy, se kterými jsem se setkal v předchozím domě, byly nakažlivé.

Usmál jsem se do nočního světla. „Nerozčilujte se. Nemá to s vámi nic společného. Chtěl jsem se ho zeptat na pár otázek o jednom z jeho bývalých studentů.“

„Jsem si jistá, že s vámi nebude chtít dnes v noci hovořit.“

„Já jsem jistý, že bude. Řekněte mu, že se jedná o Davyho Spannera.“

„Zase on.“ Pohodila hlavou jako soupeř a potom se kousla do rtu. „Je Davy zase v průšvihu, nebo ještě pořád?“

„Raději bych o tom mluvil s vaším manželem. Jste paní Langstonová?“

„Ano. A je mi zima a jsem unavená a chci jít spát. Strávili jsme skvělý večer s přáteli a teď je to všechno zkažený.“ Možná že vypila jednu nebo dvě skleničky, ale průchod svým citům dávala úmyslně. Byla dost hezká a mohla si to dovolit.

„Je mi to líto.“

„Jestli je vám to líto, tak běžte pryč.“

Zašla dovnitř a práskla za sebou dveřmi s pečlivě vypočítanou silou mezi šesti a sedmi stupni Richterovy stupnice. Zůstal jsem stát, kde jsem byl, na kamenném chodníku. Paní Langstonová znovu otevřela opatrně dveře, jako někdo kdo podruhé otevírá soudní případ.

„Omlouvám se. Je mi jasné, že to musí být důležité, jinak byste tu nebyl. Vy jste policajt?“

„Soukromý detektiv. Jmenuju se Archer.“

„Henry by se měl vrátit každou chvíli. Vezl jenom domů děvče, které nám hlídalo. Pojďte dál, je studená noc.“

Ustoupila do obývacího pokoje. Šel jsem za ní. Pokoj byl nacpaný knihami a nábytkem. Hlavní dominantou byl zavřený dětský klavír.

Paní Langstonová stála vedle něho jako nervózní sólistka. „Udělám vám kafe.“

„Děkuju, neobtěžujte se. A nemusíte mít strach.“

„To není vaše vina. Bojím se Davyho Spannera.“

„Byla jste vystrašená, ještě než jsem se o něm zmínil.“

„Opravdu? Asi máte pravdu. Díval jste se na mě tak divně, jako kdybych měla umřít.“

Nenamáhal jsem se jí připomenout, že jednou bude muset. Svlékla si kabát. Vypadala, že je tak v šestém měsíci těhotenství.

„Doufám, že mě omluvíte, jsem zralá tak akorát do postele. Nezdržte Henryho, prosím vás, celou noc.“

„Budu se snažit. Dobrou noc.“

Zatřepala prsty směrem ke mně a v pokoji po ní zůstalo něco jako nervózní pocit. Když jsem zaslechl na příjezdové cestě auto, vyšel jsem ven.

Langston vylezl a nechal svůj stejšn před garáží s rozsvícenými předními světly a zapnutým motorem. Ve vzduchu jako by visel pocit znepokojení, které se zračilo v jeho tváři. Byl to vysoký, mladý muž se špinavě světlými vlasy a vnímavýma očima.

„Je Kate v pořádku?“

„Vaše žena je v pořádku. Pozvala mě dál a šla si lehnout.“ Představil jsem se. „Davy Spanner byl dneska večer ve městě.“

Jeho oči se zúžily, jako kdybych se dotkl neviditelného tykadla. Vrátil se ke svému autu a vypnul motor a světla.

„Promluvíme si v autě, ano? Nechci ji zneklidňovat.“

Sedli jsme si na přední sedadla a potichu přibouchli dveře.

„Neviděl jste náhodou dnes večer Davyho?“

Váhal s odpovědí. „Ano, viděl. V rychlosti.“

„Kde?“

„Přišel sem do našeho domu.“

„A v kolik hodin přibližně?“

„V osm. Kate odjela vyzvednout Elaine – to je to děvče, které hlídá Juniora – a já jsem byl opravdu rád, že byla pryč. Naštěstí odešel, než se stačila vrátit. Davy prostě Kate rozčiluje, chápete?“

„Není jediná.“

Langston se na mě ze strany podíval. „Už si zase rozbíjí hlavu o zeď?“

„Jestli tomu tak říkáte.“

„Davy je sebedestruktivní typ.“

„Já mám strach o ty druhé lidi. Bylo s ním děvče jménem Sandy?“

„S největší pravděpodobností. To byl taky jeden z důvodů, proč za mnou dnes večer přišel. Chtěl, abych se o ni postaral. Tedy, já a Kate. Říkal, že se chtějí brát, ale že má nějakou práci, kterou musí nejdřív udělat. Že to bude trvat den nebo dva.“

„Zmínil se vám, o jakou práci jde?“

„Ne. Pochopil jsem, že to nebude nic příjemného. Myslel si, že by bylo fajn, kdyby s námi Sandy mohla zůstat, než s tím bude hotov.“

„Proč s vámi?“

„Na to se taky často ptám,“ řekl s letmým sarkastickým úsměvem. „Proč já? Odpověď zní, že jsem si o to říkal. Před lety jsem se zajímal o Davyho problémy. Jakmile to jednou necháte dojít tak daleko, je velmi obtížné náklonnost udusit. V jistém bodě to dokonce málem zničilo mé manželství. Už nikdy víc. Řekl jsem mu, že co navrhuje, je nemožné. Vzal to dost těžce, jako kdybych ho nechal na holičkách. Ale byla to otázka, koho mám nechat na holičkách, Davyho nebo svou vlastní rodinu.“

„Jak se chovalo to děvče?“

„Neměl jsem s ní možnost mluvit. Viděl jsem ji sedět v autě, vypadala dost bledě a napjatě.“ Ukázal palcem směrem k ulici, kde stálo mé auto. „Ale nemohl jsem si ji vzít na starost. Pravda je, že jsem chtěl, aby odtud odjeli dřív, než se Kate vrátí. Čeká druhé dítě a s tím prvním, s Juniorem, měla velké potíže. Musím ji chránit před velkým rozčilením – před vzrušením a spory.“

„Samozřejmě.“

„Člověk musí mít priority,“ pokračoval. „Nebo se vyčerpáte a celá životní filozofie se vám zhroutí.“ Mluvil jako přepečlivý muž, který si opakuje těžký úkol, aby se ho naučil. Ale o Sandy se strachoval. „Je to opravdu jeho vážná známost?“

„Myslí si to. Utekla z domova a je jí teprve sedmnáct. Její rodiče mě původně najali, abych ji dostal zpátky.“

„A proto jste tady?“

„Částečně. Měl Davy ještě nějaký důvod, proč za vámi přišel?“

„Jiný důvod?“

„Řekl jste, že to děvče bylo jedním z důvodů. Jaké byly ty ostatní?“

„Týkalo se to minulosti,“ řekl poněkud nejasně. „Chtěl nějaké informace o sobě samém. Jak jsem říkal, byl jsem zainteresovaný na jeho případu před několika lety, když byl naším studentem na střední škole. Teď si uvědomuju, že jsem zašel příliš daleko. Na vysoké škole jsem krátce studoval terapii a myslel jsem si, že bych mu tím mohl nějak pomoci. Ale stalo se něco, co si neumím vysvětlit.“

Měl zmatený výraz soustředěný do sebe, jako kdyby se snažil si vysvětlit minulost: „Něco jako by se mezi námi roztrhlo jako membrána. Byly chvíle, kdy se naše totožnosti jakoby pomíchaly. Vlastně jsem cítil jeho pocity a myslel jako on. A dokázal jsem se takhle strašně vcítit –“ Odmlčel se. „Už se vám to někdy stalo?“

„Ne. Pokud nepočítáte ženy, za určitých okolností.“

„Ženy?“ zeptal se nechápavě. „Kate je pro mě tak nepochopitelná jako měsíční krajina. To neznamená, že ji nemiluju. Zbožňuju ji.“

„To je dobře. Chtěl jste mi říct něco o Davyho minulosti.“

„Problém byl, že neměl žádnou minulost. Myslel jsem, že bych mu pomohl, kdybych mu nějakou poskytl. Ale ukázalo se, že to nemůže unést. Ani já jsem to nedokázal, opravdu. Já byl ten, kdo nezvládl situaci, přestože jsem byl poradce a on byl jenom znepokojený šestnáctiletý kluk.“

Langston byl taky znepokojený. V myšlenkách jako by se probojovával magnetickými poli paměti a všechno, co řekl, bylo překroucené. Znovu jsem mu napověděl: „Je pravda, že jeho otec byl zabit?“

Vrhl na mě letmý, pronikavý pohled. „Vy víte o smrti jeho otce?“

„Jenom to. Jak se to stalo?“

„Nikdy jsem to s jistotou nezjistil. Údajně spadl pod vlak blízko Rodeo City. Přejel ho vlak, ujel mu hlavu.“ Langston si přejel prsty po krku. „Byl to mladý člověk, mladší než jsem já teď.“

„Jak se jmenoval?“

„Zdá se, že to nikdo neví. Neměl u sebe žádný doklad totožnosti. Podle teorie zástupce šerifa, který se případem zabýval –“

„Jacka Fleischera?“

„Ano. Znáte ho?“

„Těším se, až ho poznám. Jaká byla jeho teorie?“

„Že ten člověk byl migrující dělník, který se vozil na spodku vagónu a spadl z něho. Ale ta teorie má jeden velký nedostatek. Měl s sebou tříletého chlapce a jestli spadl z jedoucího vlaku, musel Davy spadnout taky. Ale ten nebyl zraněný, alespoň co se týče fyzické stránky.“

„Po stránce psychické,“ dodal, „byl Davy velmi těžce postižen. Jsem si jistý, že v tom jsou kořeny jeho potíží. Seděl celou noc vedle železničních kolejí s bezhlavou mrtvolou.“ Ztišil hlas tak, že jsem ho sotva slyšel.

„Jak to víte?“

„Zástupce Fleischer ho našel vedle toho těla. Davy to sám potvrdil. Pomohl jsem mu oživit paměť. Myslel jsem si, že by to pro něho bylo dobré. Ale obávám se, že nebylo. Teď si uvědomuju, že jsem si zahrával s ohněm, praktikoval jsem psychiatrii bez licence.“ Hlas měl zkroušený.

„Úplně se přestal ovládat a napadl mě. Byli jsme v mé kanceláři ve škole a nešlo to nijak ututlat. Ve skutečnosti mě docela zmlátil. Škola ho vyloučila i přes mé protesty. Všechno co jsem zmohl, bylo, že ho nedali do nápravného ústavu.“

„Proč jste ho podržel?“

„Cítil jsem se pochopitelně vinen. Zahrával jsem si s černou magií. Tyhle potlačené vzpomínky jsou tak silné jako kterákoli jiná magie a ta záležitost nám přerostla přes hlavu. On byl postižen natrvalo.“

„To se stalo už mnohem dřív. Vy si stále zahráváte s ohněm,“ řekl jsem mu.

„Vím, co jsem způsobil. Pomohl jsem mu vyvolat si tu hroznou vzpomínku. Od té doby je na ni upnutý.“

„To nevíte.“

„Ale vím. To je to peklo. Přišel sem dnes večer a naléhal, abych mu řekl, kde přesně našli mrtvolu jeho otce. Je tou věcí stále posedlý.“

„Řekl jste mu to?“

„Ano. Byl to jediný způsob, jak se ho zbavit.“

„Mohl byste mě na to místo vzít? Teď?“

„Mohl. Ale je to nejméně hodina jízdy podél pobřeží.“ Podíval se na hodinky. „Je po půl jedné. Když vás tam vezmu, nedostanu se domů před třetí. A ve čtvrt na osm musím být ve škole.“

„Zapomeňte na školu. Sám jste řekl, že existujou priority. Tahle má co dělat se životem nebo smrtí člověka.“

„Koho?“

Řekl jsem Langstonovi o tom, že někdo zřejmě byl v kufru Davyho auta. „Nejdřív jsem si myslel, že mu půjde o peníze. Lidi, kteří tyhle únosy provádějí, jsou stále mladší. Ale motivy únosů se časem taky mění. Stále víc únosců to dělá proto, aby si dokázali svou sílu tím, že ovládnou jiného člověka. Bůh ví, co se děje v Davyho hlavě. Nebo té dívky. Mohou chtít znovu sehrát smrt jeho otce.“

Langston mě pozorně naslouchal. Nemohl odolat psychologické návnadě. „Možná že máte pravdu. Vypadalo to, že je pro něho hrozně důležité, aby to pravé místo našel. Ví o tom všem policie?“

„Ne. Rodina oběti mě požádala, abych případ vyřešil sám.“

„Kdo je to?“

„Finančník z Los Angeles. Otec té dívky pracuje pro jednu z jeho společností.“

„To vypadá na něco složitějšího než zločin pro peníze.“

„Pomůžete mi?“ zeptal jsem se ho.

„Nemám moc na vybranou. Pojedeme vaším autem?“

„Jak chcete, pane Langstone.“

„Říkejte mi Hank. Každý mi tak říká.“ Vystoupil z auta. „Pojďte na chvíli dovnitř. Musím své ženě nechat vzkaz.“

Napsal ho nahoru na dětský klavír, zatímco jsem si prohlížel knihy. Zahrnovaly překvapivý rozsah včetně práva a historie. Psychologické a sociologické knihy, které měl, tvořily převážně svobodomyslnější autoři v této oblasti: Erik Erikson a Erich Fromm, Paul Goodman, Edgar Z. Friedenberg.

Vzkaz ženě nechal na stojánku na noty u piana a namířil na něj malé světlo. Přečetl jsem si ho na cestě ven.

·

Nejdražší,

jenom pro případ, že by ses vzbudila a divila se, kde jsem, jel jsem na krátkou projížďku s panem Archerem. Kdyby někdo zvonil, neotvírej. Prosím tě neměj strach. Moc tě miluju. Vrátím se brzy.

Tvůj

H. (půl jedné ráno)

kapitola 14

Auto jsem řídil já a Langstona jsem pobídl, aby se prospal. Tvrdil, že není ospalý, ale sotva jsme se dostali na dálnici, zamáčkl cigaretu a usnul.

Dálnice se odklonila na chvíli od moře, stáčela se horským průsmykem do vnitrozemí a potom se zase vrátila k moři. Mezi mořem a horami probíhala železniční trať. Chvílemi jsem zahlédl odlesk kolejí.

Provoz byl velmi malý. Zde na severu převažovala otevřená krajina. Na oceánské straně porušovalo tmu několik ropných stanic a vzplanutí nafty. Na vnitrozemské straně se pod horami s nedohlednými vrcholy táhla pole. V odrazu světel bylo na polích vidět dobytek, nehybný jako kámen.

„Ne!“ vykřikl Langston ze spaní.

„Probuď se, Hanku.“

Vypadal omráčeně. „Strašlivý sen. My tři jsme byli v posteli a –“ Zarazil se uprostřed věty a díval se do noci, kterou jsme projížděli.

„Kteří tři?“

„Moje žena, já a Davy. Byl to nechutnej sen.“

Po chvilce váhání jsem se zeptal: „Bojíš se, že by Davy mohl přijít k vám domů?“

„Napadlo mě to,“ připustil. „Ale neudělal by nic nikomu, koho mám rád.“

Mluvil do tmy. Možná jsem ho měl nechat doma, ale už bylo pozdě. Od Langstonů jsem ujel dalších padesát mil.

„Je to ještě daleko, Hanku?“

„Přesně nevím. Poznám to místo, až ho uvidím. Musíte zahnout doleva na štěrkovou cestu. Křižuje koleje.“ Zadíval se dopředu předním sklem.

„Kdy jsi tady byl naposled?“

„Asi před třemi roky. Zavezl mě sem zástupce Fleischer.“

„Proč ses do toho všeho dal?“

„Chtěl jsem vědět, co se přesně přihodilo. Personál v dětském domově mi řekl, že Davy byl doslova autistický, když ho přijímali – němý a téměř nereagoval. Chtěl jsem vědět proč. Fleischer jim toho moc neřekl, jestli vůbec něco.“

„S tebou mluvil otevřeně?“

„To policajti nikdy nedělaj, nebo ano? A chápu, že si může začít nějaký případ naprosto přivlastňovat. Tenkrát pracoval na tom případu dvanáct let.“

„To říkal?“

„Ano.“

„Potom si ale nemohl myslet, že to byla nehoda.“

„Opravdu nevím, co si myslel.“ Langston pohodil hlavou dopředu. „Zpomalte, přijíždíme k tomu místu.“

Několik set yardů před námi ve světle protijedoucího kamionu jsem na levé straně rozeznal štěrkovou cestu, která směřovala nahoru. Na rohu stál osamělý stopař. Byla to dívka. Stála k nám zády a horečnatě mávala na řidiče kamionu. Kamion ji minul a potom my, aniž bychom zvolnili rychlost.

Zahnul jsem doleva na cestu a vystoupil. Dívka na sobě měla sluneční brýle, jako by pro ni nebyla přirozená tma dost tmavá. Trhla sebou. Myslel jsem, že začne utíkat. Ale nohy jako by jí vypověděly poslušnost.

„Sandy?“

Neodpověděla mi až na krátké zasténání. Bylo vidět, že mě poznala. Představil jsem si sebe z ptačí perspektivy – muže, který se blíží k vystrašené dívce na opuštěné křižovatce. Moje motivy se nějak do představy nevešly.

„Sandy, co se stalo s ostatními?“

„Nevím. Utekla jsem a schovala se v lese.“ Ukázala směrem na borovicový háj na vzdálenější straně kolejí. Cítil jsem z ní vůni borovic. „Položil pana Hacketta přes koleje a já opravdu dostala strach. Až do té chvíle jsem si myslela, že si na to jen tak hraje. Nenapadlo mě, že by ho chtěl opravdu zabít.“

„Je Hackett v bezvědomí?“

„Ne, ale je svázaný – ruce, nohy i pusu má zalepenou. Vypadal tak bezmocně, jak ležel na kolejích. Věděl, kde je. Poznala jsem to podle zvuků, které vydával. Nevydržela jsem to a utekla jsem pryč. Když jsem se vrátila, už tam nebyli.“

Langston popošel ke mně. Pod nohama mu skřípal štěrk. Děvče polekaně uhnulo.

„Neboj se,“ řekl.

„Kdo jste? My se známe?“

„Jmenuju se Henry Langston. Davy chtěl, abych se o tebe postaral. Nakonec to tak asi dopadne.“

„Nechci, aby se o mě někdo staral. Jsem v pořádku. Seženu si odvoz.“ Mluvila se strojenou jistotou. Ale neodpovídalo to jejím skutečným pocitům.

„No tak,“ řekl. „Nebuď taková netýkavka.“

„Máte cigaretu?“

„Mám celou krabičku.“

„Pojedu s vámi, když mi dáte cigaretu.“

Přinesl cigarety a s vážnou tváří jí je podal. Vytáhla si jednu z krabičky. Ruce se jí třásly.

„Máte oheň?“

Langston ji podal zápalky. Jednu rozškrtla a zhluboka potáhla. Konec cigarety se rozzářil dvakrát jako dvě horká červená očka v odlesku jejích tmavých brýlí.

„Tak dobře, pojedu s vámi.“

Sedla si dopředu mezi mě a Langstona. Šlukovala cigaretu, dokud jí nedopalek nespálil prsty, a potom ji hodila do popelníku.

„Neměli jste moc dobrý plán,“ řekl jsem. „Kdo ty plány dělal?“

„Většinou Davy.“

„Co tím sledoval?“

„Chtěl zabít pana Hacketta, jak jsem říkala. Nechat ho na kolejích, aby ho přejel vlak.“

„A ty jsi s tím souhlasila?“

„Nevěřila jsem mu, že to opravdu chce udělat. A taky to neudělal.“

„To bychom měli raději zjistit.“

Odbrzdil jsem ruční brzdu. Auto sjíždělo ze svahu směrem k přejezdu, který byl označen starou dřevěnou značkou znázorňující závory.

„Kam položil pana Hacketta?“

„Hned tady vedle cesty.“ Sandy ukázala na severní stranu přejezdu.

Vystoupil jsem z auta a baterkou svítil na trať. Ve štěrku byly vidět čerstvé stopy. Mohly být vytlačeny podpatky. Stále jsem si nedokázal představit scénu, kterou dívka popisovala.

Vrátil jsem se k autu. „Řekl ti Davy, proč si vybral tohle místo?“

„Řekla bych, že si myslel, že to je příhodné místo, aby ho zabil. Potom si to rozmyslel, když jsem utekla.“

„Proč si vybral pana Hacketta za oběť?“

„Nevím.“

Naklonil jsem se otevřenými dveřmi dovnitř. „Sandy, musí tě přece něco napadnout. Pan Hackett je nebo byl přítelem vaší rodiny.“

„Není můj přítel,“ řekla naježeně.

„To jsi dala jednoznačně najevo. Co vůbec Hackett provedl?“

Obrátila se na Langstona. „Na to nemusím odpovídat, že ne? Jsem sice nezletilá, ale mám právo na právníka.“

„Nejenom že máš právo,“ řekl jsem. „Ale dokonce jednoho potřebuješ. Ale tím, že budeš mlčet, si moc nepomůžeš. Jestliže nezastavíme tvého přítele, budeš namočená do všeho, co on provede.“

Obrátila se opět na cigaretového krále Langstona. „To není pravda, že ne?“

„Mohlo by to tak dopadnout,“ řekl.

„Ale jsem přece nezletilá.“

„V případě závažného trestného činu to není žádná ochrana. Máš už na triku únos. Jestli Hacketta zabije, budeš spolupachatelem vraždy.“

„Ale utekla jsem.“

„Sandy, to ti moc nepomůže.“

Byla šokována. Myslím, že si začala uvědomovat, že je to všechno skutečné – místo, čas a že to byl její život, který těžce prožívala.

Dokázal jsem se trochu vcítit do její kůže. Scéna se stávala také součástí mého života: stromový háj v hluboké tmě, koleje spojující jako železná vlákna sever s jihem. Nízko na nebi visel měsíc. V dálce se vynořil ze zatáčky paprsek předního světla vlaku. Světlo mířilo k nám, pohupovalo se a rozetnulo tmu do nečitelných tvarů. Byl to nákladní vlak. Přední světla mého auta svítily na koleje a na okamžik se ztratily pod tíhou lokomotivy. Drastickou scénu doplňoval ohlušující řev vlaku.

Sandy vydala přiškrcený výkřik a snažila se dostat kolem mě pryč. Silou jsem ji držel v autě. Poškrábala mi obličej. Vrazil jsem jí facku. Oba jsme se chovali, jako kdyby nás ten hluk odřízl od světa lidí.

Když vlak přejel, řekl Langston: „No tak, uklidněte se. Násilí tu není zapotřebí.“

„To řekněte Davymu Spannerovi.“

„Už jsem mu to mockrát řekl. Doufejme, že to mělo nějaký smysl.“ Dívce řekl: „Sandy, pan Archer má naprostou pravdu. Když nám dokážeš pomoct, pomůžeš zároveň sobě. Musíš přece mít nějaký nápad, kam odtud Davy mohl jet.“

„On to sám nevěděl.“ Zhluboka dýchala. „Hodně toho namluvil o místě v horách, kde kdysi bydlel. Ale nevěděl, kde to je.“

„Jseš si jistá, že existuje?“

„Já nevím. On si to myslel.“

Nasedl jsem za volant. Náš chvilkový zápas ji rozehřál, cítil jsem její teplé tělo vedle sebe. Pomyslel jsem si, že je dost škoda, že ji rodiče nedokázali na jeden až dva roky ještě udržet pěkně v teple. Škoda pro ni i pro ně.

Po cestě na jih jsem se Sandy zeptal ještě na několik dalších otázek. O sobě i o svém vztahu s Davym byla dost zdrženlivá. Její odpovědi mi však vyjasnily jednu věc k mé spokojenosti: jestli Davy Spanner zmlátil Laurel Smithovou, Sandy o tom rozhodně nevěděla. A jak řekla, byla s Davym po celý den.

kapitola 15

Když jsme se dostali zpátky do Santa Teresy, bylo po třetí hodině. Poprosil jsem Langstona, aby s námi jel do motelu. Zdálo se, že má na děvče uklidňující vliv.

Sebastian nás slyšel přijíždět a otevřel dveře od pokoje, než jsem stačil zaklepat. Z pokoje se vylinulo světlo a osvítilo jeho dceru. Stála tam vyzývavě s vystrčeným bokem.

Rozpřáhl ruce, aby ji objal. Prudce ucouvla. Pomalým pohybem naznačujícím opovržení si zapálila cigaretu a vyfoukla kouř směrem k němu.

„Nevěděl jsem, že kouříš,“ řekl bezbarvým hlasem.

„Kouřím trávu, když ji seženu.“

Vešli jsme všichni do Sebastianova pokoje, já jako poslední. Obrátil se na mě.

„Kde jste ji našel?“ zeptal se.

„Kousek dál u dálnice. To je pan Langston. Pomohl mi ji najít.“

Oba muži si potřásli rukou. Sebastian řekl, že je mu velmi vděčný. Ale díval se na svoji dceru, jako by uvažoval, za co by měl být vděčný. Seděla na kraji postele se skříženýma nohama a pozorovala ho.

„Je tu pořád ještě jeden problém,“ řekl jsem. „Tak vám teď něco navrhnu. Za prvé, odvezte dceru domů a nechte ji tam. Jestli ji nedokážete vy a vaše žena uhlídat, najměte si pomoc.“

„Jakou pomoc?“

„Třeba sestru s psychiatrickou praxí. Zeptejte se doktora.“

„On si myslí, že jsem cvok,“ sdělila Sandy pokoji. „Cvok musí bejt on.“

Nepodíval jsem se na ni. „Pane Sebastiane, máte dobrého právníka?“

„Nemám žádného. Žádného jsem vlastně nikdy nepotřeboval.“

„Teď ho ale budete potřebovat. Nechte si od někoho doporučit právníka s kriminální praxí, a ať si dneska promluví se Sandy. Má dost vážný problém a bude muset s právníkem spolupracovat.“

„Nechci ale, aby měla opletačky se soudem.“

„Nemáte na vybranou.“

„To mi neříkejte. Paní Marburgová vám řekla, abyste celou záležitost udržel v tichosti.“

„S paní Marburgovou si taky chci promluvit. Případ je pro mě příliš rozsáhlý. Sám ho nezvládnu.“

Sandy vyrazila ke dveřím. Než k nim však doběhla, stačil ji Langston chytit kolem pasu. Spálila mu zápěstí koncem cigarety. Strhl ji zpátky a hodil ji na postel. Stál nad ní a prudce oddechoval. Cítil jsem zápach ožehnutých chlupů. Někdo z vedlejšího pokoje zabušil na zeď. „Nechte toho, frajeři!“

Sebastian se podíval na svou dceru s bolestínským výrazem. Stala se zdrojem neustálých nepříjemností. Asi uvažoval, jak velké nepříjemnosti to budou.

„Myslím, že bychom odtud měli raději vypadnout,“ řekl jsem. „Chcete zavolal ženě?“

„To bych asi opravdu měl.“

Popošel k telefonu a po několika pokusech se dovolal. Jeho žena zvedla telefon okamžitě.

„Mám skvělou zprávu,“ oznámil jí třaslavým hlasem. „Sandy je se mnou. Vezu ji domů.“ Slova mu zamlžila oči. „Ano, je v pořádku. Uvidíme se za pár hodin. Teď se trochu vyspi.“

Zavěsil a otočil se k Sandy. „Mám tě pozdravovat od matky.“

„K čemu mi to je?“

„To ti na nás ani trochu nezáleží?“

Převrátila se obličejem k posteli a ležela nehybně a potichu. Šel jsem do sousedního pokoje, abych si sám vyřídil několik telefonátů.

Zavolal jsem Williemu Mackeyovi, který měl detektivní kancelář v San Francisku. Záznamník přepnul hovor do Willieho bytu v California Street. Odpověděl v polospánku: „Tady je Mackey.“

„Tady je Lew Archer. Budeš mít dneska čas?“

„Můžu si ho udělat.“

„Dobře. Mám práci na poloostrově. Jedná se jenom o sledování, ale mohlo by to být důležité. Máš tužku?“

„Chvilku vydrž.“ Willie byl hned zpátky. „Už jsem tady.“

„Znáš motel Sandman v Palo Altu?“

„Jo, je to na Camino Real. Kdysi jsem tam přespal.“

„Někdy dnes večer by se tam měl ubytovat jeden člověk. Jmenuje se Jack Fleischer. Je to bývalý zástupce šerifa ze Santa Teresy, teď už je v důchodu. Chtěl bych vědět, proč se tam ubytoval, jestli to bude možné. Chci vědět, kam půjde, s kým se setká a o čem bude mluvit. A nechci, abys ho ztratil, i kdyby tě to mělo stát nějaké peníze.“

„Kolik peněz?“

„To nechám na tobě.“

„Nechceš mi říct, o co vlastně jde?“

„Možná že to bude vědět Jack Fleischer. Já vím jenom to, že v sázce je život muže.“

„Kdo to je?“

„Jmenuje se Hackett. Unesl ho jeden devatenáctiletý kluk. Jmenuje se Davy Spanner.“ Oba dva jsem Willimu popsal pro případ, že by na ně narazil. „Hackett je v těžkým balíku, ale tohle nevypadá na únos kvůli výkupnému. Spanner je psychopat se schizofrenními sklony.“

„S těmi je vždycky legrace. Pojedu hned do Palo Alta, Lewi.“

Vrátil jsem se zpátky do Sebastianova pokoje. Děvče stále leželo na posteli obličejem dolů a Langston stál nad ní.

„Zavezu tě domů,“ řekl jsem mu. „Mrzí mě, že jsem ti zkazil noc.“

„Nezkazil. Jsem rád, že jsem mohl pomoci, a rád zase pomůžu. Ještě jednu věc. Myslím, že bych měl promluvit s místní policií.“

„Nech to na mně, ano?“

„Dobře.“

Dívka se zvedla, když jsem ji vybídl, a všichni čtyři jsme odjeli. U Langstonů se svítilo. Langstonova žena vyběhla ven, aby ho přivítala. Na sobě měla červenou hedvábnou noční košili.

„Nesmíš utíkat,“ řekl jí. „Ty jsi nespala?“

„Nemohla jsem spát. Měla jsem hrozný strach, že se ti něco stane.“ Obrátila se ke mně. „Slíbil jste, že ho nezdržíte celou noc.“

„To jsem neslíbil. A jsou teprve čtyři.“

„Teprve čtyři!“

„Neměla bys stát tady venku v zimě.“ Langston ji odvedl do domu, a než zavřel dveře, pokynul mi rukou.

Do Malibu to byla úmorná cesta. Dívka seděla nehybně mezi mnou a otcem. Několikrát se pokusil si s ní promluvit, ale předstírala, že je hluchá.

Jedna věc byla jasná. Změnila pravidla hry a svým rozhořčením nad ním získala převahu. Měl víc co ztratit než ona. A už to ztrácel, ale ještě se nevzdal poslední naděje. Ona se chovala, jako kdyby už žádnou naději neměla.

Vysadil jsem je na parkovišti, kde nechal Sebastian stát svůj vůz. Počkal jsem, dokud nenastoupili a Sebastian nenastartoval. Sandy se ani nesnažila utéct. Možná si uvědomovala, že není kam.

Na pobřeží pod dlouhým, úzkým městem hučel příliv. Mezi domy jsem zahlédl příboj, který se matně leskl v začínajícím svítání.

Bylo příliš brzy na začátek nového dne. Ubytoval jsem se v prvním motelu, na který jsem narazil.

kapitola 16

Vzbudil jsem se náhle v osm hodin. Bylo ještě příliš brzy, ale v břiše mi kručelo hlady. Šel jsem ven a dal si opečenou slaninu, dvě smažená vejce, spoustu toastů a ještě lívance s malinovým sirupem a několik šálků černé kávy.

Po snídani jsem se už cítil nejlépe připravený na rozhovor s paní Marburgovou. Vydal jsem se k Hackettovu domu, aniž bych zavolal předem. Brána byla stále otevřená. Když jsem míjel umělé jezero, měl jsem nepříjemný pocit návratu. Kachny se nevrátily a lysky byly stále na vzdálenější straně vody.

Před domem stál cadillac kupé s lékařským znakem. U dveří mě pozdravil mladě vyhlížející muž s bystrýma očima a lesklými šedými vlasy.

„Jsem doktor Converse. Vy jste od policie?“

„Ne, jsem soukromý detektiv a pracuju pro paní Marburgovou.“ Řekl jsem mu své jméno.

„Nezmínila se o vás.“ Vyšel ven a zavřel za sebou dveře. „Co se tady vlastně děje? Stalo se něco Stephenu Hackettovi?“

„Paní Marburgová vám nic neřekla?“

„Naznačila mi něco o jakési katastrofě. Ale zdá se, že si myslí, že může leccos vyřešit, když o tom nebude mluvit. Naléhal jsem, aby zavolala policii, ale vyděšeně to odmítala.“

„Proč tak odmítá policii?“

„Má zafixovanou představu, že jsou zkorumpovaní a neschopní. Asi na to má trochu právo po tom, co se stalo jejímu předchozímu manželovi.“

„Co se mu stalo?“

„Domníval jsem se, že to víte. Asi před patnácti lety ho zastřelili na pláži. O podrobnostech toho moc nevím, byl jsem tenkrát ještě malý, ale myslím, že vraha nikdy nenašli. Ale vraťme se k současnosti. Vysvětlil jsem paní Marburgové, že podle zákona musí lékaři a nemocnice hlásit všechna vážná zranění.“

„To mluvíte o Lupovi?“

„Ano. Zavolal jsem záchranku a poslal ho do nemocnice.“

„Je to s ním vážné?“

„To se neodvažuju posoudit. Jsem internista, ne mozkový chirurg a poranění hlavy dokážou být zrádná. Svěřil jsem ho do rukou schopného člověka, doktora Sunderlanda z nemocnice svatého Jana.“

„Je Lupe při vědomí?“

„Ano, ale odmítá hovořit o tom, co se stalo.“ Lékař mi stiskl paži. Byl cítit borovicovou vůní, z které se mi chtělo kýchnout. „Víte, kdo ho po tý hlavě praštil?“

„Sedmnáctileté děvče. Lupe se za to zřejmě stydí.“

„Víte, jak se jmenuje?“

„Sandy Sebastianová.“

Překvapeně pokrčil čelo. „Jste si tím jistý?“

„Ano.“

„Ale Sandy není vůbec ten typ.“

„Doktore, jak dobře ji znáte?“

„Jednou nebo dvakrát jsem s ní mluvil jako lékař. Už je to několik měsíců.“ Stiskl mě silněji. „Co se vlastně s ní a s Lupem stalo? Snažil se ji napadnout?“

„Obráceně. Útok vedla Sandy a její přítel. Lupe se bránil a předpokládám, že bránil i pana Hacketta.“

„Co se stalo panu Hackettovi? Mně to opravdu můžete říct, jsem jeho lékař.“ Ale Conversovi chyběla autorita. Vypadal a choval se jako doktor smetánky, který se živil tím, že dokázal mluvit k penězům správným tónem. „Byl také zraněn?“

„Unesli ho.“

„Kvůli výkupnému?“

„Zdá se, že kvůli tomu, aby ho mohli zkopat.“

„A to má na svědomí slečna Sebastianová se svým přítelem?“

„Ano. Našel jsem Sandy včera v noci a přivezl ji domů. Je s rodiči ve Woodland Hills. Psychicky na tom není moc dobře. Myslím, že by se na ni měl podívat doktor. Jestli jste její doktor –“

„Nejsem.“ Doktor Converse se mě pustil a odtáhl se pryč, jako kdybych byl najednou nakažený. „Viděl jsem ji jenom jednou minulé léto a od té doby jsem ji neviděl. Nemůžu zavolat k nim domů a vnucovat jí svou péči.“

„Asi ne. Kvůli čemu jste ji léčil minulé léto?“

„To je lékařské tajemství.“

Náš rozhovor najednou ustal. Šel jsem dovnitř, abych si promluvil s paní Marburgovou. Našel jsem ji v obývacím pokoji, jak napůl leží v dlouhé sedačce zády k oknu. Pod očima měla namodralé váčky. Od minulé noci nezměnila oblečení.

„Neměl jste štěstí, co?“ zeptala se ochraptěle.

„Ne. Spala jste vůbec?“

„Nezamhouřila jsem oči. Měla jsem zlou noc. Nemohla jsem sehnat doktora, aby sem přijel. Když jsem konečně sehnala doktora Converse, trval na tom, abychom to oznámili policii.“

„Myslím, že to není špatný nápad. Měli bychom policii celou záležitost oznámit. Dokážou věci, které já nezvládnu, i kdybych si najal tisíc mužů. Například mají nový celostátní počítačový systém pro identifikaci aut. Měli bychom větší šanci, kdybychom věděli, kde je Sebastianovo auto.“

Usykla se zaťatými zuby. „Kéž bych o tom vlezdoprdelkovi nikdy neslyšela, ani o tý jeho zatracený holce.“

„To děvče jsem dostal, jestli vás to nějak utěší.“

Paní Marburgová se vzpřímila. „Kde je?“

„Doma se svou matkou a otcem.“

„Měl jste ji přivézt sem. Dala bych nevím co za to, abych se dozvěděla, co se děje v její palici. Vyslechl jste ji?“

„Trochu. Odmítala dobrovolně mluvit.“

„Co ji k tomu vedlo?“

„Čistá zlomyslnost, aspoň tak se mi to jeví. Chtěla ublížit svému otci.“

„Tak proboha proč neunesli jeho?“

„Nevím. Neměla nějaké potíže s vaším synem?“

„Samozřejmě že ne. Stephen se k ní choval velmi hezky. Pochopitelně, její přítelkyně byla Gerda.“

„Kde je paní Hackettová?“

„Gerda je stále ve svém pokoji. Možná že spí, stejně tu není moc platná. Není o nic lepší než Sidney.“

Byla podrážděná a netrpělivá a neměla daleko k zoufalství. Patřila očividně mezi tvrdohlavé lidi, kteří se snažili ovládnout situaci a samostatně o všem rozhodovat. Ale tahle záležitost se jí vymykala z rukou a ona si toho byla vědoma.

„Nemůžete být vzhůru po celou dobu a všechno dělat sama. To by také mohlo být pěkně vyčerpávající a dlouhé. A mohlo by to skončit špatně.“

Naklonila se ke mně. „Je Stephen mrtvý?“

„I s takovou možností musíme počítat. Spanner si jen tak nehraje. Jak se zdá, má tendence zabíjet.“

„Jak to víte?“ byla naštvaná. „Snažíte se mi nahnat strach, že je to tak? Abych spolupracovala s policií.“

„Seznamuji vás se všemi fakty, abyste se mohla správně rozhodnout. V noci položil Spanner vašeho syna na železniční koleje. Chtěl ho nechat přejet nákladním vlakem.“

V úžasu ke mně vzhlédla. „Nákladním vlakem?“

„Vím, že to zní šíleně, ale je to tak. To děvče to vidělo. Dostala strach a utekla. V tomhle momentě nechala Spannera na holičkách, což je důkaz toho, že nelhala.“

„Co se stalo Stephenovi?“

„Spanner si to rozmyslel, když děvče uteklo. Ale může to zkusit znovu. V Kalifornii je mnoho železnic a nákladní vlaky jezdí každou chvíli.“

„Co se nám snaží provést?“

„Pochybuju, že by vám to sám dokázal říct, kdybyste se ho zeptala. Zdá se, že si opakuje něco ze vzpomínek z dětství.“

„To zní jako čiré psychologizování.“

„Ale není. Mluvil jsem s pedagogickým poradcem Davyho Spannera ze střední školy v Santa Terese. Když mu byly tři roky, přejel jeho otce na stejném místě vlak. Davy toho byl svědkem.“

„Kde to je?“

„V severní části okresu Santa Teresy, blízko Rodeo City.“

„Neznám to tam.“

„Ani já ne. Samozřejmě že teď mohou být už odtamtud stovky mil. V severní Kalifornii nebo v Nevadě či v Arizoně.“

Odmávla moje slova, jako kdyby byly bzučícím hmyzem. „Snažíte se mě vyděsit.“

„Kéž bych to dokázal. Utajováním celé záležitosti nic nezískáte. Nedokážu najít vašeho syna sám, nemám tolik vodítek. Údaje, které mám, by se měla dozvědět policie.“

„Nemám s místní policií dobré zkušenosti.“

„Myslíte tím vyšetřování smrti vašeho manžela?“

„Ano.“ Podívala se na mě. „Kdo vám to řekl?“

„Vy ne. Myslím, že jste měla. Vražda vašeho muže a únos syna mohou být nějak spojeny.“

„Nevím jak. Tomu Spannerovic klukovi nemohlo být víc než čtyři pět let, když Marka Hacketta zabili.“

„Jak byl zabit?“

„Zastřelili ho na pláži.“ Třela si spánek, jako kdyby smrt manžela zanechala v její paměti bolavé místo.

„Na Malibu Beach?“

„Ano. Máme chatu na pláži a Mark si tam často vyšel na večerní procházku. Někdo na něho přišel zezadu a střelil ho do hlavy pistolí. Policie zadržela mnoho podezřelých, většinou sezónních dělníků a pobřežních tuláků, ale nikdy neměla dost důkazů, aby někoho přímo obvinila.“

„Oloupili ho?“

„Zmizela mu peněženka. Tu taky nikdy nenašli. Tady vidíte, proč nejsem velkým obdivovatelem místní policie.“

„Ale stejně jsou zapotřebí a přijedou sem. Potřebuju vaše povolení, abych s nimi mohl otevřeně mluvit.“

Seděla nehybně a zachmuřeně. Slyšel jsem její dech, který odpočítával pomalé vteřiny.

„Musím se řídit vaší radou, že? Kdyby byl Stephen zabit, protože jsem se špatně rozhodla, nedokázala bych s tím žít. Máte volnou ruku, pane Archere, udělejte, co chcete.“ Propustila mě mávnutím ruky, potom mě zavolala zpět od dveří. „Chci, abyste u toho samozřejmě zůstal.“

„V to jsem doufal.“

„Jestli najdete Stephena sám a dostanete ho bezpečně domů, jsem stále připravená vám vyplatit sto tisíc. Potřebujete teď peníze na výdaje?“

„To by mi pomohlo. Najal jsem dalšího muže, detektiva ze San Franciska. Jmenuje se Willie Mackey. Mohla byste mi dát tisícovku jako zálohu?“

„Napíšu vám šek. Kde je moje kabelka?“ Zvýšila hlas a zavolala: „Sidney! Kde je moje kabelka?“

Z vedlejšího pokoje vešel její muž. Měl na sobě barvou zastříkaný pracovní plášť a na nose skvrnu od červené barvy. Očima se díval skrz nás, jako kdybychom byli průhlední.

„Co je?“ zeptal se netrpělivě.

„Najdi mi kabelku.“

„Najdi si ji sama. Teď pracuju.“

„S tímhle tónem na mě nechoď.“

„Nejsem si vědom žádného tónu.“

„Nebudeme se hádat. Jdi mi najít kabelku. Vůbec ti neublíží, když pro změnu uděláš něco užitečného.“

„Malování je užitečné.“

Nadzvedla se z dlouhé sedačky. „Řekla jsem, že se nebudeme hádat. Sežeň mi mou kabelku. Myslím, že jsem ji nechala v knihovně.“

„No dobře, když tak vyvádíš.“

Přinesl jí kabelku a ona mi napsala šek na tisíc dolarů. Marburg se vrátil k malování.

Potom přijeli dva policisté z kanceláře šerifa. Hovořili jsme s nimi v obývacím pokoji. Doktor Converse stál ve dveřích, poslouchal a chytrým zrakem přejížděl z obličeje na obličej.

Později jsem mluvil s policajtem z dálniční kontroly a potom s šerifovým kapitánem jménem Aubrey.

Udělal jsem výjimku pouze v případě Fleischera. Jack Fleischer byl vykonavatelem zákona v důchodu a vykonavatelé zákona mají tendenci spolu držet ve všem. Cítil jsem, že by roli Fleischera v tom případu měl vyšetřovat někdo nezávislý jako já a Willie Mackey.

Aby to bylo spravedlivé, stavil jsem se na cestě do města na stanici v Purdue Street. Seržant Prince byl tak rozzuřený, že se o něj jeho kolega Janowski až bál. Laurel Smithová během noci zemřela.

kapitola 17

Vyšplhal jsem se po schodech do své kanceláře v druhém patře a kolena se mi třásla. Hodiny na stěně ukazovaly něco po desáté. Přehrál jsem si záznamník. Pár minut před desátou volal Willie Mackey ze San Franciska. Zavolal jsem mu zpátky a sehnal ho v kanceláři na Geary Street.

„Máš to dobře načasované, Lewi. Právě jsem se ti snažil zavolat. Tvůj muž Fleischer se ubytoval v motelu Sandman asi okolo třetí hodiny ráno. Pověsil jsem na něj jednoho muže a domluvil se s nočním recepčním. Po půlnoci se recepční stará o telefonní centrálu. Fleischer se nechal vzbudit v půl osmé a jakmile vstal, volal jistému Albertu Blevinsovi do hotelu Bowman. Je to v misijním obvodu. Fleischer zajel do města a společně s Blevinsem si dali snídani v jídelně na Páté ulici. Potom se vrátili do hotelu k Blevinsovi a vypadá to, že jsou doteď v jeho pokoji. Říká ti to něco?“

„Jméno Blevins ano.“ Laurel ho měla na kartě sociálního zabezpečení. „Zjisti mi o něm, prosím tě, co budeš moct, a setkáme se na letišti v San Francisku, hodí se ti to?“

„V kolik hodin?“

Vytáhl jsem letový řád ze stolu. „V jednu hodinu v restauraci.“

Rezervoval jsem si letenky a odjel na losangelské mezinárodní letiště. Po celou dobu letu bylo jasno. Když nalétávalo naše letadlo na přistání přes sanfranciský záliv, uviděl jsem celé město. Tyčilo se tu a táhlo se k zvlněnému tmavě modrému horizontu. Nekonečné střechy předměstských činžáků se táhly na jih podél poloostrova dál, než kam jsem stačil dohlédnout.

Našel jsem Willieho v letištní restauraci. Usrkával gibsona. Byl to inteligentní, zkušený muž. Svůj životní styl přebíral od okázalých sanfranciských právníků, kteří ho často zaměstnávali. Willie utrácel peníze za ženy a oblečení a vždycky vypadal až příliš naparáděně, zrovna jako teď. Šedé vlasy měl kdysi černé. Už po dvacet let, co jsem ho znal, měl stále stejné pronikavé černé oči.

„Albert Blevins,“ řekl mi, „bydlí v hotelu Bowman asi rok. Je to pension pro důchodce, jeden z lepších v misijní čtvrti.“

„Kolik je mu let?“

„Asi šedesát. Určitě to nevím. Lewi, nedals mi moc času.“

„Moc času taky není.“

Řekl jsem mu proč. Willie hrál na prachy a oči mu zazářily jako antracit, když se dověděl o Hackettově bohatství. Za porci z něho by si mohl koupit novou mladou blondýnku, která by mu zase zlomila srdce.

Willie chtěl dalšího gibsona a oběd, ale nasměroval jsem ho do výtahu a ven na parkoviště. Vycouval svým jaguárem z místa a zamířil po pobřeží do města. Při pohledu na pronikavě modrou vodu a nekonečné bahnité mokřiny mě bodlo u srdce při vzpomínce na mladší léta.

Willie přerušil mé myšlenky. „Co má Albert Blevins společného s únosem toho Hacketta?“

„Nevím, ale musí tu být nějaká spojitost. Žena jménem Laurel Smithová, která zemřela minulou noc, protože ji někdo surově zbil, se kdysi jmenovala Laurel Blevinsová. Před patnácti lety se v Rodeo City znala s Fleischerem. Někdy v té době a ve stejné oblasti ujel vlak hlavu neznámému člověku. Podle všeho to byl otec Davyho Spannera. Zástupce Fleischer se tím případem zabýval a do záznamů zanesl, že to byla nehoda.“

„A ty říkáš, že nebyla.“

„Zdržuju se komentáře. Existuje ještě jedna spojitost. Spanner byl nájemník a zaměstnanec Laurel Smithové a mám podezření, že mezi nimi byl bližší vztah, možná velmi blízký.“

„Zabil ji?“

„Myslím, že ne. Zajímavé je, že lidé i místa se začínají opakovat.“ Řekl jsem Willimu o půlnoční scéně na železničním přejezdu. „Když přinutíme Fleischera a Blevinse promluvit, mohli bychom případ docela rychle uzavřít. Nejdůležitější je Fleischer. Minulý měsíc odposlouchával Laurelin byt na Pacifických Palisádách.“

„Myslíš si, že ji zabil?“

„Klidně mohl. Nebo by mohl vědět, kdo to udělal.“

Jak jsme vjeli do města, soustředil se Willie na provoz. Zaparkoval auto v podzemní garáži na Geary Street. Vyšel jsem s ním do jeho kanceláře, abychom zjistili, jestli volal ten člověk, který měl sledovat Fleischera. Volal. Fleischer odešel od Blevinse z hotelu Bowman a teď dělal fotokopie v Acme. Byl v Acme už podruhé. Zastavil se tam na cestě do hotelu Bowman.

Udělal jsem to samé. Provozovna Acme byla malá a těsná. Stála na Market Street a obsluhoval ji jeden člověk. Hubený, pokašlávající muž pracoval shrbený nad kopírkou. Za pět dolarů mi prozradil, co si Fleischer nechal kopírovat. Při první návštěvě to byla přední stránka starých novin a při druhé dokonce ještě starší rodný list.

„Čí rodný list?“

„Nevím. Počkejte. Někdo jménem Jasper, myslím, že to bylo křestní jméno.“

Čekal jsem, ale nic dalšího z něho nevypadlo. „Co bylo v těch novinách?“

„Nečetl jsem je. Kdybych měl číst všechno, co kopíruju, oslepl bych.“

„Říkal jste, že byly staré. Jak staré?“

„Nedíval jsem se na datum, ale papír byl pěkně zažloutlý. Musel jsem s tím zacházet opatrně.“ Zakašlal a automaticky si zapálil cigaretu. „To je všechno, co jsem schopen vám říct. O co tu jde?“

Tu otázku jsem si s sebou vzal do hotelu Bowman. Byla to špinavě bílá cihlová budova se čtyřmi řadami rovnoměrně rozmístěných předních oken. Měla výhled na seřadiště nákladních vlaků. Některá okna měla na parapetech přitlučené dřevěné krabice, které sloužily jako lednice.

V hale bylo plno starých mužů. Napadlo mě, kam se asi poděly všechny staré ženy.

Jeden ze starců mi prozradil, že pokoj Alberta Blevinse je v druhém patře na konci chodby. Vyšel jsem nahoru a zaklepal na dveře.

Chraptivý hlas se zeptal: „Kdo je tam?“

„Jmenuju se Archer. Rád bych s vámi, pane Blevinsi, mluvil.“

„O čem?“

„O tom samém jako ten první chlapík.“

Albert Blevins otočil klíčem a pootevřel dveře o několik centimetrů. Nebyl tak strašně starý, ale měl pokřivené tělo. Zvrásněný obličej odrážel paličatost, kvůli které neustále prohrával. Jasné modré oči měly podivně nevinný výraz, jako kdyby se Blevins nikdy úplně nepodrobil lidské společnosti. Takové lidi bývalo vidět na malých městech, na pouštích, na silnicích. Teď se shromažďovali v hluchých centrech velkých měst.

„Zaplatíte mi stejně jako ten druhý?“ zeptal se mě.

„Kolik?“

„Ten druhý mi dal padesát dolarů. Zeptejte se ho sám, jestli mi nevěříte.“ Na obličeji se mu objevilo hrozivé podezření. „Doufám, že nejste ze sociálky?“

„Ne.“

„Díky bohu. Nějaké prachy vám náhodou spadnou do klína a oni vám je strhnou z důchodu a tím se smaže vaše štěstí.“

„To by neměli dělat.“

Můj souhlas Blevinse potěšil. Otevřel dveře dokořán a pozval mě do pokoje. Byla to nevelká krychle se židlí, stolem a postelí. Železné únikové schody zastiňovaly jediné okno. V místnosti byl slabý nakyslý zápach času. Podle mě vycházel z koženkového kufru ležícího na posteli. Část jeho obsahu byla rozložená na stole, jako kdyby si Blevins třídil vzpomínky a vystavoval je na prodej.

Některé věci jsem rozeznal na pohled: rybářský nůž s širokým ostřím, ke kterému bylo přivázáno několik starých rybích šupin jako uschlé slzy, oddací list s hlubokými rýhami od skladů, svazek dopisů svázaný hnědou tkanicí do bot, několik kulek a stříbrný dolar v síťovaném pytlíku, malý hornický krumpáč, několik starých dýmek, zaječí packa, nějaké čistě složené spodní prádlo a ponožky, skleněná koule, ve které sněžilo, když se s ní zatřepalo, paví péro, které vás sledovalo svýma očima a orlí pařát.

Posadil jsem se ke stolu a zvedl jsem oddací list. Byl podepsán matrikářem a stvrzoval, že Albert D. Blevins se oženil s Henriettou R. Krugovou v San Francisku dne 3. března 1927. Henriettě bylo tehdy sedmnáct a Albertovi dvacet. Takže teď mu mohlo být něco málo přes šedesát.

„Chcete koupit můj oddací doklad?“

„Možná.“

„Ten druhý chlapík mi dal padesátku za rodný list. Tenhle vám dám za dvacet pět.“ Posadil se na kraj postele. „Pro mě to nemá žádnou velkou cenu. Byla to velká chyba v mém životě, že jsem si ji vzal. Nikdy jsem se neměl ženit. Sama mi to řekla po svatbě asi stokrát. Ale co má chlap dělat, když za ním přijde děvče a řekne mu, že je v tom?“ Rozevřel ruce na vybledlých džínových kolenou. Bolestí pokřivené prsty mi připomínaly mořskou hvězdici odtrženou od svých kořenů.

„Neměl bych si stěžovat,“ pokračoval. „Její rodiče se k nám chovali dobře. Nechali nám svoji farmu a odstěhovali se do města. Nebyla to chyba pana Kruga, že jsme měli tři celé roky sucha a nemohli jsme si dovolit zavést tam vodu a kupovat potravu pro dobytek, takže zahynul. Ani už teď neviním Ettu, že mě opustila. Na tý suchý farmě bylo mizerný živobytí. Všechno, co mezi námi bylo, spočívalo v tom, že jsme spolu spali, a to vyprchalo, když se narodilo mimino. Rodil jsem ji sám a asi ji to pěkně bolelo. Potom už Etta nikdy nedovolila, abych se k ní moc přiblížil.“

Mluvil jako člověk, který po léta neměl příležitost se někomu svěřit. Zvedl se a přecházel po pokoji; byly to čtyři kroky na každou stranu.

„Stal se ze mě zlomyslnej tvor,“ řekl, „žil jsem s pěknou holkou a nemohl se jí dotknout. Choval jsem se k ní sprostě a s chlapcem jsem zacházel ještě hůř. Mlátil jsem ho do bezvědomí za to, že mi svým narozením překazil vztah s Ettou. Někdy jsem ho mlátil až do krve. Etta se mě snažila zastavit a to jsem ji pak zmlátil taky.“

Klidnýma modrýma očima se zadíval do mých. Z jeho nevinného pohledu mě až zamrazilo.

„Jednou v noci jsem ji zmlátil přespříliš. Sebrala kuchyňskou lampu a hodila mi ji na hlavu. Sehnul jsem se, ale petrolej se vylil na rozpálená kamna a zapálil kuchyň. Než jsem stačil uhasit oheň, byl téměř celý dům pryč a Etta taky.“

„Myslíte tím, že uhořela?“

„Ne, to nemyslím.“ Byl netrpělivý, že jsem nebyl schopen uhádnout jeho myšlenky. „Utekla. Už jsem ji nikdy znovu neviděl.“

„Co se stalo s vaším synem?“

„S Jasperem? Nějakou dobu byl u mě. To bylo na začátku deprese. Dostal jsem práci od státu, pracoval jsem na silnicích. Sehnal jsem pár prken a koupil dehtovou lepenku, abych zastřešil to, co zbylo z domu. Bydleli jsme tam s malým Jasperem několik dalších let. Choval jsem se k němu líp, ale neměl mě moc rád. Vždycky se mě bál a nemůžu mu to mít za zlé. Když mu byly čtyři, začal utíkat. Nejdřív jsem ho přivazoval, ale naučil se dost dobře rozvazovat uzle. Co jsem měl dělat? Vzal jsem ho k jeho prarodičům do Los Angeles. Pan Krug pracoval jako hlídač u jedné naftařské společnosti a souhlasili, že si Jaspera vezmou.

Jel jsem ho tam několikrát navštívit, ale vždycky dostal záchvat zuřivosti. Přiběhl ke mně a mlátil mě pěstmi. Tak jsem tam přestal jezdit. Odjel jsem ze státu. Těžil jsem stříbro v Coloradu. Chytal jsem lososy u Anchorage. Jednou se mi převrátila loď, dostal jsem se sice ke břehu, ale odnesl jsem to oboustranným zápalem plic. Ztratil jsem pak fyzičku a vrátil se do Kalifornie. To je můj smutnej příběh. Už to bude deset let, co jsem tu.“

Znovu se posadil. Nebyl ani smutný, ani se nesmál. Oddychoval pomalu a zhluboka a pozoroval mě s určitým uspokojením. Nadzvedl tíhu svého života a položil ji zpátky na stejné místo.

Zeptal jsem se ho: „Víte, co se stalo s Jasperem?“ Otázkou jsem si uvědomil její podtext. Teď už jsem si byl téměř jistý, že Jasper Blevins zemřel před patnácti lety pod vlakem.

„Vyrostl a oženil se. Ettini rodiče mi poslali svatební oznámení a asi po sedmi měsících mi poslali dopis, v kterém mi sdělovali, že mám vnuka. Bylo to téměř před dvaceti lety, když jsem byl v Coloradu, ale těch sedm měsíců mi uvízlo v paměti. Znamenalo to, že se Jasper musel oženit stejně jako já kdysi.“

„Historie se opakuje,“ řekl. „Ale jedno jsem opakovat nechtěl. Nepřiblížil jsem se ke svému vnukovi. Nechtěl jsem, aby ze mě měl strach. A taky jsem ho nechtěl poznat a potom ztratit možnost ho navštěvovat. Raději jsem zůstal sám hned od začátku.“

„Nemáte náhodou ten dopis?“

„Mohl bych ho mít. Myslím, že mám.“

Rozvázal hnědou tkanici od bot, která držela svazek dopisů pohromadě. Pokroucenými prsty roztřídil dopisy a vytáhl modrou obálku. Vyndal dopis z obálky, pomalu si ho přečetl, zatímco pohyboval rty, a potom mi ho podal.

Dopis byl napsán vybledlým, modrým inkoustem na modrém poznámkovém papíru se střapatým okrajem:

·

Pan Joseph L. Krug

209 West Capo Street

Santa Monica, Kalifornie

14. prosince 1948

Pan Albert D. Blevins

Stříbrný potok 49, Colorado

Milý Alberte,

už o tobě dlouho nic nevíme. Doufáme, že tě tento dopis zastihne na správné adrese. Nikdy jsi nám nedal vědět, jestli jsi dostal svatební oznámení. Pokud jsi ho nedostal, Jasper se oženil s kouzelnou dívkou, která s námi teď žije. Za svobodna se jmenovala Laurel Dudneyová. Je jí teprve sedmnáct, ale je velmi vyspělá. Tyhle texaské dívčiny dospívají velmi brzy. Zkrátka se vzali a teď se jim narodil rozkošný chlapeček, bylo to předevčírem. Dali mu jméno David, což je, jak jistě víš, biblické jméno.

Takže teď máš vnuka. Přijeď se na něj podívat, jestli budeš moct. Opravdu by jsi měl, ať už mezi námi bylo cokoli. Jasper s Laurel a miminkem s námi nějakou dobu zůstanou, potom chce Jasper zkusit žít na ranči. Doufáme, že jseš v těch dolech v pořádku.

Tvá milující tchyně

Alma R. Krug

P.S. Od Etty nemáme žádné zprávy.

A.R.K.

·

„Máte to svatební oznámení?“ zeptal jsem se Blevinse.

„Měl jsem ho, ale dal jsem ho tomu druhému chlapíkovi. Dal jsem mu ho spolu s rodným listem.“

„S rodným listem koho?“

„Jasperovým. Zajímal se právě o Jaspera.“

„Řekl proč?“

„Ne. Ten Fleischer je asi pěkný tajnůstkář. Je opravdu policajt?“

„Bývalý policajt.“

„Za čím jde?“

„To nevím.“

„Ale přesto, víte, za čím jdete vy,“ řekl Blevins. „Nepřišel jste sem poslouchat můj životní příběh.“

„Vlastně tak trochu ano.“

„Asi jo.“ Usmál se širokým úsměvem, že jsem mu mohl spočítat šest horních zubů. „Povídání o Jasperovi mi oživilo spoustu vzpomínek. Proč se každý tak o Jaspera zajímá? Proč jste všichni ochotní mi zaplatit? Nebo snad nejste?“

Neodpověděl jsem mu, ale vytáhl jsem z peněženky tři dvacetidolarovky a rozložil je na volné místo na stole. Blevins si rozepnul košili a vytáhl nepromokavou tobolku, která mu visela kolem krku na špinavé kožené tkanici. Přeložil několikrát bankovky, vložil je do tobolky a zandal ji zpátky na prsa řídce porostlá šedými chlupy.

„To je dvacet pět za svatební oznámení,“ řekl jsem, „dvacet pět za dopis a deset za autobiografii.“

„Jakže?“

„Za životní příběh,“ vysvětlil jsem.

„Mockrát vám děkuju. Potřebuju nějaké teplé oblečení. S šedesáti dolary budu v bazaru pánem.“

Cítil jsem se trochu lacině, když mi podal dopis a svatební oznámení. Vložil jsem je do náprsní kapsy. Rukou jsem zavadil o fotku, kterou mi dala paní Fleischerová. Ukázal jsem ji Albertu Blevinsovi a s bodnutím u srdce jsem si vzpomněl, že Laurel je krátce po smrti.

„Poznáváte ji, pane Blevinsi?“

„Ne.“

„To je to děvče, které si vzal Jasper.“

„Nikdy jsem ji neviděl.“

Rukama jsme se dotkli, když mi fotku vracel. Pocítil jsem něco jako zkrat, bzučení a pálení, jako kdyby se přítomnost najednou ocitla někde daleko v minulosti.

Na okamžik se čas zamžil jako oči slzami. Davyho otec zemřel násilnou smrtí. Jeho matka zemřela násilím. Davy, dítě násilí, křičel na stopě, která vedla zpět k Albertu Blevinsovi. Tehdy jsem poprvé opravdu pocítil, jaké asi bylo být Davym, a pěkně to se mnou otřáslo.

„Ne,“ řekl Blevins. „Nikdy jsem Jasperovu ženu neviděl. Je to pěknej zajíček.“

„Byla.“

Vzal jsem si zpátky fotku a odešel, než jsme si navzájem stačili položit další otázky.

kapitola 18

Vzal jsem si taxíka zpátky do kanceláře Willieho Mackeyho a po cestě jsem si koupil noviny. Zmizení Stephena Hacketta bylo na titulní stránce. Zpráva byla chudá na podrobnosti. Dověděl jsem se z ní ale, že Hackett byl údajně jeden z nejbohatších mužů v Kalifornii.

Od Willieho Mackeyho jsem zjistil, že Jack Fleischer se odstěhoval z motelu Sandman a rozjel se na jih. Willieho člověk ztratil Fleischera na dálnici nad San José.

Když přišel, promluvil jsem si s ním. Byl to svědomitě vyhlížející, na ježka ostříhaný mladý muž. Jmenoval se Bob Levine a byl značně frustrovaný. Nejenom že mu Fleischer unikl, ale Fleischerovo auto bylo rychlejší než jeho. Vypadalo to, že uštědří kopanec Willieho kancelářskému nábytku s červeně zdobným čalouněním.

„Neber si to tak,“ řekl jsem Levinovi. „Vím, kde Fleischer bydlí, můžu ho dole na jihu sehnat. Byl by to pro tebe zbytečný výlet.“

„Opravdu?“

„Opravdu. Nenavštívil Fleischer někoho jiného kromě Blevinse, během té doby, cos ho sledoval?“

„Ne, pokud nepočítám tu fotokopírku Acme. Neměl jsem příležitost tam zajít.“

„Já ano. Ale mohl bys to zkusit u toho člověka ještě jednou. Možná že mi neřekl všechno. Mohl by mít kopie novinové stránky a rodného listu, který tam Fleischer přinesl.“

„Jestli je má, dostanu je,“ řekl Levine. „Ještě něco pro vás můžu udělat?“

„Odvez mě na letiště.“ Podíval jsem se na hodinky. „Máme čas se po cestě zastavit v motelu Sandman.“

Stálo za to udělat si zajížďku do čtvrti Camino Real. Pokojská právě uklízela Fleischerův pokoj. V odpadkovém koši zanechal ty samé noviny, jako jsem si koupil já. Zpráva o Hackettovi z nich byla vytržená.

Ať už byly Fleischerovy zájmy jakékoli, neustále se křížily s mými. Byl o krok přede mnou a já počítal, kolik času budu mít v Los Angeles, než se tam Fleischer dostane autem. Asi tak tři hodiny.

První hodinu jsem téměř celou strávil na zacpaných silnicích z losangelského mezinárodního letiště do Woodland Hills k Sebastianovům. Nevolal jsem jim předem, protože jsem nechtěl, aby mi Sebastian řekl, že nemůžu mluvit s jeho dcerou. Když jsem odjížděl z letiště, bylo ještě světlo, ale když jsem se s přehřátým motorem šplhal do kopce k Sebastianovům, byla už úplná tma.

Před domem Sebastianových bylo zaparkované policejní auto z losangelského okresu. Z rádia vycházely přerušované zvuky, jako kdyby se samo auto naučilo mluvit a stěžovalo si na poměry ve světě. Když jsem zazvonil na Sebastianovy, otevřel mi pochmurně vyhlížející zástupce šerifa.

„Co si přejete?“

„Rád bych mluvil s panem Sebastianem.“

„Pan Sebastian teď nemá čas. Vy jste právník?“

„Ne.“ Představil jsem se. „Pan Sebastian se mnou bude chtít mluvit.“

„Zeptám se ho.“

Zástupce zavřel dveře. Chvíli jsem čekal a poslouchal mručení hlídkového vozu. Sebastian otevřel dveře. Stále se měnil, jako zápasník, který podstupuje patnácté kolo. Chomáč vlasů na čele potřeboval učesat. Obličej měl bledý a oči hleděly beznadějně. Zástupce stál formálně za ním jako dozorce.

„Odvedou ji pryč,“ oznámil mi Sebastian. „Chtějí ji dát do vězení.“

„Není to vězení,“ řekl zástupce. „Je to výchovný ústav.“

Zeptal jsem se Sebastiana: „Nemůžete složit kauci?“

„Ano, ale nemůžu sehnat dvacet tisíc dolarů.“

„To je hodně.“

„Úmyslné napadení je velmi závažné obvinění,“ řekl zástupce.

„A potom je obviněna ještě z únosu.“

„Stejně je to hodně.“

„Soudce si to nemyslí,“ řekl zástupce.

Řekl jsem: „Mohl byste nás na chvíli nechat o samotě? Chci mluvit s panem Sebastianem soukromě.“

„Říkal jste, že nejste právník. Nemáte žádné právo mu radit.“

„Ani vy ne. Nechte nám trochu svobody, ano?“

Zmizel z dohledu a možná i z doslechu. Zeptal jsem se Sebastiana: „Kdo je váš právník?“

„Volal jsem jednomu člověku z Van Nuys. Jmenuje se Arnold Bendix. Říkal, že sem dnes večer přijede.“

„Už je dnes večer. Co jste celý den dělal?“

„Už ani nevím.“ Ohlédl se do domu, jako kdyby tam na něj den stále čekal jako hádanka k rozřešení. „Prokurátor sem vyslal dva muže. Potom jsme hodně mluvili se Sandy, samozřejmě jsme se snažili tuhle hroznou situaci nějak pochopit.“

„To se vám posedáváním a mluvením nepodaří. Dostaňte svého právníka sem. A taky doktora. Měl byste přemluvit soudce, aby vám dovolil nechat dceru doma přes noc. Tím získá právník čas, aby zašel k soudu a zjistil, jestli by nemohli kauci snížit. Můžete si dovolit kauci deset tisíc dolarů. Ručitel vám to nechá za jeden tisíc.“

Byl tou sumou ohromen. „Jak bych mohl sehnat jenom tisíc dolarů? Určitě mě vyhodí z práce.“

„Tak běžte za lichvářem. Od toho jsou tady.“

„A to mě bude stát kolik?“ zeptal se zničeně.

„Možná stovku nebo dvě. Ale tady přece nejde o peníze. Jde o to vysekat Sandy z vězení.“

Konečně pochopil, zpočátku ne úplně jasně, jako kdyby ho to poselství dostihlo po drátkách: dostal se k rozhodujícímu okamžiku ve svém životě. Beznaděj v očích nahradilo pochopení reálné situace. Ještě stále mohl něco udělat.

Popošel k telefonu a zavolal rodinnému lékaři, doktoru Jeffreymu z Canoba Parku. Doktor Jefrey nechtěl přijet. Sebastian mu řekl, že bude muset. Potom zavolal právníkovi a řekl mu to samé.

Šli jsme do obývacího pokoje. Zástupce šerifa nám byl v patách, jako by nás podezíral, že všichni plánujeme hromadný útěk. Seděla tam Bernice Sebastianová, vypadala nervózně a vyzáble a nadmíru pečlivě upraveně v černých přiléhavých šatech. Byla s ní odbarvená blondýna asi v mém věku, která na sobě měla modrý kostým připomínající uniformu.

Představila se jako paní Sherrillová ze sociálního úřadu. Řekl jsem jí, že znám Jaka Belsize.

„Mluvila jsem s ním dnes odpoledne,“ řekla. „Celá záležitost ho velmi rozčílila. Dává si za vinu, že na Spannera víc nedohlížel.“

„To by si měl dávat za vinu,“ poznamenala paní Sebastianová.

„To není podstatné,“ řekl jsem oběma. Potom jsem se obrátil na paní Sherrillovou: „Nemá Belsize nějaký nápad?“

„Byl to jeho nápad, abych sem zajela. Bohužel ale to děvče se mnou nechce mluvit. Snažila jsem se jejím rodičům vysvětlit, že by pro Sandy bylo všechno mnohem jednodušší, kdyby projevila trochu snahy spolupracovat.“

Sebastian řekl: „Sandy nemůže nikdo vyslýchat. Leží v posteli pod sedativy. Doktor Jeffrey je na cestě sem. A můj právník Arnold Bendix též.“

„Nemůžeme tu čekat celou noc,“ řekl zástupce. „Máme zatykač a naší povinností je vzít ji s sebou.“

„Ne, Tome, raději počkáme,“ řekla paní Sherrillová. „Uvidíme, co řekne doktor.“

Zástupce si sedl sám do rohu. V pokoji se rozhostilo hluboké ticho. Bylo to jako pohřeb nebo truchlení u lože zemřelého. Sandy se díky svým problémům vtělila do všudypřítomné existence, jako by tak trochu byla trůnícím božstvem domácnosti. Uvažoval jsem, jestli měla přesně tohle v úmyslu.

Doktor Jeffrey byl mladý uspěchaný muž. Šel do Sandina pokoje s její matkou. Těsně v patách za doktorem přispěchal právník. Oba dva společně přesvědčili zástupce i paní Sherrillovou, aby to nechali na ráno.

První odešel doktor; jeho čas byl nejdražší. Šel jsem za ním k jeho roveru. Zdráhavě mi věnoval pár minut.

„Jak je na tom Sandy psychicky?“

„Je vystrašená a zmatená, pochopitelně trošku hysterická a velmi unavená.“

„Mohl bych ji, doktore, vyslechnout?“

„Je to nutné?“

„Může na tom záviset život jednoho muže. Možná že nevíte, o co jde –“

„Je to v dnešním večerníku. Ale mně se to zdá dost přitažené za vlasy. Jak by mohlo takové děvče být zapleteno do únosu?“

„O tom není pochyb, že je. Mohu s ní mluvit?“

„Tak pět minut, déle ne. Potřebuje odpočinek.“

„A co psychiatrickou péči?“

„To se uvidí zítra. Adolescenti mají velké regenerační schopnosti.“

Jeffrey se obrátil k autu, aby nastoupil. Měl jsem k němu ale několik dalších otázek.

„Jak dlouho ji už léčíte?“

„Asi tři nebo čtyři roky, od té doby co už nepatří k dětskému lékaři.“

„Loni v létě ji léčil doktor Converse z Beverly Hills. Věděl jste o tom?“

„Ne.“ Uspěl jsem. Jeffrey se začal zajímat. „Nikdy jsem o žádném doktoru Conversovi neslyšel. Na co ji léčil?“

„Nechtěl mi to říct. Ale možná by to řekl vám. Mohlo by to vnést trochu světla do celé záležitosti.“

„Opravdu? Možná že mu zavolám.“

Zástupce a paní Sherrillová vyšli ven ke služebnímu vozu. Jeffreyho rover jel z kopce před nimi. Bernice Sebastianová stála ve dveřích a pozorovala je, jak odjíždějí.

„Díky bohu, že jsme se jich pro dnešní noc zbavili. Vám také díky, pane Archere, že jste se do toho vložil.“ Pocity se jí zračily ve tváři. Měla bezvýrazný, vyčerpaný výraz.

„Zasloužil se o to váš manžel. Trochu jsem mu poradil.“ Už jsem byl přítomen na několika takových rodinných večerech.

„Mále sám děti?“

„Ne. Kdysi jsem se cítil ochuzen.“

Nechala mě vejít dovnitř, zavřela dveře a opřela se o ně, jako kdyby zápasila s tlakem noci. „Budeme si ji moct nechat?“

„To záleží na několika věcech. Máte v rodině problémy a Sandy není jediným zdrojem. Nerozumíte si s ní.“

„Naštvaná je hlavně na Keitha.“

„Takže máte problémy všichni tři. Budete to muset nějak vyřešil.“

„Kdo to říká?“

„Sociálka vám to určí, jestli bude Sandy mít to štěstí a dají jí jenom zkušební lhůtu. Co má Sandy proti otci?“

„Nevím.“ Ale přivřela oči a podívala se dolů.

„Nevěřím vám, paní Sebastianová. Nechcete mi ukázat Sandin deník?“

„Zničila jsem ho, už jsem vám to dnes ráno řekla, vlastně včera ráno.“ Zavřela oči a zakryla si je pěstěnou, útlou rukou. Na chvíli ztratila jeden den a to ji znepokojilo.

„Řekněte mi, co v něm bylo, že jste ho zničila?“

„Nemohu. Neřeknu. S tímhle ponižováním nesouhlasím.“

Pokusila se bezhlavě proběhnout kolem mě. Ustoupil jsem stranou a ona do mě narazila. Stáli jsme těsně vedle sebe. Svým pevným, elegantním tělem se dotýkala mého. Ze slabin se mi rozlilo teplo a stoupalo přes srdce do hlavy.

Náhle jsme od sebe oba ustoupili. V našem vztahu však byla patrná změna.

„Je mi to líto,“ řekla, aniž by vysvětlila, co jí je líto.

„Byla to moje chyba. Ještě jsme neskončili.“ Vyznělo to dvojznačně.

„Neskončili?“

„Ne. Abychom věděli, co bude se Sandy, musíme vědět, co se stane se Stephenem Hackettem. Kdybychom ho mohli dostat zpátky živého –“ Nechal jsem, aby si větu sama v hlavě dokončila. „Sandy by mi mohla něco říct. Lékař mi povolil, abych jí položil pár otázek.“

„O čem?“

„Včera mi řekla, že Davy Spanner hledal místo, kde kdysi žil. Doufám, že by mi to místo mohla trochu přiblížit.“

„Nic víc?“

„Prozatím ne.“

„Dobře. Promluvte si s ní.“

Prošli jsme kolem obývacího pokoje, kde Sebastian hovořil s právníkem o kauci. Dveře Sandina pokoje byly zamčené a klíč byl v zámku. Její matka otočila klíčem a jemně dveře otevřela.

„Sandy? Jseš ještě vzhůru?“

„Co myslíš?“

„To není hezké, takhle mi odpovídat.“ Tón matčina hlasu byl podivný, jako kdyby mluvila s ohromně mocným idiotem. „Pan Archer s tebou chce mluvit. Pamatuješ si pana Archera?“

„Jak bych na něho mohla zapomenout?“

„Prosím tě, Sandy, mluv normálně.“

„Tohle je moje nové já. Tak sem toho fízla pusť.“

Drsnost byla očividně pouze přetvářka, způsobená pocitem viny, hrůzou a sebeopovržením. Také tím dávala poněkud tyransky najevo, že matkou opovrhuje. Ale přinejmenším pro tu chvíli drsné chování ovládlo její osobnost. Vešel jsem dovnitř v naději, že se mi podaří hovořit s tou původní dívkou, která sbírala odznáčky Ivy League a plyšová zvířátka.

Seděla na posteli s jedním plyšovým zvířetem přitisklým na prsa. Byl to hnědý kokršpaněl se svislýma ušima, knoflíkovýma očima a červeným plstěným jazykem. Sandy byla rozpálená a oči měla opuchlé. Sedl jsem si na paty k posteli, aby byly naše oči na stejné úrovni.

„Ahoj, Sandy.“

„Dobrý den. Zavřou mě do vězení.“ Její hlas byl věcný, bezbarvý. „Měl byste se z toho radovat.“

„Proč to říkáš?“

„To jste přece chtěl, ne?“

Její matka promluvila ode dveří: „Nesmíš takhle mluvit s panem Archerem.“

„Běž pryč,“ řeklo děvče. „Bolí mě z tebe hlava.“

„Já jsem ten, koho tady bolí hlava.“

„Myslím, že mě taky začíná bolet,“ poznamenal jsem. „Prosím vás, nechte mě promluvit si se Sandy minutu o samotě.“

Žena odešla. Děvče se zeptalo: „O čem jako máme mluvit?“

„Možná že mi budeš schopná pomoct a sobě taky. Každý by na tom byl líp, kdyby se nám podařilo najít Davyho dřív, než zabije pana Hacketta. Nemáš nějaké tušení, kde by mohli být?“

„Ne.“

„Minulou noc, vlastně dneska brzy ráno jsi řekla, že Davy hledal jisté místo, místo kde kdysi žil. Víš, Sandy, kde to bylo?“

„Jak bych to mohla vědět. Sám to nevěděl.“

„Měl na to místo nějakou vzpomínku?“

„Bylo to někde v horách na sever od Santa Teresy. Něco jako ranč, kde bydlel, než ho dali do dětského domova.“

„Popsal to místo?“

„Ano, ale mně to moc jako místo k bydlení nepřipadalo. Ten dům vyhořel před mnoha lety. Někdo část domu zastřešil.“

„Ten dům vyhořel?“

„Říkal to.“

Postavil jsem se. Dívka se stáhla zpět a svírala fialového psa, jako by byl její jediný přítel a ochránce.

„Proč tam chtěl zpátky?“

„Nevím. Kdysi tam bydlel se svým otcem. A matkou. Podle mě měl pocit, že je to ráj nebo něco takového, chápete?“

„Byla Laurel Smithová jeho matka?“

„Asi ano. Říkala, že je jeho matka. Ale vykašlala se na něj, když byl malej kluk.“ Sandy se rychle a hlasitě nadechla. „Řekla jsem mu, že měl štěstí, že se to stalo.“

„Sandy, co máš proti svým rodičům?“

„O tom nebudeme mluvit.“

„Proč ses do toho nechala Davym zatáhnout? Přece nejseš takový typ.“

„Vy mě neznáte. Jsem skrz na skrz špatná.“

Drsná přetvářka, kterou na okamžik zapomněla, se znovu začala prosazovat. Bylo to samozřejmě víc než jenom přetvářka. Její duše se zmítala mezi tmou a světlem, točila se jako mince, kterou sama hodila.

Venku v hale, kde čekala Bernice Sebastianová, jsem si vzpomněl, že v Sandině pokoji něco chybělo. Ze zdi zmizela stříbrně orámovaná fotka Heidi Genslerové.

kapitola 19

Se svolením Bernice Sebastianové jsem se zavřel v pracovně a zavolal jsem Albertu Blevinsovi do hotelu Bowman. Dlouhé ticho na lince bylo náhle přerušeno. Albert hned přijde. Albert nebyl v pokoji, ale šli se po něm podívat. Podle všeho šel Albert ven, ale nikdo nevěděl, kdy se vrátí. Údajně šel do kina na Market Street.

Nechal jsem Albertovi vzkaz, aby zavolal na můj účet zpátky, ale pochyboval jsem, že ho ještě dnes večer uslyším.

Připadal v úvahu ještě jeden zdroj informací. Vytáhl jsem noviny, které jsem získal od Alberta Blevinse a rozložil je na Sebastianově stole. Znovu jsem si přečetl dopis, který v roce 1948 poslala Albertovi jeho tchyně, Alma Krugová, ze svého bydliště v ulici West Capo 209 v Santa Monice.

„Jasper s Laurel a miminkem s námi nějakou dobu zůstanou,“ psala paní Krugová, „potom chce Jasper zkusit žít na ranči.“

Hledal jsem jméno Almy Krugové v telefonním seznamu a volal i na informace, ale marně. Dopis paní Krugové byl napsán téměř před dvaceti lety. Ta paní musí být teď už velmi stará nebo mrtvá.

Napadlo mě, jak bych mohl zjistit co a jak. Popřál jsem Sebastianovým dobrou noc a namířil si to zpátky k Santa Monice. Provoz na dálnici byl stále velký, ale aspoň plynulý. Přední světla automobilů se oslňujícím proudem valila dolů po Sepulvedě.

Cítil jsem se překvapivě dobře. Kdyby byla paní Krugová naživu a mohla mi říct, kde najdu ten ranč, mohl bych případ vyřešit před rozedněním. Dokonce jsem si dovolil ve skrytu duše zauvažovat, co udělám se sto tisíci dolary.

To bych mohl jít i do penze. Ta myšlenka mě rozrušila. Musel jsem si přiznat, že jsem žil pro tyhle noci. Pro noci, kdy jsem jezdil velkým rozbitým tělem města a spojoval milióny jeho buněk. Měl jsem bláznivé přání nebo spíš představu, že jednoho dne, ještě než umřu a podaří se mi provést všechna neuralgická spojení správně, ožije celé město. Jako Frankensteinova nevěsta.

U Wilshire jsem odbočil ze Sepulvedy a jel po San Vicente na Capo Street. West Capo 209 byl dvoupatrový činžovní dům. Roubované palmy osvětlené zelenými venkovními světly se nakláněly k nově vyhlížející omítnuté přední straně.

Správce jsem našel v bytě číslo jedna. Byl to muž ve středním věku v košili s krátkými rukávy, prst měl založený v knize jako záložku. Představil jsem se. Jmenoval se Ralph Cuddy.

Cuddy měl jižanský přízvuk, zřejmě z Texasu. Nad krbovou římsou visely zkřížené pistole a několik morálních ponaučení. Řekl jsem: „Někde tady kdysi bydlela jistá paní Alma Krugová.“

„Máte pravdu.“

„Víte, kde bydlí teď?“

„V domově.“

„V jakém domově?“

„V sanatoriu. Před několika lety si zlomila kyčel.“

„To je špatné. Rád bych s ní mluvil.“

„O čem?“

„O rodinných záležitostech.“

„Paní Krugová už žádnou rodinu nemá.“ Se sebevědomým, samolibým úsměvem dodal: „Pokud nepočítáte mě.“

„V San Francisku má zetě.“ A pravnuka jménem Davy bůhvíkde. „Zmínila se někdy o ranči v okrese Santa Teresy, který vlastní?“

„Slyšel jsem o něm.“

„Mohl byste mi říct, kde je?“

„Nikdy jsem tam nebyl. Zbavili se ho před lety kvůli daním.“

„Vy jste příbuzný paní Krugové?“

„To ne. Ale měl jsem s rodinou blízký vztah. A stále mám.“

„Mohl byste mi dát adresu toho sanatoria?“

„Možná. Kvůli čemu ji chcete navštívit?“

„Narazil jsem dneska na jejího zetě Alberta Blevinse.“

Cuddy se na mě soustředěně podíval. „To musí být Ettin první manžel.“

„Správně.“

„A co s tím má společného ranč?“

„Albert o něm mluvil. Kdysi tam žil.“

„Aha.“

Ralph Cuddy odložil pootevřenou knihu, jmenovala se Role bezpečnostního technika v podniku, a popošel ke stolu na druhé straně pokoje. Vrátil se s adresou sanatoria v Oakwoodu, úhledně napsanou na kousku papíru.

Sanatorium sídlilo ve velkém domě postaveném ve dvacátých letech ve španělském slohu. Stálo na vlastním pozemku v Santa Monice a obklopoval ho zděný plot. Příjezdovou cestu lemovala alej pinií. Na osvětleném parkovišti stálo asi deset aut. Z hlavní budovy sem doléhala hudba. Mohli jste si téměř představit, že se změnil čas a že tam měli večírek.

Iluze se však ve velké vstupní hale rozplynula. Po dvou nebo po třech tam posedávali staří lidé a navozovali teplo domova. Připomínali mi uprchlíky, kterým bylo poskytnuto přístřeší v nějakém baronském sídle.

Sestra v bílém plášti mě zavedla chodbou k pokoji paní Krugové. Bydlela v prostorně a dobře zařízené garsonce. Spatřil jsem bělovlasou starou dámu ve vlněných šatech. Seděla na vozíku s přehozem přes kolena a sledovala zábavní pořad v televizi. V kostnatých rukou držela rozevřenou bibli.

Sestra ztlumila zvuk. „Přišel vás navštívit jeden pán.“

Vzhlédla ke mně zvědavýma očima, zvětšenýma brýlemi. „Kdo jste?“

„Jmenuj u se Lew Archer. Pamatujete si na Alberta Blevinse? Vzal si vaši dceru Ettu.“

„Samozřejmě že si na něho pamatuju. Paměť mám díky bohu dobrou. A co je s Albertem Blevinsem?“

„Mluvil jsem s ním dneska v San Francisku.“

„Skutečně? Neslyšela jsem o něm už téměř dvacet let. Prosila jsem ho, aby nás navštívil, když se narodil Jasperův syn, ale Albert nikdy neodpověděl.“

Ztichla a naslouchala tichu. Sestra odešla z pokoje. Posadil jsem se a paní Krugová se probrala zpátky do přítomnosti a naklonila se ke mně.

„Jak se vlastně Albertovi daří? Je to stále ten samý starý Albert?“

„Asi ano. Neznal jsem ho, když byl mladší.“

„To jste o moc nepřišel.“ Usmála se. „Můj muž vždycky říkal, že Albert se narodil pozdě. Měl být kovbojem ze starých dob. Albert byl vždycky samotář.“

„Stále je. Bydlí sám v hotelovém pokoji.“

„To mě nepřekvapuje. Nikdy se neměl ženit a už vůbec ne s Ettou. Když zapálil dům lampou, vinila jsem Alberta za všechny neshody, co mezi sebou měli. Ale když jsem viděla, co moje dcera dělala později –“ Zavřela pusu s cvaknutím, jako kdyby chtěla ukousnout vzpomínky. „To vás za mnou poslal Albert?“

„Ne tak docela. Během našeho rozhovoru se zmínil o ranči, který jste mu dala, nebo nechala k dispozici.“

Pohotově přikývla. „To bylo v roce 1927, ten rok, co se Albert oženil s Ettou. Já sama jsem měla toho ranče plný zuby, mám-li být upřímná. Byla jsem městská holka a vystudovala jsem na učitelku. Dvacet let krmit kuřata bylo na mě už moc. Přinutila jsem Kruga, abychom se přestěhovali sem. Dostal dobrou práci jako hlídač a dělal ji až do důchodu. Albert a Etta převzali ranč. Vydrželi to spolu asi dva roky, potom se rozešli. Ten ranč nosil smůlu. Řekl vám o tom Albert?“

„O čem?“

„O tom, co se stalo na ranči. Vlastně –“ Zavrtěla hlavou. „Albert vám to ani říct nemohl, protože to nevěděl, alespoň ne o všem. Nejdřív dům zapálil a Etta se na něj vykašlala. Nechala mu na starost malého Jaspera. Když už to tak dál nešlo, vzali jsme si s manželem Jaspera a starali se o něj. Nebylo to jednoduché, to vám teda řeknu. Nemohli jsme ho zvládnout.“

„Když se potom Jasper usadil a vzal si Laurel Dudneyovou, umanul si, že se vrátí na ranč. Neměl v úmyslu tam hospodařit, abyste tomu rozuměl. Myslel si, že tam bude levné živobytí a že si tam bude moct malovat svoje pěkné krajinky. Řekla bych, že si žil poměrně dobře, protože jsme mu s manželem posílali peníze, když utratil Laureliny.“ Žilnatýma rukama sevřela opěradla vozíčku. „Víte, jak nám ten náš zkažený vnuk projevil vděčnost?“

„To mi Albert neřekl.“

„Jasper vzal Laurel a malého chlapce a zmizel. Od té doby jsem o nikom z nich neslyšela. Jasper je jako jeho matka – a to říkám i přesto, že je to moje dcera – skrz naskrz nevděčný.“

Nepokusil jsem se Almě Krugové říct o Jasperově nebo Laurelině smrti. Pohled staré ženy se zostřil. Její oči toho viděly již příliš. Na tváři se jí objevil hořký ztrnulý výraz jako předtucha vlastní smrti.

Po další chvilce ticha se ke mně obrátila. „Ale vy jste sem nepřišel, abyste poslouchal, jak si stěžuju. Proč jste přišel?“

„Chtěl bych vidět ten ranč.“

„Proč? Je to bezcenná půda. Ne lepší než polopoušť. Bylo tam víc dravců než dobytka. A když Jasper a Laurel zmizeli, ranč jsme pustili.“

„Myslím, že by tam mohl být váš pravnuk David.“

„Opravdu? Vy ho znáte?“

„Setkal jsem se s ním.“

Rychle počítala. „Dnes to musí být už mladý muž.“

„Velmi mladý muž. Je mu devatenáct.“

„A co dělá?“ zeptala se se zájmem, který moc nesázel na odpověď.

„Nic moc.“

„Předpokládám, že půjde v otcových šlépějích. Jasper měl vždy velké sny, ale nic z nich většinou nebylo.“ Otočila jedním kolem u vozíku a natočila se, aby byla čelem ke mně. „Když víte, kde je David, víte také, kde je Jasper?“

„Ne. A nevím, kde je David. Doufal jsem, že mi povíte, jak najdu ten ranč.“

„Jistě. Jestli ho už nesrovnal vítr se zemí. Znáte Rodeo City?“

„Už jsem tam byl.“

„Pojedete do středu města k hlavnímu náměstí, tam je hotel Rodeo a naproti šerifova stanice. Zahnete doprava a pojedete kolem ohrad pro dobytek, přes průsmyk do vnitrozemí k malé osadě Centerville. Je to asi dvacet mil. Kdysi jsem tam učila ve škole. Z Centerville pojedete asi dalších dvanáct mil na sever po okresce. Je to poměrně složitá cesta, zvláště za tmy. Chcete tam jet dnes večer?“

Řekl jsem, že chci.

„Potom byste se měl raději v Centerville zeptat. Všichni v Centerville vědí, kde je Krugovic ranč.“ Odmlčela se. „Je zvláštní, jak se rodina na to místo vrací. Je to smolné místo, možná že i naše rodina je smolná.“

Nesnažil jsem se to popírat. To něco málo, co jsem o rodině věděl – osamělý život Alberta Blevinse, ošklivý osud Jaspera a patnáct let poté i Laurely, Davidův sklon k násilí – jenom potvrzovalo slova paní Krugové.

Seděla s pěstmi přitisknutými k tělu, jako kdyby cítila vzpomínku na dřinu. Zavrtěla bílou hlavou.

„Tak jsem tak přemýšlela, kdybyste viděl Davida, mohl byste mu říct, kde je jeho prababička. Ale nevím. Mám tak akorát pro sebe. Platím tu šest set měsíčně. Neříkejte mu o mně, leda že by se zeptal. Nechtěla bych mít Jaspera zase na krku. Ani Laurel. Bylo to milé děvče, ale byla to taky nevděčnice. Vzala jsem ji k nám domů a dělala pro ni jen to nejlepší a ona mi pak ukázala záda.“

„Byla Laurel vaše příbuzná?“

„Ne. Pochází z Texasu. O Laurel se zajímal velmi bohatý muž. Poslal ji k nám.“

„Tomu nerozumím.“

„Ani nemusíte. Já to na Laurel neřeknu. Nebyla moje dcera ani vnučka, ale měla jsem ji radši než svoje vlastní.“

Šeptala. Příliv šepotu zaplavil pokoj minulostí. Zvedl jsem se k odchodu.

Alma Krugová mi podala svoji vyhublou, jemnou ruku. „Až půjdete ven, prosím vás, pusťte zvuk víc nahlas. Raději bych poslouchala, jak mluví druzí.“

Pustil jsem zvuk víc nahlas a zavřel za sebou dveře. Za jinými dveřmi asi uprostřed chodby se ozval stařecký třaslavý hlas muže: „Prosím vás, neřezejte mě.“

Stařec otevřel dveře dokořán a vyšel ven na chodbu. Byl svlečený a tělem připomínal protáhlé vejce. Prudce mě objal rukama a přitiskl si proplešatělou hlavu na můj solar plexus.

„Ať mě neřežou na kusy. Maminko, řekni jim, aby mi to nedělali.“

Přestože tam nikdo nebyl, řekl jsem jim, aby to nedělali. Malý stařeček mě pustil, zašel zpátky do svého pokoje a zavřel za sebou dveře.

kapitola 20

Ve vstupní hale se utečenci z generační války smrskli na polovinu. Pečovatel ve středním věku je potichu nasměrovával do pokojů.

„Je načase jít spát,“ oznámil.

Předními dveřmi vstoupil Jack Fleischer. Oči a celý obličej měl zakalen únavou a alkoholem.

„Rád bych navštívil paní Krugovou,“ řekl pečovateli.

„Je mi líto, pane. Už je po návštěvních hodinách.“

„Je to důležité.“

„Nemohu v tom nic dělat. Já tu nerozhoduju. Šéf je v Chicagu na konferenci.“

„Tohle mi neříkejte. Jsem zaměstnanec policie.“

Fleischerův hlas nabýval na hlasitosti. Do obličeje se mu nahrnula krev. Zašátral v kapse a vytáhl z ní odznak, který ukázal pečovateli.

„To na tom nic nemění. Mám svá nařízení.“

Fleischer udeřil bez varovaní pečovatele do obličeje. Muž upadl, ale hned se zvedl. Polovinu obličeje měl červenou, druhou bílou. Staří lidé to v tichosti pozorovali. Jako skuteční utečenci se báli fyzického násilí víc než čehokoli jiného.

Popošel jsem k Fleischerovi a sevřel ho zezadu pažemi. Byl těžký a silný. Jen tak tak jsem ho udržel.

„On patří k vám?“ zeptal se mě pečovatel.

„Ne.“

Ale v jistém smyslu ke mně Fleischer patřil. Odtáhl jsem ho ven a pustil ho. Vytáhl automatickou pistoli.

„Zatýkám vás,“ sdělil mi.

„Kvůli čemu? Že jsem zabránil nepokoji?“

„Bránil jste policejnímu úředníkovi v plnění jeho povinnosti.“

Probodával mě nasupeným pohledem a prskal. Pistole, kterou třímal v ruce, vypadala na osmatřicítku. Byla dost velká, aby mě s ní navždycky vyřadil.

„Nechte toho, Jacku, a odložte tu pistoli. Nejste ve svém rajónu a jsou tu svědkové.“

Pečovatel a jeho svěřenci stáli na předních schodech a pozorovali nás. Jack Fleischer se otočil a podíval se na ně. Vyrazil jsem mu pistoli z ruky a sebral ji, než se pro ni stačil sehnout. Na všech čtyřech, jako člověk, který se mění v psa, na mě zaštěkl: „Za tohle vás zničím. Jsem policista.“

„Tak se tak chovejte.“

Pečovatel k nám popošel. Koutkem očí jsem ho registroval jen jako pohybující se bílou skvrnu. Nespustil jsem zrak z Fleischera, který zatím vstával.

Pečovatel mi řekl: „Nechceme potíže. Raději bych měl zavolat policii, ne?“

„To nebude zapotřebí. Co říkáte, Fleischere?“

„Do prdele, já jsem od policie.“

„Ne v týhle správní oblasti. A vůbec, slyšel jsem, že jste v důchodu.“

„Kdo k sakru jste?“ Zamžoural na mě. Oči se mu leskly jako žlutavý křemen při úplňku.

„Jsem soukromý detektiv. Mám na to licenci. Jmenuju se Archer.“

„Jestli chcete, aby vám nesebrali licenci, vraťte mi zbraň.“ Natáhl po ní silnou červenou ruku.

„Měli bychom si nejdřív promluvit, Jacku. A taky byste se měl raději omluvit tady tomu člověku, kterýho jste praštil.“

Fleischer se koutkem úst vztekle ušklíbl. Omluvit se byl krutý a nezvyklý trest pro takového zkaženého starého poldu.

„Promiňte,“ řekl, aniž by se na muže podíval.

„Tak dobře,“ odvětil pečovatel.

Otočil se a s formální důstojností odešel. Staří lidé na schodech ho následovali do budovy. Dveře se za nimi s klapnutím zavřely.

S Fleischerem jsme se vydali ke svým autům. Stáli jsme proti sobě, každý zády ke svému autu.

„Moji pistoli,“ připomněl mi. Měl jsem ji v kapse.

„Nejdřív si promluvíme. Jacku, po čem jdete?“

„Dělám na starém případu. Je to smrtelná nehoda, která se stala před léty.“

„Když jste věděl, že to byla nehoda, proč jste ten případ znovu otevřel?“

„Nikdy jsem ho neuzavřel. Nemám rád nedokončenou práci.“

Vyhýbal se přímé odpovědi. Zobecňoval. Pokusil jsem se ho vyvést z rovnováhy. „Znal jste Jaspera Blevinse?“

„Ne. Nikdy jsem se s ním nesetkal,“ odpověděl vyrovnaně.

„Ale znal jste jeho ženu Laurel.“

„Možná že jo. Ne tak dobře, jak si někdo myslí.“

„Proč jste ji nepředvedl, aby identifikovala tělo svého manžela?“

Nějakou chvíli neodpovídal. Nakonec se zeptal: „Nahráváte to?“

„Ne.“

„Tak pojďte dál od svého auta.“

Šli jsme po příjezdové cestě. Piniová alej připomínala nebe, které nad námi pomalu tmavlo. V téměř úplné tmě byl Fleischer sdílnější.

„Připouštím, že jsem před patnácti lety udělal chybu. To je jediné, co připouštím. Nehodlám ale to svinstvo vykopat a rozprostřít ho před svůj práh.“

„Jakou chybu?“

„Věřil jsem tý ženský.“

„Řekla Laurel, že to není její muž, kdo pod tím vlakem zahynul?“

„Napovídala toho spoustu. Většinou to byly lži. Dokonale mě napálila.“

„Nemůžete ji ze všeho vinit. Identifikovat tělo byla vaše práce.“

„Neříkejte mi, co byla moje práce. Za třicet let, co jsem pracoval pro šerifovo oddělení, zemřela pod vlakem v našem okrese skoro stovka vandráků. Někdo měl při sobě doklad o totožnosti, někdo ne. Tenhle ho neměl. Jak jsem mohl vědět, že u něj se jedná o něco jiného než u ostatních?“

„V čem to bylo jiné?“

„Víte zatraceně dobře, v čem to bylo jiné.“

„To mi teda povězte.“

„Řekl jsem vám všechno. Myslel jsem, že bychom se mohli nějak domluvit. Ale vy jenom berete a nic z vás nekápne.“

„Nedal jste mi nic, co bych mohl použít.“

„Vy jste mi nedal vůbec nic,“ řekl. „Jak to vidíte vy?“

„Nijak. Pracuju na únosu Stephena Hacketta.“

„Na čem?“ úmyslně to protahoval.

„Nedělejte si ze mě blázny. Víte o Hackettovi. Četl jste o tom v sanfranciských novinách.“

Pootočil se a podíval se na mě ve tmě. „Takže vy jste ten, který mě nechal sledovat ve Frisku. O co vám k sakru jde?“

„O nic osobního. Váš a můj případ spolu souvisí. Malý Davy, syn Jaspera Blevinse, který se nám v tom celém nějak vytratil, vyrostl do velkýho kluka. Včera unesl Hacketta.“

Slyšel jsem, jak Fleischer zadržel dech a potom pomalu vydechl. „V novinách se říkalo, že Hackett je pěkně napakovanej.“ Byla to otázka.

„Je ve slušným balíku.“

„A kluk Jaspera Blevinse ho drží pro výkupný?“

„Pokud vím, o výkupným se tu vůbec nemluvilo. Myslím, že má v úmyslu Hacketta zabít, jestli to ještě neudělal.“

„Ježíšikriste, to nemůže udělat!“ Fleischer to vykřikl, jako by byl ohrožen jeho vlastní život.

Zeptal jsem se: „Znáte Hacketta?“

„V životě jsem ho neviděl. Ale jsou v tom prachy. Měli bychom se do toho dát společně, vy a já.“

Nechtěl jsem Fleischera jako parťáka. Nevěřil jsem mu. Na druhé straně věděl o případu věci, které nikdo jiný nevěděl. A znal okres Santa Teresy.

„Pamatujete se na ranč Krugů, blízko Centerville?“

„Jo, vím kde to je.“

„Davy Blevins možná drží Stephena Hacketta na tom ranči.“

„Tak tam pojedem,“ řekl Fleischer. „Na co čekáme?“

Vrátili jsme se ke svým autům. Podal jsem Fleischerovi jeho zbraň. Jak jsem se na něj v šeru díval, měl jsem pocit, že vidím sebe v zamlženém a pokřiveném zrcadle.

Ani jeden z nás se nezmínil o smrti Laurel Smithové.

kapitola 21

Dohodli jsme se, že pojedeme společně ve Fleischerově novém a rychlém autě. Svoje jsem nechal zaparkované u pumpy s celonočním provozem v Canoga Parku nedaleko domu Keitha Sebastiana. Ať se stane cokoli, budu se tam vracet.

Řídil jsem, zatímco Fleischer podřimoval na předním sedadle vedle mě. Nahoru údolím San Fernando přes hlavní průsmyk a zpátky kolem Camarilla k tmavému moři. Když jsme překročili hranici okresu Santa Teresy, Fleischer se vzbudil, jako by cítil své území.

Když jsme projížděli odlehlým úsekem několik mil jižně od Santa Teresy, poprosil mě Fleischer, abych zastavil u eukalyptového háje. Usuzoval jsem, že na něj přišlo volání přírody. Když jsem však zastavil u krajnice, z auta nevystoupil.

Obrátil se ke mně na sedadle a vzal mě po hlavě nabitou hlavní pistole. Okamžitě jsem byl v limbu. Za chvilku se tma, ve které jsem se ocitl, zaplnila sny. Ohromná kolesa jako spojovací kola věčnosti a nutnosti se proměnila v lokomotivu. Ležel jsem zesláble na kolejích a ke mně se blížil vlak, který si na mě svítil svým kyklopským okem.

Zahoukal na mě. Nebyl to ale zvuk vlaku, neležel jsem na kolejích a nebyl to sen. Posadil jsem se uprostřed silničního pruhu směřujícího na sever. Řítil se na mě kamión osvětlený jako vánoční stromek a opakovaně troubil.

Brzdy mu skřípěly, ale bylo jasné, že to ke mně neubrzdí. Přitiskl jsem se k zemi a díval se, jak kamión zakryl hvězdy. Potom jsem je zase uviděl a pocítil jsem, jak mi po těle pulzuje krev.

Od jihu se blížila další auta. Doplazil jsem se ven ze silnice a cítil se nepatrně a nemotorně jako cvrček. Eukalyptové stromy šuměly a vzdychaly ve větru jako svědkové. Zašmátral jsem po pistoli.

Fleischerova zrada mi zabrnkala na nervy. Chvěly se a drnčely mi v poraněné hlavě. Připomněl jsem si, že jsem byl odhodlaný se Fleischera zbavit, kdy se mi to bude hodit. Načasoval si to lépe.

Řidiči kamiónu se konečně podařilo dobrzdit u krajnice. Vypnul motor a běžel ke mně s baterkou.

„Jste v pořádku?“

„Myslím, že jo.“ Postavil jsem se a vyrovnával ztěžklou hlavu.

Posvítil mi baterkou do obličeje. Zavřel jsem oči a téměř jsem upadl pod náporem světla.

„Na obličeji máte krev. Vrazil jsem do vás?“

„Minul jste mě. Jeden můj kámoš mě knokautoval a nechal mě tady na silnici.“

„Mám zavolat policajty? Potřebujete sanitku?“

„Nepotřebuju nic, když mě svezete do Santa Teresy.“

Zaváhal v rozpacích mezi sympatií a podezřením. Krev na mém obličeji působila dvojsečně. Slušní lidé nezůstávají poranění a opuštění na silnici.

„Dobrá,“ řekl bez velkého nadšení. „To pro vás můžu udělat.“

Dovezl mě na předměstí Santa Teresy. Benzínka Power Plus měla stále rozsvíceno. Poprosil jsem řidiče, aby mě tam vysadil.

Obsluha se speciální botou, Fred Cram, měla službu. Zdálo se, že mě nepoznává. Zašel jsem na pánskou toaletu a umyl si obličej. Nad spánkem jsem měl naběhnutý šrám. Už nekrvácel.

Někdo napsal na zeď tiskacím písmem: ŠIŘTE MOUDROST, NE VÁLKU. Zasmál jsem se. Hlava mě pěkně zabolela.

Vyšel jsem ven a zeptal se Freda Crama, jestli si můžu zavolat. Teď mě poznal.

„Našli jste to děvče?“

„Našel jsem ji. Děkuju vám.“

„Rádo se stalo. Mohu pro vás něco udělat?“

„Potřeboval bych si zavolat. Bude to místní hovor.“

Ručičky elektrických hodin v kanceláři ukazovaly přesně půlnoc. Půlnoc byla ta správná doba na telefonát s Langstonovými. Vyhledal jsem jejich číslo v seznamu a vytočil ho. Henry Langston zvedl telefon a zamumlal:

„Langstonovi.“

„Tady je Archer. Asi mě budeš nenávidět.“

Hlas se mu rozzářil. „Přemýšlel jsem zrovna o vás. Místní plátek je plný Davyho.“

„Myslím, že vím kde je, Hanku. A Fleischer taky. Je na cestě tam. Cítíš se na další půlnoční projížďku?“

„Kam?“

„Na ranč poblíž Centerville v severní části okresu.“

„A Davy tam je s Hackettem?“

„Řekl bych, tak na padesát procent. Vem si s sebou pistoli.“

„Mám akorát ráži 0.32.“

„Tak ji vem. A taky baterku.“

Řekl jsem mu, kde jsem. Zatímco jsem čekal venku před kanceláří, zamkl Fred Cram pumpy a vypnul přední světla.

„Je mi to líto,“ řekl mi. „V tuhle dobu zavírám.“

„Nenechte se zdržovat. Čekám, že pro mě každou chvíli přijede známý.“

Ale mladý muž zůstal a prohlížel si mé zranění na hlavě. „To vám udělal Davy Spanner?“

„Ne. Pořád ho ještě hledám.“

„To byl on s tím děvčetem včera v noci. Nejdřív jsem ho nepoznal. Strašně moc se změnil. Ale když jsem o něm četl v novinách – opravdu v tom kufru někoho měl?“

„To teda měl. Znáte Davyho?“

„Jeden rok jsem ho zažil na střední škole. Byl v prvním ročníku a já v posledním. Tehdy to nebyl delikvent. Byl opravdu drobný, než se takhle vytáhl. Proto jsem ho minulou noc nepoznal.“

„Jestli ho zase uvidíte, dejte mi, Frede, vědět.“ Dal jsem mu svou navštívenku. „Můžete zavolat kdykoli na můj záznamník na účet volaného.“

Vzal si navštívenku, ale pohledem ve tváři jako by to odmítal.

„Myslel jsem tím trochu něco jiného.“

„Co jste měl na mysli?“

„To, jak se věci v životě vyvrbí. Já si tady vydělávám u pumpy a z Davyho se stal zločinec.“

Když se zapsal do sešitu služeb, zhasl světla v kanceláři a zamkl dveře. Zůstal se mnou ze slušnosti, dokud se z dálnice nevynořil Langstonův stejšn a nezastavil vedle jeho rachotiny.

Popřál jsem Fredovi dobrou noc a nasedl do stejšnu. Langstonův vnímavý zrak spočinul na mém obličeji a hlavě.

„Jste raněný. Nepotřebujete doktora?“

„Teď ne. Jsem přinejmenším už půl hodiny za Fleischerem.“

„Jak on se k tomu nachomejtnul?“

„Je v tom už od začátku. To přece víš. Udělal jsem chybu, když jsem se s ním snažil spolupracovat. Spolupracovali jsme asi hodinu. Pak mě praštil a nechal mě na dálnici.“

Hank hvízdl. „Neměl byste to oznámit policii?“

„To bychom nikdy nemohli vyjet. Vzal jsi baterku a pistoli?“

„Jsou v palubní desce. Cítím se jako učedník pronásledovatele zločinců.“

Dobrou náladu trošku předstíral, ale přistoupil jsem na to. „Tak, učedníku, jedem.“

Langston zabočil na výpadovku směrem na sever. Stačil se pár hodin prospat a teď byl plný energie a zájmu. Chtěl obšírně mluvit o Davym a jeho psychologických problémech. Byl jsem utahaný na takovou debatu. Moje odpovědi byly čím dál tím úsečnější a kratší. Po chvilce jsem si přelezl dozadu a pokusil se usnout. Ale kdykoli jel kolem kamión, vytrhnul jsem se leknutím ze spánku.

Když se silnice začala stáčet do vnitrozemí, zastihla nás dešťová přeháňka. Nad horami na severu byla obloha velmi černá a chvílemi ji protínaly blesky. Silnice nás zavedla zpátky na pobřeží. Tady byla noční obloha stále čistá a nad mořem svítil jasný měsíc. Rozeznal jsem křižovatku, kde jsme předchozí noc našli Sandy.

Myšlenka na Sandy na mě těžce dolehla. Sandy procházela stejnými změnami jako měsíc. Měsíc byl bílý a svítil, jakožto symbol čistoty, ale také měl svou odvrácenou stranu: děravou, ledovou, pustou a skrytou. To děvče si může vybrat jednu nebo druhou, podle toho, jak dopadne naše cesta.

Když se nám podaří dostat Hacketta zpátky živého, měla by naději na zkušební lhůtu. Jestli Hackett zemře, její budoucnost zemře s ním.

kapitola 22

Do Rodeo City jsme dorazili po jedné v noci. Bylo to přímořské městečko plné motelů, rozložené mezi dálnicí a pobřežím. Sjeli jsme z dálnice na hlavní silnici. Vedla rovnoběžně s dálnicí a těsně pod ní. Tři motocyklisté v buřinkách se přehnali kolem nás prostředkem silnice. Za zády jim seděly holky s rozevlátými vlasy.

Našli jsme odbočku se značkou CENTERVILLE 20 MIL a zahnuli jsme do vnitrozemí. Asfaltová silnice vedla podél hlediště rodea, které se ve tmě tyčilo jako starověký amfiteátr. Postupně se silnice točila nahoru úpatími do prudkého horského průsmyku. Těsně před vrcholem průsmyku jsme se ocitli v hustém mraku. Navalil se jako déšť na přední sklo a přinutil nás zpomalit.

Na druhé straně vrcholu nám začal na střechu bubnovat opravdový déšť. Přední sklo a okna se zamlžila. Přelezl jsem si zase na přední sedadlo a utíral každou chvilku sklo, ale jelo se pěkně pomalu.

Do Centerville celou cestu pršelo. Každou chvíli osvítil zalesněné svahy údolí blesk.

Stejně jako mnoho dalších západních vesniček se Centerville během dvou generací moc nezměnila. Byla to ulice s chudými dřevěnými domy, obchodem a pumpou, která byla přes noc zavřená, školní budovou se zvonem tyčícím se nad střechou a bílým kostelíčkem, jehož věžička se mokře leskla v předních světlech auta.

Jediná svíticí budova byl bufet. Na dveřích měli sice nápis ZAVŘENO, ale uvnitř jsem viděl vytírat muže v bílé zástěře. Proběhl jsem lijákem a zabušil na dveře.

Muž v zástěře zavrtěl hlavou a ukázal na nápis ZAVŘENO. Zabušil jsem znovu. Po chvilce opřel smeták o obslužný pult a přišel mi otevřít.

„Tak co se děje?“ Byl to starší muž s obličejem zbarveným do rezava a žvanivými ústy.

Popošel jsem dovnitř. „Promiňte, že vás obtěžuju. Mohl byste mi říct, jak se dostanu na Krugův ranč?“

„To můžu, ale to neznamená, že se tam dostanete. Touhle dobou bude rozvodněnej potok.“

„Jak teda?“

„Voda přetíná cestu k ranči. Můžete to zkusit, jestli se vám chce. Tomu druhýmu chlapíkovi se to podařilo, aspoň se ještě nevrátil.“

„Myslíte Jacka Fleischera?“

„Vy Jacka znáte, že jo? Co se tam na ranči děje?“ Šťouchl do mě důvěrně. „Má tam Jack ženskou? Nebylo by to poprvé.“

„Dost možná.“

„Na mejdan je to pěkně blbá noc a místo jakbysmet.“

Zavolal jsem na Hanka Langstona. Muž v zástěře se představil. Jmenoval se Al Simmons a dal nám jasně najevo, že zde mu to patří stejně jako vedlejší obchod.

Simmons rozprostřel na pult papírový ubrousek a nakreslil nám jednoduchý plánek. Vjezd na ranč byl dvanáct mil severně od Centerville. Potok cestu přetínal. Za silného deště se velmi rychle rozvodnil. Ale možná že bychom se přes něj dostali, protože nepršelo dlouho.

Při odchodu nám Simmons ještě řekl: „Jestli zapadnete, mám traktor, kterým vás můžu vytáhnout. Samozřejmě vás to bude něco stát.“

„Kolik?“ chtěl vědět Hank.

„To záleží na tom, jak dlouho to bude trvat. Většinou beru deset na hodinu s traktorem. Od vrat zpátky. Ale jestli vám proud vezme auto a odnese ho, nikdo s tím nic nenadělá. Tak si dejte pozor.“

Jeli jsme stále nahoru po štěrkové cestě. Nutně potřebovala nový povrch. Z nebe se snášel příval deště a blesky vytvářely na obloze hrozivá, nepochopitelná znamení.

Přejeli jsme několik malých potůčků, které se valily po spádu cesty. Přesně dvanáct mil od Centerville jsme dorazili k potoku. Valil se přes cestu a ve světlech vypadal kalně, mohutně a byl plný koleček od padajícího deště. Byl minimálně třicet metrů široký.

„Myslíš, že to projedeš, Hanku?“

„Nevím, jak je hluboký. Dost nerad bych přišel o auto.“

„Měli bychom to nejdřív přebrodit. Zkusím to první.“

Vytáhl jsem pistoli a baterku a dal si je do vnitřní náprsní kapsy u bundy. Potom jsem si sundal boty, ponožky a kalhoty a nechal je v autě. Hank se mi hlasitě smál, když jsem vylezl v bundě, ale bez kalhot ven před přední světla.

Voda byla studená a štěrk mě píchal do nohou. Ale přesto jsem cítil jakousi radost. Vracelo mě to do minulých let, kdy jsem se jako dítě brodil na Long Beach a držel se při tom tátovy ruky.

Docela by se mi taková pomocná ruka teď hodila. Voda mi sice nedosahovala výš než ke stehnům, ale cloumala mi nohama a ztěžovala chůzi. V nejhlubší části uprostřed potoka jsem musel rozkročit nohy a naklonit se nad vodu. Bylo to jako druhý stupeň zemské přitažlivosti, který mě táhl dolů.

Když jsem se dostal za polovinu, udělal jsem si přestávku, abych si odpočinul a zorientoval se. Jak jsem napínal oči na druhý břeh, zahlédl jsem vedle cesty ležet šedavý ranec. Popošel jsem blíž. Byl to muž, nebo tělo muže oblečené do šedivých šatů. Rozběhl jsem se vodou k němu a vytáhl baterku.

S obličejem čelem vzhůru k dešti tam ležel Hackett. Byl v obličeji tak těžce zmlácený, že jsem ho stěží poznal. Byl promoklý na kost a ve vlasech měl bahno.

Reagoval však na světlo a pokusil se posadit. Přiklekl jsem k němu a podepřel jsem mu paže.

„Já jsem Archer. Pamatujete si na mě?“

Přikývl. Hlava mu sklesla na moje tělo.

„Můžete mluvit?“

„Ano, můžu.“ Hlas měl zastřený, jako by měl v ústech krev, a tak slabý, že jsem se musel naklonit blízko, abych ho slyšel.

„Kde je Davy Spanner?“

„Utekl. Zastřelil toho druhého a utekl.“

„Zastřelil Jacka Fleischera?“

„Nevím, jak se jmenuje. Byl to starší muž. Spanner mu ustřelil hlavu. Bylo to strašlivý.“

„Pane Hackette, kdo vás zmlátil?“

„Spanner. Zmlátil mě do bezvědomí a nechal mě tam, asi abych chcípnul. Déšť mě probral. Dostal jsem se až sem, ale pak jsem ztratil vědomí.“

Hank na mě křičel z druhé strany. Zablikal předními světly. Zařval jsem na něj, aby vypnul motor, a Hackettovi jsem řekl, aby počkal.

Zeptal se mě hodně vyděšeně: „Nenecháte mě tady?“

„Jenom na chvilku. Pokusíme se sem dostat se stejšnem. Jestli je Spanner pryč, nemusíte se ničeho bát.“

„Je pryč. Díky bohu.“

Zdálo se, že zlý zážitek učinil Hacketta pokornějším. Pocítil jsem k němu sympatii, kterou jsem předtím postrádal, a půjčil jsem mu svou bundu.

Vydal jsem se zpátky přes řeku s baterkou v jedné ruce a s pistolí v druhé. Potom jsem si vzpomněl na Fleischerovo auto. Jestli je mrtvý, mohl bych použít jeho auto.

Vrátil jsem se k Hackettovi. „Kde je auto toho mrtvýho?“

„Myslím, že jsem nějaké viděl vedle chléva.“

Váhavě ukázal napravo.

Šel jsem asi sto metrů nahoru po cestě a narazil jsem na pěšinu, která vedla doprava. Deště ji vymlely a zbyly z ní jen holé kameny. Šel jsem po pěšině s hrůzou, co na jejím konci uvidím.

Nejdříve jsem narazil na chlév. Byl starý, propadal se a ve zdech měl díry. Posvítil jsem si kolem baterkou. Z jedné díry vylétla sova. S prázdným, bezvýrazným, podivně lidským obličejem prolétla s tichými křídly paprskem světla. Lekl jsem se, jako kdyby byla duchem Jacka Fleischera.

Fleischerovo auto stálo pod chlévem, odemčené. Klíč v zapalování chyběl. To pravděpodobně znamenalo, že ho měl v kapse. Téměř jsem se vzdal plánu, že použiju jeho auto. Přinutil jsem se ale dojít nahoru k domu.

Kromě jedné malé části s rovnou střechou z domu nezbylo skoro nic, s výjimkou starých kamenných základů. Ale i zachovalejší část nesla viditelné stopy nepříznivého počasí. Střešní lepenka vlála ve větru a zkroucené dveře visely dokořán otevřené.

Jack Fleischer ležel natažený na mokré betonové podlaze a byl už součástí celé zříceniny. Ve slabém světle baterky vypadal jeho obličej a hlava částečně zrezavěle. Z děravé střechy na něho kapala voda.

Když jsem prohlížel Fleischerovy kapsy, bylo jeho tělo ještě teplé. Klíče od auta měl v kapse u kalhot a v náprsní kapse měl dokumenty, které si nechal kopírovat v Acme v San Francisku. Nechal jsem si obě kopie.

Než jsem zříceninu opustil, baterkou jsem si to kolem ještě prohlédl. V jednom rohu byla zabudovaná dřevěná palanda, jakou je možné vidět ve starých západních noclehárnách v táborech a na rančích. Na spodní pryčně ležel spací pytel. Jediným dalším kusem nábytku byla židle vyrobená z uřezaného dřevěného sudu. Vedle židle leželo spoustu zkroucené a stočené použité lepicí pásky. Vedle palandy se na zemi válelo několik cigaretových nedopalků.

Nechal jsem Fleischera pro policii a pustil se rozbahněným svahem dolů k jeho autu. Motor chytil na první otočení klíčkem. Jel jsem pomalu dolů po pěšině, vlastně spíš korytem, až k cestě a zpátky k Hackettovi. Seděl s hlavou opřenou o kolena.

Pomohl jsem mu na nohy a na přední sedadlo. Z druhého břehu zakřičel Hank: „Lewi, nezkoušejte to. Je to moc hluboký.“

Musel jsem to zkusit. Nemohl jsem tam Hacketta nechat. A nevěřil jsem, že bych ho sám přenesl. Jedno uklouznutí a vzal by ho proud a všechno naše úsilí by bylo marné.

Odbrzdil jsem auto a vjel jsem pomalu do vody. Mířil jsem přímo na přední světla Hankova auta a doufal, že v cestě nejsou žádné překážky. V jednom hrozivém okamžiku někde uprostřed potoka se zdálo, že auto začíná unášet voda. Auto se smýklo na stranu a potom s nárazem dosedlo na vyvýšeninu na neviditelné cestě.

Dostali jsme se přes potok bez další nehody. Podepřeli jsme s Langstonem Hacketta a přesunuli ho na zadní sedadlo stejšnu. Oblékl jsem si kalhoty, vzal si zpátky bundu a Hacketta jsem zabalil do deky v autě. Auto mělo naštěstí dobré topení.

Zamkl jsem dveře u Fleischerova auta a nechal ho stát na cestě. Potom jsem se k němu vrátil a prohledal kufr. Žádné pásky. Kufr jsem zabouchl. Jeli jsme dvanáct mil pomalu zpátky do Centerville.

Museli jsme být pryč asi dvě hodiny, ale u Al Simmonse se stále svítilo. Přišel ke dveřím a zíval. Vypadal, jako by spal v oblečení.

„Koukám, že jste to zvládli.“

„My ano, Jack Fleischer ale ne. Je zastřelený.“

„Mrtvý?“

„Půlku hlavy mu odbouchla puška s upilovanou hlavní.“

„U Krugů?“

„Přesně tak.“

„To jsou teda věci. Vždycky jsem si říkal, že ho to místo dostane do maléru.“

Nezdržoval jsem se, abych se Simmonse zeptal, co tím myslel. Ukázal mi vzadu za pultem telefon a dal mi číslo na nejbližší policejní stanici v Rodeo City. Policista, který měl službu, byl zástupce šerifa. Jmenoval se Pennell. Řekl jsem mu, že Jack Fleischer byl zastřelen výstřelem z brokovnice.

„Jack?“ zeptal se šokovaným hlasem. „Ale vždyť jsem dnes večer s Jackem mluvil. Dneska brzy k večeru se tu zastavil.“

„Co říkal?“

„Říkal, že jede na Krugův ranč. Nechtěl mi říct, o co jde. Ale řekl, že když se nevrátí do rána, mám pro něho přijet s několika dalšími muži.“

„To přesně byste teď měl udělat. Nečekejte do rána.“

„Nemůžu. Nemám k dispozici žádné služební auto. Moje se rozbilo a okres další do ledna neproplatí.“ Pennell vypadal rozčileně a zmateně. „Budu muset nechat poslat auto ze Santa Teresy.“

„A co sanitka?“

„Ta taky musí přijet ze Santa Teresy. Ale jestli je Jack mrtvý, sanitku nepotřebuje.“

„Všichni nejsou mrtví. Mám sebou zraněného muže.“ Nezmínil jsem jeho jméno, protože jsem nějak doufal, že ho dostanu domů, než se ta zpráva roznese. „Dovezu ho do Rodeo City. Počkáme na sanitku a služební vůz u vás v kanceláři.“

Al Simmons seděl u pultu a zaujatě poslouchal konec mého rozhovoru. Když jsem zavěsil, zamyslel se:

„To je legrační, jak se věci v lidském životě mění. Jack pracoval na tom samým místě v Rodeu víc než patnáct let. Rory Pennell byl jeho mladší parťák.“

„Co spojovalo Jacka s Krugovým rančem?“

„Nerad bych to říkal.“ Ale oči mu zářily touhou svěřit nám příběh. „Jack je mrtvý a vůbec, je – byl to ženatý chlap. Nechtěl bych, aby se to doneslo zpátky k paní Fleischerové.“

„Jiná žena?“

„Jo. Jack měl asi i své dobré stránky, ale vždycky byl sukničkář. V padesátých letech měl spadeno na tu ženskou, co žila na ranči. Myslím, že ji taky dostal.“ Simmons se kradmo ušklíbl. „Vždycky se tady zastavil na pivo a potom jel tam nahoru a strávil s ní noc. Těžko mu to můžu mít za zlé. Laurel Blevinsová byla dobrá šťabajzna.“

„Její manžel proti tomu nic neměl?“

„Myslím, že to nevěděl. Blevins byl většinu času v trapu. Všechno maso si lovil sám. Když nelovil, toulal se po kopcích s malířským náčiním, nebo jak se tomu říká.“

„Se stojanem?“

„Jo. Hrál si na nějakýho umělce. Ale přitom bydleli s malým klukem ve vyhořelým starým statku jako indiáni z kmene Diggers. Těžko můžete dávat tý ženský vinu, že se s Jackem dala dohromady. Před patnácti lety to byl pohlednej chlap a měl prachy z bordelů v Rodeu. Když ji Blevins opustil, odvedl ji do domu mamá Hagedornové. Sama mi to mamá Hagedornová řekla.“

„Co se stalo s Blevinsem?“

„Toulal se. Byl to rozenej budižkničemu.“

„A co ten malý chlapec?“

„To nevím. Nějak se v tom zmatku ztratil.“

Měl zůstat ztracený, pomyslel jsem si, a ne se vrátit a chtít se pomstít minulosti, kterou nemohl změnit ani s brokovnicí.

Zeptal jsem se Al Simmonse na Davyho. Simmons si ho pamatoval. Přinejmenším viděl zabočit k ranči včera brzy ráno muže nebo chlapce, který řídil menší zelené auto. Ne, neviděl ani neslyšel, že by se odtamtud dnes večer vrátil.

„Dá se odtamtud dostat ještě někudy jinudy?“

„Severozápadním průsmykem. Ale může se tam jet jenom s náhonem na čtyřech kolech, zvlášť v takovémhle počasí.“

Venku zatroubil Hank. Ještě jsem musel zavolat k Hackettům a říci Ruth Marburgové, že jí vezu domů syna.

Dala se do breku. Potom mi začala klást otázky, ale zarazil jsem ji. Řekl jsem jí, že přijedeme sanitkou. I když nebyl Hackett zřejmě vážně zraněn, byl vyčerpaný a utrpěl šok. Raději by tam měl být doktor, až k nim dojedeme.

Řekl jsem, že dorazíme přibližně kolem šesté ráno.

kapitola 23

Zástupce Rory Pennell byl kostnatý muž okolo čtyřicítky. Měl hnědý knír a silně koktal. Koktání se pravděpodobně zhoršilo, když se dověděl o smrti Jacka Fleischera. Pennell vypadal opravdu rozčilený. Když jsme mluvili, šmátral neustále velkou pravou rukou po pažbě pistole, kterou nosil na boku.

Byl bych rád strávil víc času v Rodeo City a promluvil si s Pennellem a mamá Hagedornovou a někým dalším, kdo by mi pomohl zrekonstruovat minulost. Vypadalo to, že Jack Fleischer měl hodně společného se smrtí Jaspera Blevinse. Otázka ale byla teď značně akademická a musela počkat. Důležité bylo dostat Stephena Hacketta domů.

Dva šerifovi muži ze Santa Teresy by ho byli rádi dovezli domů. Byla to relativně bezpečná a jednoduchá práce, ceněná v očích veřejnosti. Připomněl jsem jim, že na Krugově ranči leží opuštěné tělo Jacka Fleischera. Chlapec, který ho zabil, pravděpodobně uvízl někde v bahně v kopcích severně od ranče.

Rozloučil jsem se s Hankem a navigoval sanitku na jih. Seděl jsem na podlaze vedle Hackettových nosítek. Cítil se lépe. Trochu mu ošetřili obličej a teď usrkával brčkem vývar. Položil jsem mu pár nezbytných otázek.

„Uhodila Sandy Sebastianová Lupa?“

„Ano. Praštila ho heverem.“

„Chovala se násilně i k vám?“

„Trochu. Svazovala mě lepicí páskou a ten kluk na mě mířil brokovnicí. Omotala mi zápěstí a kotníky a zalepila mi pusu, dokonce i oči.“ Zvedl ruce z deky a dotknul se očí. „Potom mě dali do kufru u jejího auta. Bylo to šílený být takhle zavřený.“ Zvedl hlavu. „Jak dlouho už to trvá?“

„Asi třicet šest hodin. Měla na vás spadeno kvůli něčemu konkrétnímu?“

Pomalu odpověděl. „Musela mít. Ale nevím kvůli čemu.“

„A co ten kluk?“

„Nikdy jsem ho předtím neviděl. Choval se šíleně.“

„V jakém smyslu?“

„Vypadalo to, že neví, co dělá. V jedné chvíli mě položil přes železniční koleje. Vím, že to zní jako viktoriánské melodrama. Ale on měl očividně v úmyslu mě zabít, chtěl mě nechat rozdrtit vlakem. To děvče uteklo a on si to rozmyslel. Vzal mě na to – na to druhé místo a tam mě zavřel.“

„Většinu dne – včera? – se ke mně choval docela slušně. Sundal mi lepicí pásku a mohl jsem se trochu pohybovat. Dal mi vodu k pití a chleba se sýrem. Pušku měl samozřejmě pořád u sebe. Ležel na pryčně a mířil na mě. Seděl jsem na židli. Normálně nejsem žádný zbabělec, ale po chvilce mi to pěkně pocuchalo nervy. Nechápal jsem, co zamýšlí.“

„Zmínil se o penězích?“

„Já jsem se zmínil. Nabídl jsem mu slušnou sumu. Řekl, že je nechce.“

„Co chtěl?“

Hackettovi chvilku trvalo, než odpověděl. „Vypadalo to, že neví. Že prožívá nějaký sen. Večer kouřil marihuanu a stal se ještě omámenějším. Jakoby doufal v nějaký mystický zážitek. A já byl zápalnou obětí.“

„To řekl?“

„Ne přímo. Řekl to jako vtip, že on a já bychom měli založit hudební skupinu. Navrhl pro ni několik jmen jako ‚Lidská oběť‘.“ Hlas mu zeslábl. „Ale nebyl to žádný vtip. Jsem si jistý, že mě chtěl zabít. Ale nejdřív chtěl, abych trpěl, co nejdýl to jde.“

„Proč?“

„Nejsem psycholog, ale zřejmě mě pokládal za náhradního otce. Ke konci, když se marihuanou dost zkouřil, mi začal říkat táto. Nevím, kdo je nebo byl jeho opravdový otec, ale musel ho nenávidět.“

„Jeho otec zahynul pod vlakem, když mu byly tři. Viděl, jak se to stalo.“

„Pro boha!“ Hackett se částečně vzpřímil. „To ale hodně vysvětluje, ne?“

„Mluvil o otci?“

„Ne. Nepodněcoval jsem ho k mluvení. Nakonec si zdřímnul. Chtěl jsem utéct, když přišel ten druhej chlápek – Fleischer. Musel si myslet, že tam nikdo není. Ten kluk do něj napral obě hlavně. Neměl vůbec šanci. Utekl jsem ven. Ale dohonil mě a zmlátil do bezvědomí.“

Upadl zpátky na lůžko a zvedl obranně oba lokty, jako kdyby Davyho pěsti byly zase u jeho obličeje. Zbytek cesty jsme mlčeli. Hackettův chrčivý dech se zklidnil a postupně se prodloužil do spánkového rytmu.

Rozložil jsem si deku na poskakující podlaze a taky usnul. Svět spěl k ránu. Probudil jsem se s dobrým pocitem. Vrátil jsem se se Stephenem Hackettem živ. On však byl stále plný úzkosti. Ve spánku sténal a přikrýval si hlavu pažemi.

Zpoza kopců v Malibu vycházelo rudé slunce. Sanitka zastavila v západním Malibu blízko značky ‚Soukromá kolonie: vjezd zakázán‘. Řidič nevěděl, kde má zabočit, a gestikuloval skrz okénko.

Sedl jsem si k němu dopředu. Druhý saniťák si sedl dozadu k Hackettovi. Našli jsme odbočku doleva a vyjeli kopec k Hackettovým vratům.

Bylo pár minut po šesté. Když jsme přejížděli průsmyk, ozářilo nás najednou ranní slunce.

Z domu vyšla Ruth Marburgová spolu s Gerdou Hackettovou. Ruth měla kalné oči a vrásčitý, ale radostný obličej. Přiběhla ke mně ztěžka, stiskla mi obě ruce a děkovala mi. Potom se obrátila k synovi, kterého saniťáci zvedali na nosítkách ze sanitky. Sklonila se nad ním, objala ho a při tom brečela a vykřikovala nad jeho zraněním.

Gerda Hackettová stála za ní. Vypadala trochu podrážděně, jako by se cítila odstrčená Ruthiným průchodem emocí. Ale taky se dostala k obejmutí, zatímco je Sidney Marburg a doktor Converse pozorovali.

Byl tam ještě třetí muž okolo čtyřicítky se širokými rameny a čtverhranným obličejem bez úsměvu. Choval se, jako kdyby tomu velel. Podpíral Hacketta, když se vrávoravé postavil. Hackett trval na tom, že do domu dojde po svých. Doktor Converse, který vypadal poněkud neschopně, je následoval.

Ruth Marburgová mě překvapila. Dočasně jsem úplně zapomněl na peníze, které mi slíbila. Ona ne. Vzala mě do knihovny a vypsala mi šek, aniž bych ji musel upomínat.

„Dala jsem tam o týden pozdější datum.“ Stoupla si mávaje šekem, aby inkoust zaschl. „V bance nemám tolik uloženo. Budu muset nechat některé finance převést a prodat nějaké akcie.“

„Žádný spěch.“

„Fajn.“ Podala mi malý, žlutý útržek. Byla na něm ta částka, kterou mi slíbila.

„Jste neobvyklá bohatá žena,“ řekl jsem. „Většina bohatých je schopna si nechat vrtat pro pětník koleno.“

„Nebyla jsem vždycky bohatá. Teď mám víc peněz, než můžu utratit.“

„Já teď taky.“

„Nenechte se zmýlit. Sto táců je v současné době jako nic. Vláda vám z toho polovinu sebere. Dejte na mou radu a vložte zbytek do nemovitostí; jejich ceny neklesnou.“

Přesto jsem si nějak říkal, že to neudělám. Dal jsem si šek do peněženky. Vyvolal ve mně pocit, který se mi moc nezamlouval. Pod radostí se skrývala neurčitá deprese, jako bych já tak trochu patřil šeku a ne šek mně.

Ruth Marburgová zvedla ruku a dotkla se mé tváře. Nebyl to návrh, ale vlastnické gesto. „Nejste rád, Lewi? Můžu vám říkat Lewi?“

„Jsem a můžete.“

„Nevypadáte šťastně. Měl byste být. Udělal jste pro nás úžasnou věc, pro nás všechny. Jsem vám neskonale vděčná.“

„Fajn.“ Ale nebylo to fajn. Dokonce její opakované díky byly jemnou formou vlastnictví, brala a nedávala.

„Jak jste to vlastně všechno dokázal?“ zeptala se.

Pověděl jsem jí velmi stručně o všech stopách, od Fleischera přes Alberta Blevinse k Almě Krugové, které mě dovedly k chatrči, kde byl její syn uvězněn, a co jsem tam našel.

„Měl jste strašnou noc. Musíte být vyčerpaný.“ Znovu se dotkla mé tváře.

„Prosím vás, nedělejte to.“

Ucukla rukou, jako bych se ji snažil kousnout. „Co se děje?“

„Za tenhle šek jste si koupila svého syna. Ne mě.“

„Nic jsem tím nemyslela. Bylo to přátelské gesto. Proboha, jsem dost stará, abych byla vaší matkou.“

„To tedy jste.“

Rozhodla se, že to vezme jako poklonu. „Lewi, jste opravdu unavený, že? Vyspal jste se aspoň trochu?“

„Moc ne.“

„Řeknu vám něco. Proč si teď nelehnete a trochu se neprospíte? Stephen a Gerda mají v domě spoustu místa.“

Pozvání znělo tak lákavě, že jsem začal zívat. Reagoval jsem jako narkoman. Řekl jsem jí ale, že bych dal přednost své vlastní posteli.

„Jste velmi nezávislý, že?“

„Asi jo.“

„Taky se cítím nezávislá. Přála bych si jenom, aby Sidney měl trošku podobného ducha.“

Mluvila jako matka o svém opožděném malém synovi.

„Když je řeč o Sidneym, myslíte, že by mě mohl odvézt? Mám auto dole v údolí.“

„Samozřejmě. Řeknu mu. Než odjedete,“ řekla, „tak by s vámi chtěl mluvit pan Thorndike.“

Odešla a přivedla toho ramenatého muže. Thorndike se představil jako zvláštní agent FBI. Ruth nás nechala o samotě v knihovně. Thorndike mě vyslechl a nahrával mou výpověď na přenosný diktafon.

„Nechci kritizovat,“ řekl, „protože to všechno vyšlo. Ale byl to trochu dětinský nápad vydat se nahoru za únoscem jenom se středoškolským pedagogem jako pomocí. Mohl jste to schytat jako Fleischer.“

„To uznávám. Ale tohle je zvláštní únosce. Nevěřím, že by zastřelil Langstona.“

„Aspoň že nedostal příležitost.“

Thorndike se choval trochu nadřazeně, jako když učitel zkouší ne příliš nadaného žáka. Nevadilo mi to. Hacketta jsem dopravil domů já. Ne on.

kapitola 24

Z šerifova úřadu přijel kapitán Aubrey a Thorndike si s ním odešel promluvit. Zavřel jsem za Thorndikem dveře od knihovny a zamáčkl jsem knoflík, kterým se dveře zamykaly. Poprvé od chvíle, kdy jsem vzal Jackovi Fleischerovi fotokopie, jsem byl sám na osvětleném místě.

Rozložil jsem si je pod okny na stůl a roztáhl závěsy. Na rodném listu stálo, že Henrietta R. Krugová se narodila v okrese Santa Teresy 17. října 1910 jako dcera Josepha a Almy Krugové. Podepsán byl Mudr. Richard Harlock z Rodeo City.

Druhá fotokopie byla zajímavější. Byla na ní část přední stránky regionálních novin Santa Teresy ‚Star‘ z 28. května 1952. Pod titulkem „Vražda ropného magnáta stále nevyřešena“ a podtitulkem „Hledá se parta mladíků“ následovala krátká zpráva z Malibu:

„Policie stále vyšetřuje smrt texaského ropného milionáře, Marka Hacketta, který byl zastřelen na pláži 24. května. Podle zástupce šerifova úřadu v Malibu Roberta Aubreye bylo zadrženo a opět propuštěno přes deset podezřelých. Policie pátrá po skupině motocyklistů, kteří se pohybovali v oblasti Malibu večer 24. května, aby je mohla vyslechnout.

Hackett byl zastřelen na procházce po pláži večer 24. května. Byla mu odcizena peněženka. Policie objevila revolver, který byl identifikován jako vražedná zbraň. Po mrtvém muži zůstala vdova a syn Stephen.“

Na stejné stránce byla zpráva z Rodeo City (od zvláštního zpravodaje) pod titulkem Smrt na kolejích opět udeřila:

„Jízda na podvozku vlaku, jakožto nejlevnější způsob cestování, stojí některé pasažéry život. Během několika posledních let se odlehlý úsek železniční trati na jih od Rodeo City stal svědkem mnoha smrtelných nehod. Cestující zde přišli o hlavu, končetiny, nebo utrpěli jiné úrazy.

Poslední oběť železničního neštěstí a zároveň druhou oběť v tomto roce nalezl dnes brzy ráno zástupce šerifa ze stanice v Rodeo City Jack Fleischer. Tělo patřilo muži ve věku kolem dvaceti pěti let. Neměl u sebe žádný doklad o totožnosti. Muž byl nalezen s hlavou utnutou od těla.

Zástupce Jack Fleischer podle mužova oblečení usuzuje, že se jednalo o migrujícího dělníka. Měl u sebe víc než dvacet dolarů, což vylučuje podezření z násilného činu.

Zástupce Fleischer seznámil našeho zpravodaje i s poněkud dojemnou stránkou této nehody. Oběť doprovázel malý chlapec, asi okolo tří let, který podle všeho strávil noc u otcova těla. Dítě bylo umístěno do dětského domova, dokud vyšetřování nepřinese další výsledek.“

Tato zpráva mi potvrdila, co jsem už věděl. Dávala tušit, že Fleischer vyšetřování úmyslně uzavřel. Musel znát oběť. Možná že sám odstranil její doklad o totožnosti. Peníze v kapse mrtvého muže nevylučovaly možnost vraždy, ani možnost, že ji spáchal sám Fleischer.

Zarazila mě posloupnost těch dvou smrtí, tři nebo čtyři dny po sobě. Mohla to být náhoda, ale bylo zcela zřejmé, že Fleischer si to nemyslel. Také se zdálo velmi pravděpodobné, že kapitán Aubrey byl ten samý zástupce Aubrey, který vyšetřoval vraždu Marka Hacketta před patnácti lety.

Kapitána Aubreye jsem našel v obývacím pokoji s Thorndikem a doktorem Conversem. Doktor jim sděloval, že Hackett není vážně raněn, ale že utrpěl šok. Domníval se, že by pacient neměl být dál vyslýchán, dokud si trochu neodpočine. Policisté nic nenamítali.

Když Converse domluvil, zatáhl jsem ho do vedlejší místnosti stranou od posluchačů.

„Co je zase?“ zeptal se netrpělivě.

„Ta stará otázka o Sandy Sebastianové. Na co jste ji minulé léto léčil?“

„To vám nemohu říct. Bez svolení pacientky by to bylo neetické;“ Converse se odmlčel a povytáhl obočí. „Vy jste navedl doktora Jeffreyho, aby mi zavolal?“

„Ne tak docela. Zeptal jsem se ho na stejnou otázku jako vás.“

„Neodpovím ani jednomu, ani druhému,“ odpověděl nezúčastněně Converse. „To děvče už tak je v pěkném průšvihu.“

„Snažím se ji z toho průšvihu dostat.“

„Jdete na to trochu podivně, ne?“

Další otázkou jsem ho zahnal do kouta. „Brala vloni v létě nějaké drogy nebo něco takového?“

„Odmítám odpovídat.“ Ale jeho oči říkaly, že ano.

„Byly to halucinogenní drogy?“

Zvědavost přemohla etiku, nebo co to vlastně bylo. „Co vás na tu myšlenku přivádí?“

„Slyšel jsem, že měla sebevražedné úmysly. Takový účinek má někdy špatná dávka LSD. Jsem si jistý, doktore, že to víte.“

„Samozřejmě.“

„Posadíte se a promluvíte si se mnou o tom?“

„Ne, obávám se, že ne. Nemám právo hovořit o soukromých záležitostech mé pacientky.“

„Sandiny záležitosti jsou teď veřejné. A nezapomeňte, že já jsem na její straně.“

Converse zavrtěl hlavou. „Nezlobte se, ale musíte mě omluvit. Mám práci v nemocnici.“

„Jak se daří Lupovi?“

„Teď už docela dobře.“

„Mimochodem, není Lupe na drogách?“

„Jak to mám proboha vědět?“

Converse se prudce otočil a odešel.

Kapitán Aubrey na mě čekal v obývacím pokoji. Thorndike ho už informoval, ale kapitán Aubrey měl ještě další otázky.

„Vy tenhle případ sledujete od samého začátku,“ řekl. „Jak si myslíte, že to všechno začalo?“

„Začalo to tehdy, když se Davy Spanner a Sandy Sebastianová dali dohromady. Není to dobrá kombinace; mladý lidi plný záště ke společnosti.“

„O Spannerovi něco vím. Je to psychopat a má záznam. Neměl by se volně pohybovat.“ Chladně se na mě podíval šedýma očima. „Naštěstí venku už moc dlouho nebude. Jsem ve spojení s Rodeo City. Severně od ranče našli auto tý Sebastianovic holky. Zapadlo do bahna. Bez něho se Spanner daleko nedostane. Šerif okresu Santa Teresy předpokládá, že ho dostanou dneska.“

„A co potom?“

„Mají na Spannera spadeno.“ Aubreyho slova mě nepříjemně zasáhla. „Chtějí mu přišít vraždu prvního stupně, a to ho odrovná. Problém toho děvčete je komplikovanější. Zaprvé, je nezletilá a má čistý rejstřík. Taky od Spannera utekla, než zavraždil Fleischera. Naštěstí pro ni.“

„Sandy není žádný kriminálník. Jakmile uviděla, že jde opravdu o zločin, chtěla z toho vycouvat.“

„Vy jste s ní mluvil, že? Co to do takové holky vjede?“ Aubrey byl skutečně zneklidněn. „Mám šestnáctiletou dceru. Je to správné děvče. Tahle byla údajně taky. Jak můžu vědět, že moje vlastní dcera jednoho krásného dne nepřijde k někomu a nerozbije mu lebku heverem?“

„Myslím, že Sandy cítila k Lupovi nenávist. Možná že ten případ se odvíjí právě od toho.“

„Co proti němu měla?“

„Raději bych to neříkal, dokud to nebudu moct dokázat.“

Naklonil se ke mně a začervenal se – myslel na svou dceru. „Měl s ní pohlavní styk?“

„Já o ničem takovém nevím. Ať se stalo mezi nimi cokoli, vyplave to na povrch. Ze sociálky ji pořádně proklepnou.“

Aubrey se na mě netrpělivě podíval a otočil se ke dveřím.

Zadržel jsem ho. „Chtěl jsem s vámi mluvit ještě o jedné věci. Pojďme ven do vašeho auta. Je to soukromá věc.“

Aubrey pokrčil rameny. Vyšli jsme ven. Usedl za volant a já vklouzl vedle něho.

„Vy jste ten samý Aubrey, který pracoval na stanici v Malibu?“

„To jsem. Proto mně dali tenhle případ.“

„Dověděl jsem se, že tohle je druhý vážný zločin v Hackettovic rodině.“

„Ano. Starší pan Hackett – jmenoval se Mark – byl zastřelen na pláži.“

„Podařilo se vám toho vraha dostat?“

„Ne. Náhodné zločiny se těžko objasňují.“ Aubrey se skoro omlouval. „Potíž je v tom, že většinou neexistuje žádná prokazatelná souvislost mezi lupičem a jeho obětí.“

„Byla motivem loupež?“

„Podle všeho ano. Hackettovi zmizela peněženka a měl u sebe spoustu peněz. Což za daných okolností nebylo to nejmoudřejší. Měl na pláži tajnou chatu; byl zvyklý se tam v noci chodit projít a to sám. Nějaký zloděj s pistolí si toho všiml a pro ty prachy ho sejmul.“

„Zatkli jste někoho?“

„Sebrali jsme asi deset podezřelých. Ale nikomu z nich jsme to nemohli přišít.“

„Pamatujete si jejich jména?“

„Po takové době už ne.“

„Jedno stejně zkusím. Jasper Blevins.“

Zavrtěl hlavou. „Obávám se, že mi to nic neříká. Kdo je Jasper Blevins?“

„Otec Davyho Spannera. Podle starého vydání novin Santa Teresy zahynul pod vlakem blízko Rodeo City asi tři dny po vraždě Marka Hacketta.“

„No a?“

„Je to zajímavá náhoda.“

„Možná. S takovými náhodami se setkávám dnes a denně. Někdy to něco znamená, jindy ne.“

„Tahle ano.“

„Myslíte, že existuje souvislost mezi těmi dvěma zločiny – mezi vraždou Marka Hacketta a únosem jeho syna?“

„Nějaká souvislost tu je. Podle zprávy v novinách jste identifikovali revolver, kterým byl Mark Hackett zastřelen.“

Aubrey se obrátil a podíval se na mě, jako by odhadoval mé schopnosti. „Pracujete pilně, že?“

„Zjistili jste někdy majitele toho revolveru?“

Aubrey si dal s odpovědí na čas. „Podivný je,“ řekl nakonec, „že ta zbraň patřila samotnému Hackettovi, totiž –“

„To může znamenat rodinnou záležitost.“

Aubrey zvedl ruku nad volant. „Nechte mě dokončit. Zbraň patřila Hackettovi. Koupila ji totiž jedna z jeho ropných společností. Přechovávali ji v kanceláři na Long Beach v nezamčeném šuplíku. Náležitě ji nehlídali a zkrátka jim zmizela, podle všeho nějakou dobu před vraždou.“

„Vzal ji nějaký nespokojený zaměstnanec?“

„To jsme si do detailů prověřovali. Ale na nic hmatatelného jsme nepřišli. Potíž byla v tom, že Hackett měl docela hodně nespokojených zaměstnanců. Přestěhoval se sem z Texasu a v texaském duchu dohlížel na zaměstnance. Byl velmi neoblíbený. Ale nenašli jsme důkaz, že by ho někdo z nich zabil. Jenom na Long Beach měl téměř pět set zaměstnanců a dobrá polovina ho z nejhlubšího srdce nesnášela.“

„Jak se jmenovala jeho společnost?“

„Corpus Christi Oil and Gas. Mark Hackett údajně pocházel z Corpus Christi. Měl tam zůstat.“

Aubrey mě přátelsky štípl do ramene a otočil klíčkem v zapalování. Odšoural jsem se zpátky do domu.

kapitola 25

Gerda Hackettová stála v obrazárně pohroužená do jednoho obrazu. Byl na něm muž v geometrickém bludišti. Asi to mělo znázorňovat, že mezi mužem a bludištěm existuje nějaká souvislost.

„Paní Hackettová, zajímáte se o obrazy?“

„Ano. Konkrétně se mi líbí Klee. Prodala jsem tento obraz panu Hack– Stephenovi.“

„Opravdu?“

„Ano. Pracovala jsem v galerii v Mnichově, ve velmi dobré galerii.“ V hlase jí zazněla nostalgie. „Tak jsem se seznámila se svým mužem. Kdybych si ale mohla znovu vybrat, zůstala bych v Německu.“

„Proč?“

„Nelíbí se mi tu. Lidi tu potkávají strašné věci.“

„Vašeho manžela jste ale dostala zpátky.“

„Ano,“ řekla, ale nijak ji to nerozveselilo. Otočila se ke mně s matným, nejasným světlem v, modrých očích. „Jsem vám opravdu vděčná. Zachránil jste mu život a chci vám poděkovat. Vielen Dank.“

Přitáhla si můj obličej a políbila mě. Bylo to nečekané gesto. Možná ani ona sama ho nečekala. Mohlo to vypadal jako polibek z vděčnosti, ale vyklubalo se z toho něco mnohem vážnějšího. Opřela se o mě tělem a jazykem mi vnikla do pusy jako slepá žížala, která hledá úkryt.

Tak moc se mi zase nelíbila. Vzal jsem ji za ruce a uvolnil se z jejího sevření. Jako kdybych zacházel s poddajnou sochou.

„Nejsem vám dost dobrá?“ zeptala se. „Nejsem přitažlivá?“

„Jste velmi přitažlivá,“ odpověděl jsem s troškou nadsázky. „Problém je v tom, že já pracuju pro vašeho manžela a tohle je jeho dům.“

„Bylo by mu to jedno!“ Nejasné světlo v jejích očích vykrystalizovalo do určitého bezmocného vzteku. „Víte, co dělají? Sedí vedle něho na posteli a lžičkou ho krmí vajíčky na měkko.“

„Vypadá to, že čas tráví celkem nevinně.“

„To není žádný vtip! Je to jeho matka. On má oidipovský komplex a ona ho v tom podporuje.“

„Kdo vám to řekl?“

„Mám oči. Ona ho svádí. Vajíčka na měkko jsou příznačná. Všechno je příznačné!“

Gerda byla vyvedená z míry a neměla daleko k slzám. Snadno se dala rozházet, jako kdyby tvář, kterou ukazovala světu, byla nejistá. Nikdy se nevyrovná své tchyni.

Ale to nebyl můj problém. Změnil jsem téma: „Pochopil jsem, že jste přítelkyně Sandy Sebastianové.“

„Už nejsem. Pomáhala jsem jí s jazyky. Ale je to malá nevděčnice.“

„Netrávila nějaký čas s Lupem?“

„S Lupem? Proč se ptáte?“

„Protože by to mohlo být důležité. Vídala se s ním často?“

„Samozřejmě že ne, ne v tom smyslu, jak si myslíte. Někdy pro ni zajel a přivezl ji a potom ji zavezl domů.“

„Jak často?“

„Často. Ale Lupe se o dívky nezajímá.“

„Jak to víte?“

„Poznám to.“ Začervenala se. „Proč se ptáte?“

„Rád bych se podíval do Lupova pokoje.“

„Proč?“

„Nemá to nic společného s vámi. Má pokoj v domě?“

„Jeho byt je za hlavní garáží. Nevím, jestli je otevřený. Počkejte, přinesu naše klíče.“

Na několik minut odešla. Stál jsem tam a zadíval se na Kleeho. Obraz se mi začínal líbit. Muž byl v labyrintu, labyrint byl v muži.

Gerda Hackettová se vrátila s klíčem s visačkou: byt v garáži. Šel jsem do garáže a odemkl Lupův pokoj.

Byla to velká garsonka s interiérem v pestrých barvách s mexickými látkami a doplňky. Nad postelí s vlněným přehozem visely nějaké masky z předkolumbovské doby. Jestli byl Lupe primitiv, byl to kultivovaný primitiv.

Prohledal jsem zásuvky ve skříni, ale nic výjimečného jsem tam nenašel kromě několika pornografických fotek. V koupelně v lékárničce byla pouze lahvička označená jako psychedelický balzám lásky. Ale v kuchyňském koutu byly v misce neuměle zabalené do staniolu kostky cukru.

Bylo jich tam šest. Vzal jsem si tři, zabalil je do kapesníku a vložil je do náprsní kapsy.

Neslyšel jsem, že by někdo šel po schodech, a tak jsem byl mírně překvapený, když se za mnou otevřely dveře. Byl to Sidney Marburg a na nohách měl tenisky.

„Gerda říkala, že jste tady. Co je s Lupem?“

„Jenom si něco ověřuju.“

„Ověřujete co?“

„Jeho mravy a způsoby. On není obyčejný podomek, že?“

„To teda opravdu ne. Já osobně si myslím, že je to nechutnej chlap.“ Marburg ke mně tiše přistoupil. „Jestli na něho něco máte, dejte mi vědět.“

„Myslíte to vážně?“

„Zatraceně vážně. Předstírá, že se zajímá o umění, protože se o něj zajímá moje žena. Ale věří tomu jenom ona.“

„Je mezi nimi něco?“

„Myslím, že ano. Někdy když jsem pryč, chodí do našeho domu v Bel-Air. Správce mi dává vědět.“

„Jsou milenci?“

„Nevím,“ řekl Marburg bolestivě. „Vím, že mu dává peníze, protože jsem viděl několik zrušených šeků. Podle správce ji Lupe informuje o všem, co se děje tady doma u syna. Mírně řečeno, není to normální situace.“

„Jak dlouho se znají?“

„Prakticky odjakživa. Pracuje tady, jestli se tomu dá říkat práce, co já to tu pamatuji.“

„To je jak dlouho?“

„Patnáct šestnáct let.“

„Znal jste Hackettovy, když byl ještě Mark naživu?“

Z nějakého důvodu ho ta otázka podráždila. „Znal. To ale nemá vůbec nic společného s tím, o čem jsme mluvili. Mluvili jsme o Lupovi.“

„Budiž. Z čeho ho podezříváte, kromě toho, že dělá špeha vaší ženě? Má něco společného s drogami?“

„To by mě nepřekvapilo,“ odpověděl Marburg trochu příliš pohotové. „Viděl jsem ho několikrát nadopovanýho. Buď se choval jako maniak, nebo byl na drogách.“

„Viděl jste ho někdy se Sebastianovic děvčetem?“

„Nikdy.“

„Slyšel jsem, že ji často vozil autem.“

„To bezpochyby. Trávila tu v létě spoustu času.“ Odmlčel se a vrhl na mě tázavý pohled. „Myslíte, že s ní měl nějaké techtle?“

„Ještě jsem nedospěl k žádnému závěru.“

„Páni, kdybyste na něj dokázal vyhrabat tohle –!“

Nelíbila se mi jeho dychtivost. „Přibrzděte. Nehodlám používat fakta proto, abych vám posloužil.“

„Nikdo vás o to neprosí.“ Odpověděl navztekaně. Podezříval jsem ho, že je naštvaný sám na sebe, že se mnou mluvil tak otevřeně. „Jestli jste tady skončil, odvezu vás už konečně domů.“

„Když mi to nabízíte tak mile.“

„Já milý být nemusím. Musím být jen opravdovým malířem a ničím jiným.“

I přes hulvátské způsoby mi byl Sidney Marburg sympatický nebo jsem ho alespoň toleroval. Možná že se svatbou s Ruth zaprodal. Vzal si ji, o dvacet let starší, jen kvůli penězům. Ale i jako prohnaný agent si část svého já ponechal.

„To zní jako prohlášení nezávislosti,“ řekl jsem.

Naštvaný výraz vystřídal úsměv, ale bylo v něm znát sebepodceňování. „Tak pojďte, pojedeme. Nechtěl jsem si vylejvat zlost na vás.“ Zamířili jsme ven k jeho mercedesu. „Kde bydlíte?“

„V západním Los Angeles, ale nejedu domů. Mám auto ve Woodland Hills.“

„Tam bydlí ta Sebastianovic holka, ne?“

„Ano.“

„Co jí šibe? Je to schizofrenička?“

„Snažím se to zjistit.“

„Přeju vám hodně síly. Promiňte mi to moje malé extempore před chvilkou. Jsem rád, že vás mohu svézt. Vyvolává to tu ve mně špatné asociace.“

Nastartoval razantně, jako kdyby doufal, že vše nechá za sebou už navždycky. Prosvištěli jsme kolem břehu jezera, přes vodní hráz a dolů dlouhou klikatou cestou k bráně, kde Marburg se skřípěním brzd zastavil.

„Fajn,“ řekl jsem, „vyhrál jste Řád leteckého kříže.“

„Promiňte, jestli jsem vás polekal.“

„Mám za sebou dva náročné dny. Doufal jsem, že tenhle bude o něco lepší.“

„Řekl jsem, že je mi líto.“

K pobřežní dálnici jel Marburg opatrněji, pak zabočil na sever. U malibského kaňonu zahnul znovu do vnitrozemí. Během několika minut jsme byli obklopeni kopci.

Poznamenal jsem, že by to byl pěkný obraz.

Marburg mě opravil. „Ne. Ze všeho, z čeho by mohl být pěkný obraz, je špatný obraz. Všechny pitoreskní věci už někdo namaloval. Musíte udělat něco nového. Krása je obtížná, jak to už někdo řekl.“

„Například ten Klee v galerii?“

„Ano. Před deseti lety jsem Stephenovi poradil, aby ho koupil.“ Dodal: „Stephen potřebuje poradit. Jeho vkus je příšerný, ve všem.“

„V ženách?“

Marburg zaúpěl. „Chudák Gerda. Když se s ním vrátila z Německa, myslela si, že bude mít život ustlaný na růžích. Bylo to pro ni drsné procitnutí. Žijou tam jako poustevníci, nikdy nikam nejdou, nenavštěvujou nikoho.“

„Proč?“

„Myslím, že on se bojí – bojí se života. Peníze na některé lidi takhle působí. A potom samozřejmě – to co se stalo jeho otci. Je to zvláštní, patnáct let se Stephen chová jako by ho mělo potkat to samé. A téměř se to stalo.“

„Téměř.“

„Pane Archere, vy máte velkou zkušenost. Je možné, aby si lidi sami na sebe přivolávali neštěstí? Rozumíte, tím, že sami katastrofu očekávají.“

„Je to zajímavá myšlenka.“

„Neodpověděl jste mi na mou otázku.“

„Zeptejte se mě znovu, až dokončím tenhle případ.“

Vrhl na mě rychlý, zmatený pohled. Auto málem sjelo ze silnice. Pak se na chvilku soustředil na řízení a zpomalil.

„Myslel jsem, že jste ho dokončil.“

„Ne. Spanner je stále na svobodě a několik vražd zůstává nevyřešených.“

„Několik?“

Nechal jsem otázku viset ve vzduchu. Po levé straně jsme minuli tábor pro vězně se zkušební lhůtou. Marburg pohlédl na budovy s obavou, jako kdybych ho léčkou chtěl dostat do vazby.

„Řekl jste několik vražd?“

„Kromě Marka Hacketta vím přinejmenším o dvou dalších.“

Pokračovali jsme v cestě, dokud nám tábor nezmizel z očí. Pak Marburg sjel ke krajnici a zastavil.

„Co ty ostatní vraždy?“

„Další je Laurel Smithová. Vlastnila malý obytný dům na Palisádách. Předevčírem ji tam umlátili k smrti.“

„Dočetl jsem se o ní v ranních novinách. Policie se domnívá, že ji zbil nějaký cvok – sadista, který ji ani neznal.“

„To si nemyslím. Laurel Smithová byla dřív vdaná za člověka jménem Jasper Blevins. Před patnácti lety zahynul pod vlakem – jenom pár dní po vraždě Marka Hacketta. Podle mě byli Laurel Smithová a Jasper Blevins rodiče Davyho Spannera. Myslím si, že všechny zločiny, včetně toho proti Stephenovi, spolu souvisejí.“

Marburg zůstal bez pohnutí, ale prsty bubnoval o volant a vypadal značně v rozpacích. Kradmo se na mě podíval. „Jsem paranoidní, nebo mě z něčeho viníte?“

„Možná že ano. Z čeho vás mám vinit?“

„To není žádná legrace,“ řekl dotčeně. „Není to poprvé, co mě někdo obvinil z něčeho, co jsem neudělal. Policajti mi dali opravdu zabrat po Markově vraždě. Odvezli mě k nim na stanici a téměř celou noc mě vyslýchali. Měl jsem dokonalé alibi, ale jim to připadalo jako jeden z těch předem vyřešených případů – rozumíte – klasický trojúhelník. Nepopírám a ani tehdy jsem to nezapíral, že jsme si byli s Ruth velmi blízcí. A vášnivě ji zbožňuju,“ řekl poněkud mechanicky. „Ale pravda je, že měla v úmyslu se s Markem rozvést.“

„A vzít si vás?“

„A vzít si mě. Takže jsem Markovou smrtí nemohl nic získat.“

„Ruth ano.“

„Ani ne. Nechal jí tak málo, jak jen bylo z právnického hlediska možné. Mark změnil závěť kvůli mně krátce před smrtí a nechal větší část nemovitostí Stephenovi. A vůbec, Ruth měla dokonalé alibi stejně jako já. A je mi velice nepříjemné, že nás s Ruth nespravedlivě obviňujete.“

Marburgův hněv postrádal opravdovou sílu. Zaprodal ji, stejně jako svou vášeň. Sledoval mě a mluvil opatrně jako najatý advokát.

„Povězte mi o vašem alibi, jen tak pro zajímavost.“

„Nemusím, ale povím vám to. Velice rád. Když byl zavražděn Mark, večeřeli jsme s Ruth a s několika přáteli v Montecito. Byl to velký večírek s více než dvaceti hosty.“

„Proč nechtěla policie vaše alibi přijmout?“

„Nakonec je přijali, když si všechno ověřili. Ale to trvalo až do druhého dne. Chtěli mě obvinit. Vím, jak jim pracujou mozky. Báli se jednat přímo s Ruth, ale mysleli si, že by se na ni mohli dostat přese mě.“

„Na čí straně byl Stephen?“

„Byl v cizině několik let. V době smrti svého otce studoval ekonomii na univerzitě v Londýně. Tenkrát jsem se s ním ještě ani neznal. Ale byli si s otcem velmi blízcí a Markovu smrt nesl těžce. Po telefonu se dokonce zhroutil a brečel. To bylo naposled, co jsem ho kdy zažil, že by projevil nějakou skutečnou emoci.“

„Kdy to bylo?“

„Ruth mu volala hned po telefonátu s Lupem, ještě než jsme odešli od jejích přátel v Montecito. Vlastně jsem do Londýna volal já za ni a ona si ho potom vzala na druhé lince. Byla to pro Stephena hrozná rána. Upřímně řečeno bylo mi ho líto.“

„Co k vám cítil on?“

„Myslím, že v tu dobu Stephen ani nevěděl, že existuju. A já se držel stranou téměř ještě rok potom. Byl to nápad Ruth a byl to dobrý nápad.“

„Proč? Protože je finančně na Stephenovi závislá?“

„Částečně to mohlo hrát roli. Ale pravda je, že ho má velmi ráda. Chtěla si zařídit život tak, aby nás mohla mít oba, a to se jí podařilo.“ Marburg mluvil o své ženě, jako by byla nějakou přírodní silou, tvůrcem nebo božstvem. „Dala mi – no něco jako osobní stipendium na San Miguel de Allende. Pár minut po Stephenově příletu z Londýna na letiště jsem odletěl do Mexiko City. Ruth nás na letišti neseznámila, ale zahlédl jsem Stephena vystupovat z letadla. Tehdy nebyl zdaleka tak konvenční. Měl bradku, knír a dlouhé vlasy. Když jsem se s ním konečně seznámil, byl už daleko usazenější – penězi člověk stárne.“

„Jak dlouho jste byl pryč?“

„Téměř rok, jak už jsem řekl. Ten rok jsem se vlastně zdokonalil. Nikdy předtím jsem neměl slušnou školu, neměl jsem možnost malovat podle modelu nebo mluvit s opravdovými malíři. Miloval jsem v Mexiku světlo a barvy. A naučil jsem se je malovat.“ Teď ke mně promlouval skutečný, nezaprodaný Marburg. „Změnil jsem se ze svátečního malíře v umělce. To mi umožnila Ruth.“

„Co jste dělal, než jste se stal umělcem?“

„Živil jsem se jako geologický projektant. Pracoval jsem pro jednu – ropnou společnost. Byla to nudná práce.“

„Pro Corpus Christi Oil and Gas?“

„Ano, dělal jsem pro Marka Hacketta. Tak jsem se s Ruth seznámil.“ Odmlčel se a svěsil sklíčeně hlavu. „Takže jste mě prověřoval?“

Odpověděl jsem mu další otázkou: „Jak se snášíte se Stephenem?“

„Dobře. Každý si hledíme svého.“

„Předevčírem večer jste naznačil, že by bylo fajn, kdyby se nikdy nevrátil. Říkal jste, že by vám potom patřila jeho sbírka umění.“

„Dělal jsem si legraci. Vy nerozumíte černýmu humoru?“ Když jsem mu neodpověděl, zadíval se mi do obličeje. „Nemyslíte si, že mám něco společného se Stephenovým únosem?“

Ani teď jsem mu neodpověděl. Po zbytek cesty do Woodland Hills trucoval.

kapitola 26

Zašel jsem si do restaurace na Ventura Boulevardu a objednal si k snídani krvavý steak. Potom jsem si vyzvedl auto a vyjel dlouhý kopec k Sebastianovům.

Byla sobota ráno, a dokonce i touhle dobou se golfové hřiště za ulicí hemžilo hráči. Poštovní schránka se jménem Gensler mě zastavila, než jsem došel k domu Sebastianových. Místo u Sebastianových jsem zaklepal na domovní dveře Genslerových,

Otevřel světlovlasý muž okolo čtyřicítky. Měl úzkostlivý, zranitelný pohled zvýrazněný pronikavě modrýma očima a téměř neviditelným obočím.

Představil jsem se a poprosil ho, zda bych nemohl mluvit s Heidi.

„Moje dcera tu není.“

„Kdy se vrátí?“

„To nevím určitě. Poslal jsem ji z města, aby nějaký čas strávila u příbuzných.“

„To jste neměl dělat, pane Genslere. Sociální kurátor s ní bude chtít mluvit.“

„Nevidím důvod proč.“

„Je svědek.“

Obličej i krk mu zčervenal. „To teda určitě není. Heidi je slušná, spořádaně žijící dívka. Se Sebastianovic holkou ji pojí pouze stejné bydliště.“

„To není žádná hanba být svědkem,“ řekl jsem. „Nebo dokonce znát někoho, kdo se dostal do nesnází.“

Gensler mi prudce přibouchl dveře před nosem. Jel jsem nahoru k Sebastianovům a přemýšlel jsem, že Heidi musela svému otci říct něco, co ho vyplašilo.

Před domem parkoval rover doktora Jeffreyho. Když mě Bernice Sebastianová pouštěla dovnitř, poznal jsem jí ve tváři další pohromu. Obličej měla propadlý, kosti jí výrazněji vystouply a oči vypadaly jako světýlka v kleci.

„Co se stalo?“

„Sandy se pokusila o sebevraždu. Schovala si v pejskovi jednu otcovu žiletku.“

„V pejskovi?“

„V malém plyšovém kokrovi. Musela tu žiletku sebrat, když byla v koupelně. Pokusila si s ní pořezat zápěstí. Naštěstí jsem poslouchala u dveří. Slyšela jsem, jak vykřikla, a zabránila jsem jí, než se stačila příliš zranit.“

„Řekla, proč to udělala?“

„Řekla, že si nezaslouží žít, že je strašný člověk.“

„A je?“

„Ne.“

„Řekla jste jí to?“

„Ne. Nevěděla jsem, co mám říct.“

„Kdy se to stalo?“

„Před chvilkou. Stále je u ní ještě doktor. Omluvte mě, prosím vás.“

Byla to její dcera, ale můj případ. Šel jsem za ní k pokoji Sandy a nahlédl dovnitř. Sandy seděla na kraji postele. Měla zafačované levé zápěstí a vepředu na pyžamu skvrny od krve. Během noci se změnila i jinak. Oči jí potemněly, rty měla hrubší. Nebyla teď moc hezká.

Vedle ní seděl její otec a držel jí tak trochu omráčeně ruku. Doktor Jeffrey stál nad nimi a sděloval jim, že Sandy bude muset být hospitalizována:

„Doporučuji psychiatrické centrum ve Westwoodu.“

„Není to příliš drahé?“ zeptal se Sebastian.

„Ne víc než jiné nemocnice. Dobrá psychiatrická péče je vždycky drahá.“

Sebastian potřásl hlavou: obličej se mu kýval ze strany na stranu. „Nevím, jak to zaplatím. Tou kaucí jsem se naprosto finančně vyčerpal.“

Sandy pozvedla ztěžklá víčka. S téměř nehybnými rty řekla: „Ať mě zavřou. To nestojí nic.“

„Ne.“ řekla její matka. „Prodáme dům.“

„Ne na tomhle trhu,“ řekl Sebastian. „Nedostali bychom ani to, co jsme do něho vložili.“

Jeho dcera od něj odtáhla ruku. „Proč jste mě nenechali umřít? To by vyřešilo všechny problémy.“

„Tak takhle ne,“ poznamenal Jeffrey. „Zavolám sanitku.“

Sebastian se postavil. „Já ji dovezu. Sanitka stojí peníze.“

„Je mi líto. Tohle je případ na sanitku.“

Šel jsem za Jeffrey m do pracovny. Vyřídil telefon a zavěsil.

„Ano?“ Pohled měl tvrdý a tázavý.

„Je na tom moc zle?“

„Nevím. Očividně se zhroutila. Ale já nejsem psychiatr. Proto ji taky chci k nějakému ihned dostat. Potřebuje bezpečný dohled.“

„Myslíte si, že se pokusí znovu?“

„Musíme s tím počítat. Řekl bych, že to pravděpodobně zopakuje. Řekla mi, že to už plánovala měsíce. Minulé léto si dala trochu LSD a měla špatnou reakci. Stále se z toho nedostala.“

„Tohle vám řekla?“

„Ano. To může být důvod, proč se během posledních měsíců změnila. Jedna dávka to může způsobit, když vám nesedne. Tvrdí, že nic víc neměla – jednu dávku v kostce cukru.“

„Řekla vám, kde ji dostala?“

„Ne. Očividně někoho kryje.“

Vytáhl jsem kostky cukru, které jsem vzal v Lupově kuchyni, a podal jsem jednu doktorovi. „Tahle téměř najisto pochází ze stejného zdroje. Můžete nechat udělat rozbor?“

„Rád. Kde jste to našel?“

„V bytě Lupa Rivery. To je ten člověk, kterého tuhle v noci vzala po hlavě. Kdybych mohl dokázat, že jí podal LSD –“

Jeffrey se netrpělivě zvedl. „Chápu. Proč se jí na to nezeptat?“

Vrátili jsme se do ložnice, kde ztuhle a pospolu seděla celá rodinka. Dívka seděla uprostřed a podívala se na nás.

„Poslal jste pro vůz do cvokárny?“

„Budeš se divit, poslal,“ odpověděl nečekaně Jeffrey. „Tak, teď je řada na mně, abych se tě na něco zeptal.“

Tiše čekala.

„Tu kostku cukru loni v srpnu – dal ti ji Lupe Rivera?“

„A co když ano?“

Doktor ji vzal jemně za bradu a zvedl jí hlavu. „Byl to on? Sandy, chci jasnou odpověď: ano, ne.“

„Ano. Měla jsem děsný představy a halucinace.“

„Sandy, udělal ti ještě něco?“

Odtáhla bradu z doktorovy ruky a svěsila hlavu. Obličej měla apatický a oči velmi tmavé a nehybné. „Řekl, že mě zabije, když to někomu prozradím.“

„Nikdo tě nezabije.“

Podívala se nevěřícně na doktora.

„Vzal tě Lupe k doktoru Conversovi?“ zeptal jsem se.

„Ne, Gerda – paní Hackettová – mě tam vzala. Pokusila jsem se vyskočit na dálnici z auta. Doktor Converse mě dal do svěrací kazajky. Nechal mě na své klinice celou noc.“

Bernice Sebastianová zasténala. Když přijela pro její dceru sanitka, jela s ní.

kapitola 27

Vrátil jsem se na dálnici. Byl jsem tam už jako doma. Docházela mi iniciativa a byl jsem ve značném pokušení jet domů. Místo toho jsem jel nejošklivější silnicí na světě na Long Beach.

Společnost Corpus Christi Oil sídlila v mohutné čtyřpatrové budově s výhledem na pobřeží a chudinskou čtvrť. Narodil jsem se a vyrostl na Long Beach blízko pobřeží. A pamatoval jsem si, kdy budovu postavili. Bylo to rok po zemětřesení.

Zaparkoval jsem na vyhrazeném místě pro návštěvy a vešel do vstupní haly. Hned za předními dveřmi seděl za stolem uniformovaný hlídač. Když jsem se na něj pozorně podíval, zjistil jsem, že ho znám. Byl to Ralph Cuddy, který se staral o obytný dům Almy Krugové v Santa Monice.

Taky mě poznal. „Našel jste paní Krugovou?“

„Našel jsem ji, děkuju.“

„Jak se jí daří? Tenhle týden jsem neměl možnost za ní zajet. Dvě zaměstnání mě dávají dost zabrat.“

„Zdá se, že na svůj věk se jí daří dost dobře.“

„To je dobře. Byla mi po celý život něco jako matka. Věděl jste to?“

„Ne.“

„Byla.“ Podíval se na mě pozorněji. „O jakých rodinných věcech jste spolu mluvili?“

„O jejích různých příbuzných. Například o Jasperovi Blevinsovi.“

„Vy znáte Jaspera? Co se s ním vlastně stalo?“

„Zahynul pod vlakem.“

„To mě nepřekvapuje,“ řekl Cuddy moralisticky. „Jasper byl vždycky problémový. Působil problémy sobě a ostatním taky. Ale Alma k němu stejně byla hodná. Jasper byl vždycky její oblíbenec.“ Oči se mu nepřejícně zúžily rivalitou.

„Jaké míval problémy?“

Cuddy začal něco povídat, ale potom si to rozmyslel. Na okamžik ztichl a snažil se najít náhradní odpověď.

„Například problémy v sexu. Laurel byla těhotná, když si ji vzal. Téměř jsem se s ní sám oženil, než jsem zjistil, že je v tom.“ Mírně překvapen dodal, jako by o té skutečnosti několik let nepřemýšlel: „Já se neoženil nikdy. Upřímně řečeno, nikdy jsem nenašel ženu, která by odpovídala mé představě. Často jsem Almě říkal, kdybych se jenom nenarodil tak pozdě –“

Přerušil jsem ho: „Jak dlouho už tu, pane Cuddy, pracujete?“

„Dvacet let.“

„V bezpečnostním oddělení?“

„Po prvních třech čtyřech letech ano.“

„Pamatujete si na to léto, co byl zavražděn pan Hackett?“

„To si teda pamatuju.“ Vrhl na mě poněkud znepokojený pohled. „Neměl jsem s tím nic společného. Myslím tím, že jsem pana Hacketta ani osobně neznal. Tehdy jsem byl jenom podřízený.“

„Nikdo vás z ničeho neobviňuje. Snažím se zjistit všechno možné o jistém revolveru. Podle všeho ho ukradli tady z kanceláře a byl s ním zastřelen pan Hackett.“

„O tom nic nevím.“

Obličej se mu stáhl do strnulé masky. Podezříval jsem ho, že lže.

„Musíte si pamatovat, jak tu zbraň hledali, jestli jste pracoval v té době v bezpečnostním.“

„Neříkejte mi, co si mám pamatovat.“ Podařilo se mu ze sebe vyždímat rozhořčení a plný hněvu se vztyčil. Cuddy měl zbraň v pouzdru přes rameno, což jeho vzteku dodávalo na síle. „Snažíte se mi do hlavy natlouct myšlenky?“

„To by byl beznadějný úkol,“ odpověděl jsem nešťastně.

Položil si ruku na spoušť. „Zmizte odtud. Nemáte žádné právo sem chodit, vymejvat mi mozek a urážet mě.“

„Omlouvám se, jestli jsem řekl něco špatného. Beru to zpět. Přijímáte?“

„Ne, nepřijímám.“

„Zdá se, že si myslíte, že vám jdu po krku nebo tak něco. Muž, o kterého se zajímám, je Sidney Marburg. Pracoval tu jako projektant.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel. A nehodlám vám odpovídat na další otázky.“

„Tak zkusím osobní.“ Namířil jsem si to k výtahu. „V jakém patře je šéf osobního?“

„Je na obědě.“

„Je teprve dopoledne.“

„Ještě nepřišel. Dneska nepřijde.“

Otočil jsem se a podíval se na Cuddyho. „To je absurdní. Co se to snažíte přede mnou zatajit?“

Zvedl odklápěcí desku u stolu, vyšel ven a vytahoval pistoli. Pusu měl podivně zkřivenou.

„Běžte pryč,“ pronesl zajíkavě. „Nebudete osočovat mé přátele, jasný.“

„Marburg je váš přítel?“

„Už zase začínáte, překrucujete mi myšlenky v hlavě. Nikdy v životě jsem o Marburgovi neslyšel. Je to Žid?“

„Nevím.“

„Já jsem křesťan. Můžete za to děkovat Bohu. Kdybych nebyl věřící člověk, zastřelil bych vás jako psa.“

Spravedlivý hněv a nabitá pistole: ta kombinace mě poděsila. Vždycky mě děsila. Odešel jsem.

Moje kancelář na Sunsetu začínala vypadat opuštěně. V rohu čekárny spřádal pavučiny pavouk. Po oknech malátně lezly mouchy a bzučely jako ubíhající čas. Na každé vodorovné ploše se usadila slabá vrstva prachu.

Utřel jsem desku pracovního stolu papírovým kapesníkem, posadil se a podíval se na šek, který mi dala Ruth Marburgová. Protože jsem si šek s pozdějším datem nemohl uložit v bance, dal jsem ho do sejfu. Neměl jsem z toho pocit bohatství.

Zavolal jsem do Corpus Christi Oil na Long Beach a nechal se spojit s šéfem projektového oddělení. Jmenoval se Patterson. Pamatoval si Sidneyho Marburga, ale byl opatrný v jeho hodnocení. Sid byl dobrý pracovník, nadaný projektant, vždycky chtěl být malířem. Patterson projevil radost, že to dokázal.

„Slyšel jsem, že se oženil s bývalou paní Hackettovou.“

„Já to taky slyšel,“ řekl Patterson nezúčastněně.

„Pracoval u vás v době, kdy zemřel Mark Hackett?“

„Ano, odešel asi v té době.“

„Proč odešel?“

„Řekl mi, že má šanci jet do Mexika na uměleckou stáž.“

„Pamatujete si na pistoli, která zmizela? Pistoli, kterou byl zabit Mark Hackett?“

„Něco jsem o tom slyšel.“ Hlas mu slábl jako dým. „To nemělo projektové oddělení vůbec na starost. A jestli myslíte Sida, jste naprosto vedle. Sid by nezabil nikoho.“

„Jsem rád, že to říkáte. Kdo nesl zodpovědnost za tu pistoli?“

„Patřila bezpečnostnímu. Tam si ji měli hlídat. Ale nemusíte za nimi hned utíkat a citovat mě. Nechci mít žádné potíže se šéfem bezpečnostního.“

„Myslíte s Ralphem Cuddym?“

„Poslyšte, už jsem vám řekl víc, než jsem měl. Kdo vlastně jste? Říkal jste, že pracujete u losangelské policie?“

„Řekl jsem, že jsem pro ně dělal. Jsem soukromý detektiv.“

Patterson zavěsil.

Seděl jsem a snažil se trochu přemýšlet. V hlavě se mi honily myšlenky stále dokola a já měl frustrující pocit, že hned za tím kruhem je chybějící spojovací článek. Nebo je hluboko uprostřed kruhu, v samém jeho středu, zakopaný tak hluboko, jak to jen jde.

Lovil jsem a tápavě hledal chybějící článek. Byl jsem přesvědčený, že je někde v paměti, jenom ho identifikovat. Ale těžko nutit podvědomí, aby vychrlilo informaci jako počítač. To se jenom stáhne ještě hlouběji do své ulity.

Byl jsem frustrovaný a vyčerpaný únavou. Natáhl jsem se na kanape. Vlastně jsem se pokusil natáhnout. Kanape na mě bylo příliš krátké a jako obvykle jsem ležel s nohama přehozenýma přes dřevěné opěradlo.

Pozoroval jsem pavouka v rohu u stropu a přál si, aby můj případ byl tak úhledný a přehledný jako jeho pavučina. Upadl jsem do dřímoty a zdálo se mi, že jsem byl chycen do větší pavučiny, která byla plná visících mrtvých lidí. Pavučina se točila jako kolo rulety a pavouk uprostřed pavučiny držel v každé ze svých osmi rukou krupiérské hrábě. Shrábl mě k sobě dovnitř do pavučiny.

Probudil jsem se zpocený. Pavouk v rohu u stropu stále pracoval. Vstal jsem, že ho zabiju, ale obě nohy mi stále spaly. Když se konečně probraly, probudila se mi taky hlava. Nechal jsem pavouka na pokoji. Možná že vychytá mouchy, které bzučely na okně.

Rychlý spánek s noční můrou mě kupodivu osvěžil. Svlékl jsem si vlhkou košili, oholil se elektrickým strojkem a oblékl si čistou košili, kterou jsem měl ve skříni. Potom jsem popošel k oknu, abych se podíval, jaké je počasí.

Bylo jasné počasí, jenom místy zamlžené smogem. Po bulváru rachotila polední doprava.

Na druhé straně silnice vystoupil z policejního auta detektiv – seržant Prince a jeho parťák Janowski. Doufal jsem, že nejdou za mnou; byl jsem si vědom, že jsem s nimi nespolupracoval. Samozřejmě ale, že za mnou šli.

Přešli bulvár, jako kdyby byli nezranitelní nebo nevšímaví k dopravě. Prince kráčel o krok napřed jako dychtivý pes a táhl za sebou Janowského na jakémsi morálním vodítku.

Oblékl jsem si sako a počkal na ně venku u dveří do mé kanceláře. Bez vybídnutí vešli dovnitř. Prince byl sinalý. Stěží ovládal vztek. Janowskému dokonce od rozčilení vystoupily na světlé pleti skvrny. Řekl:

„Archere, vy nás vůbec neberete v úvahu. Přišli jsme se vás zeptat, proč.“

„Měl jsem nějaké věci na práci.“

„Jako?“ zeptal se Prince nepříjemně.

„Snažil jsem se zachránit život člověka. Náhodou se to podařilo.“

„To je vaše štěstí,“ řekl Prince. „Dával jste v sázku svou hlavu. Pořád to děláte.“

Začínal jsem z nich být unavený. Zchlazovali si na mně vztek. Krev mi bušila v žaludku a v bolavých ledvinách.

„Mírněte svůj tón, seržante.“

Prince vypadal, že je odhodlán mě zmlátit. Téměř jsem si přál, aby to udělal. Jako většina Američanů jsem uměl protiúdery.

Janowski si stoupl mezi nás. „Nech mě mluvit,“ řekl svému partnerovi. Obrátil se ke mně: „Nebudeme brečet nad rozlitým mlíkem, ale teď vyžadujeme vaši spolupráci. Jsou místa, kam se můžete dostat jen vy, věci, které můžete dělat jen vy, a my ne.“

„Co chcete, abych udělal?“

„Ten šerifův zástupce na odpočinku, ten, který to v tom zátahu odnesl –“

„Jack Fleischer.“

„Jo. Vy tohle všechno pravděpodobně víte, ale stejně vám to řeknu. Fleischer měl několik týdnů pod elektronickým dohledem byt Laurel Smithové. Podle všeho to všechno nahrával na pásky. Víme, že si koupil ty pásky a ostatní zařízení. Myslím si, že ty pásky by pro nás mohly být velkou pomocí.“

„Taky si to myslím.“

Prince promluvil místo Janowského: „Máte je?“

„Ne.“

„Kde jsou?“

„Nevím. Mohou být ve Fleischerově domě v Santa Terese.“

„To si taky myslíme,“ řekl Janowski. „Vdova po něm to popírá, ale to nic nedokazuje. Mluvil jsem s ní po telefonu a byla velmi vyhýbavá. Snažil jsem se rozhýbat trochu policii v Santa Terese, ale oni s tím nechtějí mít nic společného. Fleischer měl politické konexe, nebo tak si to aspoň myslíme, a teď když je mrtvý, je hrdina. Dokonce ani nepřipouští, že odposlouchával byt té mrtvé ženy. Mohli bychom to samozřejmě přehrát vyšším kádrům –“

„Nebo to přehrát nižším,“ pronesl jsem s úsměvem. „Chcete, abych zajel do Santa Teresy a promluvil si s paní Fleischerovou?“

„To by od vás bylo velmi vstřícné,“ řekl Janowski.

„To není žádný nepříjemný úkol. Stejně jsem za ní chtěl zajet.“

Janowski mi potřásl rukou a dokonce i Prince se trochu usmál. Odpustili mi do té míry, do jaké jsou policajti schopni odpouštět.

kapitola 28

Do Santa Teresy jsem se dostal krátce po jedné hodině. Dal jsem si sendvič v restauraci blízko soudu a odtamtud jsem se pomalou chůzí vypravil k Fleischerově domu. Netěšil jsem se na další rozhovor s vdovou po Fleischerovi.

Dům vypadal zavřeně a opuštěně díky staženým roletám na předních oknech. Ale uvnitř byl pohyb. Paní Fleischerová přišla ke dveřím.

Opět pila, nebo ještě stále pila a prošla různými stupni opilosti až do určitého druhu falešného vystřízlivění. Byla slušně oblečená do černých šatů. Vlasy měla učesané a upravené. Ruce se jí netřásly tak nápadně.

Ale vypadalo to, že si mě vůbec nepamatuje. Očima se zadívala skrze mě, jako kdyby za mnou někdo stál a já byl pouze duch.

Začal jsem mluvit. „Možná že si mě nepamatujete. Pracoval jsem s vaším mužem na případu Davyho Spannera.“

„Zabil Jacka,“ řekla. „Víte o tom? Zabil mého muže.“

„Ano. Je mi to líto.“

Podívala se letmo na sousední dům, spiklenecky se ke mně naklonila a zatahala mě za rukáv. „Nemluvili jsme spolu tuhle v noci? Pojďte dál. Naleju vám něco k pití.“

Bez radosti jsem ji následoval do domu. V obývacím pokoji se svítilo, jako kdyby dávala přednost životu ve věčné noci. Přinesla džin slabě stříknutý tonikem. Vypadalo to, že začneme tam, kde jsme skončili.

Svou sklenku vypila téměř do dna. „Jsem ráda, že je mrtvý,“ řekla neradostně. „Myslím to vážně. Jack dostal jenom to, co si zasloužil.“

„Jak to?“

„Víte to zrovna tak dobře jako já. No tak, vypijte toho panáka.“

Vysrkla zbytek ze své sklenice. Trochu jsem se napil té olejové míchanice. Rád se napiju, ale konkrétně tenhle drink v domě Jacka Fleischera a ve společnosti jeho ženy mi připomínal ricinový olej.

„Říkáte, že jste s Jackem pracoval,“ řekla. „Pomáhal jste mu natočit ty pásky?“

„Pásky?“

„Nevěšte mi bulíky na nos. Dneska ráno volal z Los Angeles policajt. Měl takové legrační jméno, polské jméno Junkowski, tak nějak. Znáte ho?“

„Znám seržanta Janowského.“

„To je on. Chtěl vědět, jestli Jack nechal někde doma nějaké pásky. Řekl, že by mohly být důležité ve vyšetřování vraždy. Laurel to taky dostala.“ Kývla hlavou směrem ke mně, jako by chtěla potvrdit, že ona bude žít dál. „Věděl jste o tom?“

„Zjistil jsem to.“

„Jack ji utloukl k smrti, co?“

„Nevím.“

„Samozřejmě že víte. Vidím vám to ve tváři. Se mnou nemusíte být tak skoupý na slovo. Nezapomeňte, že jsem za Jacka byla vdaná. Žila jsem s ním a s jeho zběsilostmi třicet let. Proč myslíte, že jsem se dala na pití? Když jsme se vzali, byla jsem abstinent. Začala jsem pít, protože jsem se nedokázala vyrovnat s věcmi, které páchal.“

Naklonila se velmi blízko s očima zavřenýma. Nesnesitelné věci říkala chladně, ale její verze byla příliš subjektivní, aby byla úplně pravdivá. Přesto jsem od ní chtěl slyšet víc, a když mě pobídla, abych dopil skleničku, udělal jsem to.

Odešla do kuchyně a vrátila se s dalšími skleničkami.

„A co ty pásky?“ zeptala se. „Stojí za nějaké peníze?“

Rychle jsem se rozhodl. „Pro mě ano.“

„Kolik?“

„Tisíc dolarů.“

„To není moc.“

„Policie vám za ně nezaplatí nic. Mohl bych zvýšit nabídku, podle toho, co na nich je. Přehrála jste si je?“

„Ne.“

„Kde jsou?“

„Neřeknu. Potřebuju mnohem víc než tisíc. Teď, když je Jack mrtvý, mám v úmyslu trochu cestovat. Nikdy mě nikam nevzal, za posledních patnáct let ani jednou. A víte proč? Kdykoliv někam jel, ona tam na něj čekala. Tak, teď už nečeká.“ Po chvilce dodala mírně překvapená: „Jack už taky nečeká. Jsou oba mrtví, že? Tak často jsem si přála, aby se to stalo, že tomu nemohu uvěřit.“

„Opravdu to tak je.“

„Fajn.“

Naznačila gestem přípitek, stoupla si a poražená silným lomcovákem se kymácela ze strany na stranu. Vzal jsem jí z ruky skleničku a položil ji na stůl vykládaný kameny.

„Veliké díky.“

Pokusila se o malý taneční krok do rytmu neslyšitelné hudby. Vypadala, že se usilovně snaží najít nějakou činnost, která by jí zase vrátila pocit lidskosti.

„Nikdy mě nenapadlo, že mi jí bude líto,“ řekla. „Ale je mi jí tak trochu líto. Byla mi podobná. Věděl jste to? Byla jsem mnohem krásnější, když jsem byla mladá, ale Laurel měla výhodu. Byla o patnáct let mladší. Kdysi jsem si představovala, že jsem ona s Jackem v posteli. Ale ani pro ni to nebylo všechno legrace a povyražení. Dával jí kapky. Zacházel s ní odporně jako s každou jinou ženskou. A nakonec jí promáčkl ten její pěkný obličej.“

„Opravdu věříte, že to váš manžel udělal?“

„Vy neznáte ani polovinu.“ Žuchla dolů na pohovku vedle mě. „Mohla bych vám vyprávět věci, při kterých by vám stydla krev. Je to strašný, že to říkám, ale sotva to mám tomu chlapci za zlé, že mu ustřelil hlavu. Víte, kdo je ten kluk?“

„Jeho otec byl Jasper Blevins. Jeho matka byla Laurel.“

„Jste chytřejší, než jsem si myslela.“ Zamžourala na mě. „Nebo jsem vám tohle všechno řekla tehdy v noci?“

„Ne.“

„Přesto se vsadím, že jo, je to tak? Nebo vám to řekli v sousedním okrese? V Rodeo City se to všeobecně ví.“

„Co se ví, paní Fleischerová?“

„O Jackovi a jeho kouskách. On byl zákon a nic ho nemohlo zastavit. Zabil chudáka Blevinse, hodil ho pod vlak, aby mohl mít jeho ženu. Přiměl Laurel, aby dosvědčila, že to nebylo tělo jejího muže. Jejich malého chlapce dal do sirotčince, protože stál v cestě velkému románku.“

Nevěřil jsem jí. Ale ani jsem nebyl přesvědčen, že pravdu nemá. Její slova visela v neskutečné místnosti, dokonale se tam hodila, ale byla odtržená od denního světa.

„Jak to všechno víte?“

„Něco z toho jsem si domyslela sama.“ Jedno oko se na mě moudře podívalo, druhé zůstalo přivřené a tupé. „Mám přátele u policie, nebo jsem měla. Ženy jiných zástupců – trochu něco pustily do éteru.“

„Proč vašeho muže jejich manželé nevolali k odpovědnosti?“

Ztěžka mrkla a tupé oko se úplně zavřelo. Zadívala se mi do obličeje tím moudrým. „Jack toho věděl příliš mnoho. Zlatej pane, to je drsné území severního okresu a on tam kraloval. Stejně, co mu mohli dokázat? Ta ženská – Laurel – řekla, že to tělo nepatří jejímu manželovi. Řekla, že ho nikdy v životě neviděla. Hlava byla celá rozdrcená, nerozez –“ zadrhla se. „Nerozeznatelná. Dali to k ledu jenom jako další smrtelnou nehodu.“

„Víte určitě, že to nebyla nehoda?“

„Já vím své.“ Ale zavřené oko jako by se serióznosti vysmívalo.

„Jste ochotná o tom informovat policii?“

„K čemu by to bylo? Jack je mrtvý. Všichni jsou mrtví.“

„Vy ne.“

„Kéž bych byla.“ Ta věta ji překvapila, nebo poplašila. Otevřela obě oči a upřela na mě planoucí pohled, jako bych jí řekl, že ji zabiju.

„A Davy Spanner není mrtvý.“

„Brzy bude. Jde po něm oddíl padesáti mužů. Dneska ráno jsem mluvila s Rory Pennellem po telefonu. Slíbil, že budou střílet, aby ho dostali.“

„To chcete?“

„Zabil Jacka, ne?“

„Ale řekla jste, že mu to stěží máte za zlé.“

„To jsem řekla?“ Otázka byla namířena jí stejně jako mně. „To jsem nemohla. Jack byl můj manžel.“

Přestalo mě to bavit. Její vlastní život a mysl byly tak hluboce rozpolcené jako její manželství. Zvedl jsem se k odchodu.

Šla za mnou ke dveřím. „A co ty pásky?“

„Co je s nimi? Máte je?“

„Myslím, že se k nim můžu dostat.“

„Za tisícovku?“

„To není dost,“ řekla. „Jsem teď vdova, musím se o sebe postarat.“

„Chci si ty pásky přehrát. Potom vám udělám další nabídku.“

„Nejsou tady.“

„Kde jsou?“

„To vím jen já, vy můžete hádat.“

„No tak si na nich seďte. Vrátím se, nebo vám zavolám. Pamatujete si moje jméno?“

„Archer,“ řekla. „Jack Archer.“

Nechal jsem ji při tom. Vrátila se do umělého pološera obývacího pokoje.

kapitola 29

Než jsem odjel ze Santa Teresy, zavolal jsem z telefonní budky u čerpací stanice Henrymu Langstonovi. Telefon zvedla jeho žena a formálně se představila: Byt Langstonů.

„Je váš manžel doma?“

„Kdo, prosím, volá?“ Ale pravděpodobně poznala můj hlas. Její hlas zněl nepřátelsky.

„Lew Archer.“

„Ne, není tady a můžete za to vy. Je pořád v severním okrese a snaží se zachránit toho svého drahého vraha. Nakonec se nechá zastřelit sám.“

Byla napůl hysterická; pokusil jsem se ji utěšit. „Paní Langstonová, to není moc pravděpodobné.“

„To nemůžete vědět,“ řekla. „Mám hrozný pocit osudovosti. Už se nám nikdy nepovede dobře. A to je vaše vina, vy jste ho do toho dostal.“

„To není tak docela pravda. Už léta se v případu Davyho Spannera angažoval. Předsevzal si, že mu pomůže a snaží se tomu dostát.“

„A co já?“ zvolala.

„Trápí vás něco konkrétního?“

„Vám to nemá cenu vykládat,“ řekla naštvaně. „Vy nejste doktor.“

„Je vám špatně, paní Langstonová?“

Zavěsila. Byl jsem v pokušení se rozjet k ní domů, ale to by vedlo jenom k dalším potížím a ztrátě času. Cítil jsem s ní, ale nemohl jsem jí pomoct. To mohl pouze její manžel.

Najel jsem na dálnici směřující na sever. Tělo mi začínalo protestovat proti ustavičné činnosti a nedostatku odpočinku. Měl jsem pocit, že pravou nohou na plynu tlačím auto celou cestu do Rodeo City.

Zástupce Pennell byl v kanceláři v radní místnosti a poslouchal dispečerskou vysílačku. Domyslel jsem si, že tam seděl od našeho rozhovoru o půlnoci. Knír a oči působily dojmem, že mu zabírají celý obličej, který byl bledší a pohublejší a potřeboval oholit.

„Co je nového?“

„Ztratili ho.“ V hlase se mu ozývalo znechucení.

„Kde?“

„Těžko říct. Déšť smazal stopy. V severním průsmyku pořád leje.“

„Co z toho plyne?“

„Bude se muset vrátit na pobřeží. Ve vnitrozemí jsou už jenom další horské hřebeny. Od šestnácti set metrů sněží.“

„Takže?“

„Dostaneme ho, až se objeví dole u silnice. Nařídil jsem, aby silniční kontroly postavily zátarasy.“

„Je nějaká možnost, že by byl ještě v údolí?“

„Možná. Ten p-profesor si to aspoň myslí.“

„Myslíte Henryho Langstona?“

„Jo. Pořád vyčkává u Krugova starého ranče. Podle jeho teorie je Spanner tím místem tak trochu posedlý a zamíří tam zpátky.“

„Ale vy té teorii nevěříte?“

„Ne. Ještě nikdy jsem nezažil p-profesora, který by věděl, o čem mluví. Od toho věčného čtení knih jim měkne mozek.“

Nepřel jsem se a Pennellovi to dodalo kuráž, takže pokračoval. Vypadalo to, že ho Langston rozčilil, a potřeboval oporu.

„Víte, co se mi ten profesor snažil říct? Že Spanner měl o-o-omluvu pro to, co udělal chudákovi Jackovi. Protože ho dal do sirotčince.“

„A nestalo se to?“

„Jistě, ale co jiného měl Jack s tím dítětem dělat? Jeho otec zahynul pod vlakem. Jack za něho nebyl zodpovědný.“

Postřehl jsem malé zaváhání, náznak vyhýbavé řeči. „Za co nebyl Jack zodpovědný?“

„Za nikoho, ani za otce, ani za syna. Vím, že jednu dobu ve městě kolovaly špinavé pomluvy, a Langston se je teď snaží znovu oživit, ještě než vůbec je starý Jack v hrobě.“

„Jaké pomluvy?“

Pozvedl horké lítostivé oči. „Vůbec se mi je nechce vyslovit, jsou šílené.“

„Jako, že Jack toho muže zabil sám?“

„Jo. Je to všechno jenom snůška nesmyslů.“

„Přísahal byste na to?“

„Samozřejmě,“ řekl chvástavě. „Přísahal bych na několik biblí. Řekl jsem to p-profesorovi, ale nestačilo mu to.“

Mně taky ne. „Podstoupil byste zkoušku na detektoru lži?“

Pennell se ve mně zklamal. „Tak vy si myslíte, že lžu. A že chudák starej Jack byl vrah.“

„Kdo zabil Jaspera Blevinse, jestli ne on?“

„To mohlo udělat spoustu lidí.“

„Kdo byl podezřelý?“

„Kolem ranče se potloukal nějaký vousatý liberál. Slyšel jsem, že vypadal jako Rus.“

„No tak. Nechoďte na mě s žádnými vousatými anarchisty. Vím, že kolem ranče se potloukal Jack. Někdo mi řekl, že později tu ženu schoval u mamá Hagedornové.“

„A i kdyby? Blevins svou ženu nechtěl; to dal jasně najevo.“

„Znal jste Blevinse?“

„Viděl jsem ho jednou nebo dvakrát.“

„Viděl jste ho po smrti?“

„Jo.“

„Byl to Blevins?“

„Nemohu odpřísáhnout, ani že byl, ani že nebyl.“ Dodal se záludným výrazem: „Paní Blevinsová řekla, že to on nebyl. Musela to vědět.“

„Co řekl ten malý chlapec?“

„Neřekl nikdy ani slovo. Neuměl mluvit; byl hloupej.“

„To se hodilo, ne?“

Pennell se vztyčil s rukou na spoušti u pistole. „Už jsem t-toho slyšel dost. Jack Fleischer mi byl něco jako starším b-bratrem. Naučil mě střílet a pít. Dohodil m-mi moji první ženskou. Udělal ze m-mě m-muže.“

„Říkal jsem si, kdo za to může.“

Pennell mi začal nadávat a vytáhl pistoli. Vyklidil jsem pole. Nešel za mnou ven z kanceláře, ale stejně jsem byl trochu otřesený. Byla to dneska druhá pistole, kterou na mě vytáhli. Dříve nebo později jedna zřejmě vystřelí.

Přešel jsem ulici k hotelu Rodeo a zeptal se recepčního, kde bydlí mamá Hagedornová.

Pohotově zvedl hlavu. „Mamá už nedělá v branži. Je na odpočinku.“

„Fajn. Mé úmysly jsou čistě přátelské.“

„Aha. Bydlí u silnice směrem na Centerville ve velkým domě z červených cihel. Je to tímto směrem jediný dům z červených cihel.“

Vyjel jsem ven z města kolem ohrad pro dobytek a směřoval jsem nahoru do kopců. Na jednom kopci se tyčil červený cihlový dům. Dominoval svému okolí. Bylo zataženo a moře vypadalo jako omšelé zrcadlo odrážející zakaboněné nebe.

Vyšel jsem po štěrkové příjezdové cestě a zaklepal na dveře domu. Otevřela žena z Latinské Ameriky. Měla na sobě černou uniformu a bílou čapku s černou stuhou. Byla to první služka v uniformě, kterou jsem po dlouhé době viděl.

Začala mě zpovídat. Kdo jsem, co jsem a proč jsem přišel. Přerušil ji ženský hlas ozývající se z přední místnosti: „Ať jde dál. Přijmu ho.“

Služebná mě vzala do pokoje s ornátovým viktoriánským nábytkem a ochrannými dečkami na křeslech. Umocňovalo to můj pocit, který jsem získal, když jsem do severního okresu přijel. Připadalo mi, že jsem se vrátil zpět do předválečné doby.

Mamá Hagedornová jenom potvrzovala moji iluzi. Seděla na gauči – malá žena – a klimbala nohama ve zlatých pantoflích nad parketovou podlahou. Na sobě měla poněkud formální šaty upnuté vysoko ke krku. Měla vypjaté poprsí, růží načerveněný a napudrovaný obličej. Vlasy (nebo paruka) měly podivně nevkusný svítivě červený odstín. Líbil se mi ale její úsměv.

„Co máte na srdci?“ zeptala se. „Posaďte se a svěřte se.“

Zvedla ruku. Zablýskl se na ní diamant. Posadil jsem se vedle ní.

„Včera v noci jsem mluvil s Al Simmonsem v Centerville. Zmínil se mi, že jste kdysi znala Laurel Blevinsovou.“

„Al se rád poslouchá,“ řekla vesele. „Laurel jsem skutečně znala velmi dobře. Žila se mnou, když jí zemřel manžel.“

„Takže to byl její muž, který zahynul pod vlakem?“

Chvilku o tom přemýšlela. „Nejsem si tím jistá. Oficiálně se to nikdy neprokázalo.“

„Proč ne?“

S obtížemi se pohnula. Šaty jí zašustily a ucítil jsem z nich závan levandule. Mým napjatým nervům to připadalo jako sama minulost oděná do pláště.

„Nechtěla bych Laurel nějak přitížit. Vždycky jsem ji měla ráda.“

„To budete asi smutná, když vám řeknu, že je po smrti.“

„Laurel? Vždyť je mladá.“

„Nezemřela stářím. Ubili ji k smrti.“

„Prokristapána!“ zvolala žena. „Kdo to udělal?“

„Hlavní podezřelý je Jack Fleischer.“

„Ale ten je taky mrtvý.“

„Ano. Paní Hagedornová, neublížíte nikomu, když budete mluvit.“

„Slečno. Nikdy jsem se nevdala.“ Nasadila si brýle s kostěnými obroučkami, ve kterých vypadala přísně, a zkoumala můj obličej. „A kdo jste vlastně vy?“

Představil jsem se jí. Potom se mě na celý případ vyptávala. Vyložil jsem jí ho a prozradil jména i místa činu.

„Znala jsem většinu těch lidí,“ řekla stařeckým hlasem, „i Joa Kruga a jeho ženu Almu. Měla jsem Joa ráda. Byl to pořádnej chlap. Ale Alma byla suchopárný biblický karatel. Joe mě někdy chodil navštěvovat – provozovala jsem dům v Rodeo City, pokud to nevíte – a Alma mi nikdy neodpustila, že jsem ho svedla na scestí. Myslím, že jsem byla jedním z hlavních důvodů, proč ho přiměla, aby se přestěhovali do Los Angeles. Kruci, to už je čtyřicet let. Co se stalo s Joem?“

„Je už mrtvý. Alma žije.“

„Musí být stará. Alma je starší než já.“

„To je kolik?“

Odpověděla úsměvem: „Nikdy neprozrazuji svůj věk. Jsem starší, než vypadám.“

„To bych se vsadil.“

„Nelichoťte mi.“ Sundala si brýle a utřela si oči krajkovým kapesníkem. „Joe Krug byl dobrý člověk, ale nikdy neměl tady v tom zastrčeným koutě štěstí. Slyšela jsem, že trochu štěstí měl před smrtí, když se přestěhoval do Los Angeles.“

„Jaké štěstí?“

„Zbohatl. Existuje jiné štěstí? Sehnal si práci u nějaké velké společnosti a oženil svou dceru Ettu se šéfem té společnosti.“

„Ettu?“

„Henrietta. Říkali jí zkráceně Etta. Předtím byla vdaná za Alberta Blevinse. Byl to otec Jaspera Blevinse, který si vzal Laurel, ubohou dušinku.“ Stařena vypadala, že je na svou znalost pyšná.

„Kdo zabil Jaspera, slečno Hagedornová?“

„Nevím to jistě.“ Dlouze a pronikavě se na mě zadívala. „Když vám řeknu, co vím, k čemu to chcete použít?“

„Otevřít ten případ a objasnit ho.“

Trochu smutně se usmála. „To mi připomíná popěvek, starý evangelický nápěv. Kdysi jsem konvertovala; věřil byste tomu? Ale pouze do té doby, než ten evangelista utekl s týdenní sbírkou peněz a mou nejlepší kamarádkou. O co vám jde, pane Evangelisto? O peníze?“

„Dostanu zaplaceno.“

„Od koho?“

„Od jedněch lidí na jihu.“

„Proč vás platí?“

„Vysvětlování by zabralo celý den.“

„Tak proč od toho neupustíte, nenecháte to být? Nechte mrtvé odpočívat v pokoji.“

„Vypadá to, že jich bude příliš mnoho. Už to trvá dlouho. Patnáct let.“ Naklonil jsem se k ní a tichým hlasem se jí zeptal: „Zabila Laurel svého muže? Nebo to byl Jack Fleischer?“

Odpověděla mi další otázkou, která byla asi i skrytou odpovědí: „Říkal jste, že Laurel je mrtvá. Jak můžu vědět, že mi říkáte pravdu?“

„Zavolejte si na policejní oddělení v Los Angeles na Purdue Street. Chtějte seržanta Prince nebo seržanta Janowského.“

Dal jsem jí telefonní číslo. Opřela se o vyšívanou podnožku, sklouzla z gauče a odešla z pokoje. Slyšel jsem, jak se dole v hale zavřely dveře. Po několika minutách se zase otevřely.

Zpátky se vrátila mnohem pomaleji. Na ochablých tvářích jí vystoupila rúž. Vyšplhala se zpátky na gauč; na okamžik mi připomněla dítě oblečené do starých svátečních šatů z půdy a paruky po předcích.

„Tak Laurel je opravdu mrtvá,“ pronesla ztěžka. „Mluvila jsem se seržantem Princem. Chce sem někoho poslat, aby mě vyslechl.“

„Teď jsem tady já.“

„To vím. Když je Laurel mrtvá a Jack taky, jsem ochotná vám odpovědět na vaše otázky. Odpověď zní: ano. Zabila Jaspera Blevinse, vzala ho po hlavě tupým koncem sekery. Jack Fleischer položil tělo pod vlak, aby to vypadalo jako nehoda.“

„Jak to všechno víte?“

„Laurel mi to sama řekla. Než odtud odešla, byly jsme si blízké jako matka s dcerou. Řekla mi, jak Jaspera zabila a proč. Nikdy jsem jí to neměla ani na okamžik za zlé.“ Mamá Hagedornová se zhluboka třaslavě nadechla. „Jediné, co jsem jí měla za zlé, bylo, že takovým způsobem nechala toho malého chlapce. Bylo to od ní hrozné. Bylo jí to ale osudem určeno – prodírat se sama světem. Ten chlapec byl důkaz proti ní.“

„Nakonec se k němu vrátila,“ řekl jsem. „Ale to už pro oba bylo příliš pozdě.“

„Myslíte si, že ji zabil její vlastní syn?“

„Doteďka jsem si to nemyslel. Neměl žádný motiv. Ale jestli zjistil, že zabila jeho otce –“ nedokončil jsem větu.

„Ale ona ho nezabila.“

„Právě jste řekla, že to udělala.“

„Ne, řekla jsem, že zabila svého muže Jaspera Blevinse. On nebyl chlapcův otec.“

„Kdo to byl?“

„Nějaký bohatý člověk v Texasu. Laurel s ním přišla do jiného stavu, ještě než odtamtud odjela. Jeho rodina jí dala nějaké peníze a dopravila ji do Kalifornie. Jasper se s ní pro ty peníze oženil, ale nikdy s ní neměl normální vztah. Nikdy jsem si nedokázala vážit muže, který neměl rád normální klasické zašoustání –“

Přerušil jsem ji. „Jak to všechno víte?“

„Laurel mi to řekla, když ho zabila. Dělal jí věci, které žádná žena nemusí snášet. Proto ho zabila a já se jí ani nedivím.“

kapitola 30

Poděkoval jsem mamá Hagedornové a vyšel ven k autu. Tak se mi ten případ trochu osvětlil, dobrá. Ale hlavní bylo barvu toho světla změnit.

Namířil jsem si to průsmykem ke Krugovic ranči. Tam začaly všechny nesnáze. Albert Blevins tu hodil po své ženě (nebo naopak) lampu a zničil dům, své manželství a syna Jaspera, Jasperovo manželství tu skončilo vraždou, tady se narodil Davy Spanner a zemřel Jack Fleischer. Chtěl jsem místo vidět v jiném světle.

V údolí nepršelo. Zatažené nebe se začalo protrhávat a místy se ukazovala modrá obloha.

Projel jsem přes Centerville a odbočil. Zastavil jsem se až u potoka.

Stejšn Henryho Langstona stál zaparkovaný u kraje cesty. Potok se scvrknul do mělkého potůčku a klikatil se přes cestu několika strouhami, které v bahně rozvodněný potok vymlel.

Přebrodil jsem se bahnem a sledoval stopy, které pravděpodobně patřily Langstonovi, a vyšplhal se kamenitou cestou ke starému ranči. Pole kolem něj vypadala svěže a nově. Každé ostří trávy, každý dubový lístek byl jasně rozeznatelný. Obloha zářila a rozpadávající se mraky vypadaly jako světelné kry.

Jenom lidské struktury působily zchátrale. Zastiňovalo je nebe, které se klenulo nad údolím jako velké časové rozpětí.

Stopy Henryho Langstona vedly kolem chléva k rozpadlému domu. Než jsem stačil k domu dojít, vyšel ven s dvaatřicítkou v levé ruce a upilovanou brokovnicí přes pravé rameno. Na okamžik jsem se bavil šíleným nápadem, že mě chce zastřelit.

Místo toho na mě přátelsky zamával brokovnicí a s radostí na mě zavolal. „Našel jsem vražednou zbraň.“

„V domě?“

„Ne. Hodil ji do potoka. Viděl jsem ji trčet z bahna, když jsem ho přecházel.“

Vzal jsem mu brokovnici z rukou a ohnul ji. V závěru byly dvě vypotřebované nábojnice. Krátké, ošklivé dvojité ústí bylo ucpáno bahnem.

„Nějaké další stopy?“

Hank zavrtěl hlavou. „Měl jsem pocit, že by se mohl vrátit zpátky na ranč. Zdálo se mi, že právě toto místo hledal. Ale mýlil jsem se.“

„Kde jsou šerifovi lidi?“

Hank ukázal směrem k horám na severovýchodě. Nad nimi se táhly černé mraky, jejichž okraje byly potrhané deštěm.

„Možná že zapadli do bahna,“ pronesl s jistým uspokojením.

„Ty nechceš, aby ho chytili, Hanku, viď?“

„O Davym nemám jasno. Samozřejmě že chci, aby ho chytili. Je nebezpečný. Ale nechci, aby ho zastřelili a zabili bez soudu. Nezapomeňte, že existujou polehčující okolnosti.“

Věděl jsem to. Byl to také důvod, proč jsem v případu pokračoval. Neexistovala velká šance, že by se Davy zachránil od obvinění prvního stupně, ale doufal jsem, že to děvče se dá ještě zachránit.

„Vypadněme odtud,“ řekl jsem. „Zastavil jsem se po cestě v Santa Terese a mluvil po telefonu s tvou ženou.“

Hank na mě vrhl provinilý pohled. „Je Kate v pořádku?“

„Ne, není. Má o tebe i o sebe strach.“

„Co jí je?“

„Mohou to být jenom nervy. Řekla, že mně to neřekne, protože nejsem doktor.“

„Bojí se, že by mohla o to dítě přijít,“ řekl vážně. „Trochu krvácela, než jsem včera v noci odjel.“

Rychlými kroky se vydal kolem chléva směrem k cestě. Z chléva vylétla sova, oči dokořán otevřené. Hank zamířil svou pistolí na sovu a vystřelil. Ptáka minul, ale stejně se mi to nelíbilo. Připomnělo mi to Lupovu střelbu na lysky.

Do Centerville jsme jeli každý svým autem. Hank zaparkoval své auto před občerstvením Ala Simmonse. Když jsem vešel za ním, mluvil už do telefonu u baru: „Na účet volaného, prosím vás. Jmenuju se Henry Langston.“

Nastalo dlouhé ticho přerušované na druhém konci linky vyzváněním telefonu a šuměním ztišeného rádia na našem konci. Al Simmons se naklonil přes bar:

„Další potíže?“

„Doufám že ne.“

Jako druhá odpověď na Alovu otázku se ozval hlas spojovatelky: „Nikdo se tam nehlásí, pane. Mám to zkusit znovu?“

„Zkusím to sám, děkuju.“ Hank zavěsil a obrátil se na mě: „Musela jít do školky vyzvednout Henryho. Ale na to je ještě brzo.“

Překotně, jako by ho někdo táhl, vyrazil ke dveřím. Al Simmons mě zadržel.

„Co má váš kámoš za problém?“

„Má strach o svou ženu.“

„Kvůli tomu pistolníkovi?“

„Ano.“

„Řekl bych, že se bude bát hodně lidí. Dostal se ven přes severní průsmyk; víte o tom? V rádiu hlásili, že se svezl stopem na náklaďáku.“

„Jakým směrem mířil?“

„Jižně. Řidič náklaďáku říká, že ho vysadil v Santa Terese.“

Vyšel jsem ven, abych to řekl Hankovi. Ten už uháněl dál po okresní silnici. Když jsem vyjel na vrchol průsmyku, plazilo se jeho auto už daleko dole po klikaté cestě jako blecha po horském strmém svahu.

Možná jsem měl zastavit v Rodeo City. Potíž byla v tom, že jsem nedůvěřoval Pennellovu úsudku. Pokud se Davy ukryl v Langstonově domě, byla přestřelka, při které by mohli být zraněni nevinní lidé, tím posledním, co bylo zapotřebí.

Jakmile jsem dorazil na dálnici a projel silničními zátarasy, které Pennell nařídil postavit příliš pozdě, vyždímal jsem z tachometru devadesátku a udržoval stejnou rychlost, dokud jsem nedojel na předměstí Santa Teresy. Sjel jsem u prvního výjezdu a jel do čtvrti, kde bydleli Langstonovi.

Hankův stejšn stál na silnici a zpod kapoty se valila pára. Hank byl napůl cesty mezi autem a předními dveřmi od domu. Utíkal s pistolí v ruce.

Křičel: „Kate! Jseš v pořádku?“

Kate Langstonová vyšla ven a ječela. Vrhla se k manželovi, ale než se k němu dostala, upadla na dlážděnou cestu. Potom se zvedla se zakrvácenými koleny a úpěnlivě zvolala: „Přijdu o miminko. Kvůli němu potratím.“

Hank ji přitáhl k sobě levou rukou. Ve dveřích se objevil Davy. Byl zablácený, zarostlý a neobratný jako herec, který umírá trémou.

Hank zvedl pravou ruku a namířil pistoli jako tmavý protáhlý prst. Davy se na něho plaše podíval a otevřel pusu, aby promluvil. Hank po něm několikrát vystřelil. Třetí rána mu rozbila levé oko. Posadil se na práh a velmi rychle zemřel.

Zhruba o hodinu později jsme šli s Hankem dovnitř. Přijela místní policie, a když vyslechli Hanka a pogratulovali mu, odvezli tělo pryč. Kate hospitalizovali na jednotce intenzívní péče a dali jí sedativa proti šoku.

Nalil jsem Hankovi whisky, ale sám jsem moc nepil. Ještě ke všemu ho ta whisky pěkně skolila. Bloumal po pokoji a hledal něco, co tam zřejmě nebylo. U dětského piana se zastavil a začal zaťatými pěstmi bušit do kláves.

Zařval jsem na něj: „Je to nutné?“

Obrátil se se zvednutými pěstmi. Oči měl tmavé a plaché, tak plaché jako byly Davyho oči.

„Neměl jsem ho zastřelit, že ne?“

„Já nejsem tvoje svědomí. V životě existuje určitá rovnováha. Neutrácíš víc peněz, než máš, nebo neříkáš víc, než víš, nebo neukazuješ svou převahu víc, než je nutné.“

„Ničil mi manželství, doháněl mou ženu k šílenství. Musel jsem se rozhodnout, udělat něco rozhodujícího.“

„Tak to jsi určitě udělal.“

„Policie mě za to neobvinila.“

„Taky není tvé svědomí.“

Posadil se na lavičku k pianu a pohupoval se. Hank mě zklamal a měl jsem o něho strach. Druhé já, které většina z nás nosí uvnitř, vystoupilo a předvedlo své násilí. Teď s ním bude muset žít jako šílené siamské dvojče po zbytek svého života.

Zazvonil telefon. Zvedl jsem ho: „Tady byt Langstonů.“

„To jste vy, pane Langstone?“ zeptal se ženský hlas.

„Jsem rodinný přítel. Langstonovi jsou nemocní.“

„Divila jsem se, proč paní Langstonová nevyzvedla juniora.“

„To je mateřská školka?“

Žena odpověděla, že ano a že se jmenuje paní Hawkinsová.

„Nechte si teď chlapce. Nechte si ho přes noc.“

„To nemůžeme udělat. Nejsme na to zařízeni.“

„Pokuste se, ano? Paní Langstonová je v nemocnici.“

„A co pan Langston?“

„Taky mu není dobře.“

Zavěsil jsem a vrátil se k němu. V očích měl unavený výraz. Začínal pociťovat změnu v sobě a ve svém životě.

Rozloučil jsem se s ním a odešel; zeširoka jsem překročil práh, kde zatím hnědlo trochu Davyho krve na slunci, které Davy už nikdy neuvidí.

kapitola 31

Než jsem zamířil zpátky do Los Angeles, navštívil jsem naposled paní Fleischerovou. Přišla ke dveřím v černém klobouku a kabátu. Obličej měla čerstvě nalíčený, ale pod šminkami vypadal bledý a netečný.

Zdála se už téměř střízlivá, ale velmi nervózní. „Co chcete?“

„Ty pásky.“

Rozpřáhla ruce v rukavicích. „Kde nic není, ani smrt nebere.“

„Nevykládejte. Říkala jste, že víte, kde jsou, a můžete je dostat.“

„No, ale už tam nejsou.“

„Dala jste je policii?“

„Možná že jo, možná že ne. Budete mě teď muset nechat jít. Čekám taxi.“

Začala přede mnou zavírat dveře. Opřel jsem se o ně ležérně, ale pevně. Očima netečně vzhlédla k mému obličeji.

„Tak co je?“

„Rozhodl jsem se zvýšit nabídku. Dám vám dva tisíce.“

Pobaveně se rozesmála. „To je sakra málo. Pakatel. Kdybych nebyla dáma, řekla bych vám, co můžete udělat s těma svejma mizernejma dvěma tácama.“

„S kým jste mluvila?“

„S velmi sympatickým mladým mužem. Choval se ke mně jako džentleman, což někteří lidé neuměj.“ Vehementně kopla do dveří, ale zablokoval jsem je rameny. „A on mi řekl, jakou mají ty piksly s páskami skutečnou hodnotu.“

„Kolik?“

„Deset táců,“ řekla pyšně jako vítěz uvyklý na své výhry, vítěz, který se vysmívá poraženému.

„Koupil si je od vás?“

„Možná že ano.“

„To už znám. A možná že ne. Mohla byste mi ho popsat?“

„Vypadal velmi pěkně, měl hnědé vlnité vlasy. Vypadal mnohem líp než vy. A taky byl o pár let mladší,“ dodala, jako kdyby mohla přetrumfnout svého manžela prostřednictvím starýho kámoše Jacka Archera.

Popis se mi na nikoho nehodil, kromě Keitha Sebastiana, což mi připadalo nepravděpodobné. „Jak se představil?“

„Nepředstavil se.“

Znamenalo to zřejmě, že jí zaplatil v hotovosti, jestli jí zaplatil. „Deset táců je spoustu peněz,“ řekl jsem. „Doufám, že je nehodláte nosit s sebou jen tak.“

„Ne, chci –“ Kousla se do spodního rtu a umazala si přední zuby od rtěnky. „Do toho vám vůbec nic není, co hodlám udělat. A jestli nevypadnete, zavolám policii.“

To byla poslední věc, kterou by asi udělala. Měl jsem jí ale už dost a sebe taky, že se s ní zdržuju. Objel jsem blok a zaparkoval za rohem. Po chvilce přijel z druhé strany žlutý taxík. Zastavil před jejím domem a slabě zatroubil.

Paní Fleischerová vyšla ven a nesla si světlemodrou cestovní kabelu přes rameno. Nastoupila do taxíku. Sledoval jsem ho až na dálnici a po dálnici na sever k místnímu letišti.

Nesnažil jsem se zjistit, kam paní Fleischerová letí. Nezajímalo mě to. Neodjížděla by z města, kdyby neprodala ty pásky.

Jel jsem jižně do Woodland Hills a měl jsem pocit prázdnoty, neužitečnosti a marnosti. Zřejmě jsem přechovával tajné přání, že bych nějak mohl Davymu pomoct, aspoň mu zachránit život a dát mu dlouhodobou šanci se napravit.

Přání týkající se jiných lidí většinou nevycházela. Langstonova víra v Davyho se zvrátila do tajného trojúhelníku, který znamenal přesný opak toho, co měl zdánlivě znamenat. Začínal jsem se bát, že šance, kterou jsem dával tomu děvčeti, bude také promarněna.

Bernice Sebastianová mě pustila do domu. Byla bledá, deprimovaná a černé oči se jí třpytily. Od našeho seznámení měla poprvé v nepořádku účes. Vepředu na šatech měla popel od cigaret a potřebovala učesat.

Vzala mě do obývacího pokoje. Zalilo mě sklánějící se slunce, které sem pronikalo vysokým oknem.

„Dal byste si kávu?“

„Ne děkuji: Ale docela bych se napil skleničky vody.“

Přinesla mi ji formálně na podnose. Působila dojmem, že se takovými formalitami snaží udržet pohromadě všechny odstředivé kousky svého života. Vypil jsem vodu a poděkoval jí.

„Kde je váš manžel?“

„Pryč na jednom ze svých poslání,“ pronesla suše.

„Nejel náhodou do Santa Teresy?“

„Nevím, kam jel. Pohádali jsme se.“

„Chcete o tom mluvit?“

„Ne. Není to zrovna věc, kterou bych měla chuť komukoli zopakovat. V podstatě jsme jeden druhého obviňovali z téhle katastrofy.“

Sedla si na podnožku čelem ke mně, pokrčila kolena a držela je u sebe semknutými prsty. Každé její chování mělo půvab a ona to věděla. Rozpačitě ke mně obrátila pěknou, neupravenou hlavu.

„Řeknu vám, kvůli čemu jsme se hádali, když mi slíbíte, že nebudete nic dělat.“

„Co nechcete, abych dělal?“

„Nechci, abyste se snažil jakkoli zastavit Keitha. To by byla zrada.“

„Zastavit ho v čem?“

„Nejdřív mi to slibte.“

„Paní Sebastianová, to nemohu. Slíbím vám jedno: neudělám nic, co by ublížilo vaší dceři.“

„Ale Keithovi ano?“

„Když se ukáže, že každý chce něco jiného, udělám pro Sandy vše, co bude v mých silách.“

„Tak já vám to teda povím. Má v úmyslu ji odvézt ze země.“

„Vykašlat se na kauci?“

„Obávám se, že ano. Mluví o Jižní Americe.“

„To není dobrý nápad. Bylo by pro ni velmi obtížné se sem někdy vrátit a pro něho taky.“

„To vím. Řekla jsem mu to.“

„Jak na to chce sehnat peníze?“

„Obávám se, že chce zpronevěřit peníze. Zřejmě se hroutí. Nemůže zkrátka vystát pomyšlení, že by Sandy měla přijít před soud a možná i do vězení.“

„Je stále na psychiatrické klinice, ne?“

„Nevím.“

„Zavolejte tam a zjistěte to.“

Bernice odešla do pracovny a zavřela za sebou dveře. Slyšel jsem ji, ale mluvila příliš tlumeně, takže jsem nevěděl, co říká. Vyšla ven s vyděšenou grimasou ve tváři.

„Vzal ji z kliniky.“

„Kdy?“

„Asi před hodinou.“

„Zmínil se, kam ji vezme?“

„Ne.“

„Nebo něco nenaznačil?“

„Dneska ráno mluvil o tom, že poletí do Mexico City a potom snad do Brazílie. Neodjel by ale, aniž by mi předem řekl. Ceká, že pojedu s nimi.“

„Vy chcete?“

Zavrtěla hlavou. „Myslím, že bychom jet neměli. Měli bychom zůstat tady a poprat se s tím.“

„Jste správné děvče.“

Oči jí zaplavila vlna porozumění, ale řekla: „Ne. Kdybych byla dobrý člověk, nedostala by se moje rodina do téhle kaše. Udělala jsem plno chyb.“

„Chcete mi říct jaké?“

„Pokud vydržíte poslouchat.“ Na okamžik seděla tiše a třídila si myšlenky. „Vlastně o tom nechci mluvit nijak obšírně. Není na to ten správný čas a pochybuju, že vy jste člověk, s kterým bych o tom měla mluvit.“

„Kdo to tedy je?“

„Měl by to být Keith. Je stále můj muž. Problém je v tom, že jsme spolu přestali mluvit už před léty. Zahájili jsme hru na přetvářku, aniž bychom si to navzájem připustili. Keith měl být mladý úspěšný vedoucí pracovník a já jeho vzorové teplo domova, ve kterém se cítí jako muž, což je v Keithově případě těžké. A Sandy měla mít úspěchy ve škole a nedělat ani neříkat nikdy nic, co by bylo špatné, což nám taky mělo dělat dobře. Ale výsledkem je vykořisťování. S Keithem jsme se vykořisťovali, vykořisťovali jsme i Sandy a to je pravý opak vzájemné lásky.“

„Trvám na tom, že jste správné děvče.“

„Nesnažte se, abych se cítila lepší. Nemám na to žádné právo.“

Zavřela ale oči a naklonila ke mně obličej. Podržel jsem ho ve svých rukou. Cítil jsem na prstech teplo jejích úst a dechu.

Po chvilce se narovnala. Obličej měla klidnější. Nabyla znovu trochu hrdosti, která ji dělala krásnou.

Zeptala se: „Nemáte hlad? Připravím vám něco k jídlu.“

„To není nejlepší nápad.“

„Proč ne?“

„Právě jste to sama řekla. Lidé by se neměli přetvařovat.“

„A já se přetvařuju?“

„Vy ne, já, Bernice. Měli bychom dělat něco jiného.“

Pochopila mě špatně a vrhla na mě ztuhlý, zmatený pohled. „Opravdu?“

„Nebyl to návrh. Ale musím se vás zeptat na něco, co vám asi nebude příjemné. Jde o Sandinu zkušenost se sexem.“

Byla poplašená. Vstala a odešla ode mne na druhou stranu pokoje.

„Kolik toho vaše dcera věděla o sexu?“

Pomalu se otočila směrem ke mně. „Nemám nejmenší tušení. Nikdy jsme o tom nemluvili.“

„Proč ne?“

„Předpokládala jsem, že se o všem učili ve škole. Měli ten předmět ve škole. A navíc jsem se k tomu necítila kvalifikovaná.“

„Proč?“

Podívala se na mě naštvaně. „Nevím, proč trváte na tomhle katechismu. Není to důležité.“

„Lidé mi tohle většinou říkají o svých hlavních zájmech.“

„Sex nepatří mezi moje hlavní zájmy. Můžu to mít a nemusím. Keith a já –“ Uslyšela se a zmlkla.

„Co vy a Keith?“

„Nic. Nemáte žádné právo klást mi takové otázky.“

Popošel jsem k ní. „Řekněte mi jednu věc. Co se stalo Sandy minulé léto, co jste se snažila zatajit z jejího deníčku?“

„Na tom už sotva teď záleží.“

„Na všem záleží.“

Podívala se na mě, jako by nemohla uvěřit vlastním očím. „Vy tomu opravdu věříte, že jo? Nikdy jsem se ještě nesetkala s člověkem jako vy.“

„Osobní věci nechme stranou. Psala o své zkušenosti s LSD?“

„To byla jenom část. Vlastně jsem vám zapomněla říct, že vám doktor nechal vzkaz. Látka, kterou jste mu dal k rozboru, bylo LSD špatné kvality. Říkal, že to mělo vliv na Sandino chování.“

„To mě nepřekvapuje. Co ještě tomu napomohlo?“

„To neříkal.“

„Já se ptám vás, Bernice. Co se ještě stalo?“

Obličej jí potemněl. „Nemohu vám to říct. Opravdu nemohu.“

„Jestli to mohla Sandy udělat, nebo si to nechat dělat, měla byste to dokázat vyslovit. Jde o její pohlavní vztah s Lupem?“

Sklonila hlavu. „Bylo jich víc: Střídali se na ní, dělali – různé věci.“

„A ona to napsala do svého deníčku?“

„Ano.“

„Mohu ho vidět?“

„Zničila jsem ho. Opravdu. Bylo mi strašně trapně.“

„Proč si myslíte, že to napsala?“

„Aby mě zahanbila. Věděla, že její deník čtu.“

„Nemyslíte si, že vás tím možná prosila o pomoc?“

„Já nevím. Byl to takový šok, nedokázala jsem o tom přemýšlet s jasnou hlavou. Stále to nedokážu.“ Hlas měla uspěchaný a strohý, nápadně podbarvený panikou.

„Bernice, proč?“ napadlo mě, jestli se jí někdy nestalo něco podobného.

Zvedla hlavu a podívala se na mě s nechutí. „Nechci s vámi už mluvit. Běžte pryč.“

„Nejdřív mi slibte jednu věc. Dejte mi vědět, až se ozve Keith. Chci s ním a se Sandy jenom promluvit.“

„Zavolám vám. To vám slibuju.“

Řekl jsem jí, že budu čekat na její zavolání ve své kanceláři, a vyšel jsem ven. Na západě se po horách rozlévalo pozdní odpolední slunce. Světlo mělo mdlý, zasmušilý odstín, jako kdyby zapadající slunce už nikdy nemělo opět vyjít. Vypadalo to, že golfoví hráči na travnatém hřišti za domem pospíchají, pronásledováni svými prodlouženými stíny.

kapitola 32

Koupil jsem si smažené kuře v umělohmotné vaničce a vzal si ho do kanceláře. Než jsem se dal do jídla, zkontroloval jsem, zda nemám nějaké vzkazy. Slečna v ústředně mi sdělila, že mi volal Ralph Cuddy.

Vytočil jsem číslo, které mi Cuddy nechal do Santa Moniky. V telefonu se ozval jeho hlas:

„Dobrý večer. Tady je Ralph Cuddy.“

„Tady je Archer. Nečekal jsem, že vás zase uslyším.“

„Paní Krugová mě požádala, abych vám zavolal.“ Hlas měl rozpačitý. „Řekl jsem jí, že Jasper je mrtvý. Chce s vámi o tom mluvit.“

„Řekněte jí, že za ní zajedu zítra.“

„Bylo by lepší dnes večer. Paní Krugová vás velmi netrpělivě očekává. Taky jde o tu chybějící zbraň, na kterou jste se mě ptal. O tom má také nějaké informace.“

„Jak by mohla?“

„Pan Krug byl u Corpus Christi Oil vedoucí bezpečnostního oddělení, když pistoli ukradli.“

„Kdo ji ukradl? Jasper Blevins?“

„Já nemám právo, abych vám cokoli řekl. Raději byste se to měl dovědět přímo od paní Krugové.“

Jel jsem hustým podvečerním provozem k sanatoriu pro starší osoby v Oakwoodu. Když mě sestra vedla chodbou, ucítil jsem vůni večeře. Připomněla mi, že jsem nechal kuře nedotčené na pracovním stole.

Když jsem vešel do pokoje, vzhlédla Alma Krugová od bible. Měla vážné oči. Rukou pokynula sestře, že může odejít.

„Prosím vás, zavřete, dveře,“ řekla mi. „To je od vás hezké, že jste mě navštívil, pane Archere.“ Nabídla mi židli a otočila se vozíkem ke mně.

„Ralph Cuddy říká, že můj vnuk Jasper byl zabit při železničním neštěstí. Je to pravda?“

„Našli jeho tělo pod vlakem. Dověděl jsem se, že byl zavražděn někde jinde a že ho zabila Laurel. Je to zatím jenom nepodložená informace, ale jsem nakloněn jí věřit.“

„Byla Laurel potrestána?“

„Ne přímo a ne hned. Kryl ji místní šerifův člověk, nebo tak mi to aspoň řekli. Ale Laurel nedávno taky zabili.“

„Kdo ji zabil?“

„Nevím.“

„To jsou strašné zprávy.“ Vyslovila to s lehkou sykavostí. „Říkáte, že Laurel byla nedávno zabitá. Neřekl jste mi o tom, když jste tu byl posledně.“

„Ne.“

„A neřekl jste mi, že Jasper je mrtvý.“

„Nebyl jsem si jistý a nechtěl jsem vás zbytečně zranit.“

„Měl jste mi to říct. Jak je to dlouho, co zemřel?“

„Asi patnáct let. Vlastně našli jeho tělo na kolejích blízko Rodeo City koncem května 1952.“

„Špatný konec,“ poznamenala.

„Staly se i jiné špatné věci.“ Pomalu a opatrně jsem pokračoval a přitom pozoroval její obličej. „Tři nebo čtyři dny předtím, než byl zabit Jasper, někdo zastřelil Marka Hacketta na Malibu Beach. Možná že jsme si oba nechali něco pro sebe, paní Krugová. Vy jste mi neřekla, že váš manžel pracoval v bezpečnostním oddělení v ropné společnosti Marka Hacketta. Připouštím, že jsem si to mohl domyslet sám, ale z nějakého důvodu mě to nenapadlo. Myslím, že ten důvod jste vy.“

Ucukla očima. „Mám toho hodně na srdci. Proto jsem vás sem, pane Archera, zavolala. Ten všudypřítomný tichý hlas mi nedá odpočinout a teď, když je můj vnuk Jasper mrtvý –“ Nechala větu vyznít do ticha.

„Ukradl pistoli z Hackettovy firmy Jasper?“

„Joe si to vždycky myslel. Jasper kradl už předtím; musela jsem si zamykat peněženku, když byl s námi. A ten samý den navštívil Joa v kanceláři.“

„Den, kdy byl zabit Mark Hackett?“

Velice pomalu přikývla. „Den předtím se hrozně pohádal s panem Hackettem.“

„Jak to víte?“

„Řekl to Joeovi. Chtěl, aby za něj Joe intervenoval u pana Hacketta.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli penězům. Jasper si myslel, že má oprávněný požadavek na pana Hacketta za to, že vychovával chlapce. Pan Hackett dal ale Jasperovi značnou sumu už v době, kdy si vzal Laurel. To byla součást dohody.“

„Chcete mi říct, že Davy byl nelegitimní syn Marka Hacketta?“

„Jeho vnuk,“ opravila mě věcně. „Davy byl vlastní syn Stephena Hacketta. Laurel Dudneyová patřila ke služebnictvu u Hackettů v Texasu. Bylo to hezké stvoření a Stephen jí udělal dítě. Jeho otec ho poslal pryč studovat do Evropy. Laurel poslal k nám, aby našla manžela, než bude její těhotenství příliš patrné.“

„Jasper se rozhodl, že se s ní ožení sám. V té době se živil jako holič a sotva si vydělal na holé živobytí. Pan Hackett jim dal jako svatební dar pět tisíc dolarů. Později si Jasper myslel, že měl dostat víc. Otravoval pana Hacketta den před tím –“ Její přísná ústa se zavřela, aniž by dokončila větu.

„Den před tím, než ho zabil?“

„Joe o tom byl vždycky přesvědčený. Zkrátilo mu to život. Joe byl poctivý člověk, ale nedokázal se přimět, aby obvinil syna své vlastní dcery. Ptal se mě, jestli má, a já mu řekla že ne. To mě taky tíží.“

„Udělala jste, co by udělala většina prarodičů.“

„To není dobrá omluva. Měli jsme ale zvyk omlouvat Jasperovy chyby. Od začátku, co k nám poprvé přišel jako malý chlapec, to byl divoch. Kradl a pral se, trápil kočky, měl potíže ve škole. Jednou jsem ho vzala k psychiatrovi a on řekl, že bychom ho měli poslat pryč. Nemohla jsem mu to ale udělat; ten ubohý chlapec nebyl úplně špatný.“ Po chvilce přemýšlení dodala: „Měl trochu uměleckého talentu. Zdědil ho po matce.“

„Povězte mi o jeho matce.“

Paní Krugová byla na okamžik zmatená. Podívala se na mě s nelibostí. „Raději bych o své dceři nemluvila. Mám trochu právo na vnitřní soukromí.“

„Některá fakta už mám, paní Krugová. Vaše dcera se narodila v roce 1910 v Rodeo City. Zvláštní okolností jsem se dostal ke kopii jejího rodného listu. Pokřtěná byla Henrietta R. Krugová. Říkali jste jí Etta, ale v určitém momentě svého života to jméno opustila.“

„Vždycky to jméno nenáviděla. Začala používat své prostřední jméno, když opustila Alberta Blevinse.“

„Její prostřední jméno je Ruth, že?“

Stará žena sklonila hlavu na souhlas. Očima se vyhnula mému pohledu.

„A její druhý muž byl Mark Hackett.“

„Měla ještě jednoho mezi nimi,“ řekla se stařeckou zálibou v přesnostech. „Dala se dohromady s Mexičanem ze San Diega.“

„Jak se jmenoval?“

„Lupe Rivera. Zůstali spolu jen pár měsíců. Policie ho zavřela za pašování a Etta se s ním rozvedla. Potom přišel Mark Hackett. Potom Sidney Marburg.“ Měla strohý hlas, jako kdyby předčítala trestní žalobu.

„Proč jste mi neřekla, že Ruth Marburgová je vaše dcera?“

„Neptal jste se mě. Stejně je to jedno. S Ettou už nemám moc společného. Svatbou s panem Hackettem si polepšila a stala se z ní velká dáma. Nikdy za mnou nepřijde a já vím proč. Stydí se za život, jaký vede, s mladým mužem – o polovinu mladším než ona. Je to jako kdybych neměla rodinu. Nikdy jsem ani neviděla svého vnuka Stephena.“

Řekl jsem, že je mi to líto, a nechal jsem ji, aby si zahřívala ruce nad biblí.

kapitola 33

Jel jsem do Malibu a úplně jsem zapomněl na hlad a únavu. Těsně než jsem dojel k bráně u Hackettů, minul jsem auto jedoucí v protisměru. Muž za volantem vypadal na Keitha Sebastiana. Otočil jsem se u vjezdu do Hackettovic rezidence a rozjel se za ním z kopce dolů.

Dostihl jsem ho u značky Stop při vjezdu na hlavní tah. Zabočil doprava a potom doleva na vedlejší silnici, která vedla oklikou dolů podél pobřeží. Zaparkoval za osvětleným plážovým domem a zaklepal na zadní dveře. Na okamžik jsem ve světle zahlédl siluetu jeho dcery, která mu otevřela dveře.

Vystoupil jsem z auta a přiblížil se k domu. Závěsy a rolety byly zatažené. Z domu přesto pronikalo dost světla, ale neslyšel jsem nic, protože o pobřeží tloukly vlny.

Na schránce stálo jméno Hackett. Zaklepal jsem na zadní dveře a zároveň, zkusil kliku. Bylo zamčeno.

Keith Sebastian se za dveřmi zeptal: „Kdo je to?“

„Archer.“

Následovala chvíle ticha. Někde uvnitř domu se zavřely dveře. Sebastian odemkl venkovní dveře a otevřel je.

Vešel jsem kolem něho dovnitř, aniž bych čekal na pozvání. „Co to, Keithe, děláte?“

Neměl připravené žádné seriózní vysvětlení. „Rozhodl jsem se, že si od toho všeho na den až dva odpočinu. Pan Hackett mně půjčil svou soukromou chatu.“

Z kuchyně jsem vešel do další místnosti. Na kulatém stolku byly špinavé talíře, prostřené pro dva. Jeden z kávových hrnků měl na okraji obtisklý půlkruh od rtěnky.

„Vy sebou máte nějakou slečnu?“

„Po pravdě řečeno, mám.“ Nadějně se na mě podíval s přihlouplou lstivostí. „Neřeknete to Bernice, že?“

„Ona to ví a já taky. Je to Sandy, že?“

Zvedl Sandin kávový hrnek. Na okamžik zůstal tupě zírat. Myslím, že mě chtěl praštit po hlavě. Ustoupil jsem z přímého dosahu. Položil hrnek zpět na stůl.

„Je to moje dcera,“ odvětil. „Vím, co je pro ni nejlepší.“

„Tak proto je její život tak harmonický? To je dost mizerná náhrada za péči o její dobro.“

„Pořád lepší než vězení. Tam by neměla vůbec žádnou péči.“

„Kdo vám vyprávěl takové horory?“

Neodpověděl mi. Stál tam a potřásal hezkou, ale pitomou hlavou. Nevyzván jsem se posadil ke stolu. Po chvilce si sedl proti mně. Dívali jsme se jeden na druhého jako blafující hráči pokeru.

„Vy to nechápete. Nechceme se Sandy zůstat tady. Všechno jsem už dobře promyslel,“

„Chcete odjet ze země?“

Nakabonil čelo. „Tak vám to Bernice řekla?“

„Je dobře, že aspoň někdo. Když odjedete, v podstatě ztratíte občanství. Rozhodně ho ztratí Sandy. A jak se budete v cizině živit?“

„O to všechno už je postaráno. Když budu pečovat o to, co mám, a žít na správném místě, nebudu už nikdy muset pracovat.“

„Myslel jsem si, že jste na mizině.“

„Už ne. Všechno šlape podle plánu.“ Mluvil v zaslepené jistotě vyvolané hroznou úzkostí. „Takže vás, pane Archere, prosím, abyste se mě nesnažil zastavit. Vím přesně, co dělám.“

„Pojede vaše žena s vámi?“

„Doufám, že ano. Ještě se nerozhodla. Odlétáme zítra a bude se muset rozhodnout ve spěchu.“

„Myslím, že byste se neměli ani jeden rozhodovat ve spěchu.“

„Nikdo se vás neptá na radu.“

„Svým způsobem jste se mě ptal, když jste mě do toho případu zatáhl. Obávám se, že mě musíte brát v úvahu.“

Seděli jsme a dívali se jeden na druhého, dva pokeroví hráči s mizerným štěstím, kteří se dostali tak daleko, že nemohou přestat. Na okamžik jsem mnohem zřetelněji uslyšel moře a kolem kotníků mi proběhl studený závan. V druhé části domu se ozvala rána a průvan ustal.

„Kde je vaše dcera?“

Přešel místnost a otevřel dveře. „Sandy!“

Následoval jsem ho do rozsvícené ložnice. Byl to podivný pokoj, podobně jako Lupův. Na zdech a stropě svítily pestré barvy. Uprostřed stála jako oltář kulatá postel. Po posteli bylo poházené Sandino oblečení.

Sebastian otevřel zasunovací skleněné dveře. Utíkali jsme dolů k vodě. Dívka byla za hranicí příboje, plavala jako by šlo o život nebo o smrt.

Sebastian se v oblečení začal brodit, potom se ke mně bezmocně obrátil. „Neumím moc dobře plavat.“

Vlna ho srazila dolů. Musel jsem ho odtáhnout ven z příbojové vody.

„Pospěšte si a zavolejte šerifa.“

„Ne!“

Dal jsem mu facku. „Keithe, zavolejte šerifa. Musíte to udělat.“

Potácel se nahoru po pláži. Strhl jsem ze sebe oblečení, sundal si boty a vrhl se do vody pro dívku. Byla mladá a plavala rychle. Když jsem ji konečně dohonil, byli jsme už daleko od pláže a já začínal být vyčerpaný.

Nevěděla, že jsem tam, dokud jsem se jí nedokl. Oči měla rozšířené a tmavé jako tuleň. „Běžte pryč. Chci umřít.“

„Já tě nenechám.“

„Nechal byste, kdybyste o mně věděl všechno.“

„Už to téměř vím, Sandy. Poplav se mnou. Jsem příliš vyčerpaný, abych tě táhl.“

Na břehu se rozsvítil kužel světla ze světlometu. Projížděl po moři, až nás našel. Sandy ode mne plavala pryč. Její tělo bylo bílé, mírně fosforeskovalo a matně se lesklo jako měsíční zář ve vodě.

Zůstal jsem blízko ní. Jediná ona zbyla. Na lopatce lodního kolesa k nám připlaval muž v černém gumoprenu a dopravil ji bez odporu skrz příboj ke břehu.

Sebastian a kapitán Aubrey na nás čekali s dekami. Vyprostil jsem si oblečení zpod nohou zvědavců a šel za Sebastianem a jeho dcerou k plážové chatě. Kapitán Aubrey šel se mnou.

„Pokus o sebevraždu?“ zeptal se.

„Mluvila o tom už měsíce. Doufám, že tohle jí to vyžene z hlavy.“

„S tím moc nepočítejte. Její rodina by měla raději podniknout nějaké bezpečnostní kroky.“

„Říkal jsem jim to.“

„Říkáte, že o tom přemýšlela už měsíce. To znamená, že to bylo ještě dříve, než se tohle všechno semlelo.“

„Přesně tak.“

Došli jsme k chatě. Třásl jsem se v dece, ale Aubrey mě zadržel venku. „Co bylo původní příčinou jejího sebevražedného úmyslu?“

„Kapitáne, pohovořím si o tom s vámi. Nejdřív ale potřebuju horkou sprchu a čas, abych to vyřídil se Sebastianem. Kde budete během příští hodiny?“

„Budu na vás čekat ve služebně.“

Otevřel jsem skleněné dveře a vešel do barevné ložnice. Na druhém konci pokoje vedle otevřených dveří stál jako stráž Sebastian. Vedle ve sprše jsem slyšel téct vodu. Sebastianovi kapalo z oblečení. Ve vlasech měl mokrý písek a v očích výraz manické oddanosti.

„Keithe, co plánujete na dalších pět nebo deset let? Strážit sebevrahy?“

Zmateně se na mě podíval. „Neporozuměl jsem vám přesně.“

„Právě teď jsme Sandy málem ztratili. Nemůžete pokračovat v hazardování s jejím životem. A nemůžete postávat kolem ní a hlídat ji dvacet čtyři hodin denně.“

„Nevím, co mám dělat.“

„Odvezte ji dnes večer zpátky na psychiatrickou kliniku. Zapomeňte na Jižní Ameriku. Nelíbilo by se vám tam.“

„Už jsem ale dal slib.“

„Sandy? Ta by raději umřela, než takhle pokračovala. To mi věřte.“

„Nejde jen o ni,“ řekl nešťastně. „Nemám na vybranou, musím do Jižní Ameriky, je to součástí celého podniku.“

„Měl byste mi to raději vysvětlit.“

„Nemůžu. Slíbil jsem, že o tom nebudu mluvit.“

„Komu jste dal ty sliby? Stephenu Hackettovi?“

„Ne. Nebyl to pan Hackett.“

Obešel jsem postel směrem k němu. „Nemohu pro vás nic dalšího udělat, když se mi nesvěříte. Myslím, že vás někdo vodí za nos, oba dva: vás i vaši dceru.“

Zarputile opáčil: „Vím, co dělám. Nechci ani nepotřebuju vaši pomoc.“

„Možná že ji nechcete, ale určitě ji potřebujete. Odvezete Sandy zpátky na kliniku?“

„Ne.“

„Potom vás budu muset přinutit.“

„To nemůžete. Jsem svobodný občan.“

„Dlouho nebudete. Kapitán Aubrey na mě teď čeká, aby si se mnou promluvil. Až zjistí, že jste kupoval a prodával důkaz ve vyšetřování vraždy –“

„Co tím myslíte?“

„Mám na mysli ty pásky, které jste koupil od paní Fleischerové.“ Jenom jsem hádal, ale chytře, že ty pásky byly součástí celého podniku, o kterém mluvil. Jeho obličej potvrdil mou domněnku.

„Pro koho jste je kupoval, Keithe?“

Neodpověděl.

„Kdo vám platí za to, že odvezete svou dceru pryč ze země?“

Stále odmítal odpovědět. Sandy se objevila ve dveřích za ním. Na sobě měla čistý žlutý froté župan a byla rozpařená ze sprchy. Noční zaplavání jí očividně prospělo. Docela jsem jí to záviděl.

Zeptala se otce: „Někdo ti platí, abychom odjeli? Tos mi neřekl. Říkal jsi, že ti společnost vyplácí nějaké peníze navíc.“

„To taky jsou, miláčku, peníze navíc.“ Stál mezi námi a díval se z jednoho na druhého.

„Kolik?“

„To není tvoje starost, drahoušku. Chci říct, nech to na starost mně. Nemusíš si tím zatěžovat hlavu –“

„To ti pěkně děkuju. Ty peníze ti dává pan Hackett?“

„Dalo by se to tak říct. Je to jeho společnost.“

„A ty ty peníze dostaneš, když mě odvezeš do Jižní Ameriky? Je to tak? Jinak ne?“

„Mám už dost toho křížového výslechu,“ řekl Sebastian. „Koneckonců jsem tvůj otec.“

„To jistě jseš, tati,“ pronesla sarkasticky, ale v hlase bylo slyšet i prožitou bolest. „Ale já nechci jet do Jižní Ameriky.“

„Říkala jsi, že chceš.“

„Ale už nechci.“ Bryskně obrátila svou pozornost ke mně. „Prosím vás, dostaňte mě odtud. Už mám téhle šaškárny plné zuby. Tady jsem se minulé léto zfetovala, přesně tady v tom pokoji. Tohle je postel, na který se Lupe a Steve na mně střídali. Do pochvy a do zadku.“ Dotkla se na sobě těch částí, jako když dítě ukazuje, kde má bolístku.

Slova a gesta směřovala ke mně, ale byla myšlena pro otce. Sebastian byl zděšen. Posadil se na postel, potom se rychle zvedl a smetl písek, který tam zanechal.

„To nemůžeš myslet pana Hacketta.“

„Ale můžu. Byla jsem naprosto mimo a sotva jsem si uvědomovala, co se děje. Ale poznám starýho Steva Hacketta.“

Sebastianovy oči se měnily jako čočky ve složitém fotoaparátu. Nechtěl jí věřit, chtěl najít nějakou nesrovnalost v její výpovědi. Ale byla to pravda a oba dva jsme to věděli.

„Proč jsi mi to neřekla?“

„Říkám ti to teď.“

„Myslím minulé léto, když se to stalo.“

Vrhla na něho opovržlivý pohled. „Jak víš, že se to stalo minulé léto? Dnes večer jsem se o tom nezmínila.“

Rozhlédl se dost poplašeně a začal překotně mluvit: „Tvá matka se o něčem zmínila. Tím nechci říct, že by o tom mluvila konkrétně. Ale v tvém deníčku něco bylo, že?“

„Já jsem to napsala konkrétně,“ řekla. „Věděla jsem, že Bernice čte můj deník. Ale ani jeden jste mi nikdy nic neřekli. Ani jediné slůvko.“

„Řídil jsem se tvou matkou, Sandy. Koneckonců jsem jenom muž a ty jseš dívka.“

„To vím, že jsem holka. Zjistila jsem to dost tvrdým způsobem.“

Byla naštvaná a zneklidněná, ale zněla spíš jako žena než děvče. Nebála se. Zdálo se mi, že prodělala mořskou změnu v ženu a že její bouře pomine.

Šel jsem si dát do koupelny horkou sprchu. Sprchový kout byl ještě horký a prosycený vůní po Sandině koupeli.

Potom se šel vysprchovat Sebastian a já zatím mluvil s jeho dcerou u stolku na poker.

Oba jsme teď měli na sobě oblečení, které zřejmě dodalo našemu rozhovoru určitou formálnost. Sandy začala tím, že mi poděkovala, což nebylo zas tak špatné znamení.

Řekl jsem jí, že to nestojí za zmínku, stejně jsem si strašně toužil zaplavat. „Rozhodla ses, že zkusíš žít?“

„Nic neslibuju,“ řekla. „Je to prohnilej svět.“

„Sebevraždou ho nezlepšíš.“

„Pro sebe ano.“ Na chvilku ztichla. „Myslela jsem si, že s Davym se z toho všeho můžu vytrhnout.“

„Čí to byl nápad?“

„Jeho. Sbalil mě na Stripu, protože mu někdo řekl, že znám Hackettovy. Potřeboval se nějak dostat k Stevovi a já mu ráda pomohla.“

„Proč?“

„Vždyť víte proč. Chtěla jsem se jemu a Lupovi pomstít. Ale vlastně jsem z toho neměla lepší pocit. Jenom jsem se cítila hůř.“

„Co chtěl Davy?“

„To se dá těžko říct. On má vždycky pro všechno tři nebo čtyři důvody, tři nebo čtyři různé verze. Není to jeho chyba. Nikdo mu nikdy neřekl pravdu o tom, kdo je, dokud to neudělala Laurel. A ani potom nevěděl, jestli to je pravda. Laurel byla opilá, když mu to říkala.“

„Že Stephen Hackett je jeho otec?“

„Nevím, co mu řekla. Opravdu.“ Byla to matčina slova a pronesla je její intonací. „Ke konci jsme se s Davym moc nebavili. Bála jsem se s ním jet a bála jsem se odejít. Nevěděla jsem, jak daleko až půjde. Ani on to nevěděl.“

„Odešel daleko.“ Říkal jsem si, že je čas jí to říct, než vykrystalizují proměny noci. „Dneska odpoledne byl Davy zastřelen.“

Podívala se na mě prázdným pohledem, jako by schopnost reagovat už pro tu chvíli vyčerpala. „Kdo ho zastřelil?“

„Henry Langston.“

„Myslela jsem si, že byl Davyho přítel.“

„Byl, ale měl své problémy. Většina lidí je má.“

S tou myšlenkou jsem ji nechal a odešel do ložnice, kde si její otec zkoušel oblečení. Rozhodl se pro rolák a kalhoty. V roláku vypadal mladě a výrazně jako herec.

„Co máte na pořadu, Keithe?“

„Pojedu k Hackettovi a vrátím mu šek.“

Jeho prohlášení mě ohromilo. Vypadal sám mírně ohromen.

„Jsem rád, že tak smýšlíte. Ale raději mi ten šek dejte. Je to důkaz.“

„Proti mně?“

„Proti Hackettovi. O jakou sumu jde?“

„Šek je na sto tisíc.“

„Plus kolik hotovosti za pásky?“

Neznatelné zaváhal. „Deset tisíc v hotovosti. Zaplatil jsem je paní Fleischerové.“

„Jakou povídačku si pro vás Hackett vymyslel o těch páskách?“

„Říkal, že Fleischer se ho pokoušel vydírat.“

„Kvůli čemu?“

„To neřekl. Myslím ale, že měl s někým poměr.“

„Kdy jste mu ty pásky doručil?“

„Právě před chvílí. Než jste přijel.“

„Kdo tam byl?“

„Viděl jsem jenom pana Hacketta a jeho matku.“

„Mají magneťák?“

„Ano. Viděl jsem, jak na něm kvůli velikosti zkoušejí pásky.“

„Kolik je jich celkem?“

„Šest.“

„Kam jste je dal?“

„Nechal jsem je u paní Marburgové v knihovně. Nevím, co s nimi udělali potom.“

„A oni vám dali šek? Je to tak?“

„Ano. Hackett mi ho dal.“

Vyndal z peněženky žlutý útržek a podal mi ho. Byl velmi podobný tomu mému v sejfu v kanceláři, až na to, že byl podepsán Stephenem Hackettem místo jeho matkou a neměl pozdější datum.

Morální síla potřebná, aby se člověk s penězi rozloučil, podnítila v Sebastianovi pocit morálního zadostiučinění. Dychtivě mě následoval do obývacího pokoje. „Pojedu s vámi. Chci říct tý zrůdě Hackettovi, co si o něm myslím.“

„Ne. Čekají vás jiné věci.“

„Co máte na mysli?“

„Odvezte dceru zpět na kliniku,“ řekl jsem.

„Nemůžu ji prostě vzít domů?“

„Na to je ještě brzo.“

„Vždycky bude,“ poznamenala Sandy. Ale dívala se na otce jinýma očima.

kapitola 34

Kapitán Aubrey na mě čekal u brány, která vedla na verandu služebny. Hovořili jsme v omšelé staré chodbě mimo doslech policie. Když jsem Aubreyovi načrtl, co jsem věděl a něco z toho, co jsem se domýšlel, chtěl jet se mnou k Hackettovi.

Připomněl jsem mu, že by musel dostat povolení k domovní prohlídce a to by nějakou dobu trvalo. Mezitím by mohl Hackett pásky zničit nebo je vymazat.

„Proč jsou ty pásky tak důležité?“ chtěl Aubrey vědět.

„Kvůli smrti Laurel Smithové. Dnes večer jsem zjistil, že Stephen Hackett s ní měl asi před dvaceti lety poměr. Davy Spanner byl jejich nelegitimní syn.“

„A vy si myslíte, že ji Hackett zabil?“

„Bylo by to předčasné tvrdit. Vím jenom, že za ty pásky zaplatil deset táců.“

„I tak tam ale nemůžete přece jen tak vniknout a zabavit je.“

„Kapitáne, já nemusím. Pracoval jsem pro paní Marburgovou. Můžu se do domu dostat.“

„Můžete se dostat zase ven?“ zeptal se s pochmurným pousmáním.

„Myslím, že ano. Ale možná budu potřebovat nějakého zadáka. Nejdřív mě nechte s nimi chvilku o samotě.“

„Co potom?“

„Spolehneme se na uši. Když budu potřebovat pomoc, budu křičet.“

Aubrey mě doprovodil k autu a naklonil se do okna:

„Dávejte si pozor na paní Marburgovou. Když zemřel její druhý muž –“ odkašlal si a snažil se vyhnout pomluvě ve svém varování – „existovalo určité podezření, že do toho byla ona zapletená.“

„To klidně mohla. Marka Hacketta zabil její syn z prvního manželství – Jasper Blevins.“

„Víte to určitě?“

„Řekl bych, že ano. Dozvěděl jsem se to od babičky Jaspera Blevinse; stálo ji dost bolesti, aby mi to řekla. Zamlčovala to, dokud se nedozvěděla, že Jasper je mrtvý.“

„Zemřelo příliš mnoho lidi,“ řekl Aubrey. „Ať nejste jedním z nich.“

Autem bez značky mě sledoval k Hackettovic bráně. Pokračoval jsem po soukromé cestě k průsmyku a kolem hráze. V domě za jezerem svítilo za zataženými závěsy slabé světlo. Když jsem klepal na dveře, cítil jsem, že tam jdu naposledy.

Dveře otevřela Gerda Hackettová. Vypadala úzkostně a osaměle, jako obrovské strašidlo strašící ve špatném domě. Když mě uviděla, vynervovaně se rozzářila:

„Pane Archere! Kommen Sie nur’rein.“

Vešel jsem dovnitř. „Jak se daří vašemu manželovi?“

„Mnohem lépe, děkuji.“ Dodala zklamaným tónem: „Vy jdete za Stephenem?“

„A paní Marburgovou.“

„Jsou v knihovně. Řeknu jim, že jste tady.“

„Neobtěžujte se. Vím, kde to je.“

Nechal jsem ji stát jako cizince u dveří vlastního domu. Procházel jsem rozlehlou budovou působící ústavním dojmem a už jsem chápal, proč si Hackett vzal ženu z jiné země. Nechtěl, aby ho poznali.

Dveře do knihovny byly zavřené. Za nimi jsem slyšel hlas, ženský hlas, a když jsem přitiskl ucho na dubové dveře, rozeznal jsem hlas Laurel Smithové. Zježily se mi chlupy na zádech. Potom mi začalo bušit srdce s bláznivou nadějí, že Laurel žije.

Málem jsem se zhroutil, jako člověk, který se blíží ke konci dlouhého šplhání: zpětného šplhání dolů do minulosti. Zatajil jsem dech a opřel jsem se o dveře knihovny.

„Děkuju vám, paní Lippertová,“ říkal Laurelin hlas. „Mám vám dát účtenku?“

„Nemusíte,“ řekl jiný ženský hlas. „Dostanu šek zpátky od banky.“

„Nenapijete se se mnou?“

„Ne děkuju. Můj muž nemá rád, když je ze mě cítit alkohol.“

„Vodku neucítíte,“ řekla Laurel.

„On ano. Má nos jako špic. Tak dobrou noc.“

„Nashle.“

Dveře se zavřely. Laurel si začala notovat starou píseň o pískání ve tmě. Musela se pohybovat po bytě, protože hlas slábl a zase se vracel.

Začal jsem otáčet koulí na klice u dveří do knihovny. Ruth Marburgová se zeptala:

„Kdo je tam?“

Musel jsem vejít dovnitř s úsměvem. Paní Marburgová seděla vedle telefonu. V dohledu nebyl žádný revolver.

Hackett seděl u stolu, na kterém stál magnetofon. Jeho zmlácený úsměv vypadal smrtelně bledě asi jako moje vnitřní rozpoložení. Vypnul Laurelino zpívání.

„Paní Hackettová mně řekla, kde vás najdu. Doufám, že z ničeho nevyrušuju.“

Hackett mi chtěl říct, že ne, ale hlas paní Marburgové ho předešel: „Po pravdě řečeno, z něčeho nás vyrušujete. Pouštíme si se synem nějaké staré rodinné nahrávky.“

„Nenechte se rušit.“

„Nezajímalo by vás to. Jsou velmi nostalgické, ale jenom pro členy rodiny.“ Zostřila hlas: „Potřebujete něco?“

„Přišel jsem vám předat konečnou zprávu.“

„Vybral jste si špatnou dobu. Přijďte zítra, ano?“

„Rád bych ho vyslechl.“ Hackett se neklidně podíval na matku. „Když mu platíme tak hodně, měli bychom toho pořádně využít.“

„Já bych raděj slyšel, co nám řekne Laurel.“

Paní Marburgová zamrkala falešnými řasami. „Laurel? Kdo k sakru je Laurel?“

„Jasperova žena. Právě jste ji poslouchali. Poslechněme si ji všichni.“

Paní Marburgová se ke mně naléhavě naklonila. „Zavřete za sebou dveře. Chci s vámi mluvit.“

Zavřel jsem dveře, opřel se o ně a pozoroval je. Paní Marburgová se pomocí paží i nohou těžce zvedla. Hackett se natáhl po magnetofonu.

„Nech toho.“

Rukama setrval nad ovládacími knoflíky a potom je stáhl. Paní Marburgová ke mně popošla.

„Takže jste vyšťoural trochu špíny a myslíte si, že máte trumf. Jste vedle. Jestli si nedáte bacha, budete do rána ve vězení.“

„Někdo tam bude určitě.“

Naklonila se ke mně obličejem. „Lidi jako jste vy kupujeme se synem za dva nikláky. Ten šek, který jsem vám dala, má pozdější datum. Jste opravdu tak pitomej, že nevíte, co to znamená?“

„Znamená to, že jste nevěřila, že vám zůstanu věrnej. Dneska se nedá věřit nikomu.“ Vytáhl jsem šek Keitha Sebastiana a ukázal jí ho. „Tohle mi dal Sebastian.“

Chňapla po šeku. Podržel jsem ho mimo dosah a uklidil ho. „Nebuďte tak chamtivá, Etto.“

Celý obličej se jí pod nánosem šminků zašklebil. „Zakazuju vám mi tím jménem říkat. Jmenuju se Ruth.“

Popošla k židli. Nesedla si, otevřela ale zásuvku u telefonního stolku. Než stačila vyndat revolver a střílet, natáhl jsem se a vytrhl jí ho z ruky.

Začal jsem couvat a pak jsem se otočil k Hackettovi. Byl na nohou a měl namířeno ke mně. Nemusel jsem střílet. Zamířil dost opatrně zpátky ke stolu.

„Hackette, vypadněte od stolu. Běžte na druhou stranu místnosti ke své matce.“

Přešel k ní, opřel se o všechny Dickense v knihovně a potom si jako osel sedl do rohu na stoličku se třemi schůdky. Paní Marburgová chtěla odporovat, ale nakonec se sesunula zpátky do křesla.

Zaujal jsem místo jejího syna na židli u magnetofonu a zapnul jsem ho. Fleischerův nahrávací přístroj musel být aktivován zvukem: nebyly tam žádné dlouhé pauzy ani mezery. Za Laureliným zpěvem následoval nepatrný zvuk, jak si míchala drink, a potom silnější zvuk, když si dělala další.

Zpívala si vymyšlenou písničku s refrénem: „Davy, Davy, Davy.“

Dveře od jejího bytu se otevřely a zase zavřely a sám Davy byl v pokoji. „Ahoj, Laurel.“

„Říkej mi mami.“

„Nezní mi to dobře. Hele, nemusíš mi dávat pusu.“

„Mám na to právo. Nechovám se k tobě jako matka?“

„V poslední době ano. Někdy si říkám, proč.“

„Protože jsem tvoje matka. Uřízla bych si pravou ruku, abych ti to dokázala.“

„Nebo hlavu?“

Vykřikla: „Ach!“ Jako kdyby jí fyzicky ublížil. „Není to od tebe příliš pěkné takhle mluvit. Nemám nic společného s vraždou tvého otce.“

„Ale víš, kdo ho zabil.“

„Tuhle večer jsem ti řekla, že to byl ten mladý člověk – bítník s vousama.“

„Tehdy bítníci ještě nebyli.“ Davyho hlas byl bezbarvý a nedůvěřivý.

„Říkej si mu, jak chceš – ale byl to ten člověk.“

„Kdo to byl?“

Po chvilce váhání odpověděla: „Nevím.“

„Tak proč jsi ho kryla?“

„Nekryla jsem ho.“

„Ale ano. Vypověděla jsi Fleischerovi a před zákonem, že ten mrtvý člověk nebyl můj otec. Ale mně jsi řekla, že byl. Buď jsi lhala jim, nebo lžeš mně. Jak je to?“

Laurel řekla tlumeným hlasem: „Nesmíš být ke mně tak tvrdý. Nelhala jsem nikomu. Muž, kterého přejel vlak –“

Paní Marburgová zasténala tak nahlas, že jsem neslyšel konec Laureliny věty. Vypnul jsem magnetofon a paní Marburgová promluvila:

„Musím tu sedět celou noc a poslouchat tenhle hloupej seriál?“

„Je to rodinná nahrávka,“ řekl jsem. „Velmi nostalgická. Váš vnuk a jeho matka mluví o tom, co se stalo vašemu synovi. Nechcete se dovědět, co se mu stalo?“

„To je nesmysl! Mám jenom jednoho syna.“

Obrátila se na Hacketta a vycenila zuby, což pravděpodobně mělo znamenat mateřský úsměv. Celý nesvůj se pohnul. Nakonec velmi váhavě promluvil podruhé:

„Mami, nemá asi cenu něco zastírat. Může to o Jasperovi zjistit docela snadno. Myslím, že už se stejně stalo. Taky si myslím, že je čas, abych konečně vyšel s pravdou ven.“

„Nebuď blázen!“

„Ven s jakou pravdou?“ zeptal jsem se.

„S tím, že jsem zabil svého nevlastního bratra Jaspera Blevinse. Když mi dáte příležitost, abych vám vysvětlil, co se stalo, myslím, že se na to budete dívat jinak. Žádná porota by mě určitě neodsoudila.“

„S tím si nebuď tak jistý,“ řekla jeho matka. „Říkám ti, že děláš velkou chybu, když věříš tomuhle grázlovi.“

„Někomu věřit musím,“ řekl. „A tenhle člověk mi zachránil život. Mimochodem, nesouhlasím s tebou, že bychom mu neměli šek vyplatit. Ty peníze si vydělal.“

Vpadl jsem mu do řeči: „Chtěl jste mi říct, jak jste zabil Jaspera.“

Zhluboka se nadýchl. „Začnu s tím, proč jsem ho zabil. Jasper zavraždil mého otce. Přestože jsem otce dlouhou dobu neviděl, byli jsme si velmi blízcí. Žil jsem v Londýně, studoval jsem ekonomii, abych případně mohl převzít jeho podnik. Ale táta byl v nejlepších letech a já samozřejmě počítal s tím, že bude ještě žít dlouho. Když jsem se dověděl, že byl zavražděný, doslova mě to srazilo. Byl jsem ještě velmi mladý, něco málo přes dvacet. Když jsem se vracel letadlem domů, byl jsem rozhodnutý, že najdu vraha svého otce.“

Hackett mluvil jako kniha a bylo obtížné mu věřit. „Jak jste ho našel?“

„Nebylo to tak obtížné. Zjistil jsem, že Jasper se pohádal s otcem.“

„Kdo vám to řekl?“

Podíval se na matku. Mávla nataženou dlaní do vzduchu. „Mě z toho vynech. Jestli chceš moji radu, sklapni hned teď a mlč.“

„Čeho se bojíte, paní Marburgová.“

„Vás,“ odpověděla.

Hackett kňouravě pokračoval: „Chci dokončit, co mám na srdci. Dověděl jsem se, že Jasper je se svou ženou na ranči, a rozjel jsem se tam. Bylo to dva nebo tři dny potom, co zavraždil otce. Obvinil jsem ho z toho. Napadl mě sekyrou. Naštěstí jsem byl silnější než on, nebo jsem měl víc štěstí. Sekyru jsem mu sebral a rozbil mu s ní lebku.“

„Takže vy jste byl ten vousatý intelektuál?“

„Ano. Nechal jsem si narůst vousy, když jsem studoval v Londýně.“

„Byla tam Laurel, když jste zabil Jaspera?“

„Ano, byla svědek.“

„A ten chlapec Davy?“

„Taky tam byl. Těžko mu můžu mít za zlé to, co mi udělal.“ Hackett se dotkl opuchlé pusy a podlitých očí. „Co se stalo mezi vámi a Davym?“

„Jak víte, moc se se mnou nemazlil. Nejdřív mě chtěl položit pod vlak. Potom si to rozmyslel a přinutil mě, abych mu ukázal cestu na ranč. Asi se pokoušel rekonstruovat, co se stalo, a donutil mě prozradit, co jsem vám právě řekl. Strašlivě mě zmlátil. Mluvil, jako by měl v úmyslu mě zabít, ale znovu si to rozmyslel.“

„Řekl jste mu, že jste jeho otec, jeho vlastní otec?“

Hackett překvapením pozvedl koutek úst a zúžil jedno oko. Připomínalo to příznaky mírné mrtvice. „Ano,“ řekl. „Jsem jeho otec.“

„Co se stalo, když jste mu to řekl?“

„Rozlepil mi zápěstí a kotníky. Mluvili jsme. Většinou mluvil on. Slíbil jsem mu peníze, dokonce že se k němu přihlásím, pokud to chce. Ale jeho hlavně zajímalo dostat se k pravdě.“

„K tomu, že vy jste zabil Jaspera?“

„Ano. Vůbec si mě nevybavoval. Měl v té věci naprosté okno.“

„Není mi to zcela jasné,“ řekl jsem. „Podle vás jste Jaspera zabil v sebeobraně. I kdyby to tak nebylo, souhlasím s vámi, že by vás porota neobvinila z ničeho horšího než z vraždy. Proč jste to kryl a dal si takovou práci, abyste se zbavil těla?“

„To nebyla moje práce. Chtěla to Laurel. Zřejmě se asi cítila provinile kvůli našemu vztahu v Texasu. A já připouštím, že jsem kvůli tomu a kvůli všemu ostatnímu taky cítil vinu. Nezapomeňte, že Jasper byl můj bratr. Cítil jsem se jako Kain.“

Možná že se kdysi dávno cítil jako Kain, ale mně teď připadalo, že lže. Jeho matka se zavrtěla a znovu vybuchla:

„Mluviti stříbro, mlčeti zlato. To ses ještě nenaučil? Chceš tomuhle gaunerovi úplně patřit?“

Hackett mě pozoroval a odpovídal: „Já si nemyslím, že by pan Archer byl vyděrač.“

„Ksakru, on tomu tak neříká. Nikdo z nich. Říkaj tomu vyšetřování nebo osobní průzkum nebo ruka ruku myje. Takže mu koupíme barák, aby měl kde žít, a kancelář, kde by si mohl uložit svý listiny, a on nám za každý dolar zaplatí pět centů.“ Zvedla se. „Takže o co ti tentokrát jde, ty mizero?“

„Nemluvte tak, Etto. Kazí to mateřský dojem. Říkal jsem si, jak Laurel přišla k tomu domu a jak ho dostala vaše matka.“

„Moji matku z toho vynechte, nemá s tím vůbec nic společného.“ Zdálo se, že jsem se dotkl citlivého místa paní Marburgové. „Vy jste s Almou mluvil?“

„Trošku. Ví toho mnohem víc, než si myslíte.“

Poprvé od našeho prvního setkání se v očích paní Marburgové objevil strach. „Co ví?“

„Že Jasper zabil Marka Hacketta. A mám dojem, že si myslí, že jste ho k tomu navedla.“

„Ksakru to určitě! Byl to jeho vlastní nápad.“

Paní Marburgová udělala chybu a věděla to. Strach v očích se jí začal rozlévat po celém obličeji.

„Řekl vám Jasper, že zabil Marka?“ zeptal jsem se.

Zvážila dlouhodobé důsledky odpovědi a nakonec řekla: „Nepamatuju si to. Bylo to dávno a byla jsem velmi rozčilená.“

„Aha, takže sázíte na to, že máte právo neodpovídat. Možná že si to bude pamatovat ta páska.“ Natáhl jsem ruku po magnetofonu.

„Počkejte,“ řekla paní Marburgová. „Co byste chtěl za to, abyste toho teď hned nechal. Prostě odešel a zapomněl na nás. Kolik?“

„Ještě jsem o tom nepřemýšlel.“

„Tak o tom popřemýšlejte teď. Nabízím vám milión dolarů.“ Zadržela dech a dodala: „Nebudete z toho muset platit daň. Mohl byste si žít jako král.“

Rozhlédl jsem se po místnosti. „Takhle si žijou králové?“

Hackett promluvil ze své oslovské stoličky: „Mami, nemá to cenu. Použije to proti nám. Měli bychom s ním raději přestat mluvit, jak jsi říkala.“

„Slyšíte to?“ zeptala se mě paní Marburgová. „Nezdanitelný milión. To je naše poslední nabídka. Nemusíte pro to udělat ani ťuk. Jenom odejít.“

Hackett mě pozoroval. „Ztrácíš čas. On nechce naše peníze. Chce naši krev.“

„Buďte oba zticha.“

Zapnul jsem magnetofon, vrátil jsem pásku trochu nazpět a slyšel znovu Davyho hlas, jak říká: „– nebo lžeš mně. Jak je to?“

Potom hlas Laurely: „Nesmíš být ke mně tak tvrdý. Nelhala jsem nikomu. Muž, kterého přejel vlak, byl opravdu tvůj otec.“

„Ale tuhle večer jsi říkala něco jiného. Říkala jsi, že můj otec je Stephen Hackett.“

„Ano, byl.“

Podíval jsem se na Hacketta. Soustředěně poslouchal a očima mě stále pozoroval. Jeho obličej vypadal podivně útrpně. Opovržení v očích se změnilo v ledovou samotu.

Davy řekl: „Nerozumím tomu.“

„Nechci, abys tomu rozuměl, Davy. Nechci vyhrabávat minulost.“

„Ale já se musím dovědět, kdo jsem,“ řekl v melodickém rytmu. „Musím. Pro mě je to důležité.“

„Proč? Jseš můj syn a já tě miluju.“

„Tak proč mi teda neřekneš, kdo je můj otec?“

„Už jsem ti to řekla. Nemůžeme to tak nechat? Jenom bychom tím vyvolali nepříjemnosti.“

Otevřely se dveře.

„Kam jdeš?“ zeptala se Laurel.

„Promiň. Čeká na mě moje holka.“

Dveře se zavřely. Laurel chvilku brečela, potom si namíchala drink. Zívla. V magnetofonu se ozývaly noční zvuky, zavírání vnitřních dveří, auta na ulici.

Přetočil jsem pásku dopředu a slyšel jsem, jak hlas, který musel být můj, říká: „– mně připadá jako právník sázkové kanceláře.“

Laurelin hlas mi odpověděl: „Davy má na víc. Je víc než jenom žvanil. A vůbec není typ ze sázkové kanceláře. Je to vážný chlapec.“

„V čem je vážný?“

„Chce být dospělý a skutečný muž a dělat něco užitečného.“

„Myslím, že vás tahá za nos, paní Smithová,“ slyšel jsem se říkat nezvyklým hlasem před nějakou dobou.

Přetočil jsem pásku znovu dopředu a slyšel jsem známý zvuk otevírajících se dveří. Laurel se zeptala: „Co chceš?“

Žádná odpověď, akorát se zavřely dveře. Potom Hackettův hlas:

„Chci vědět, s kým si to mluvila. Včera večer mi volal –“

„Davy?“

„Jack Fleischer. Kdo ksakru je Davy?“

„Ty si, Jaspere, nepamatuješ?“ zeptala se Laurel.

Najednou bylo slyšet zvuk, jako když někdo udeří do masa, a pak následoval Laurelin vzdech, potom další rány, dokud vzdechy nepřešly do chroptění. Pozoroval jsem muže, který si říkal Stephen Hackett. Seděl napjatě na stoličce. Zvuky ho vzrušily, jako by se psychicky přenesl do Laurelina bytu.

Zrušil jsem to kouzlo: „S čím jste ji, Jaspere, praštil?“

Vydechl s kňučivým zafuněním. Dokonce jeho matka od něj odvrátila oči.

Zeptal jsem se jí: „Čím ji praštil?“

„Jak to mám proboha vědět?“

„Hned potom šel za vámi. Té zbraně se zbavil pravděpodobně u vás doma. Ale myslím, že chtěl hlavně morální podporu. Když se tehdy odpoledne vrátil sem, vzal vás s sebou.“

„To ale ještě nejsem zodpovědná.“

„Ale jste. Nemůžete těžit z vraždy, aniž byste nenesla trochu viny.“

„Nevěděla jsem, že Laurel zabil,“ pronesla poněkud důrazně.

„Věděla jste, že zabil Marka Hacketta. Nebo ne?“

„Zjistila jsem to.“

„Ale neprozradila jste ho.“

„Byl to můj syn,“ odpověděla.

„Stephen byl taky váš syn. Ale vaše mateřské pudy pro něj moc nepracovaly. Spikla jste se s Jasperem, aby zabil Stephena a potom se vydával za něho.“

Šokovaně se na mě podívala, jako kdyby si začala až po dlouhých patnácti letech uvědomovat, co udělali. „Jak bych mohla něco takového udělat?“

Tou větou to chtěla popřít, ale vyznělo to taky jako otázka. Odpověděl jsem na ni. „Bylo to s vámi nahnuté. Mark Hackett věděl o vašem poměru se Sidneym Marburgem. Chtěl se s vámi rozvést, abyste po něm nemohla dědit. Smrt Marka by vám moc nepomohla. Většina jeho majetku měla připadnout Stephenovi. Stephen tedy musel zmizet.“

„V Kalifornii nikdo Stephena neznal. Žil několik let mimo zemi, a když odjížděl do Evropy, stále jste ještě žili v Texasu. Ale váš milenec Sid měl bystré oči a vy jste ho nechtěla pustit, tak jste ho poslala na nějakou dobu do Mexika. Sid Stephena zahlédl, když přiletěl z Anglie. Měl tehdy vousy.“

„Nasměrovala jste Stephena na ranč, kde na něj čekal Jasper. Jasper mohl získat Stephenovou smrtí víc než jenom peníze. Bratrova totožnost byla dokonalým převlekem pro vraha Marka Hacketta. Zabil Stephena a oholil mu vousy.“ Podíval jsem se přes paní Marburgovou na jejího syna. „Byl jste kdysi holič, Jaspere, že?“

Podíval se zpátky na mě s očima prázdnýma jako umrlec. Řekl jsem mu: „Nechal jste tam Laurel, aby oklamala místní policii, a přijel jste sem, abyste zaujal bratrovo místo. Nemohlo to být příliš těžké, když za vámi stála matka. Nejtěžší asi bylo napodobit podpis vašeho bratra. Ale byl jste taky tak trochu umělec. Byl jste tak trochu všechno. Ale vaše skutečná profese je zabiják a podvodník.“

Muž v rohu po mně plivl, ale netrefil se. Role bohatého a úspěšného muže pro něj skončila. Pokoj s knihami a obrazy mu už nepatřil. Byl to syn Alberta Blevinse, opuštěný v prázdném prostoru.

„Čtrnáct nebo patnáct let,“ pokračoval jsem, „se nestalo nic vážného, co by ohrozilo váš úspěch. Žil jste potichu v ústraní, vypěstoval jste si cit pro dobré obrazy, jezdil jste do Evropy. Měl jste dokonce tak silné nervy, že jste žil v bigamním manželství.“

„Bezpochyby jste po celá ta léta platil Laurel. Dlužil jste jí opravdu hodně, že zmátla před Fleischerem stopy. Naneštěstí se začala cítit sama, když jí společnost dělalo jenom trochu peněz a nic víc. A taky ji trochu hryzalo svědomí, že opustila toho chlapce.“

„Nakonec se k chlapci přihlásila. To stačilo, aby Fleischer pojal další podezření. Jsem si jistý, že vás oba podezíral od samého začátku. V penzi mohl jednat svobodněji. Začal odposlouchávat Laurelin byt a šťourat do pozadí celého případu.“

„Z pásky už víme, co se potom stalo. Fleischer vám zavolal. Vy jste umlčel Laurel. Později jste dostal příležitost umlčet Fleischera. Chcete o tom mluvit?“

Hackett vůbec nereagoval. Seděl nakloněný dopředu s rukama na kolenou. Pokračoval jsem:

„Není těžké si představit, co se stalo. Davy věřil, že našel svého otce, že právě začíná žít. Odložil brokovnici vedle a rozvázal vás. Vy jste se té zbraně zmocnil. Ale Davy unikl.“

„Jack Fleischer byl starší a ne tak rychlý. Nebo byl možná ohromen náhlou konfrontací. Poznal vás, Jaspere, a věděl těsně před svou smrtí, kdo ho zastřelil? My to víme. Zabil jste Fleischera a hodil brokovnici do potoka. Potom jste se zhroutil na břehu potoka a počkal, až vás zachrání.“

„Nemůžete nic z toho dokázat,“ řekla paní Marburgová.

Její syn o tom pochyboval. Sklouzl ze stoličky a pokusil se na mě zaútočit, neobratně a téměř zdráhavě. Směšně klusal proti svému revolveru v mé ruce.

Měl jsem čas, abych si rozmyslel, kam ho střelím. Kdybych toho člověka měl rád, možná bych ho zastřelil. Střelil jsem ho do pravé nohy.

Svalil se k nohám své matky, svíral si koleno a sténal. Nevztáhla ruku, aby se ho dotkla nebo ho utišila. Seděla a shlížela na něj dolů tak, jak se asi dívají zavržení – se sebelítostí a hrůzou jenom o sebe – do nižších kruhů než jsou jejich vlastní.

Aubrey reagoval na výstřel a objevil se v domě. Zatkl oba dva a vzal je do vazby pro podezření z úmyslu spáchat vraždu.

Pozdě večer jsem se prodral nočním davem rozjařených mladých lidí na Stripu a vyšel schody do své kanceláře. Studené kuře spláchnuté hltem whisky chutnalo lépe, než bych čekal.

Dal jsem si druhý hlt, abych si zpevnil nervy. Potom jsem vyndal ze sejfu šek paní Marburgové. Roztrhal jsem ho na malé kousky a vyhodil žluté konfety z okna. Snášely se dolů na ostříhané i dlouhé vlasy, čadiče trávy a hašiše, ulejváky z vojny a lovce dolarů, pařiče a chodící mrtvoly, na prosťáčky, těžké případy i naivní panny.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai