Případ Galton

Ross Macdonald

(1995)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

ROSS

MACDONALD

PŘÍPAD GALTON

Přeložila

Markéta Hadačová

Vydalo nakladatelství BB art v roce 1998

v edici 99

Z anglického originálu

The Galton Case

přeložila © Markéta Hadačova 1997

redakce textu: Alena Lomičová

Obálka a grafická úprava © Robin Brichta, 1998

Sazba: Studio PROXIMA s. r. o.

Vytiskla CENTA, spol. s r. o.,

odštěpný závod Brno, Vídeňská 113

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-86070-52-2

1

Advokátní kanceláře Wellesleyho a Sablea stály naproti spořitelně na hlavní ulici Santa Teresy. Soukromý výtah vás vyvezl z prázdného malého vestibulu do jednoduchých a elegantních kanceláří.

Naproti výtahu si na zrzavo obarvená žena pohrávala s klávesnicí elektrického psacího stroje. Na stole před ní stála mísa plavajících begónií a broušená váza, která zachycovala barvy květin a nenápadně je vrhala po dubových zdech. V jednom rohu stálo harvardské křeslo.

Posadil jsem se na něj a zdvihl nejnovější výtisk Wall Street Journalu. Zřejmě jsem udělal správnou věc. Zrzavá sekretářka přestala psát na stroji a konečně si mě všimla.

„Přejete si s někým mluvit?“

„Mám schůzku s panem Sablem.“

„Vy jste pan Archer?“

„Ano.“

Začala se chovat nenucené. Nebyl jsem koneckonců jedním z vyvolených. „Já jsem paní Hainesová. Pan Sable dneska nepřišel do kanceláře, ale požádal mě, abych vám předala vzkaz, až sem přijdete. Nemohl byste zajet k němu domů?“

„Myslím, že ano.“ Vstal jsem z hardvardského křesla. Vypadalo to, jako kdyby mě z něho někdo vyhnal.

„Chápu, že je to nepříjemné,“ řekla soucitně. „Víte, jak se k němu dostanete?“

„Bydlí pořád v domku na pláži?“

„Ne, odstěhoval se odtamtud, když se oženil. Postavili si dům na venkově.“

„Nevěděl jsem, že je ženatý.“

„Pan Sable je ženatý už skoro dva roky. Ano, přesně dva roky.“

Lstivý tón v jejím hlase mě přivedl na myšlenku, jestli je vdaná. Přestože se představila jako paní Hainesová, vypadala, že je rozvedená nebo vdova a teď se ohlíží po jiném. Náhle se ke mně důvěrně naklonila:

„Vy jste detektiv, že jo?“

Kývl jsem hlavou.

„Najímá vás pan Sable osobně, na vlastní pěst? Ptám se proto, že mi o tom nic neřekl.“

Důvod byl zřejmý. „Mně taky ne,“ řekl jsem. „Jak se k němu dostanu?“

„Je to v Arroyoském parku. Možná vám to radši ukážu na mapě.“

Chvilku jsme strávili nad mapou. „Než přijedete k tomuhle rozcestí, odbočíte z dálnice,“ řekla, „a pak u arroyoské školy zatočíte doprava. Pojedete asi půl míle kolem jezera a pak uvidíte poštovní schránku Sableových.“

U schránky jsem byl za dvacet minut. Stála pod dubem na konci soukromé cesty. Cesta šplhala po zalesněném kopci a končila u domu s mnoha okny.

Přední dveře se otevřely dřív, než jsem k nim došel. Přes trávník mě přišel přivítat muž s prošedivělými vlasy, které mu rostly nízko na čele. Na sobě měl bílé služebnické sako, ale ani přes své ochranné zbarvení se na tak drahé předměstí nehodil. Svá široká ramena nesl vznešeně, jako kdyby se vydával na zaslouženou procházku.

„Hledáte někoho, pane?“

„Pan Sable pro mě poslal.“

„Kvůli čemu?“

„Pokud vám to neřekl,“ vysvětloval jsem, „pravděpodobně nechce, abyste o tom věděl.“

Sluha ke mně přišel blíže a usmál se. Jeho úsměv byl široký a syrový, jako když pes vycení zuby. Kromě toho, že byl předzvěstí problému, neměl žádný jiný význam. Mužova zjizvená tvář svědčila o tom, že je náchylný k malérům. Vybízel k hrubosti, jako jiní lidé vybízejí k přátelství.

Od dveří zavolal Gordon Sable: „To je dobrý, Petře. Toho pána očekávám.“ Sešel dolů po vydlážděné pěšině a podal mi ruku. „Rád vás vidím, Lew. Je to už pár let, co?“

„Čtyři.“

Sable nevypadal vůbec starší. Kontrast jeho opáleného obličeje a vlnitých bílých vlasů nějak napomáhal vytvářet iluzi mládí. Na sobě měl madrasovou košili staženou do přiléhavých flanelových kalhot, které upozorňovaly na jeho úzký pas. „Slyšel jsem, že jste se oženil.“

„Ano. Skočil jsem do toho po hlavě.“ Jeho šťastný výraz byl trochu nucený. Obrátil se k sluhovi, který tam stál a poslouchal: „Jděte se podívat, jestli paní Sableová něco nepotřebuje. A pak přijďte ke mně do pracovny. Pan Archer má za sebou dlouhou cestu a bude se chtít něčeho napít.“

„Jó, pane,“ řekl sluha široce.

Sable dělal, že si toho nevšiml. Vedl mě do domu černobíle dlážděnou chodbou, přes uzavřený dvůr plný tropických rostlin, jejichž všechny barvy rozptyloval a odrážel oválný bazén uprostřed. Mířili jsme do sluncem zalité místnosti, izolované stovkami knih podél jejích stěn.

Sable mi nabídl koženou židli naproti stolu a oknům. Narovnal záclony tak, aby dovnitř neproudilo tolik světla.

„Peter tu bude za chvíli. Musím se omluvit za jeho způsoby nebo spíš jejich nedostatek. Dneska je těžké najít dobré pomocníky do domácnosti.“

„Mám stejný problém. Slušný lidi chtějí jistotu a lidi, co jdou s dobou, chtějí za padesát dolarů denně člověka komandovat. To mě nebaví. Takže si pořád dělám většinu práce sám.“

„To rád slyším.“ Sable se posadil na kraj stolu a důvěrně se ke mně naklonil: „Věc, kterou vám chci svěřit, je dost delikátní. Kvůli okolnostem, které se ještě vynoří, je nutné, aby se nic nezveřejňovalo. Cokoli zjistíte, pokud zjistíte vůbec něco, povíte rovnou mně. Ústně. Písemně nic nechci. Rozumíte?“

„Dostatečně jste mi to objasnil. Je to vaše osobní záležitost nebo je to pro klienta?“

„Pro klientku, samozřejmě. Copak jsem vám to neřekl po telefonu? Hodila mi na krk dost těžký úkol. Abych řekl pravdu, je velmi malá pravděpodobnost, že uspokojíme její naděje.“

„V co doufá?“

Sable zvedl oči na obílené stropní trámy. „Bojím se, že v zázrak. Když člověk na dvacet let zmizí, musíme předpokládat, že je mrtvý a pochovaný. Nebo přinejmenším nechce, aby ho někdo našel.“

„Jedná se tu o zmizelou osobu?“

„Je to dost beznadějné, jak jsem se snažil vysvětlit své klientce. Na druhé straně nemůžu odmítnout a nepokusit se splnit její přání. Je stará a nemocná a je zvyklá, že je všechno po jejím.“

„Je taky bohatá?“

Sable se nad mojí lehkomyslností zamračil. Zaměřoval se na práci s realitami a pohyboval se v kruzích, kde byly peníze vidět, ale nemluvilo se o nich.

„Její manžel ji nechal skvěle zaopatřenou.“ Aby mi vysvětlil co a jak, dodal: „Za svoji práci budete dobře zaplacený, ať to dopadne jakkoli.“

Za mnou se objevil sluha. Jeho přítomnost jsem zjistil podle změny světla. Na nohou měl staré sportovní plátěnky a pohyboval se tiše.

„Trvalo vám to,“ řekl Sable.

„Martini se míchá dlouho.“

„Martini jsem neporučil.“

„Poručila si ho paní.“

„Neměl byste jí martini dávat před obědem ani nikdy jindy.“

„Řekněte jí to.“

„Udělám to. Teď to říkám vám.“

„Jó, pane.“

Sable pod svým opálením zčervenal. „Víte, tohle nářečí není zrovna k popukání.“

Sluha neodpověděl. Zelené oči měl drzé a neklidné. Podíval se na mě, jako by čekal potlesk.

„Máte, koukám, trochu problém se služebnictvem,“ přidal jsem se na Sableovu stranu.

„Peter to myslí dobře, že jo, hochu?“ Jako kdyby chtěl předejít odpovědi, podíval se na mě s úsměvem, kterým zakrýval své rozpaky. „Co budete pít, Lew? Já si dám tonik.“

„Já taky.“

Sluha odešel.

„Tak co to zmizení?“ řekl jsem.

„Zmizení není možná správný slovo. Syn mojí klientky odešel z domova dobrovolně. Nesnažili se ho sledovat nebo přivést zpátky, aspoň ne několik let.“

„Proč ne?“

„Myslím, že s ním byli nespokojení taky jako on s nimi. Neschvalovali mu dívku, kterou si vzal. I když neschvalovali je slabé slovo. A byla tam i další jablka sváru. Jak byl ten rozpor vážný je vidět z toho, že se vzdal práva na dědictví velkého majetku.“

„Jmenuje se nějak nebo mu budeme říkat pan X?“

Sable vypadal dotčeně. Fyzicky ho zranilo, že musel tu informaci vyzradit. „Jmenují se Galtonovi. Syn se jmenuje nebo se jmenoval Anthony Galton. Zmizel roku 1936. Bylo mu tehdy dvacet dva, zrovna vyšel ze Stanfordu.“

„To už je dávno.“ Z místa, kde jsem seděl, to vypadalo jako v minulém století.

„Řekl jsem vám, že ta věc je skoro úplně beznadějná. Ale paní Galtonová chce svého syna najít. Sama může každý den umřít a cítí, že se potřebuje nějakým způsobem usmířit s minulostí.“

„Kdo říká, že umře?“

„Její doktor. Doktor Howell říká, že k tomu může dojít kdykoli.“

Do pokoje přiklusal sluha s cinkajícím podnosem. Předvedl svou užitečnost tím, že nám podal gin s tonikem. Všiml jsem si vytetované modré kotvy na hřbetu jeho ruky a zajímalo mě, jestli byl námořníkem. Nikdo si ho nemohl splést s vyškoleným sluhou. Na okraji skleničky, kterou mi podával, se držel půlměsíc staré rtěnky.

Když znovu odešel, řekl jsem:

„Mladý Galton se oženil předtím, než odešel?“

„Ano. Jeho žena způsobila v rodině okamžitě problémy. Čekala dítě.“

„A pak všichni tři zmizeli?“

„Jako kdyby se zem otevřela a spolkla je,“ řekl Sable dramaticky.

„Existují nějaké náznaky, že by došlo k zločinu?“

„Ne, aspoň pokud já vím. Tenkrát jsem s Galtonovými nebyl ve spojení. Chci požádat paní Galtonovou, aby vám sama vyprávěla o okolnostech synova odchodu. Přesně nevím, kolik toho chce ventilovat na veřejnost.“

„Je toho víc?“

„Věřím, že jo. Tak, na zdraví,“ řekl neradostně. Pití do sebe hodil ve stoje. „Než vás k ní zavedu, chci nějakou záruku, že pro nás můžete naplno pracovat tak dlouho, jak bude třeba.“

„Nemám teď žádný závazky. Jak moc chce, abych se tomu věnoval?“

„Co nejvíc, samozřejmě.“

„Možná byste měl spíš zkusit nějakou velkou organizaci.“

„Myslím, že ne. Znám vás a věřím, že se budete tou záležitostí zabývat s určitou uhlazeností. Nemůžu nechat zatemnit poslední dny paní Galtonové nějakým skandálem. Mým prvořadým zájmem v této záležitosti je ochrana rodinného jména.“

Sableův hlas se zachvěl dojetím, ale pochyboval jsem, že to mělo souvislost s nějakými hlubokými sympatiemi k rodině Galtonových. Dál se díval mimo mě nebo skrz mě, úzkostlivě, jako kdyby jeho skutečné zájmy ležely někde úplně jinde.

Jaké jsou jeho zájmy, jsem se trochu dovtípil, když jsme vycházeli ven. Zpoza banánovníku na dvoře vystoupila hezká blondýnka, asi o polovinu mladší než on. Na sobě měla džínsy a bílou košili, u krku rozhalenou. Pohybovala se kradmo, trochu neobratně, jako někdo, kdo vystupuje z úkrytu.

„Nazdar, Gordone,“ řekla pronikavým hlasem. „Fantastický, že tě tady potkávám.“

„Já tady bydlím, nebo ne?“

„Snad jo.“

Sable k ní mluvil opatrně, jako kdyby si všechny věty uspořádával v hlavě: „Alice, teď není čas se tím vším znova zabývat. Proč si myslíš, že jsem dneska ráno zůstal doma?“

„Hrozně mi to pomohlo. Kam myslíš, že teď půjdeš?“

„Ven.“

„Kam ven?“

„Nemáš právo mě takhle vyslýchat.“

„Ale mám.“

Stála před ním těžkopádně v úmyslně ošklivé pozici, jeden bok vystrčený, prsa deroucí se dopředu pod bílou košilí a zároveň špičatá a něžná. Zdálo se, že není opilá, ale oči se jí leskly rozhořčením a slzami. Oči měla velké a fialové a mohly být krásné. S tmavými kruhy pod nimi a silným nánosem očních stínů na vrchních víčkách vypadaly jako dvě zvětšující se modřiny.

„Kam odvádíte mýho manžela?“ řekla mi.

„To odvádí pan Sable mě. Je to pracovní záležitost.“

„Jakej druh práce, co? Čí práce?“

„Pochopitelně ne tvoje, drahá.“ Sable ji objal jednou rukou. „Pojď do svého pokoje. Pan Archer je soukromý detektiv a pracuje pro mě na jednom případě – s tebou to nemá nic společného.“

„Vsadím se, že jo.“ Vyškubla se mu a obrátila se zpátky na mě. „Co ode mě chcete? Není tu co zjistit. Sedím tady v tyhle márnici, nemám si tu s kým promluvit, nemám nic na práci. Kéž bych byla zase v Chicagu. Lidi v Chicagu mě mají rádi.“

„Tady tě mají lidi taky rádi.“ Sable ji trpělivě pozoroval a čekal, až její citový výbuch utichne.

„Lidi mě tady nenávidí. Nemůžu si ani ve vlastním domě poručit něco k pití.“

„Ráno ne.“

„Ty mě vůbec nemiluješ.“ Její vztek pomalu přecházel do sebelítosti. Změna vnitřního napětí jí vehnala slzy do očí. „Ani za mák se o mě nezajímáš.“

„Zajímám a moc. Proto nerad vidím, když se vrháš proti zdi. Pojď drahá, půjdeme dovnitř.“

Dotkl se jí v pase a ona tentokrát neodporovala. Jednou rukou ji držel a doprovázel ji kolem bazénu ke dveřím, které vedly na dvůr. Když za nimi zavíral dveře, úplně se o něho opírala.

Našel jsem cestu ven.

2

Sable mě nechal čekat půl hodiny. Z místa, kde jsem seděl ve svém autě, jsem zřetelně viděl Santa Teresu jako rozprostřenou mapu v poledním slunci. Bylo to staré, zastavěné město jako všude v Kalifornii. Zdálo se, že její budovy patří k jejím kopcům, že se s určitou jistotou opírají o minulost. Na rozdíl od nich byl Sableův dům živým strojem, tak novým, že sotva existoval.

Když vyšel, měl na sobě hnědý oblek s ohavným slabým červeným proužkem a nesl koženkovou aktovku. Jeho chování se změnilo tak, aby odpovídalo změně jeho oblečení. Bylo rozhodné, energické a nepřístupné.

Řídil jsem se jeho pokyny a jel jsem za jeho černým imperiálem do města a přes něj do starší obytné částí. Daleko od ulice, za vysokými zdmi nebo vytvarovanými živými ploty stály ohromné tradiční domy.

Arroyoský park byl hospodářským bojištěm, kde manažéři a odborníci spojovali svůj důvtip se svými příjmy. Lidé v ulici paní Galtonové nevěděli, že vůbec byla nějaká válka. Jejich otcové nebo dědové ji pro ně vyhráli, a jediné, s čím se museli vypořádat, byla smrt a daně.

Sable dal znamení, že odbočuje doleva. Projeli jsme mezi kamennými sloupy vrat, ve kterých bylo vyryto jméno Galton. Majestátní železná vrata budila dojem padací mříže. Když jsme procházeli kolem, sloužící, který sekal trávník sekačkou, se zastavil, aby si odhrnul vlasy z čela. Trávník měl inkoustovou barvu, která se používá k tisku sériových čísel na bankovkách. Byl dokonale hladký a měřil několik stovek metrů. V zelené dálce zářila bílá fasáda sídla ve španělském stylu.

Příjezdová cesta vedla bránou a kroutila se kolem domu až k postranní části. Zaparkoval jsem za chevroletem, který stavěl na odiv doktorovo povolání. Dál vzadu ve stínu velkého dubu hrály dvě dívky v šortkách badminton. Míček se mezi nimi míhal sem a tam neuvěřitelně rychle. Když se tmavovlasá dívka, která k nám byla otočená zády, nestrefila, řekla: „Sakra!“

„To chce klid,“ řekl Gordon Sable.

Otočila se jako tanečnice. Uviděl jsem, že to není dívka, ale žena s dívčí postavou. Pomalu rudla v obličeji. Své rozpaky zakryla přehnaným našpulením úst.

„Nejsem ve formě. Sheila mě nikdy neporazí.“

„Porazím!“ vykřikla dívka na druhé straně sítě. „Minulý týden jsem tě porazila třikrát. Dneska je to počtvrté.“

„Set ještě neskončil.“

„Ne, ale porazím tě.“ Sheilin hlas měl sílu, která moc neladila s jejím vzhledem. Byla velmi mladá, nebylo jí víc než osmnáct. Měla broskvově smetanovou pleť a měkké srní oči. Žena sebrala míček a hodila ho přes síť. Usilovně hrály dál, jako kdyby na hře hodně záleželo.

Černošská služebná v bílém čepci nás pustila do přijímacího pokoje. Z vysokého stropu visely jako obrovské černé chomáče uvadlých hroznů tepané železné lustry. Kolem stěn pod starými tmavými obrazy stál starobylý černý nábytek. Okna byla úzká a hluboko zasazená do tlustých stěn jako v nějakém středověkém hradu.

„Je s ní doktor Howell?“ zeptal se Sable služebné.

„Ano, pane, ale měl by každou chvíli odejít. Už je tu pěkně dlouho.“

„Neměla záchvat?“

„Ne, pane. Je to jenom pravidelná lékařská prohlídka.“

„Můžete mu říct, že bych s ním rád mluvil, než odejde?“

„Ano, pane.“

Okamžitě zmizela. Sable řekl neutrálním tónem, aniž by se na mě podíval: „Nebudu se za svou manželku omlouvat. Víte, jaké ženy jsou.“

„Hm.“ Opravdu jsem nechtěl, aby se mi svěřoval.

Kdybych to chtěl, stejně by se mi nesvěřil. „Existují jisté jihoamerické kmeny, které jeden den v měsíci ženy izolují. Zavřou je samotné do chatrče a nechají je být. Něco na tom je.“

„To bych řek.“

„Jste ženatý, Archere?“

„Jsem.“

„Tak víte, jak to vypadá. Chtějí, abyste s nimi byl pořád. Nechal jsem jachtingu. Nechal jsem golfu. Prakticky jsem přestal žít. A pořád je nespokojená. Co dělat s takovouhle ženou?“

Přestával jsem udílet rady. I když o ně lidé požádali, nedostávali je rádi. „Vy jste právník.“

Procházel jsem se po pokoji a díval se na obrazy na stěnách. Byly to hlavně obrazy uctívající předky, portréty španělských donů, dámy v krinolínách s obnaženým obrovským poprsím, důstojník z Občanské války v modré uniformě, několik pánů v šatech z minulého století s kyselými obličeji pod vousy. Obraz, který se mi líbil nejvíce, zobrazoval skupinu magnátů ve vysokých kloboucích sledujících jednoho z nich s buldočím obličejem, jak zatlouká zlatý bodec do železničního pražce. V pozadí stál buvol tvářící se podrážděně.

Služebná se vrátila s mužem v tvídových kalhotách. Sable ho představil jako doktora Howella. Byl to vysoký muž, asi padesátiletý, který vystupoval s neúmyslnou autoritou.

„Pan Archer je soukromý detektiv,“ řekl Sable. „Zmínila se paní Galtonová o tom, co zamýšlí?“

„Ano, zmínila.“ Doktor si prsty prohrábl šedé, nakrátko ostříhané vlasy. „Myslel jsem si, že ta celá věc s Tonym se už dávno skončila a zapomnělo se na ni. Kdo ji přesvědčil, aby to vytáhla zpátky na světlo?“

„Nikdo, pokud já vím. Byl to její vlastní nápad. Jak jí je, doktore?“

„Tak, jak se dá očekávat. Marii je přes sedmdesát. Má nemocné srdce. Má astma. To je nepředvídatelná kombinace.“

„Ale nehrozí náhlé nebezpečí?“

„Myslím, že ne. Nemůžu říct, co se stane, pokud bude vystavena šoku nebo strachu. A astma s tím souvisí.“

„Myslíte, že to je psychosomatické?“

„Somatopsychické, nazvěte to, jak chcete. V každém případě je to nemoc, na kterou působí každé rozrušení. Proto hrozně nerad vidím, když je Marie zase celá znepokojená kvůli svému ubohému synovi. Co si myslí, že tím získá?“

„Myslím, že citové uspokojení. Má pocit, že se k němu chovala špatně, a chce to napravit.“

„Copak není mrtvý? Měl jsem za to, že je zjištěno, že je úředně mrtvý.“

„Mohl by být. Před několika lety jsme vyhlásili oficiální pátrání. Tenkrát byl nezvěstný už čtrnáct let, což je dvakrát delší doba, než požaduje zákon, aby mohla vzniknout domněnka, že umřel. Ale paní Galtonová mi nedovolila, abych dal tuhle domněnku oficiálně potvrdit. Myslím, že pořád sní o tom, že se Anthony vrátí, aby si vyžádal své dědictví a všechno ostatní. Posledních několik týdnů je tím přímo posedlá.“

„Já bych nezacházel tak daleko,“ řekl doktor. „Stejně si myslím, že jí někdo nasadil brouka do hlavy, ale zajímalo by mě proč.“

„Koho máte na mysli?“

„Možná Cassie Hildrethovou. Má na Marii velký vliv. A když mluvíme o snech, ona jich měla několik, když byla dítě. Chodila pořád za Tonym, jako kdyby byl světlem světa. Ale to on zdaleka nebyl, jak víte.“ Howellův úsměv byl jednostranný a zachmuřený.

„To je pro mě novina. Promluvím se slečnou Hildrethovou.“

„Je to jenom moje čistá spekulace, chápejte mě. Myslím si, že by se tomu měla přičítat co nejmenší váha.“

„Snažím se tomu nepřičítat velkou váhu. Na druhé straně to nemůžu úplně přehlédnout.“

„Ne, ale bylo by dobré, kdybyste to zatím nechal být a nedocházel k žádnému určitému výsledku, dokud ji nezačne zajímat něco jiného.“ Do svého chytrého pohledu zahrnul i mě. „Rozumíte mi?“

„Naprosto vám rozumím,“ řekl jsem. „Pouze něco předstírejte, ale doopravdy nic nevyšetřujte. Není to pěkně drahá léčba?“

„Ona si ji může dovolit, jestli vás trápí tohle. Marie dostává měsíčně víc peněz, než utratí za celý rok.“ Chvíli se na mě v tichosti díval a hladil si špičku nosu. „Nemyslím tím, že byste neměl dělat svou práci. Na nikom bych nežádal, aby zanedbával práci, za kterou je placený. Ale pokud zjistíte něco, co by mohlo paní Galtonovou rozrušit –“

Sable rychle řekl: „Už jsem to s Archerem probral. O všem bude informovat mě. Myslím, že víte, že se můžete spolehnout na moji diskrétnost.“

„Vím, že můžu.“

Sableův obličej se nepatrně změnil. Oční víčka se mu zachvěla, jako kdyby se bál rány, a těžce mu dál zakrývala ostražité oči. Na muže jeho věku a finančních poměrů byl lehce zranitelný.

Řekl jsem doktorovi: „Znal jste Anthonyho Galtona?“

„Trochu.“

„Co to bylo za člověka?“

Howell se podíval na služebnou, která ještě čekala ve dveřích. Zachytila jeho pohled a zmizela. Howell ztišil hlas:

„Tony byl hejsek. Myslím jak v biologickém, tak sociologickém slova smyslu. Nezdědil vlastnosti Galtonů. Naprosto opovrhoval jakýmkoli obchodováním. Říkával, že chce být spisovatelem, ale nikdy jsem neviděl, že by měl k tomu talent. Opravdu dobrý byl v pití a smilnění. Myslím, že byl v San Francisku ve spojení s hodně drsnou partou. Vždycky jsem věřil, že ho jeden z nich zabil kvůli penězům a hodil ho do zálivu.“

„Naznačovalo tomu něco?“

„Ne, pokud vím. Ale San Francisko bylo ve třicátých letech nebezpečným místem pro kluka, který si tam pohrával. Muselo mu dát asi hodně práce, než objevil dívku, kterou si vzal.“

„Znal jste ji, že jo?“ řekl Sable.

„Prohlížel jsem ji. Jeho matka ji ke mně poslala a já jsem ji prohlížel.“

„Byla tady ve městě?“ řekl jsem.

„Krátce. Tony ji přivezl domů v týdnu, kdy si ji vzal. Nevěřím, že si myslel, že ji rodina přijme. Spíš je chtěl provokovat. Pokud měl tohle v úmyslu, skvěle se mu to povedlo.“

„Co s tou dívkou bylo?“

„Běžná věc – byla v sedmém měsíci.“

„A říkáte, že se zrovna vzali?“

„Přesně tak. Ulovila ho. Trochu jsem s ní mluvil a vsadím se, že ji sbalil přímo na ulici. Bylo to dost malé stvoření, i přes velké bříško, a měla těžký život. Na stehnech a zadku měla jizvy. Nic mi nevysvětlovala, ale bylo zřejmé, že ji někdo zmlátil a ne jednou.“ Při té vzpomínce naskákaly doktorovi na tvářích červené fleky.

Ve dveřích za ním se objevila dívka se srnčíma očima z badmintonu. Její tělo vypadalo jako zrající ovoce, jen částečně zakryté tričkem bez rukávů a srolovanými šortkami. Zářila zdravou krásou, ale ústa měla netrpělivá.

„Tati? Jak ještě dlouho?“

Když ji uviděl, ještě víc zrudnul. „Stáhni si ty kalhoty, Sheilo.“

„To nejsou kalhoty.“

„Ať je to cokoliv, stáhni si je dolů.“

„A proč?“

„Protože ti to říkám.“

„Mohl bys mi to aspoň říct o samotě? Jak dlouho budu ještě čekat?“

„Myslel jsem, že chceš předčítat tetě Marii.“

„Ne, nechci.“

„Slíbila jsi to.“

„Tys to slíbil za mě. Já jsem hrála badminton s Cassie a to pro dnešek stačí.“

Odešla a záměrně kroutila boky. Howell se zadíval na své hodinky, jako kdyby byly zdrojem všech jeho problémů. „Musím už jít. Mám ještě pár návštěv.“

„Můžete mi popsat jeho ženu?“ řekl jsem. „Nebo říct, jak se jmenovala?“

„Na její jméno si nevzpomínám. Pokud jde o vzhled, byla to malá modrooká brunetka, i přes svůj stav spíš hubená. Paní Galtonová – ne, když o tom přemýšlím, na tu dívku se jí nezeptám, pokud to sama nezačne.“

Doktor se otočil ke dveřím, ale Sable ho zadržel: „Může ji pan Archer vyslechnout? Myslím tím, jestli to nebude zátěž pro její srdce nebo to nezpůsobí astmatický záchvat?“

„To nemůžu zaručit. Ale vážně, jestli myslí na Tonyho, měla by o něm mluvit. Je to lepší než sedět a přemýšlet o tom. Nashledanou, pane Archere, rád jsem vás poznal. Nashle, Sable.“

Služebná zavedla Sablea a mě do obývacího pokoje ve druhém patře, kde čekala paní Galtonová. V pokoji voněly léky a panovala tam tajemná nemocniční atmosféra. Okna byla částečně zatažena těžkými závěsy. Paní Galtonová odpočívala v pološeru na lehátku s plédem přes kolena.

Byla oblečená, na uvadlém hrdle měla něco bílého a nařaseného, šedou hlavu držela rovně jako pravítko. Hlas měla ostrý, ale překvapivě zvučný. Zdálo se, že hlas udržuje všechnu zbývající sílu její osobnosti:

„Nechal jste mě čekat, Gordone. Už je skoro čas na oběd. Čekala jsem vás, než přišel doktor Howell.“

„Moc se omlouvám, paní Galtonová. Zdržel jsem se doma.“

„Neomlouvejte se. Nesnáším omluvy, ve skutečnosti to jsou jenom další nároky na lidskou trpělivost.“ Stočila na něho zářivý pohled. „Zase vás zlobila ta vaše manželka?“

„Ne, nic takového.“

„Dobrá. Znáte můj názor, pokud jde o rozvody. Na druhé straně jste měl poslechnout a neženit se s ní. Muž, který čeká na svatbu až skoro do padesáti, by na ni měl přestat pomýšlet. Když jsem se provdala za pana Galtona, táhlo mu už na padesát. Kvůli tomu musím už skoro dvacet let snášet vdovský stav.“

„Bylo to těžké, já vím,“ řekl Sable soucitně.

Služebná vyšla z pokoje. Paní ji zavolala nazpátek.: „Počkej chvíli. Řekni slečně Hildrethové, aby mi přinesla oběd sama. Může mi sem nahoru donést sendvič a najíst se tu se mnou, jestli bude chtít.“

„Ano. Paní Galtonová.“

Stará dáma nám pokynula do křesel stojících po obou stranách jejího lehátka a podívala se na mě. Její pohled byl zářivý a ostražitý, tak nějak nelidský, jako pohled ptáka. Dívala se na mě, jako kdybych patřil k úplně jinému druhu:

„Je tohle ten muž, který mi bude hledat mého marnotratného syna?“

„Ano, to je pan Archer.“

„Pokusím se o to,“ vzpomněl jsem si na doktorovu radu. „Nemůžu vám slíbit nic určitého. Váš syn je nezvěstný už dlouhou dobu.“

„Jsem si toho vědoma lépe než vy, mladý muži. Naposledy jsem spatřila Anthonyho jedenáctého října 1936. Rozešli jsme se v hořké zlosti a nenávistí. Od té doby jsem žila s touhle zlostí a nenávistí, a rozežíralo mi to srdce. Ale s tím nemůžu umřít. Chci Anthonyho zase vidět a mluvit s ním. Chci mu odpustit. Chci, aby odpustil on mně.“

Z jejího hlasu zazníval hluboký cit. Nepochyboval jsem, že ten cit je částečně upřímný. Ale přesto na něm bylo něco falešného. Podezříval jsem ji, že si pohrávala se svými city tak dlouho, až z nich žádný nebyl opravdový.

„Aby vám on odpustil?“ řekl jsem.

„Za to, jak jsem se k němu chovala. Byl to mladý blázen a udělal několik hrozných chyb, ale žádná z nich neopravňovala pana Galtona ani mě k tomu, abychom ho zapudili. Udělali jsme hanebnou věc a já ji chci napravit, pokud není pozdě. Jestli má ještě tu svou malou ženu, jsem ochotná ji přijmout. Dovoluju vám, abyste mu to řekl. Než umřu, chci vidět svého vnuka.“

Podíval jsem se na Sablea. Trochu potřásl hlavou, jakoby na omluvu. Jeho klientka trochu ztrácela souvislosti, ale dokázala rychle porozumět, alespoň ostatním lidem:

„Vím, co si oba myslíte. Myslíte si, že je Anthony mrtvý. Kdyby byl mrtvý, věděla bych o tom.“ Ruka jí mimoděk sjela po plochém hedvábném povrchu prsou. „Je to můj jediný syn. Musí být naživu a musí někde být. Ve vesmíru se nemůže nic jen tak ztratit.“

Kromě lidských bytostí, pomyslel jsem si. „Udělám, co budu moci, paní Galtonová. V jedné nebo ve dvou věcech mi můžete pomoci. Řekněte mi jména jeho přátel z doby, kdy zmizel.“

„Nikdy jsem jeho přátele neznala.“

„Na škole musel mít nějaké přátele. Copak nechodil do Stanfordu?“

„Rok před koncem odtamtud odešel. Ani nečekal, až dostuduje. Žádný jeho spolužák stejně nevěděl, co se s ním stalo. Jeho otec je tehdy všechny obešel.“

„Kde váš syn žil, když odešel ze školy?“

„V bytě v chudinské čtvrti San Franciska. S tou ženou.“

„Máte adresu?“

„Myslím, že ji někde mít budu. Řeknu slečně Hildrethové, aby se po ní podívala.“

„To je stejně jenom začátek. Když odtud se svou ženou odešel, chtěli se vrátit do San Franciska?“

„Netuším. Než odešli, neviděla jsem je.“

„Rozuměl jsem tomu tak, že k vám přijeli na návštěvu.“

„Ano, ale nezůstali tu ani přes noc.“

„Nejvíc by pomohlo,“ řekl jsem opatrně, „kdybyste mi mohla říct přesné okolnosti jejich návštěvy a jejich odchodu. Cokoli váš syn řekl o svých plánech, cokoli řekla ta dívka, cokoli si o ní pamatujete. Pamatujete si její jméno?“

„Říkal jí Teddy. Netuším, jestli to bylo její jméno nebo ne. Mluvili jsme spolu hrozně málo. Nemůžu si vzpomenout, o čem se mluvilo. Atmosféra byla nepříjemná a měla jsem z toho špatný pocit. To z ní jsem měla špatný pocit. Bylo tak zřejmé, že je to laciná, malá vypočítavá holka.“

„Jak jste to poznala?“

„Mám oči a uši.“ V podtónech hlasu jí začala zaznívat zlost. „Byla oblečená a namalovaná jako ženská z ulice, a když otevřela pusu – prostě mluvila jako z ulice. Sprostě vtipkovala o dítěti, které čekala, a o tom, jak“ – hlas se jí téměř ztratil – „se do ní dostalo. Neměla k sobě žádnou úctu, neměla žádnou morální úroveň. Ta dívka mého syna zničila.“

Zapomněla na všechnu svou naději na usmíření. Rozzlobené pískání v její hlavě bylo jako vítr ve zbořeném domě. Sable se na ni rozrušeně díval, ale mlčel.

„Zničila ho?“ řekl jsem.

„Zničila ho morálně. Ovládala ho jako ďábel. Můj syn by nikdy peníze nevzal, kdyby ho nebyla učarovala. Vím to naprosto určitě.“

Sable se v křeslo naklonil. „O kterých penězích mluvíte?“

„O penězích, které Anthony ukradl svému otci. Copak jsem vám to neřekla, Gordone? Myslím, že ne. Neřekla jsem to nikomu, vždycky jsem se tak styděla.“ Pozvedla ruce a pak je položila do klína. „Ale teď mu to chci odpustit.“

„O kolik se jednalo?“ řekl jsem.

„Nevím to úplně přesně. O několik tisíc dolarů. Od té doby, co se banky zavíraly, měl pan Galton ve zvyku nechávat si nějakou hotovost na náhlé výdaje.“

„Kde si peníze nechával?“

„Ve svém vlastním sejfu v pracovně. Heslo bylo na kousku papíru přilepeném na straně zásuvky jeho stolu. Anthony ho tam musel najít a použít k otevření sejfu. Vzal odtud všechno, všechny peníze a dokonce i nějaké šperky, které jsem tam měla.“

„Jste si jistá, že to vzal on?“

„Naneštěstí ano. Zmizelo to ve stejné době jako on. Proto se schoval a nikdy se k nám nevrátil.“

Sableův zachmuřený pohled se prohloubil. Myslel pravděpodobně na stejnou věc jako já: že několik tisíc dolarů v hotovosti, v chatrčích San Franciska, v hluboké krizi, velmi pravděpodobně otevřelo cestu zapomnění.

Ale nemohli jsme to říct nahlas. Šlo o její peníze, její astma a její srdce. Paní Galtonová žila trochu vzdáleně od reality. Asi to tak bylo správné.

„Máte nějakou fotku svého syna z doby před zmizením?“

„Myslím, že mám. Řeknu Cassii, ať se podívá. Měla by brzy přijít.“

„Můžete mi mezitím dát nějaké další informace? Hlavně o tom, kam váš syn mohl jít, koho kde mohl navštívit.“

„Od té doby, co odešel z univerzity, nevím o jeho životě nic. Izoloval se od slušné společnosti. Byl zatvrzele odhodlaný klesnout na společenském žebříčku, společensky se degradovat. Bojím se, že můj syn měl „nostalgia de la boue“ – nostalgii po společenském bahnu. Snažil se to zakrýt nesmyslnými řečmi o tom, že znovu navazuje kontakt se zemí, že se stává básníkem lidu a podobnými hloupostmi. Opravdu se zajímal o špínu kvůli špíně samé. Vychovávala jsem ho k čistotě myšlenek a přání, ale nějak – nějak ho začaly fascinovat věci, které poskvrňují. A ty ho poskvrnily.“

Hlučně dýchala. Roztřásla se a voskovými prsty škrábala po plédu, který jí zakrýval kolena.

Sable se k ní starostlivě naklonil. „Nesmíte se rozrušovat, paní Galtonová, už to všechno dávno skončilo.“

„Všechno to neskončilo. Chci Anthonyho zpátky. Nemám nikoho. Nemám nic. Byl mi ukradený.“

„Přivedem ho zpátky, jestli to je v lidských silách.“

„Ano, vím, že mi ho přivedete, Gordone.“ Nálada se jí změnila, hlavu naklonila k Sableovu ramenu, jako by se o něho chtěla opřít. Mluvila jako malá holčička zrazená časem a ztrátou, blednoucími vlasy a vráskami a strachem ze smrti: „Jsem bláznivá, rozzlobená stará ženská. Jste na mě vždycky tak hodný. Anthony na mě bude taky hodný, až se vrátí, že ano? I přes to všechno, co jsem proti němu řekla, to byl můj chlapeček. Na svou ubohou matku byl vždycky hodný a zase bude.“

Odříkávala obřad naděje. Kdyby ho pronášela dost často, musela by se její naděje splnit.

„Určitě bude, paní Galtonová.“

Sable vstal a stiskl jí ruku. Muže, kteří se až moc namáhali kvůli bohatým, nebo dokonce i chudým starým dámám, jsem vždycky trochu podezříval. Ale tohle byla jen součást jeho profese.

„Mám hlad,“ řekla. „Chci oběd. Co se děje dole?“

Napůl vyskočila ze své dlouhé lenošky a stiskla tlačítko zvonku na stole vedle sebe. Držela prst na zvonku, dokud jí oběd nepřinesli. Trvalo to pět minut.

3

Oběd přinesla na zakrytém podnosu žena, kterou jsem viděl na badmintonovém kurtu. Převlékla se do jednoduchých plátěných šatů, které úspěšně zakrývaly, když už ne její pěkné hnědé nohy, alespoň její postavu. Její modré oči byly ve střehu.

„Nechala jsi mě čekat, Cassie,“ řekla stará žena. „Co jsi, proboha, dělala?“

„Připravovala ti jídlo. Předtím jsem trochu hrála badminton se Sheilou Howellovou.“

„To jsem si mohla myslet, že se vy dvě budete bavit, zatímco já tady budu vysedávat a hladovět.“

„Ale jdi, nebude to tak hrozné.“

„To ty nemůžeš vědět. Nejsi můj doktor. Zeptej se Augusta Howella a on ti řekne, jak je důležité, abych se najedla.“

„Promiň, teto Marie. Myslela jsem, že nebudeš chtít, abych tě vyrušovala, když tu máš návštěvu.“

Stála uprostřed dveří a pořád držela před sebou podnos jako ochranný štít. Nebyla mladá: zblízka jsem viděl v jejím obličeji rysy čtyřicátnice a v modrých očích zkušenost odpovídající jejímu věku. Ale chovala se s pubertálními rozpaky, znehybněná pocity, které nedokázala vyjádřit.

„Dobrá, nemusíš tam stát jako figurína.“

Cassie se náhle pohnula. Položila podnos na stůl a odkryla jídlo. Jídla tam bylo hodně. Paní Galtonová začala nabírat vidličkou salát. Pohyby jejích rukou a čelistí byly rychlé a mechanické. O nás tři, kteří jsme ji pozorovali, se nestarala. Sable a já jsme ustoupili do chodby a z ní až na začátek schodů, které se stáčely ve velkolepém oblouku dolů do vstupní haly. Sable se opřel o železnou balustrádu a zapálil si cigaretu.

„Tak, Lewi, co si myslíte?“

Než jsem odpověděl, zapálil jsem si cigaretu i já. „Myslím, že to je ztráta času a peněz.“

„To jsem vám říkal.“

„Ale i tak chcete, abych se do toho dal?“

„Nevidím jiný způsob, jak se s tím vypořádat, nebo jak se vypořádal s ní.“

„Dá se věřit její pamětí? Zdá se, že oživuje minulost. Starým lidem se často plete to, co se opravdu stalo. Například ta historka o penězích, které ukradl. Věříte tomu?“

„Nikdy jsem nezažil, že by lhala. A opravdu pochybuju, že je tak zmatená, jak působí. Ráda hraje divadlo. Je to jediné vzrušení, které jí zbylo.“

„Kolik jí je?“

„Myslím, že sedmdesát tři.“

„To není tak stará. A co její syn?“

„Bude mu asi čtyřiačtyřicet, pokud je mezi živými.“

„Nevypadá to, že by si to uvědomovala. Mluví o něm, jako kdyby byl pořád malý kluk. Jak dlouho už sedí v tomhle pokoji?“

„Od té doby co ji znám. Deset let. Občas, když má dobrý den, dovolí slečně Hildrethové, aby ji vzala na projížďku. To ji ale moc nerozptýlí. Je to obvykle jen rychlý výlet na hřbitov, kde je pochovaný její manžel. Umřel brzy po tom, co Anthony odešel. To ho, podle paní Galtonové, zabilo. Slečna Hildrethová říká, že umřel na trombózu.“

„Je slečna Hildrethová příbuzná?“

„Vzdálená, z druhého nebo třetího kolena. Cassie zná rodinu odjakživa a žila s paní Galtonovou už před válkou. Doufám, že vám může říct něco určitějšího, abyste mohl pokračovat.“

„Můžu toho využít.“

Někde zazvonil pronikavě telefon. Cassie Hildrethová vyšla z pokoje paní Galtonové a energicky k nám zamířila. „Máte telefon. Je to paní Sableová.“

„Co chce?“

„To neřekla, ale připadá mi rozrušená.“

„To je pořád.“

„Můžete si to vzít dole, jestli chcete. Pod schodištěm je ještě jedna linka.“

„Já vím. Vezmu si to.“ Sable se k ní choval příkře jako ke služce. „Mimochodem, tohle je pan Archer. Chce se vás na něco zeptat.“

„Hned teď?“

„Jestli máte chviličku,“ řekl jsem. „Paní Galtonová myslela, že byste mi mohla dát nějaké fotky a možná i pár informací.“

„Fotky Tonyho?“

„Jestli je máte.“

„Schovávám je pro paní Galtonovou. Ráda si je prohlíží, když má špatnou náladu.“

„Vy pro ni pracujete, že?“

„Jestli tomu chcete říkat práce. Jsem placenou společnicí.“

„Tomu říkám práce.“

Naše oči se setkaly. Její měly barvu tmavomodrého oceánu. V jejich hlubinách se zatřepotala ploutev nespokojeností, ale poslušně řekla: „Není tak špatná. Dneska není v nejlepší náladě. Je to pro ni těžké takhle se prohrabovat minulostí.“

„Proč to dělá?“

„Před nedávnem se vážně vylekala. Srdce jí skoro přestalo pracovat. Museli ji připojit na kyslík. Chce se usmířit s Tonym. Víte, chovala se k němu špatně.“

„V jakém směru špatně?“

„Nechtěla, aby žil svůj vlastní život, jak se říká. Pokusila se ho mít jenom pro sebe, jako – svůj majetek. Ale radši bych s tím neměla začínat.“

Cassie Hildrethová se kousla do rtu. Vzpomněl jsem si, co říkal doktor o jejím vztahu k Tonymu. Zdálo se, že se celá domácnost točí kolem pohřešovaného muže, jako by zmizel teprve včera.

Pod schody bylo slyšet rychlé kroky. Naklonil jsem se přes balustrádu a uviděl jsem Sablea, jak trhnutím otevřel domovní dveře. Ty se za ním s prásknutím zavřely.

„Kam jde?“

„Nejspíš domů. Ta jeho žena –“ Váhala a srovnávala si konec věty v hlavě. „Pořád dělá něco nepředvídatelného. Jestli chcete vidět ty fotky, jsou v mém pokoji.“

Její pokoj byl vedle obývacího pokoje paní Galtonové. Odemkla ho patentním klíčem. Kromě velikosti, tvaru a vznosného stropu neměl pokoj se zbytkem domu nic společného. Nábytek byl moderní, na stěnách visely reprodukce Paula Kleea, na policích ležely nové romány. Ošklivá okna byla zamaskována režnými závěsy. V jednom rohu stála za dřevěnou přepážkou úzká postel.

Cassie Hildrethová vešla do komůrky a vynořila se se svazkem fotografií v ruce.

„Nejdřív mi ukažte ty nejvěrnější podobizny.“

Začala se jimi prohrabávat, hubený obličej měla soustředěný, a podala mi portrét focený v ateliéru. Anthony Galton býval hezký chlapec. Stál jsem a snažil se vrýt si jeho rysy do paměti. Světlé oči posazené daleko od sebe, nad nimi se klenulo inteligentní obočí, krátký rovný nos, malá ústa s trochu plnými rty, kulatá dívčí brada. Chybějícím rysem byl charakter neboli osobnost, která by držela všechny rysy pohromadě. Jedinou stopou osobnosti byl jednostranný úsměv. Zdálo se, že říká: k čertu s vámi. Nebo možná k čertu se mnou.

„To je jeho promoční fotka,“ řekla Cassie.

„Myslel jsem, že univerzitu nikdy nedokončil.“

„Nedokončil. Fotili se, ještě než odešel.“

„Proč nedostudoval?“

„Nechtěl dopřát svému otci to potěšení. Nebo své matce. I Donutili ho studovat strojní inženýrství, což byla poslední věc, o kterou se Tony zajímal. Čtyři roky to vydržel, ale nakonec to odmítl dokončit.“

„Propadnul?“

„Proboha, to ne. Tony byl hrozně chytrý. Někteří jeho profesoři si mysleli, že je vynikající.“

„Ale ne ve strojnictví?“

„Když se mu zachtělo, neexistovalo nic, co by nedokázal. Skutečně se však zajímal o literaturu. Chtěl být spisovatelem.“

„Připadá mi, že jste ho znala dobře.“

„Samozřejmě. Tehdy jsem s Galtonovými nebydlela, ale paní Galtonovou jsem navštěvovala často, když byl Tony na prázdninách. Povídal si se mnou. Býval to skvělý společník.“

„Popište mi ho, prosím.“

„Ale zrovna jste viděl jeho fotku. A tady jsou další.“

„Podívám se na ně za chvíli. Teď chci, abyste mi o něm vyprávěla.“

„Když chcete, pokusím se.“ Zavřela oči. Tvář se jí vyhladila, jako kdyby se z ní vymazala všechna léta: „Byl to krásný muž. Tělo měl pěkně rostlé, štíhlé, ale silné. Hlavu měl krásně posazenou na krku a měl jemné, světlé kudrliny.“ Otevřela oči. „Viděl jste někdy obraz Herma?“ Pocítil jsem trochu rozpaky nejen proto, že jsem ho neviděl. Její popis Tonyho působil jako vášnivé přiznání. Něco takového jsem nečekal. Její pohnutí připomínalo vznícení ve skříňce plné starých nadějí.

„Ne,“ řekl jsem. „Jakou barvu měly jeho oči?“

„Šedé. Krásně měkce šedé. Měl oči básníka.“

„Aha. Byla jste do něho zamilovaná?“

Poděšeně se na mě podívala. „Doufám, že nečekáte, že vám na tohle odpovím.“

„Právě jste odpověděla. Říkala jste, že si s vámi povídal. Mluvil někdy o svých plánech do budoucna?“

„Jenom obecně. Chtěl odejít a psát.“

„Odejít kam?“

„Myslím, že někam, kde je ticho a klid.“

„Pryč ze země?“

„O tom pochybuju. Tony emigraci neschvaloval. Vždycky říkal, že se chce přiblížit Americe. Uvědomte si, že to bylo v době krize. Byl pro práva pracující třídy.“

„Byl radikál?“

„Myslím, že byste ho tak nazval. Ale nebyl komunista, jestli myslíte tohle. Měl pocit, že ho peníze izolují od života. Tony nenáviděl společenské snobství – to byl jeden z důvodů, proč byl na univerzitě tak nešťastný. Často říkal, že chce žít jako obyčejní lidé, ztratit se v masách.“

„Vypadá to, že se mu zrovna tohle podařilo. Mluvil s vámi někdy o své ženě?“

„Nikdy. Ani jsem nevěděla, že se oženil nebo že se chtěl oženit.“ Byla velmi v rozpacích. Nevěděla, co udělat s obličejem, a tak se pokusila o úsměv. Zuby mezi jejími pootevřenými rty vypadaly jako bílá kost viditelná v ráně.

Jako by chtěla odvést od sebe moji pozornost, vrazila mi do rukou další fotografie. Většinou to byly záběry Tonyho Galtona na koni nebo jak sedí v plavkách na skále, jak drží tenisovou raketu s vítězoslavným úšklebkem na tváři. Z obrázků a z toho, co lidé říkali, jsem měl dojem, že ten chlapec všechno předstíral. Dělal radostná gesta, ale zůstával ukrytý, dokonce i před fotoaparátem. Začínal jsem chápat způsob myšlení, které ho nutilo k tomu, aby se ztratil.

„Co rád dělal?“

„Rád psal. Četl a psal.“

„A kromě toho? Tenis? Plavání?“

„To ne. Tony neměl sportování rád. Posmíval se mi, že sportuju.“

„A co víno a ženy? Doktor Howell říkal, že byl docela playboy.“

„Doktor Howell mu nikdy nerozuměl,“ řekla. „Tony se se ženami stýkal a myslím, že i pil, ale z jiných důvodů než si vy myslíte.“

„Tohle vám řekl?“

„Ano a je to pravda. Praktikoval Rimbaudovu teorii znásilnění smyslů. Myslel, že když získá všechny možné pozoruhodné zážitky, bude z něho dobrý básník, jako z Rimbauda.“ Uviděla můj nechápavý pohled a dodala „Arthur Rimbaud byl francouzský básník. On a Charles Baudelaire byli Tonyho největší idoly.“

„Aha.“ Odběhli jsme od tématu a dostali se do sfér, kde se cítím ztracený. „Setkala jste se někdy s nějakou jeho ženou?“

„To ne.“ Vypadala, že ji ten dotaz šokoval. „Nikdy sem žádnou nepřivedl.“

„Svou manželku domů přivedl.“

„Ano, já vím, když se to stalo, byla jsem ve škole.“

„Když se stalo co?“

„Velký výbuch,“ řekla. „Pan Galton mu řekl, že už nikdy nepřekročí práh jeho domu. Byl to velmi upjatý a drsný otec. A Tony už práh jeho domu nikdy nepřekročil.“

„Takže to bylo v říjnu 1936. Viděla jste Tonyho někdy potom?“

„Nikdy. Byla jsem ve škole na východě.“

„Nikdy vám nenapsal?“

Vypadalo to, že řekne „ne“, ale pak se opravila. „Dostala jsem od něho krátkou zprávu, někdy během zimy. Muselo to být před Vánocemi, protože jsem ji dostala ve škole a po prázdninách jsem se už nevrátila. Myslím, že to přišlo někdy na začátku prosince.“

„Co psal?“

„Nic určitého. Jenom, že se má dobře a že pronikl do tisku. Jeden malý časopis v San Francisku mu přijal jeho báseň. Poslal mi ji ve zvláštní obálce. Schovala jsem si ji, jestli ji chcete vidět.“

Měla ji schovanou v konopné obálce na nejvyšší polici v knihovně. Časopis malý, rozmazaně tištěný na nekvalitním papíře. Jmenoval se Chisel. Podala mi ho otevřený na prostřední straně. Četl jsem:

LUNA, John Brown

Její ňadra

jsou bílá pěna,

kde racci spočinou,

však klid nenaleznou.

Její oči

jsou zelené hlubiny,

kde vlny se zdvíhají

a bouře usínají.

Já, námořník,

mám strach,

když přít se začnou

vody s oblohou.

Neboť jí srdce zdivočí,

když moře vyskočí.

Zvedne se, odchází

a mě nechá spát.

„Napsal to Tony Galton? Je to podepsané John Brown.“

„Takhle se podepisoval. Své rodinné jméno by nepoužil. Jméno John Brown pro něj mělo zvláštní význam. Měl svou teorii, že země prochází další občanskou válkou – válkou mezi bohatými a chudými. Chudé přirovnával k černochům a chtěl pro ně udělat to, co udělal pro černochy John Brown. Vyvést je z otroctví – v duchovním smyslu, samozřejmě. Tony nevěřil v násilí.“

„Chápu,“ řekl jsem, přestože mi to připadalo divné. „Odkud ten dopis poslal?“

„Časopis vyšel v San Francisku a Tony odtamtud dopis poslal.“

„To byla jediná zpráva, kterou jste od něho dostala?“

„Jediná.“

„Můžu si ty fotky a ten časopis nechat? Pokusím se je přinést nazpátek.“

„Když vám pomůžou Tonyho najít.“

„Pochopil jsem, že se odstěhoval do San Franciska. Máte jeho poslední adresu?“

„Měla jsem ji, ale nemá cenu tam jezdit.“

„Proč ne?“

„Protože jsem tam byla rok potom, co odešel. Byl to ošklivý činžák a byl určen k demolici. Zbourali ho.“

„Snažila jste se ho dál hledat?“

„Chtěla jsem, ale bála jsem se. Bylo mi teprve sedmnáct.“

„Proč jste se nevrátila do školy, Cassie?“

„Nechtěla jsem. Panu Galtonovi nebylo dobře a teta Maria mě poprosila, abych s ní zůstala. To ona mě do školy posílala, takže jsem nemohla dost dobře odmítnout.“

„A od té doby jste tady?“

„Ano.“ Vyrazila s povzdechem.

Jakoby v pravý okamžik zvýšila za zdí paní Galtonová hlas: „Cassie! Cassie! Jsi tam? Co tam děláš?“

„Radši půjdu;“ řekla Cassie.

Zamkla dveře svého útočiště a šla s hlavou skloněnou. Já bych se, po dvaceti tak zbytečných letech, plazil.

4

Na schodech jsem potkal doktorovu dceru. Opatrně se na mě usmála. „To vy jste ten detektiv?“

„To jsem já. Jmenuju se Archer.“

„Já jsem Sheila Howellová. Myslíte, že jí ho můžete najít?“

„Můžu to zkusit, slečno Howellová.“

„To nezní moc nadějně.“

„Nemyslel jsem to tak.“

„Ale uděláte, co bude ve vašich silách, že?“

„Je to pro vás důležité? Jste moc mladá na to, abyste Anthonyho Galtona znala.“

„Je to důležité pro tetu Marii.“ V přívalu citu dodala: „Potřebuje někoho, kdo by ji miloval. Já se o to snažím, opravdu, ale prostě to nedokážu.“

„Je to vaše příbuzná?“

„Ne tak úplně. Je moje kmotra. Říkám jí teto, protože to po mě chce. Ale nikdy jsem jí nedokázala mít ráda jako tetu.“

„Dovedu si představit, jak to ztěžuje.“

„Ona to tak nemyslí, ale jednoduše neví, jak se chovat k lidem. Už dlouho se všechno řídí podle ní.“ Dívka se začervenala a stiskla rty. „Nechci být kritická. Určitě si myslíte, že jsem hrozná, když tu o ní takhle mluvím. Doopravdy jí přeju to nejlepší, i přesto, co si táta myslí. A když po mně chce, abych jí předčítala Pendennis, udělám to.“

„To je dobře. Chtěl jsem si zavolat. Je tu někde blízko telefon?“

Ukázala mi telefon pod schody. Byl to starý nástěnný telefon, který se nikdo neobtěžoval vyměnit za moderní. Telefonní seznam Santa Teresy ležel na stolku pod ním. Vyhledal jsem Sableovo číslo.

Nechal telefon dlouho vyzvánět. Nakonec jsem uslyšel, že na druhém konci linky někdo zvedl sluchátko. Po další chvilce jsem uslyšel jeho hlas. Sotva jsem ho poznal. Měl zastřený hlas, téměř jako by plakal:

„Tady Gordon Sable.“

„Tady Archer. Odjel jste, než jsme se stačili konečně dohodnout. V případě, jako je tenhle, potřebuju zálohu a peníze na útratu, aspoň tři stovky.“

Něco klaplo a pak na drátě něco zašumělo. Někdo vytáčel číslo. Ženský hlas řekl: „Chci spojit s policií.“

„Polož to,“ řekl Sable.

„Volám policii.“ Byl to hlas jeho ženy, hystericky pronikavý. „Už jsem ji zavolal. Teď to polož. Telefonuju.“ Sluchátko tápavě zapadlo na místo. Řekl jsem: „Jste tam ještě, Sable?“

„Ano. Došlo tu k nehodě, jak jste určitě pochopil.“ Zarazil se. Slyšel jsem ho, jak dýchá. „Stalo se něco paní Sableové?“

„Ne, i když je hrozně rozrušená. Mého sluhu Petera někdo pobodal. Bojím se, že je mrtvý.“

„Kdo ho pobodal?“

„To není jasné. Z manželky nemůžu nic dostat. Nejspíš přišel ke dveřím nějaký zabiják. Když Peter otevřel, bodnul ho.“

„Chcete, abych tam přijel?“

„Když myslíte, že to k něčemu bude? Peterovi už není pomoci.“

„Budu tam za pár minut.“

Ale trvalo mi to déle. Předměstí arroyoského parku bylo pro mě nové. Stačilo jednou špatně zabočit a člověk se ztratil v jeho spleti klikatých silnic. Ulice vypadaly všechny podobně, lemovaly je domy s plochými střechami, bílé a šedé stavby z vepřovic, roztroušené podél terasovitých svahů.

Chvíli jsem jezdil kolem a pak jsem vyjel na vrchol nesprávného kopce. Silnice postupně přecházela do dvou kolejí na poli, kde nestálo nic kromě vodárenské věže. Zatočil jsem a zastavil, abych se zorientoval.

Na vršku asi míli po mé levici jsem rozeznal plochou zelenou střechu, která vypadala jako štěrková střecha Sableova domu. Po mé pravici, daleko dole, protékala údolím jako tmavý potok úzká asfaltová silnice. Mezi silnicí a skupinkou přesličníků se objevoval oranžový cár ohně. Do klidného modrého prostoru se z něho řinul černý kouř. Když jsem se pohnul, spatřil jsem záblesk slunce na kovu. Bylo to auto převrácené v příkopě a hořelo.

Sjel jsem dlouhým svahem dolů a zatočil doprava na asfaltovou silnici. V dálce řvala požární siréna. Kouř nad hořícím autem se kroutil do výšky a šířil se jako pomalá skvrna nad stromy. Pozoroval jsem ho a málem jsem zajel člověka.

Kráčel ke mně s hlavou skloněnou, jako kdyby přemýšlel. Zavalitý mladý muž s rameny jako býk. Zatroubil jsem na něho a zabrzdil. Rychle se přiblížil. Jednou paží malátně pohyboval a z prstů krvácel. Druhou ruku měl složenou na břiše na flanelové bundě.

Přišel ke dveřím na mé straně a opřel se o ně. „Můžete mě svézt?“ Mastné černé kudrliny se mu valily přes divoké černé oči. S jasnou krví na ústech vypadal obscénně, jako namalovaná dívka.

„Naboural jste auto?“

Zachrochtal.

„Obejděte to na druhou stranu, jestli to zvládnete.“

„Tak to ne. Na tuhle stranu.“

Zahlédl jsem v jeho očích zlodějský záblesk a něco ještě horšího. Sáhl jsem po klíčích od auta. Byl přede mnou. Do rohu otevřeného okna mířila krátká modrá pistole, kterou držel v pravé ruce:

„Nech klíče na místě. Otevři dveře a vylez.“

Kudrnáč mluvil a choval se jako profík nebo alespoň nadaný amatér. Otevřel jsem dveře a vystoupil.

Zamával rukou, abych se vzdálil od auta. „Koukej zmizet.“

Váhal jsem a zvažoval své šance dostat ho.

Svou pistolí ukázal směrem k městu. „Padej, kámo. Nechtěj mě rozčílit.“

Uhnul jsem. Za mnou řval motor auta. Odbočil jsem ze silnice. Ale Kudrnáč zabočil na cestu a odjížděl jiným směrem, pryč od sirén.

Oheň už uhasl, když jsem se k němu dostal. Místní hasiči stáčeli hadici na bok dlouhého červeného auta. Šel jsem ke kabině a zeptal se muže za volantem:

„Máte vysílačku?“

„Co je vám po tom?“

„Ukradli mi auto. Myslím, že ten muž, který mi ho vzal, řídil tohle auto v příkopě. Měl bych informovat silniční hlídku.“

„Řekněte mi podrobnosti. Já jim zavolám.“

Řekl jsem mu číslo auta a popsal krátce auto i Kudrnáče. Začal to opakovat do mikrofonu. Sestoupil jsem dolů, abych si prohlédl auto, které jsem vyměnil za svoje. Byl to černý jaguár sedan, asi pět let starý. Zatočil ze silnice, vyryl v blátě hluboké stopy a předkem narazil do obrovského balvanu. Jedna přední pneumatika byla píchnutá. Čelní sklo hvězdicovitě popraskalo a zadek byl ožehnutý ohněm. Oboje dveře vypadly.

Poznamenal jsem si číslo auta a přistoupil blíže, abych se podíval dovnitř. Technický průkaz tam nebyl. Nastoupil jsem a otevřel palubní skříňku. Byla prázdná.

Na silnici nade mnou se skřípotem zastavilo další auto. Z obou stran vystoupili dva policisté a v oblaku prachu sestoupili z břehu. V rukou měli zbraně a na hnědých tvářích vážný výraz.

„To je vaše auto?“ vyštěkl na mě první z nich.

„Ne.“

Začal jsem mu vyprávět, co se mi stalo, ale nechtěl to slyšet.

„Vylezte! Ruce nad hlavu, ať na ně vidíme.“

Vystoupil jsem a měl pocit, že tohle všechno se už jednou stalo předtím. První policista na mě mířil zbraní, zatímco druhý mě šacoval. Byl důkladný. Prohlížel mi dokonce i drobty v kapsách a to mě pobavilo.

„To není žádný vtip. Jak se jmenujete?“

Kolem nás se začali shromažďovat hasiči. Byl jsem rozčilený a potil jsem se. Otevřel jsem ústa a obul se do toho.

„Jsem kapitán Nerao,“ řekl jsem. „Zrovna jsem vyšel na břeh z nepřátelský ponorky. Kupodivu topíme v našich ponorkách mořskými řasami. Samotnej trup tvoří hodně tlačený mořský řasy. Takže mě zaveďte k vašemu nejlepšímu mudrci. Nesmíme ztrácet čas.“

„Je to feťák,“ řekl první policista. „Slyšel jsi mě, Barney, co říkám?“

„Jo.“ Barney prohlížel obsah mé náprsní tašky. „Má řidičák vystavenej na jméno Archer z West Hollywoodu. A průkazku celostátního soukromého detektiva na stejný jméno. Ale nejspíš to je falešný.“

„Není to falešný.“ To divadýlko mě dostalo ještě do většího maléru. „Jmenuju se Archer. Jsem soukromý vyšetřovatel, zaměstnává mě pan Sable, právník.“

„Říká Sable.“ Policajti si vyměnili významné pohledy. „Vrať mu tu tašku, Barney.“

Barney mi ji podal. Sáhl jsem po ní. Na zápěstí mi zacinkala pouta.

„Ještě druhou ruku,“ řekl utěšujícím hlasem. Byl jsem tedy feťák. „Dáme mu ještě druhý pouto.“

Váhal jsem. Ale nebylo by k ničemu, kdybych se vzpouzel. Ještě víc bych si uškodil. Chtěl jsem, aby se mýlili oni, aby ztroskotali na svou pošetilost.

Vzdal jsem se a podal druhé zápěstí bez boje. Když jsem se podíval dolů na své polapené ruce, uviděl jsem na jednom svém prstu skvrnu od krve.

„Tak jdeme,“ řekl první policista. Náprsní tašku mi hodil do postranní kapsy u saka.

Hnali mě nahoru na silnici a dozadu do jejich auta. Řidič hasičského auta se vyklonil z kabiny:

„Dávejte na něho dobrej pozor, hoši. Je to vypečenej ptáček. Vyprávěl mi tady historku o tom, jak mu někdo ukrad auto, úplně mě nachytal.“

„Nás ne,“ řekl první policista. „Víme, jak poznat tyhle podvodníky, stejně jako vy víte, jak uhasit požár. Nepouštějte nikoho k tomu jaguáru. Hlídejte ho, jo? Hned jak budeme mít čas, někoho sem pošlu.“

„Co udělal?“

„Zabil člověka.“

„Panebože a já myslel, že je místní.“

První policista se vyhoupnul na zadní sedadlo vedle mě. „Musím vás varovat, cokoli řeknete, může být použito proti vám. Proč jste to udělal?“

„Co jako?“

„Pobodal Petera Culligana.“

„Nepobodal jsem ho.“

„Máte krev na ruce. Odkud teda je?“

„Asi z toho jaguára.“

„Z vašeho auta, myslíte?“

„To není moje auto.“

„Ale ksakru je. Mám svědka, kterej vás viděl, jak odjíždíte z místa činu.“

„Nebyl jsem v něm. Muž, který ho řídil, ukradl auto mně.“

„Tohle mi neříkejte. Tohle můžete vyprávět hasičům. Já jsem policajt.“

„Šlo o nějakou ženskou?“ zeptal se Barney přes rameno. „Jestli šlo o ženskou, dokážeme takovej zločin z vášně pochopil. Blbost,“ dodal lehce, „nejspíš by to nebylo ani na druhej stupeň. Moh byste bejt venku za dva tři roky. Co ty na to, Congere?“

„Jasně,“ řekl Conger. „Moh byste nám teď říct pravdu, abyste to měl z krku.“

Ta hra mě začínala nudit. „Nešlo o ženskou. Šlo o mořský řasy. Pěstuju mořský řasy a zrovna se vracím. Rád si jimi sypu jídlo.“

„Co to má co společnýho s Culliganem?“

Barney řekl z předního sedadla: „Připadá mi, že je hrozně zfetovanej.“

Conger se ke mně naklonil. „Jste?“

„Co jako?“

„Jste zfetovanej?“

„Jo. Žvejkám mořský řasy a pak obíhám kolem zeměkoule. Zavezte mě na nejbližší odpalovací rampu.“ Conger se na mě soucitně podíval. Byl jsem feťák. Soucit postupně přecházel do pochybností. Začal chápat, že si z něho utahuju. Najednou mu obličej pod opálením temně zčervenal. Položil si pravou pěst na koleno. Viděl jsem, jak mu pod košilí ztuhly svaly. Připravil jsem se na ránu. Ale on mě neudeřil.

Za těchto okolností z něho byl dobrý policajt. Téměř se mi začal líbit, i přes ta pouta na ruce.

„Jak jsem vám už řekl, jmenuju se Archer. Jsem soukromý detektiv, vysloužilý seržant policejního oddělení v Long Beach. V kalifornském trestním zákoníku je jistá pasáž o nesprávném zatčení. Nemyslíte, že byste mi měl radši sundat ty náramky?“

Z předního sedadla se ozval Barney: „Právník samouk, co?“

Conger neřekl nic. Seděl dlouhou chvíli v bolestném tichu. Úsilí přemýšlet dělalo s jeho tváří nečekané věci. Zdálo se, že ho to rozčiluje jako silný hluk v noci.

Auto sjelo z cesty a vyjíždělo do Sableova kopce. Před skleníkem stálo auto druhého policisty. Vylezl z něho Sable a za ním zavalitý muž v civilu.

Sable vypadal bledě a otřeseně. „Trvalo vám to, než jste sem dojel.“ Pak uviděl pouta na mých zápěstích. „Proboha!“

Zavalitý muž si stoupl za něho a prudce otevřel dveře u auta. „Co je tu za problém?“

Congerův zmatek se ještě prohloubil. „Žádný problém, náčelníku. Sebrali jsme podezřelého, tvrdí, že je soukromý detektiv a pracuje pro pana Sablea.“

Náčelník se obrátil k Sableovi. „To je váš člověk?“

„Samozřejmě.“

Conger mi už sundával pouta, nenápadně, jako kdyby chtěl, abych si ani nevšiml, že jsem je někdy měl na rukou. Zadní část Barneyho krku zrudla. Neotočil se, ani když jsem vystupoval z auta.

Náčelník mi podal ruku. Měl klidný, pobledlý obličej, ve kterém se mu neposedně pohybovaly rychlé jasné oči. „Jsem Trask. Nebudu se omlouvat. Chyby děláme všichni. Někdo jich dělá víc než jiný, co, Congere?“

Conger neodpověděl. Já jsem řekl: „Ne že by nebyla legrace, ale možná byste rád ohlásil popis mého auta a muže, který mi ho vzal.“

„O kterém muži mluvíte?“ řekl Trask.

Řekl jsem mu to a dodal jsem: „Doufám, že nevadí, co říkám, náčelníku, ale bylo by dobré, kdybyste si to překontroloval sám se silniční hlídkou. Náš přítel zmizel směrem na San Francisko, ale mohl se vrátit.“

„Oznámím to ostatním.“

Trask vykročil ke svému vozu s rádiovým spojením. Na okamžik jsem ho zadržel: „Ještě něco. Toho jaguára by měl zkontrolovat nějaký odborník. Může to být jenom další ukradené auto –“

„Jo, doufejme, že není.“

5

Mrtvý muž ležel na kusu trávy obarveném krví, asi deset stop od Sableho domovních dveří. Dolní část jeho bílé bundy byla červeně potřísněna. Tvář obrácená nahoru byla šedá a vypadala nepřístupně jako některé kamenné tváře na sochách.

Muž provádějící identifikaci ho fotografoval fotoaparátem na třech nohách. Byl to důstojník s bílými vlasy a dlouhým, zvědavým nosem. Čekal jsem, dokud nepřemístil přístroj, aby získal obrázek z jiného úhlu:

„Bude vám vadit, když se na něho podívám?“

„Pokud na něho nebudete sahat. Budu hotový za minutu.“

Když dokončil svou práci, předklonil jsem se nad tělo, abych si ho prohlédl zblízka. Na břiše měl jedinou hlubokou ránu. Pravá ruka měla na dlani a spodní straně zkroucených prstů řezné rány. Nůž, který to všechno způsobil, vražedný pěticentimetrový nůž s čepelí na péro, ležel na trávě mezi trupem a nataženou pravou paží.

Uchopil jsem jeho ruku a otočil ji. Byla ještě teplá a ochablá. Kůže na potetovaném zápěstí byla potrhaná, pravděpodobně od zubů.

„Asi se dost bránil,“ řekl jsem.

Muž identifikující totožnost se dychtivě sklonil vedle mě. „Jo. Dejte pozor na ty nehty, má pod nimi něco, mohla by to být lidská kůže. Všiml jste si vytetovaných ornamentů?“

„Musel bych být slepý, abych je přehlédl.“

„Myslím tyhle.“ Vzal ruku mrtvoly a ukázal na čtyři tečky uspořádané v malém obdélníku mezi prvním a druhým prstem. „Značka gangu. Později si ho nechal překrýt normálním tetováním. Dělá to spousta starých členů gangů. Vídám to na lidech, které ohledáváme.“

„O jaký gang jde?“

„Nevím. Je to gang ze Sacramenta nebo San Franciska. Nejsem odborník na severokalifornské insignie. Zajímalo by mě, jestli právník Sable věděl, že pro něho pracuje starý člen gangu.“

„Mohli bychom se ho zeptat.“

Domovní dveře byly otevřené. Vešel jsem dovnitř a našel jsem Sablea v předním obývacím pokoji. Zvedl skleslou paži a pokynul mi do křesla:

„Sedněte si, Archere. Omlouvám se za to, co se stalo. Nedovedu si představit, koho si mysleli, že zatkli.“

„Jsou to horlivci. Zapomeňte na to, nezačali jsme nejlíp, ale zdá se, že místní hoši vědí, co dělají.“

„To doufám,“ řekl, ne moc nadějně.

„Co všechno víte o svém posledním sluhovi?“

„Bohužel moc ne. Pracoval u mě jenom pár měsíců. Původně jsem ho zaměstnal, aby se mi staral o jachtu, dokud jsem ji neprodal. Pak přešel sem. Neměl kam jít a nebyl moc náročný. Peter se moc nehodil pro práci v domě, jak jste si možná všiml. Ale na venkově těžko získáte nějaké pomocné síly a byla to úslužná duše, tak jsem ho tu nechal.“

„Víte něco o tom, odkud pocházel?“

„Myslím, že byl tak trochu fluktuant. Zmiňoval se o různých zaměstnáních, která dělal. Pracoval jako námořní kuchař, přístavní dělník, malíř pokojů.“

„Jak jste na něho přišel? Přes zprostředkovatelnu práce?“

„Ne. Narazil jsem na něj v přístavu. Myslím, že zrovna odešel z rybářské lodi, ze sajneru Monterey. Já jsem leštil mosaz, lakoval palubu a dělal další věci a on se nabídl, že mi pomůže za dolar na hodinu. Odvedl tenkrát dobrou práci, tak jsem ho přijal. Nikdy nic nezkazil.“

Mezi Sableovým obočím se objevila bolestná trhlina, podobná řezné ráně. Domyslel jsem si, že měl toho mrtvého muže rád. Váhal jsem s další otázkou:

„Věděl byste o tom, kdyby měl Culligan zločineckou minulost?“

Trhlina v obočí se ještě prohloubila. „Bože, to ne. Svěřil jsem mu svou jachtu a svůj dům. Co vás přivádí na takové otázky?“

„Hlavně dvě věci. Na ruce měl vytetovanou značku, čtyři malé černé tečky na kraji modrého tetování. Tohle označení nosí gangsteři a narkomani. Navíc to vypadá na vraždu zosnovanou nějakým gangem. Muž, který mi vzal auto, je s největší pravděpodobností vrah a vypadal na profíka.“

Sable se podíval dolů na vyleštěnou teracovou podlahu, jako by se mu mohla v každém okamžiku rozpadnout pod nohama. „Myslíte, že byl Peter Culligan zapletený se zločinci?“

„Zapletený je slabé slovo. Je mrtvý.“

„To si uvědomuju,“ řekl dost pronikavě.

„Nevypadal poslední dobou nervózní? Nebál se něčeho?“

„I kdyby jo, nikdy bych si toho nevšiml. Nemluvil o sobě.“

„Přišel ho někdo navštívit kromě téhle poslední návštěvy?“

„Nikdy. Aspoň pokud já vím. Byl to samotář.“

„Mohl použít vašeho domu a práce v něm jako určitý úkryt?“

„Nevím. Těžko říct.“

Před domem nastartovalo auto. Sable vstal, šel ke skleněné stěně a roztáhl závěsy. Nakoukl jsem mu přes rameno. Od domu se valil černý dodávkový vůz a začal sjíždět z kopce.

„Když tak o tom přemýšlím,“ řekl Sable, „vlastně se nikde neukazoval. Neřídil mi auto, protože říkal, že s auty nemá štěstí. Ale možná, že jenom nechtěl jet do města. Nikdy do města nejel.“

„Teď tam jede,“ řekl jsem. „Kolik lidí vědělo, že je tady?“

„Jenom moje žena a já. A vy, samozřejmě. Nemůžu si momentálně na nikoho jiného vzpomenout.“

„Chodil k vám někdo z města?“

„V posledních několika měsících ne. Alice mívá výkyvy nálady. To je jeden z důvodů, proč jsem sem Petera vzal. Přišli jsme o naši hospodyni a nechtěl jsem tu nechat Alici celý den samotnou.“

„Jak je teď paní Sableové?“

„Bohužel, ne moc dobře.“

„Viděla, jak se to stalo?“

„Myslím, že ne. Ale slyšela, jak se prali, a viděla odjíždět auto. V tu dobu mi zavolala. Když jsem dorazil, seděla na schodech napůl v bezvědomí. Nevím, jaký vliv to bude mít na její duševní stav.“

„Je šance, že bych s ní mohl mluvit?“

„Teď ne, prosím. Zrovna jsem mluvil s doktorem Howellem a ten mi řekl, abych jí dal sedativa. Šerif souhlasil s tím, že ji teď nebude vyslýchat. Existuje hranice toho, co může lidský rozum vydržet.“

Sable možná mluvil o sobě. Ramena mu poklesla, jak se obracel od okna. V ostrém slunečním světle byl jeho obličej zrnitě bílý a nafouklý jako uvařená rýže. V případech vraždy bývají obvykle kromě zavražděného i další obětí.

Sable musel pochopit výraz na mé tváři: „Taky pro mě to je znepokojující věc. Nevztahuje se to ke mně nebo k Alici. Ale přesto to na nás působí strašně. Peter byl členem domácnosti. Myslím, že nám byl docela oddaný a zemřel na našem dvoře. To to ještě zhoršuje.“

„Co?“

„Timor mortis,“ řekl. „Strach ze smrti.“

„Říkáte, že Culligan byl členem vaší domácností. To znamená, že tady taky spal.“

„Ano, samozřejmě.“

„Rád bych se podíval na jeho pokoj.“

Vedl mě přes dvůr a skladiště do zadní ložnice. Pokoj byl zařízen jedinou postelí, prádelníkem, židlí a stolní lampou.

„Jenom se podívám dovnitř na Alici,“ řekl Sable a odešel ode mě.

Prošel jsem skrovný majetek Petera Culligana. V prádelníku byly jedny džínsy značky Levis, několik pracovních košil, vysoké boty a laciný modrý oblek, který koupil v obchodním domě v San Francisku. V náprsní kapse saka byl ústřižek z dostihových sázek. Na prádelníku ležel špinavý hřeben a holicí strojek. Zásuvky byly prakticky prázdné. Několik bílých košil, umaštěná modrá kravata, tričko a pár květovaných trenýrek, ponožky a kapesníky a lepenková krabička se stem nábojů do automatické pistole ráže 38. Nábojů jsem sto nenašel, krabička nebyla plná. Zbraň tam nebyla.

Culliganův kufřík byl pod postelí. Byla to měkká, plátěná věcička, která držela pohromadě řemínky, a vypadala, jako kdyby se byla potulovala kolem každé autobusové zastávky mezi Seattlem a San Diegem. Rozepnul jsem ho. Zámek byl rozbitý a kufřík se rozevřel. Vevnitř to zapáchalo tabákem, mořskou vodou, potem a jemnější nepopsatelnou vůní mužské osamělosti.

Byla v něm šedá flanelová košile, chlupatý modrý rolák a další silnější oblečení. Na rybářském noži s širokou čepelí stále držely rybí šupiny jako vybledlé ozdoby na korkové rukojeti. Zmuchlaný nazelenalý smoking se dochoval jako připomínka na poněkud kultivovanější minulost.

Odborová legitimace vydaná v San Francisku v roce 1941 naznačovala, že Culligan byl příspěvkovým členem zaniklého Svazu námořních kuchařů. Dále tam byl dopis adresovaný panu Peterovi Culliganovi, poste restante Reno, Nevada. Culligan nebyl celý život samotář. Dopis byl psaný neuspořádaným rukopisem na růžovém dopisním papíře. Stálo v něm:

Drahý Pete,

drahý není to správné slovo po tom všem, co jsem od tebe vytrpěla. Teď je po všem a já na tom nehodlám nic měnit. Doufám, že si to uvědomuješ. Stejně jako to děláš ty, vyjádřím to i já. V životě sis to nikdy neuvědomil, dokud tě to nepraštilo do hlavy. Takže do toho, ne, už tě nemiluju. Když se teď ohlédnu zpátky, nechápu, že jsem tě kdy milovala, byla jsem „zaslepená“. Když si vzpomenu, jak jsi mě trápil, na ta zaměstnání, o která jsi přišel, na rvačky a pití a to všechno. Určitě jsi mě nemiloval, takže se mě nesnaž obalamutit. Ne, nebrečím nad rozlitým mlíkem. Za to, že jsem zůstala s tebou, musím vinit jenom sebe samotnou. Mnohokrát jsi mě dostatečně varoval. Co jsi byl za člověka? Musím říct, že máš kuráž, když mi píšeš. Nevím, jak jsi přišel k mé adrese. Nejspíš od nějakého tvého podvodného přítelíčka, ale mě nikdo nevystraší. Jsem šťastně vdaná za skvělého muže. Ví, že jsem byla už jednou vdaná. Ale neví o „nás“. Jestli máš trochu slušnosti, nepřibližuj se k nám a už mi nepiš. Varuju tě, nedělej mi potíže. Potíže bych ti mohla způsobit já, dvojnásobné potíže. Vzpomeň si na M. Záliv.

Přeju ti v novém životě hodně úspěchů (doufám, že si vyděláváš tolik peněz, kolik tvrdíš).

Marian

P. S. Pro tebe paní Mathesonová (to si zapamatuj). Já abych se k tobě vrátila? O tom vůbec nepřemýšlej. Ronald je úspěšný obchodní úředník! Pořád bych to nepřipomínala, tys mě prostě nechal projít peklem a moc dobře to víš. Nezlobím se na tebe, jenom mě, prosím tě, nech na pokoji.

Dopis neměl zpáteční adresu, ale byl orazítkován v San Mateu, Kalifornii. Datum se nedalo rozluštit.

Dal jsem všechno zpátky, kufřík zavřel a kopl ho pod postel.

Vyšel jsem ven na dvůr. V pokoji na druhé straně sténala nějaká žena nebo zvíře. Sable mě musel vyhlížet. Když otevřel posuvné dveře, zvuk zesílil, a přerušil se, když je zavřel. Kráčel ke mně, obličej lehce zabarvený do zelena odraženým světlem z listoví:

„Našel jste něco důležitého?“

„V šuplíku měl náboje do automatické pistole. Pistoli jsem nenašel.“

„Nevěděl jsem, že má Peter zbraň.“

„Možná ji měl a prodal ji. Nebo je možné, že mu ji vrah vzal.“

„Ještě něco?“

„Mám určité vodítko na jeho bývalou manželku, jestli chcete, abych prošetřil, odkud pochází.“

„Proč to nenecháte policii? Trask je velmi schopný a navíc je můj starý přítel. Nemám právo vás tahat od Galtonová případu.“

„Zdá se, že Galtonův případ není moc naléhavý.“

„Nejspíš ne. Přesto si myslím, že byste se ho měl držet aspoň teď. Pomohla vám nějak Cassie Hildrethová?“

„Trochu. Nevím, co bych tu ještě mohl udělat. Chtěl jsem jet do San Franciska.“

„Můžete letět. Napsal jsem vám šek na dvě stě dolarů a stovku vám dám v hotovosti.“ Podal mi šek a peníze. „Jestli potřebujete víc, neváhejte si o ně říct.“

„Nepotřebuji, ale bojím se, že to jsou zbytečně vyhozený peníze.“

Sable pokrčil rameny. Měl horší problémy. Sténání za skleněnými dveřmi bylo hlasitější, zesilovalo a pronikalo mi ušními bubínky.

6

Nenávidím náhody. Na palubě letadla jsem strávil zbytečnou hodinu a snažil se rozluštit možné spojení mezi ztrátou syna Marie Galtonové a ztrátou života Petera Culligana. Když jsem už této záležitosti nedával žádnou naději, opožděně mě něco napadlo.

Probíral jsem se zašpiněnými stránkami Chiselu, malého časopisu, který mi dala Cassie Hildrethová. Jako redaktor a vydavatel byl v tiráži uveden jistý Chad Bolling. V časopise byla otištěna i jeho báseň, „Elegie na smrt Bixe Biederbecka“. Vyjadřoval v ní, že neutěšitelný kornetista vypíská Euridiku z kouřem zaplněného sklepení vládce Pluta. Líbilo se mi to víc než báseň o Luně.

Znovu jsem si přečetl báseň Anthonyho Galtona a zajímalo mě, jestli Luna byla jeho manželka. Pak se mi rozsvítilo. Na pobřeží jižně od San Franciska bylo město Měsíční Záliv. Z místa, kde jsem seděl, pár stovek metrů nad poloostrovem, jsem mohl na město doslova plivnout. A Culliganova manželka se ve svém dopise zmiňovala o „M. Zálivu“.

Když letadlo přistálo na mezinárodním letišti, zamířil jsem k telefonní budce. Ta žena se podepsala jako paní Mathesonová, na obálce bylo razítko San Matea.

Sotva jsem očekával trefu po takové nahodilé střele, po neurčité době. Ale to jméno v telefonním seznamu bylo: Ronald S. Matheson, 780 Sherwood Drive, Redwood City. Vytočil jsem číslo.

Nepoznal jsem, jestli telefon zvedla dívka nebo chlapec. Byl to dětský, předpubertální hlas: „Haló?“

„Je tam paní Mathesonová?“

„Moment, prosím. Mami, někdo s tebou chce mluvit.“

Dětský hlas se ztratil a místo něho se ozval hlas ženský. Byl chladný, uhlazený a pečlivý: „Tady Marian Mathesonová. Kdo volá, prosím?“

„Jmenuju se Archer. Nikdy jste o mě neslyšela.“

„To máte pravdu, neslyšela.“

„Slyšela jste někdy o muži, který se jmenoval Culligan?“ Nastala chvíle ticha. „Ještě jednou, nerozuměla jsem.“

„Culligan, říkal jsem Peter Culligan.“

„Co je s ním?“

„Znala jste ho někdy?“

„Možná jo, už je to dávno. Tak co? A možná ho neznám.“

„Budeme upřímní, paní Mathesonová. Mám nějaké informace, jestli vás to zajímá.“

„Nezajímá. Ne, jestli mluvíte za Petera Culligana.“ Hlas jí zdrsněl a prohloubil se. „Vůbec mě nezajímá, pokud mě nechá na pokoji. Můžete mu to říct místo mě.“

„To ale nemůžu.“

„Proč ne?“

„Protože je mrtvý.“

„Mrtvý?“ Její hlas připomínal mdlou ozvěnu.

„Vyšetřuju jeho vraždu.“ Právě jsem se k tomu rozhodl. „Rád bych si s vámi promluvil o okolnostech.“

„Nechápu proč. Nemám s ním nic společného. Ani jsem nevěděla, že se to stalo.“

„To si uvědomuju. Proto jsem vám zavolal.“

„Kdo ho zabil?“

„Řeknu vám to, až se s vámi sejdu.“

„Kdo říká, že se se mnou sejdete?“

Čekal jsem.

„Kde teď jste?“ řekla.

„Na sanfranciském letišti.“

„Myslím, že tam můžu přijet, když to musí být. Nechci, abyste přišel sem k nám. Můj manžel –“

„Chápu, jste hodná, že vůbec přijdete. Budu v restauraci.“

„Jste v uniformě?“

„Teď zrovna ne.“ Ani za posledních deset let jsem nebyl, ale ať si myslí, že jsem od policie. „Mám na sobě šedý oblek. Nepřehlédnete mě. Budu sedět vedle okna blízko u dveří.“

„Budu tam za patnáct minut. Říkal jste Archer?“

„Ano. Archer.“

Trvalo jí to dvacet pět minut. Tu dobu jsem trávil pozorováním velkých letadel, která kroužila kolem a vláčela podél přistávací dráhy své odpolední stíny.

Vešla žena v tmavém plátěném kabátě, zastavila se ve dveřích a rozhlížela se po velké místnosti. Očima spočinula na mě. Přišla ke stolu a svírala svou lesklou koženou kabelku, jako kdyby to byla známka poctivosti. Vstal jsem, abych ji přivítal:

„Paní Mathesonová?“

Přikývla a spěšně se posadila, jako by se bála, že je nápadná. Byla to obyčejně vypadající žena, dobře oblečená a určitě jí bylo už přes čtyřicet. V pečlivě natočených černých vlasech měla šedé skvrny, které vypadaly jako malé úlomky železa.

Mohla být kdysi v určitém směru dost hezká. Možná ještě byla, v příznivém světle a za příznivých okolností. Nejhezčí na ní byly její oči, ale teď byly plné napětí.

„Nechtěla jsem přijít. Ale jsem tady.“

„Dáte si kávu?“

„Ne, díky. Tak mi řekněte tu špatnou zprávu. Půjdu rovnou k věci.“

Šel jsem rovnou k věci a nevynechal jsem nic důležitého. Začala si otáčet snubním prstýnkem na prstě kolem dokola.

„Chudák,“ řekla, když jsem domluvil. „Proč mu to udělali, víte to?“

„Doufal jsem, že byste mi na to mohla pomoct odpovědět.“

„Říkáte, že nejste policajt?“

„Ne, jsem soukromý detektiv.“

„Nechápu, proč jste ke mně přišel. Už spolu nejsme patnáct let. Deset let jsem ho neviděla. Chtěl se ke mně vrátit, myslím, že měl dost toho kodrcání po světě. Ale já jsem na to nenaletěla. Jsem šťastně vdaná za hodného muže –“

„Kdy vám Culligan naposledy napsal?“

„Asi před rokem. Napsal mi dopis z Rena, tvrdil, že se teď má dobře, že by mi mohl dát všechno, co bych chtěla, kdybych se k němu vrátila. Pete byl vždycky snílek. Ze začátku po svatbě jsem jeho snům věřila. Ale všechny se zhroutily, jeden po druhém. Já se nesměju, všimněte si.“

„Jaké sny míval?“

„Ohromné, takové, které se nikdy nesplnily. Třeba že si otevře několik restaurací, kde budou k dostání jídla všech národů, že zaměstná nejlepší šéfkuchaře z celého státu, francouzské, čínské, arménské a další. V té době pracoval jako minutkář na dolním trhu. Pak zase vymyslel nový systém, jak sázet na poníky. Vzal každý cent, který jsme měli, aby to vyzkoušel. Dokonce mi dal do frcu i nábytek. Celou zimu jsem pak pracovala, abych si na něj vydělala.“ Její hlas měl hnací energii staré zlosti, která se teď mohla ventilovat. „Takhle si Pete představoval líbánky, já že budu pracovat a on hazardovat.“

„Jak jste se s ním dala dohromady?“

„Řekla bych, že jsem byla taky snílek. Myslela jsem si, že ho můžu přivést k spořádanému životu, udělat z něho muže. Ze všechno, co potřebuje, je láska hodné ženy. Hodná žena jsem nebyla a nepředstírám, že hodná žena jsem. Ale byla jsem lepší než on.“

„Kde jste se potkali?“

„V nemocnici v San Francisku, kde jsem pracovala. Dělala jsem tam pomocnou ošetřovatelku a Pete tam byl se zlomeným nosem a několika zlomenými žebry. Zbili ho při nějaké gangsterské rvačce.“

„Gangsterské rvačce?“

„Vím jenom tohle. Pete řekl, že to byla nějaká šarvátka v přístavu. To mě mělo varovat, ale když ho pustili z nemocnice, dál jsem k němu chodila. Byl mladý a hezký a jak jsem řekla, myslela jsem si, že má všechny vlastnosti muže. Tak jsem se za něho provdala – to byla velká chyba mého života a nebyla první ani poslední.“

„Jak je to dávno?“

„V šestatřicátém. To napovídá, jak jsem stará, co? Ale tenkrát mi bylo teprve jednadvacet.“ Zmlkla a podívala se na mě. „Nevím, proč vám tohle všechno říkám. V životě jsem to neřekla živý duši. Proč mě nezastavíte?“

„Doufám, že mi řeknete něco, co mi pomůže. Hrál váš manžel hazardní hry?“

„Prosím vás, neříkejte mu tak. Vzala jsem si Peta Culligana, ale pro mě to žádný manžel nebyl.“ Zvedla hlavu. „Teď mám skutečného manžela. Mimochodem, čeká, že se vrátím, abych mu udělala večeři.“ Naklonila se na židli a začínala se zvedat.

„Nemůžete mi věnovat ještě pár minut, paní Mathesonová? Řekl jsem vám všechno, co vím o Peterovi –“

Krátce se zasmála. „Kdybych vám já řekla všechno, co o něm vím, zabralo by to celou noc. Dobrá, ještě pár minut, když mi slíbíte, že to nebudete zveřejňovat. Můj manžel a já máme postavení, které si chceme udržet. Jsem členkou PTA, Ženské volební ligy.“

„Zveřejňovat nic nebudu. Hrál hazardní hry?“

„Pokud si to mohl dovolit. Ale vždycky aspoň trochu.“

„Ty peníze, o kterých říkal, že si je vydělal v Renu – řekl vám, jak si je vydělal?“

„Ani slovo. Ale myslím, že to nebyly hazardní hry. Nikdy neměl takové štěstí.“

„Máte ještě jeho dopis?“

„Samozřejmě, že ne. Spálila jsem ho ten den, co jsem ho dostala.“

„Proč?“

„Protože jsem ho nechtěla mít doma. Měla jsem pocit, že je to špína zanesená do domu.“

„Byl Culligan podvodník nebo kriminálník?“

„Záleží, co tím myslíte.“ Oči měla ostražité.

„Porušoval zákony?“

„Myslím, že to každý čas od času dělá.“

„Byl někdy zavřený?“

„Jo. Většinou za pití a výtržnosti, nic vážného.“

„Nosil u sebe zbraň?“

„Ne, když jsem s ním byla já. Nedovolila bych mu to.“

„Ale bavili jste se o tom?“

„To jsem neřekla.“ Začala uhýbat. „Měla jsem tím na mysli, že bych mu to nedovolila, i kdyby chtěl.“

„Měl nějakou zbraň?“

„Nevěděla bych o tom.“ Už nemluvila upřímně a ochotně. Tak jsem jí vpálil otázku, na kterou jsem nečekal, že mi odpoví a doufal jsem, že něco získám z její reakce:

„V dopise Culliganovi jste se zmiňovala o M. Zálivu. Co se tam stalo?“

Rty jí strnuly a zbledly, jako kdyby byly kostěné. Zdálo se, že se jí tmavé oči smršťují v hlavě:

„Nevím, proč se na to ptáte.“ Špičku jazyku si otřela o horní ret a znovu promluvila. „Co bylo v tom dopise o zálivu? Nepamatuju si v mém dopisu na žádný záliv.“

„Já ano, paní Mathesonová.“ Citoval jsem: „Mohla bych ti způsobit potíže, dvojnásobné potíže. Vzpomeň si na M. Záliv.“

„Jestli jsem to napsala, nevím, co jsem tím myslela.“

„Asi dvacet pět nebo třicet mil odtud je místo, které se jmenuje Měsíční Záliv.“

„Opravdu?“ řekla hloupě.

„Vy to víte. Co tam Pete Culligan udělal?“

„Nevzpomínám si. To si musel ze mě střílet.“ Neuměla lhát jako většina upřímných lidí. „Záleží na tom?“

„Zdá se, že vám na tom záleží. Žili jste s Petem v Měsíčním Zálivu?“

„Myslím, že se tomu dá tak říkat. Měla jsem tam práci, dělala jsem praktickou ošetřovatelku.“

„Kdy?“

„Je to dávno. Nepamatuju si, jaký rok.“

„U koho jste pracovala?“

„U nějakých lidí. Nepamatuju si jejich jména.“ Spěšně se ke mně naklonila, oči měla ostré jako kamínky. „Máte ten dopis s sebou?“

„Nechal jsem ho tam, kde jsem ho našel, v Culliganově kufříku v domě, kde pracoval. Proč?“

„Chci ho zpátky. Napsala jsem ho a patří mě.“

„To si můžete vyřídit s policií. Nejspíš ho teď mají v rukou oni.“

„Přijedou sem?“ Ohlédla se za sebe po celé zaplněné restauraci, jako by čekala, že tam najde policajta, jak se k ní hrozivě blíží.

„To záleží na tom, jak rychle dopadnou vraha. Možná ho už mají a v tom případě se nebudou obtěžovat podružnými vodítky. Napadá vás, kdo to byl, paní Mathesonová?“

„Jak bych to mohla vědět? Řekla jsem vám, že jsem neviděla Petera deset let.“

„Co se stalo v Měsíčním Zálivu?“

„Nemůžete změnit téma? Jestli se něco stalo, na což si já nemůžu vzpomenout, bylo to jenom mezi mnou a Petem. Nemá to nic společnýho s někým jiným, rozumíte?“

Její hlas a výraz se pod nátlakem měnil. Zdálo se, že pronikla do nižší vrstvy zkušenosti a hrubějšího charakteru. A věděla to. Přitáhla si k sobě kabelku a držela ji oběma rukama. Byla to pěkná kabelka, krásně vystřižená z pravé ještěrčí kůže. Na rozdíl od ní byly její ruce drsné, zápěstí měla nateklá a rozpraskaná léty práce.

Pozvedla ke mně oči. V jejich středu jsem spatřil červený odraz strachu. Bála se mě a bála se ode mě odejít.

„Paní Mathesonová, Peter Culligan byl zavražděn dneska –“

„Čekáte, že půjdu na pohřeb?“

„Čekám, že mi podáte nějaké informace, které by mohly souviset s jeho smrtí.“

„To jsem už udělala. Teď mě můžete nechat na pokoji, rozumíte? Nezapletete mě do žádný vraždy. Do žádný.“

„Slyšela jste někdy o muži, který se jmenoval Anthony Galton?“

„Ne.“

„John Brown?“

„Ne.“

Viděl jsem, jak se jí na tváři shromažďují hořké síly její vůle. Tyto síly využila, vstala a odešla ode mě a svého strachu.

7

Šel jsem zpátky k telefonním boxům a v telefonním seznamu Zálivu jsem našel jméno Chad Bolling. Nečekal jsem, že ho najdu po více než dvaceti letech, ale pořád jsem měl štěstí. Bolling měl adresu Telegraph Hill. Zavřel jsem se do jednoho boxu a zavolal jsem mu.

Ozval se ženský hlas: „Tady dům Bollingových.“

„Je pan Bolling doma?“

„Co potřebujete?“ řekla úsečně.

„Jedná se o publikaci jedné básně v časopise. Jmenuji se Archer,“ dodal jsem a snažil jsem se vypadat jako bohatý nakladatel.

„Aha.“ Zjemnila tón. „Nevím, kde teď Chad je. A bohužel nebude doma ani na večeři. Vím, že později večer bude v Poslechovém klubu.“

„Poslechovém klubu?“

„To je nový noční klub. Chad tam bude dneska večer předčítat. Jestli vás zajímá poezie, měl byste tam jít.“

„V kolik tam má být?“

„Myslím, že v deset.“

Najal jsem si auto a vyjel jsem s ním od pobřeží do města, kde jsem ho zaparkoval pod náměstím Union Square. Nad rozsvícenými věžemi hotelů zhoustl soumrak do tmy. Od moře se zvedl vlhký chlad, cítil jsem ho přes šaty. Dokonce i barevná světla kolem náměstí vypadala chladivě.

Koupil jsem si půllitr whisky, abych zahnal zimu, a ubytoval se v hotelu Salisbury, malém hotelu v postranní ulici, kde jsem obvykle v San Francisku bydlel. Recepčního jsem neznal. Recepční vždycky míří buď nahoru nebo dolů. Tenhle byl starý a mířil dolů, jeho bledý obličej byl vážný. Zdráhavě mi podával klíč:

„Nemáte zavazadla, pane?“

Ukázal jsem mu láhev v papírové tašce. Neusmál se. „Ukradli mi auto.“

„To je špatné.“ Za přehnaně elegantním skřipcem měl ostré a nedůvěřivé oči. „Musím vás, bohužel, požádat, abyste zaplatil předem.“

„Dobrá.“ Podal jsem mu pětidolarovku a požádal ho o účet.

Poslíček, který mě vyvezl nahoru ve starém otevřeném železném výtahu, mě vozil stejným výtahem už skoro dvacet let. Potřásli jsme si rukama. Jeho byly zkroucené artritidou.

„Jak se máte, Coney?“

„Dobře, pane Archere, dobře. Beru nový prášky, nějakej fenylbuta nebo něco takovýho. Dělají divy.“

Vystoupil a udělal tichý krůček, aby to dokázal. Kdysi mohl skoro hrát Orfea. Protancoval se mnou chodbou ke dveřím mého pokoje.

„Co vás přivádí do města?“ řekl, když jsme byli uvnitř. Pro obyvatele San Franciska existuje město jenom jedno.

„Přiletěl jsem se trochu pobavit.“

„Myslel jsem, že Hollywood je světový centrum zábavy.“

„Hledám něco jiného,“ řekl jsem. „Slyšel jste o novém klubu, který se jmenuje Poslechový klub?“

„Jo, tam by se vám nelíbilo.“ Zavrtěl svou bílou hlavou. „Doufám, že jste sem nepřijel kvůli tomu.“

„Co se tam děje?“

„Je to kulturní jeskyně. Takový to bistro, kde hoši čtou při hudbě básně. To není nic pro váš vkus.“

„Můj vkus se vylepšuje.“

Při úšklebku ukázal všechny své zbývající zuby. „Nestřílejte si ze starýho člověka, jo.“

„Slyšel jste někdy o Chadu Bollingovi?!“

„Jasně. Dělá si velkou reklamu.“ Coney se na mě nedočkavě podíval. „Opravdu se zajímáte o poezii, pane Archere? A k tomu s hudbou?“

„Dlouho jsem toužil po vybranějších věcech.“

Například po dobré francouzské večeři za cenu, kterou můžu zaplatit. Vzal jsem si taxíka do Ritzu Poodle Dog a dal jsem si dobrou francouzskou večeři. Když jsem dojedl, bylo skoro deset.

Poslechový klub byl plný tmavomodrého světla a nostalgické hudby. Malý orchestr tvořený klavírem, houslemi, trumpetami a bubny, hrál něco moderního. Zdálo se, že si muzikanti rozumějí. Občas se usmáli a zakývali na sebe jako kosmonauti míjející se v noci.

Muž u klavíru vypadal jako hlavní technik. Usmíval se chladněji, a když hudba dozněla, přijímal potlesk s větší zdrženlivostí. Pak se znovu jako šílený vědátor sklonil ke své klávesnici.

Servírka s úzkými boky, která mi přinesla whisky s vodou, vypadala stejně jako všechny dívky v nočních klubech. Dokonce i její povinnosti byly stejné. Ale publikum se lišilo od publika jiných nočních klubů. Většinou tu byli mladí lidé s vážnými výrazy na tvářích. Velké množství dívek mělo krátké, rovné vlasy, které si občas prohrabávali prsty. Mnoho chlapců mělo vlasy delší než dívky, ale tolik si je nepročesávali prsty. Místo toho si hladili vousy.

Dohrála další melodie a pak se rozsvítila světla. Modrým závěsem v zadní části místnosti prošel křehce vypadající muž středního věku v tmavém obleku. Klavírista natáhl ruku a pomohl mu na pódium. Publikum tleskalo. Křehce vypadající muž spustil, na způsob úklony, bradu na velkého černého motýlka, který mu zdobil košili. Potlesk ještě zesílil.

„Přivádím pana Chada Bollinga,“ řekl klavírista. „Mistra všech druhů umění, zpěváka, malíře, džezového hudebníka, spisovatele. Pan Chad Bolling.“

Tleskání ještě chvíli pokračovalo. Básník zvedl ruku, jako by jí žehnal, a nastalo ticho.

„Děkuji vám, přátelé,“ řekl. „Za pomoci mých vynikajících mladých přátel, skupiny Fingers Donahue, si přeji vám dnes večer přednést, pokud mi to mé hlasivky dovolí, mou poslední báseň.“ Ústa se mu zkřivila do strany, jako by se ušklíbal sám sobě. „Bude to něco pro požitkáře.“

Umlkl. Nástroje za ním se rozšuměly. Bolling vytáhl ze své postranní náprsní kapsy svitek rukopisu a pod světlem ho rozbalil.

„Smrt je tabu,“ řekl a začal recitovat chraplavým, strhujícím hlasem, který mi připomínal žvanila na karnevalu. Přednášel, že se pozdě večer posadil ve vinné aleji, kde andělé pili horko z plechovek a že uslyšel tlukot. Vypadalo to, že k aleji přišla dívka a zeptala se ho, co dělá v údolí smrti. „Smrt je poslední pomoc řekla,“ přednášel. Požádala ho, aby s ní šel domů do postele.

Řekl, že poslední pomoc je sex, ale ukázalo se, že se mýlí. Zdálo se, že slyší gong. Zmizela jako duch a on byl nakonec brzy k ránu ztracen.

Zatímco bubeník a houslista vysílali nárazové vlny ke stropu, zvýšil Bolling hlas a hlasitě vyřvával. Jak šel za ní nahoru a dolů, kolem a kolem, pod zem, do Ruského kopce a do Nobského kopce a do Telegrafního kopce a přes Bayský most a zpátky po trase oaklandského trajektu. Tak našel sfingu na Market Street, jak žebrala o pití, zlinkovali se a tancovali po zlatém asfaltu rozkoše.

Nakonec upadla na svou postel. „Jsem proměněná hvězda,“ řekla. Ze rtů jí vypil peklo a takhle to chvíli pokračovalo, zatímco se hudba chichotala a sténala. Nakonec se jí podařilo přesvědčit ho, že smrt je poslední pomoc, ať už to znamená cokoliv. Věděla to, protože sama byla mrtvá. „Dobrou noc, pane,“ řekla, nebo aspoň on tvrdil, že to řekla. „Dobrou noc, sestro,“ řekl.

Publikum čekalo, aby se ujistilo, že Bolling skončil, a pak vybuchlo vlnou potlesku promíchaného výkřiky bravo a olé. Bolling stál se sešpulenými rty a vstřebával ho jako malý kluk, který brčkem srká sodovku. Zatímco se zdálo, že se dolní část jeho obličeje baví, oči měl zmatené. Roztáhl ústa v klaunském úšklebku:

„Díky, džezoví fandové, jsem rád, že jste mě pochopili. Teď zkuste pochopit tohle.“

Přečetl báseň o sedmi vrtoších duše a jednu o nezkušených zázračných lidech na psychiatrickém oddělení, kteří se chtěli stát hlasateli nové pravdy. V tom okamžiku jsem vypnul svůj sluchový aparát a čekal jsem, až to skončí. Trvalo to dlouho. Po čtení následovalo podepisování knih, odpovědi na otázky, pití.

Byla už skoro půlnoc, když Bolling opustil spoustu obdivovatelů a zamířil ke dveřím. Vstal jsem, abych šel za ním. Do cesty mi vešla velká dívka s hladovým obličejem. Zavěsila se do Bollinga a začala mu něco říkat do ucha. Skláněla se při tom, protože byla vyšší než on.

Zavrtěl hlavou. „Lituju, holčičko, jsem ženatý. A taky jsem dost starý a mohl bych být tvým tátou.“

„Co záleží na letech?“ řekla. „Ženská moudrost nestárne.“

„Tak to dokaž, zlato.“

Setřásl ji. Tragicky si svírala předek pytlovitého černého svetru a řekla: „Nejsem hezká, co?“

„Jsi krásná, zlato. Řecké námořnictvo by tě mohlo použít při spouštění lodí. Promluv si s nima o tom.“

Natáhl se, poklepal ji po hlavě a odešel. Dohonil jsem ho na chodníku, když si zastavoval taxíka.

„Pane Bollingu, měl byste minutku?“

„Záleží na tom, co chcete.“

„Chci vám koupit něco k pití a dát vám několik otázek.“

„Už jsem pil. Vlastně několikrát. Je pozdě. Jsem unavený. Tak mi napište dopis.“

„Neumím psát.“

Trochu se rozjasnil. „Chcete mi říct, že nepatříte mezi neuznané literární génie. To je, myslím, každý.“

„Jsem detektiv. Hledám jednoho muže. Možná jste ho kdysi znal.“

Taxík zabočil do ulice a zajel k okraji. Pokynul řidiči, aby počkal: „Jak se jmenuje?“

„John Brown.“

„Jasně. Dobře jsem ho znal v Harper Feny. Jsem starší, než vypadám.“ Jeho prázdné šaškování automaticky pokračovalo, zatímco mě ohodnocoval.

„V roce 1936 jste otiskl jednu jeho báseň v časopisu Chisel.“

„Lituju, že jste o tom začal mluvit. Takový ohavný jméno pro časopis. Není divu, že přestal vycházet.“

„Ta báseň se jmenovala Luna.“

„Bohužel si to nepamatuju. Utekla spousta času. V třicátých letech jsem znal nějakýho Johna Browna. Co se Johnovi stalo?“

„To se právě snažím zjistit.“

„Dobrá, kupte mi něco k pití. Ale ne tady v klubu, jo? Mám dost těch holobrádků.“

Bolling propustil taxíkáře. Šli jsme pár kroků do vedlejšího baru. Když jsme vcházeli, zamrkaly na nás dvě staré dívky na předních stoličkách svými řasami. Nebyl tam nikdo kromě otupělého barmana. Trvalo mu to dost dlouho, než nám nalil pití.

Sedli jsme si do jednoho boxu a ukázal jsem Bollingovi fotky Tonyho Galtona. „Poznáváte ho?“

„Myslím, že jo. Krátce jsme si dopisovali, ale setkal jsem se s ním jednou nebo dvakrát. Dvakrát. Stavil se u nás, když jsme bydleli v Sausalitě. A pak jednu neděli, když jsem projížděl pobřežím u Měsíčního Zálivu, jsem mu návštěvu oplatil.“

„Bydleli v Měsíčním Zálivu?“

„Pár kilometrů odtamtud ve směru na San Francisko, ve starém domě u oceánu. Zaboha jsem to nemohl najít, přestože mi Brown popsal cestu. Teď si vzpomínám, že mě prosil, abych nikomu neříkal, kde bydlí. Byl jsem jediný člověk, který to věděl. Nevím, proč si mě vybral, jedině snad proto, že hrozně chtěl, abych navštívil jeho dům a viděl jeho syna. Možná ke mně choval nějaké otcovské city, i když jsem nebyl o moc starší než on.“

„On měl syna?“

„Ano, měli dítě. Zrovna se narodilo a nebylo větší než můj palec. Choval malého Johna jako oko v hlavě. Byli docela dojemná rodinka.“

Bolling měl laskavý hlas. Daleko od davu lidí a hudby byl úplně jiný člověk. Jako ostatní umělci měl jednu tvář pro veřejnost a jednu soukromou. Obě byly trochu falešné, ale ta soukromá mu slušela lépe.

„Setkal jste se s jeho ženou?“

„Samozřejmě. Seděla na přední verandě, když jsem tam přijel, a kojila dítě. Měla hezká bílá prsa a ani trochu jí nevadilo, že je ukazuje. Byl to úplný obrázek, tam na útesu nad mořem. Snažil jsem se na ni napsat báseň, ale nepodařilo se mi to. Nikdy jsem ji opravdu nepoznal.“

„Co to bylo za dívku?“

„Řekl bych velmi atraktivní, co se týče vzhledu. Neměla toho moc co říct na svoji obhajobu. Ona vlastně masakrovala angličtinu. Myslím si, že Browna fascinovala její nevědomost. Zažil jsem, jak se i ostatní mladí spisovatelé a umělci zamilovali do takových dívek. Sám jsem se tím provinil v mém předfreudovském období.“ Dodal ironicky: „To znamená, že jsem se dostal k analýze.“

„Pamatujete si její jméno?“

„Jméno paní Brownové?“ Zavrtěl hlavou. „Bohužel. V básni, kterou jsem zpackal, jsem ji pojmenoval Stella Maris, hvězda moře. Ale to je k ničemu, co?“

„Můžete mi říct, kdy jste tam byl? Muselo to být ke konci roku 1936.“

„Ano. Bylo to kolem Vánoc, zrovna před Vánocemi – vezl jsem s sebou nějaké hračky pro dítě. Malý Brown z nich měl velkou radost.“ Bolling stáhl bradu a prodloužil si tak obličej. „Je to zvláštní, že se mi pak nikdy neozval.“

„Snažil jste se ho někdy zkontaktovat?“

„Ne, nesnažil. Možná měl pocit, že jsem ho odbyl. Možná je to pravda, aniž bych to zamýšlel. Všude bylo plno mladých autorů, bylo těžké je všechny sledovat. Tenkrát jsem odváděl dobrou práci a spousta z nich ke mně přicházela. Abych řekl pravdu, od té doby až do dneška jsem si na Browna ani nevzpomněl. Bydlí ještě na pobřeží?“

„Nevím. Co dělal v Měsíčním Zálivu, řekl vám to?“

„Snažil se napsat román. Vypadalo to, že nikde nedělá a nedovedu si představit, z čeho žili. Ale nemohli být úplně bez peněz. Měli ošetřovatelku, která se starala o matku a dítě.“

„Ošetřovatelku?“

„Myslím, že by se tomu dalo říct praktická ošetřovatelka. Jedna z těch mladých žen, které se tím zabývají,“ dodal nejasně.

„Vzpomínáte si na ni trochu?“

„Pamatuju si, že měla pozoruhodné oči. Ostré černé oči, kterými mě neustále sledovala. Myslím, že se jí spisovatelský život nezamlouval.“

„Mluvil jste s ní vůbec?“

„Snad ano. Měl jsem z ní dojem, že byla jedinou rozumnou osobou v domě. Brown a jeho žena vypadali, že žijí v zemi snů.“

„Jak to myslíte?“

„Nepřicházeli vůbec do styku s obyčejným chodem života. Nemíním to jako kritiku. Bůhví, že já sám jsem taky moc s obyčejným chodem života do styku nepřicházel. A pořád to trvá.“ Znovu se na mě zašklebil jako klaun. „Nemůžete se stát Hamletem, aniž byste si nezničil své ego. Ale nebudeme mluvit o mně.“

„Vrátím se zpátky k té ošetřovatelce. Myslíte, že si dokážete vzpomenout na její jméno?“

„Naprosto vím, že nedokážu.“

„Poznal byste ho, kdybych ho vyslovil?“

„To pochybuju. Ale zkuste to.“

„Marian Culliganová,“ řekl jsem. „C-u-l-l-i-g-a-n-o-v-á.“

„To mi nic neříká. Lituju.“

Bolling dopil a rozhlédl se po baru, jako kdyby čekal, že se něco stane. Pomyslel jsem si, že většina věcí, které se mohou člověku přihodit, se mu již staly. Změnil výraz jako gumovou masku, ale mezi oběma maskami jsem v jeho obličeji uviděl strach.

„Mohli bychom si dát ještě jeden drink,“ řekl. „Ten zaplatím já. Prachů mám dost. Zrovna jsem si vydělal v Klubu sto dolarů.“ Dokonce i jeho obchodní výraz zněl falešně.

Zatímco já jsem se navážel do barmana, prohlížel si Bolling fotografie, které jsem nechal na stole:

„To je John, to je pravda. Hezký chlapec a možná talentovaný, ale ne z tohohle světa. Vůbec ne z tohohle světa. Kde vzal peníze na koně a tenis?“

„Od své rodiny. Mají spoustu peněz.“

„Bože, neříkejte mi, že je to pohřešovaný dědic. Proto ho hledáte?“

„Proto.“

„Čekali dost dlouho.“

„Můžete mi ještě zopakovat, jak se dostanu k domu, kde Brownovi bydleli, když jste byl u nich na návštěvě?“

„Bojím se, že ne. Ale možná bych vám to mohl ukázat.“

„Kdy?“

„Zítra ráno, jestli chcete.“

„To jste hodný.“

„Vůbec ne. Měl jsem Johna Browna rád. A navíc jsem nebyl v Měsíčním Zálivu už léta. Možná, že znovu objevím své ztracené mládí.“

„Možná.“ Ale nepovažoval jsem to za pravděpodobné. Ani on ne.

8

Ráno jsem dojel pro Bollinga do jeho bytu na Telegraph Hill. Byl jeden z těch nádherných dnů, které jsou náhradou za všechnu mlhu v San Francisku. Pobřežní vítr vyčistil vzduch a vyzdobil modrou hladinu zálivu. Bílá loď tvořící na vodě bílou brázdu mířila ven k Zlaté bráně. Ve vzduchu nad ní se vznášeli bílí racci.

Bolling se na to všechno díval studeným pohledem. Byl nepořádně oblečený, šedivý a třásl se kocovinou. Vlezl na zadní sedadlo a celou cestu prochrápal. Bylo to špinavé, beztvaré město táhnoucí se podél pobřežní dálnice. Nad jeho nízkými budovami se tyčily kopce, které se zdvíhaly v dálce, a před nimi se rozprostíralo široké moře.

Zastavil jsem vedle benzínové pumpy, kde navazovala na dálnici číslo 1 vnitrozemská silnice, a řekl jsem Bollingovi, aby se probudil.

„Kvůli čemu?“ zamumlal z hlubokého spánku. „Co se děje?“

„Ještě nic. Kudy teď musíme jet?“

Povzdechl si, posadil se a rozhlédl se kolem. Záře z oceánu způsobila, že se mu zalily oči slzami. Zaclonil si je rukou. „Kde jsme?“

„V Měsíčním Zálivu.“

„Nevypadá to jako tenkrát,“ postěžoval si. „Nejsem si jistý, jestli to místo dokážu najít. Ale tady zabočíme na sever. Jeďte pomalu a já se budu dívat po té silnici.“

Téměř dvě míle severně od Měsíčního Zálivu mířila dálnice do vnitrozemí přes úpatí útesu. Na vzdáleném konci útesu z ní vybočovala nově vypadající asfaltová silnice směrem k moři. Na křižovatce stála vývěsní tabule: „Zámeček Marvista. Tři ložnice a společenská místnost. Vykachlíčkované koupelny, vestavěné kuchyně. Všechny služby v areálu. Navštivte náš dokonalý domov.“

Bolling mi poklepal na rameno. „Myslím, že je to tady.“

Zacouval jsem a zabočil doleva. Silnice vedla rovně několik metrů do mírného kopce. Míjeli jsme prázdnou obdélníkovou budovu z nepálených cihel velkou jako fotbalové hřiště, u které pracovala rýpadla na přemísťování zeminy. Dřevěná cedule u okraje vozovky jejich práci vysvětlovala: „Pozemek marvistského nákupního centra“.

Z hřebenu svahu jsme shlíželi na střechy sta nebo více domů. Stály podél úbočí na terasách neobdělané půdy, kde teprve začínala rašit tráva. Když jsme projížděli po ulici vinoucí se mezi domy, viděl jsem, že většina domů je obydlená. V oknech byly záclony, na dvorech si hrály dětí, na šňůrách se sušilo prádlo. Domy byly natřeny různými barvami, které, jak se zdálo, jen podtrhovaly jejich fádnost.

Ulice vedla na úpatí svahu souběžně s okrajem útesu. Zastavil jsem auto a obrátil jsem se, abych se podíval na Bollinga.

„Je mi to líto,“ řekl. „Změnilo se to tolik, že si nejsem jistý, jestli je to tady. Podél útesu tu bylo roztroušeno několik dřevěných domků, asi pět nebo šest. Brownovi bydleli v jednom z nich, pokud mi paměť slouží.“

Vystoupili jsme a šli ke kraji útesu. Pár metrů pod námi se čeřilo moře proti úpatí jako modrý kov a burácelo pravidelnými bílými výbuchy. Asi míli na jih, v úkrytu pod výběžkem, ležel v hnědé slupce pláže malý záliv klidné vody.

Bolling ukázal směrem k zálivu. „To musí být ono. Pamatuju si, jak mi Brown říkal, že zátoku používali jako přístav podloudníci kdysi za prohibice. Na útesu nad ní býval starý hotel. Byl vidět z Brownovy přední verandy. Jejich domek musel stát tady někde blízko.“

„Nejspíš ho zbourali, když stavěli silnici. Stejně by mi moc nepomohlo, kdybych ho viděl. Doufal jsem, že narazím na nějakého souseda, který si bude Brownovy pamatovat.“

„Myslím, že byste se moh poptat obchodníků v Měsíčním Zálivu.“

„To bych moh.“

„No, je to hezký vyjet si na venkov.“

Bolling se procházel podél okraje útesu. Najednou řekl: „Jú!“ vysokým hlasem, který se podobal křiku racků. Začal třepotat rukama.

Běžel jsem k němu. „Co se děje?“

„Jú!“ opakoval a začal se smát jako dítě. „Zrovna jsem si představoval, že jsem pták.“

„Jak se vám to líbilo?“

„Hrozně.“ Mával rukama ještě víc. „Umím létat! Vzdoruju větrným proudům oblohy. Vzlétám jako Ikarus ke slunci. Vosk roztává. Padám z velké výsky do moře. Matky Thalassy.“

„Jaké matky?“

„Thalassy, do moře, homérovské moře. Mohli bychom postavit nové Atény. Dřív jsem myslel na to, že bychom to mohli udělat v San Francisku, postavit nové lidské město na velkých kopcích. Město, jehož měřítkem by bylo odpuštění. Jojo.“

Nálada mu opět poklesla. Zatáhl jsem ho od okraje. Byl tak nepředvídatelný, že jsem si myslel, že by klidně mohl skočit do prázdna. Začínal se mi líbit.

„Když mluvíme o matkách,“ řekl jsem, „jestli měla Brownova manželka zrovna dítě, musela chodit k nějakému doktorovi. Nezmínili se náhodou, kde se dítě narodilo?“

„Ano. U nich doma. Nejbližší nemocnice je v Redwood City a Brown tam nechtěl svou ženu zavézt. Je možné, že k ní chodil místní doktor.“

„Doufejme, že tu ještě někde bude.“

Jel jsem zpátky mezi domky, až jsem uviděl mladou ženu s kočárkem. Vylekala se jako hříbě, když jsem zastavil vedle ní. Ve dne byl tenhle úsek vyhrazen ženám a dětem, neznámí muži v autech byli pravděpodobně považováni za únosce. Vystoupil jsem, přiblížil se k ní a usmíval jsem se co nejneškodněji.

„Hledán doktora.“

„Někdo je nemocný?“

„Žena mého přítele čeká dítě. Mají v plánu se nastěhovat do Marvisty a mysleli si, že by bylo lepší ověřit si místní situaci ve zdravotnictví.“

„Doktor Meyers je výborný,“ řekla. „Sama k němu chodím.“

„V Měsíčním Zálivu?“

„Přesně tak.“

„Jak dlouho už tu pracuje?“

„To nevím. Zrovna jsme se sem před dvěma měsíci nastěhovali.“

„Kolik je doktoru Meyersovi?“

„Třicet, pětatřicet, nevím.“

„To je moc mladý,“ řekl jsem.

„Jestli má váš přítel radši starší doktory, myslím, že je jeden ve městě. Ale nevím, jak se jmenuje. Já osobně mám ráda doktory mladší, vědí o nejnovějších zázračných lécích a jiných věcech.“ Zázračné léky. Poděkoval jsem jí a jel jsem zpátky do Měsíčního Zálivu vyhledat lékárnu. Majitel mi podal informace o třech místních doktorech. Nějaký doktor George Dineen byl z nich jediný, který tu provozoval praxi ve třicátých letech. Byl to starší muž, téměř v důchodovém věku. Našel bych ho nejspíš v jeho ordinaci, pokud nebude někde u případu. Bylo to jen pár bloků od lékárny.

Nechal jsem Bollinga, aby si u fontány vypil kávu, a šel jsem do doktorovy ordinace. Ta zabírala přední pokoje rozlehlého domu se zelenými oblázkovými stěnami, který stál na prašné postranní ulici. Dveře otevřela asi šedesátiletá žena. Měla modrobílé vlasy a na tváři výraz, který se už moc často nevidí: výraz ženy, která není zklamaná.

„Ano, mladý muži?“

„Rád bych mluvil s doktorem.“

„Úřední hodiny má odpoledne. Začínají až v půl druhé.“

„Nechci s ním mluvit jako pacient.“

„Jestli prodáváte léky, měl byste radši počkat až po obědě. Doktor Dineen nemá rád, když ho někdo ráno ruší.“

„Budu ve městě jenom ráno. Vyšetřuju jedno zmizení. Možná mi bude schopen pomoci najít pohřešovaného muže.“

I přes nepatrné vrásky měla velice citlivou tvář. Její oči si představily, jaké by to bylo ztratit milovaného člověka. „Dobrá, to je něco jiného. Pojďte dál, pane –“

„Archer. Jsem soukromý detektiv.“

„Můj manžel je na zahradě. Přivedu ho.“

Nechala mě v doktorově ordinaci. Na zdi nad starým dubovým stolem viselo několik diplomů. Nejstarší z nich uváděl, že doktor Dineen promoval na lékařské fakultě univerzity v Ohiu v roce 1914. Samotný pokoj připomínal předválečné období. Popraskaný kožený nábytek byl používáním pohodlně vytvarován. Sada starých šachových figurek rozložených na stole ležela jako miniaturní armáda umístěná ve slunečním svědě, které dopadalo šikmo od okna.

Doktor vešel a potřásl mi rukou. Byl to vysoký starý muž se širokými rameny. Pod šedým obočím, které mu viselo z obličeje jako ptačí hnízda, měl nevýrazné oči. Posadil se na židli za svůj stůl. Hlavu měl částečně plešatou, na vrcholku lebky mu zplihle leželo několik pramínků vlasů.

„Říkal jste mé ženě něco o pohřešované osobě. Snad někdo z mých pacientů?“

„Snad. Jmenoval se John Brown. V roce 1936 žil se svou ženou několik mil odsud nahoře na pobřeží, tam kde je teď areál Marvista.“

„Pamatuju si je moc dobře,“ řekl doktor. „Není to tak dávno, co byl jejich syn v téhle ordinaci, seděl tam, kde teď sedíte vy.“

„Jejich syn?“

„John, junior. Možná ho znáte. Hledá taky svého otce.“

„Ne,“ řekl jsem. „Neznám ho. Ale určitě bych ho rád poznal.“

„Odvažuju se říct, že to můžu zařídit.“ Doktorův hluboký hlas přestal bručet a utichl. Záměrně se na mě podíval, jako kdyby se připravoval vyslovit diagnózu. „Nejdřív bych chtěl vědět, proč se o tu rodinu zajímáte.“

„Mám za úkol vypátrat otce, Johna Browna seniora.“

„Má vaše pátrání nějaké výsledky?“

„Dosud ne. Říkáte, že ten hoch, který vás přišel navštívit, hledá svého otce?“

„Přesně tak.“

„Kdo ho k vám přivedl?“

„Chová k němu obyčejné synovské city. Jestli jeho otec žije, chce být s ním. Jestli je jeho otec mrtvý, chce to vědět.“

„Měl jsem na mysli, co ho vlastně přivedlo k vám do ordinace? Znal jste ho předtím?“

„Přivedl jsem ho na svět. V mém povolání je tohle nejlepší možné seznámení.“

„Jste si jistý, že je to stejný chlapec?“

„Nemám důvod o tom pochybovat.“ Doktor se na mě podíval s určitou nechutí, jako kdybych kritizoval nějakou práci, kterou vykonal vlastníma rukama. „Než budeme dál pokračovat, pane Archere, můžete mi plně odpovědět na mou otázku. Neřekl jste mi, kdo si vás najal.“

„Je mi líto, ale to vám říct nemůžu. Byl jsem požádán, abych podržel totožnost mého klienta v tajnosti.“

„Není divu, že jste o to byl požádán. Já udržuju takové záležitosti v tajnosti už čtyřicet let.“

„A nepromluvíte, pokud nepromluvím já, je to tak?“

Doktor zvedl ruku a smetí si myšlenku z tváře jako obtížný hmyz. „Nenabízím žádný obchod. Chci prostě vědět, s kým jednám. Může se jednat o vážné věci.“

„To se jedná.“

„Myslím, že byste měl tuto poznámku objasnit.“

„To nemůžu.“

Dívali jsme se na sebe v napjatém tichu. Oči měl klidné a vyzařovalo z nich nepřátelství pyšného starého muže. Bál jsem se, že ho úplně ztratím, zrovna když se případ začíná otevírat. Nepochyboval jsem o jeho poctivostí, ale musel jsem také myslet na poctivost svou. Slíbil jsem Gordonu Sableovi a paní Galtonové, že nebudu nikoho jmenovat.

Doktor Dineen vytáhl dýmku a začal si nacpávat tabákem z váčku z nepromokavého pláma svůj opálený kalíšek. „Zdá se, že jsme se dostali do patové situace. Hrajete šachy, pane Archere?“

„Asi ne tak dobře jako vy. Nikdy jsem šachy nestudoval z knih.“

„Myslel bych si, že jste to studoval.“ Nacpal si dýmku a zapálil ji zápalkou. Modrý kouř kroužil v dutých sloupcích slunečního světla přicházejícího z okna. „Oba dva maříme čas. Navrhuju, abyste táhnul vy.“

„Myslel jsem, že to je pat.“

„Nová hra.“ Poprvé se v jeho očích ukázala jiskřička zájmu. „Řekněte mi něco o sobě. Proč by člověk jako vy trávil život prací, kterou děláte? Vyděláte si hodně peněz?“

„Dost, abych se uživil. Ale nedělám to pro peníze. Dělám to proto, že to dělat chci.“

„Není to špinavá práce, pan Archere?“

„To záleží na tom, kdo ji dělá, stejně jako v lékařství nebo kdekoli jinde. Snažím se, aby špinavá nebyla.“

„Jde vám to?“

„Ne tak úplně. Několikrát jsem se mýlil v lidech. Někteří předpokládají, že soukromý detektiv je automaticky podvodník, a podle toho jednají, tak jako teď vy.“

Starý muž zachrochtal, jako by zaštěkal tuleň. „V takhle důležité záležitosti nemůžu jednat neuváženě.“

„Já taky ne. Nevím, proč je to pro vás tak důležité –“

„Povím vám to,“ řekl krátce. „Běží tu o lidské životy. Běží tu o lásku chlapce k jeho rodičům. Snažím se tím zabývat s péčí, kterou si to zasluhuje.“

„Toho si vážím. Zdá se, že se nějak zvlášť zajímáte o Johna Browna juniora.“

„To ano. Ten mladík to nemá lehké. Nechci ho zbytečně zraňovat.“

„Nemám v úmyslu ho zranit. Jestli je ten chlapec skutečně syn Johna Browna, prokázal byste mu skutečnou laskavost, kdybyste mě k němu zavedl.“

„To mi budete muset dokázat. Upřímně musím říct, že jsem se v životě setkal s jedním nebo dvěmi soukromými detektivy. Jeden byl zapletený do vydírání jedné mé pacientky – mladé dívky, která měla nemanželské dítě. Nemyslím, že to na vás vrhá špatné světlo, ale člověk je raději opatrnější.“

„Dobrá. Trochu vám naznačím své postavení. Řekněme, že jsem byl najatý, abych našel dědice několika miliónů dolarů.“

„To jsem už někde slyšel. Budete si muset vymyslet lepší manévr.“

„Nevymyslel jsem si to. Je to náhodou pravda.“

„Dokažte to.“

„To půjde snadno, až přijde ten správný okamžik. Teď bych řekl, že břemeno důkazu leží na tom chlapci. Může dokázat svou totožnost?“

„O tom jsem nikdy nepřemýšlel. Důkaz své totožnosti má vlastně na tváři. Poznal jsem, čí je to syn, jakmile sem vstoupil. Je svému otci úžasně podobný.“

„Jak je to dávno, co se tu objevil?“

„Asi měsíc. Od té doby ho navštěvuju.“

„Jako pacienta?“

„Jako přítele,“ řekl Dineen.

„Proč k vám přišel jako první?“

„Moje jméno je na jeho rodném listě. Teď chvíli počkejte, mladý muži. Nechte mě přemýšlet.“ Doktor chvíli v tichosti kouřil. „Myslíte to vážně, že je ten chlapec dědicem velkého majetku?“

„Bude, pokud je jeho otec mrtvý. Jeho babička ještě žije. Ty peníze má ona.“

„Ale její jméno neprozradíte?“

„Bez dovolení ne. Myslím, že bych jí mohl zavolat. Ale radši bych si nejdřív promluvil s tím chlapcem.“ Doktor váhal. Pravá ruka mu visela ve vzduchu a pak dlaní udeřila do desky stolu. „Risknu to s vámi, i když později budu možná litovat.“

„Nebudete, věřte mi. Kde ho můžu najít?“

„Dostaneme se k tomu.“

„Co všechno řekl o svém původu?“

„Bylo by vhodnější, kdyby vám to řekl sám. Já jsem ochotný vám říct to, co vím o jeho otci a matce ze svého vlastního bezprostředního pozorování. A to je důležitější, než si možná myslíte.“ Zarazil se. „Kvůli čemu přesně si vás ten anonymní klient najal?“

„Abych našel Johna Browna seniora,“ řekl jsem. „Vsadím se, že tohle není jeho pravé jméno.“

„To máte pravdu, není.“

„Nepřekvapuje mě to,“ řekl Dineen. „V době, kdy jsem ho znal, jsem o něm trochu uvažoval. Napadlo mě, že by to mohl být emigrant – jeden z těch budižkničemů, kterým rodiny zaplatily, aby se nevraceli domů. Pamatuju si, že když jeho žena porodila, zaplatil mi stodolarovou bankovkou. Připadalo mi to, že to neodpovídá jejich způsobu života. A byly tam ještě další věci – například šperky jeho ženy – diamanty a rubíny na ozdobeném zlatém podkladu. Jednou sem přišla jako chodící klenotnice. Varoval jsem ji, aby to nenosila. Žili na venkově, blízko starého zájezdního hostince a tehdy to byl pěkně drsný kraj. Tady byli lidé chudí. Spousta z nich mi platila za služby rybami. Během krize jsem měl tolik ryb, že jsem jich od té doby tolik nesnědl. Na tom nezáleží. Předvádění šperků na veřejnosti dávalo podnět k loupežím. Říkal jsem to té mladé dámě a ona je přestala nosit, aspoň když jsem ji viděl.“

„Vídal jste ji často?“

„Řekl bych, že čtyřikrát nebo pětkrát. Jednou nebo dvakrát než se chlapec narodil a několikrát potom. Bylo to zdravé děvče, neměla žádné komplikace. Hlavně jsem ji učil, jak zacházet s dítětem. Na mateřství vůbec nebyla připravená.“

„Mluvila o tom, odkud pochází?“

„To ani nemusela. To prostředí na jejím těle zanechalo stopy. Někdo ji ubil skoro k smrti přezkou od pásku.“

„Nebyl to její manžel?“

„Těžko. V jejím životě byli jiní muži, jak se tak říká. Pochopil jsem, že se už od dětství starala sama o sebe. Patřila k těm potulujícím se dětem třicátých let – tím se naprosto lišila od svého manžela.“

„Kolik jí bylo?“

„Myslím, že devatenáct nebo dvacet, možná byla starší. Vypadala na víc. Její zážitky ji nezatvrdily, ale jak jsem už řekl, naprosto ji nepřipravily na mateřství. I když pak už mohla vstát, potřebovala ošetřovatelku, aby jí pomohla s dítětem. Ve skutečnosti byla v citovém vývoji sama dítětem.“

„Pamatujete si jméno té ošetřovatelky?“

„Počkejte, myslím, že to byla nějaká paní Kerriganová.“

„Nebo Culliganová?“

„Culliganová, ano ta. Byla to hodná mladá žena, docela dobře vyškolená. Myslím, že odjela ve stejné době jako Brownovi.“

„Brownovi odjeli?“

„Vypadli, aniž by se rozloučili nebo někomu poděkovali. Aspoň tak se to v té době jevilo.“

„Kdy to bylo?“

„Jen pár týdnů po narození dítěte. Někdy kolem Štědrého dne roku 1936, myslím den nebo dva po něm. Pamatuju si to tak přesně, protože jsem to nedávno probíral s místními šerify.“

„Nedávno?“

„Během posledních pěti měsíců. Abych to zkrátil, když vyklízeli pozemek kvůli areálu Marvista, vykopali několik kostí. Místní zástupce šerifa mě požádal, abych je prohlédl, jestli se z nich něco nedozvím. Prohlédl jsem je. Byly to lidské kosti a pravděpodobně patřily muži střední postavy, asi dvacetiletému.“

„Podle mého názoru není pravděpodobné, že by to byly kosti Johna Browna. Byly zakopané pod domem, ve kterém bydlel. Dům zbořili, aby uvolnili místo pro silnici. Nemáme bohužel žádný prostředek, abychom průkazně určili totožnost. Lebka tam chyběla, což vyloučilo možnost dokázat totožnost podle zubů.“

„To svědčí o tom, že došlo k vraždě.“

Dineen vážně přikývl. „Je tu ještě něco víc, než možnost vraždy. Jeden krční obratel byl proražen nějakým těžkým předmětem. Řekl bych, že John Brown, pokud to byl on, byl sťat sekyrou.“

9

Než jsem odešel od doktora Dineena, napsal mi na prázdný lékařský předpis jméno zástupce šerifa místní policie a adresu benzínové pumpy, kde pracoval John Brown junior. Šel jsem rychle zpátky do lékárny. Bolling seděl pořád u fontány, s grilovaným sýrovým sendvičem v levé ruce a tužkou v pravé ruce. Současně přežvykoval sendvič a něco čmáral do notýsku.

„Omlouvám se, že jsem vás nechal čekat –“

„Promiňte, píšu báseň.“

Dál si něco čmáral, netrpělivě jsem snědl svůj sendvič. On zatím skončil a já ho zatáhl k autu:

„Chci vám někoho ukázat. Později vám vysvětlím, kdo to je.“ Nastartoval jsem auto a zabočil k jihu na dálnici. „O čem je vaše báseň?“

„O lidském městě, začínám psát něco kladnýho. Bude to dobrý – první dobrá báseň, kterou jsem za celý roky napsal.“

Dál mi o ní vyprávěl jazykem, kterému jsem nerozuměl. Místo, které jsem hledal, jsem našel na jižním okraji města. Byla to malá, samostatná stanice se třemi pumpami a jedním obsluhujícím. Obsluhující měl plno práce s tankováním malého nákladního auta, na jehož korbě byly naskládány rybářské sítě. Zajel jsem za auto a pozoroval ho.

Nebylo pochyb, že vypadal jako Anthony Galton. Měl stejné světlé oči posazené daleko od sebe, stejný rovný nos a plné rty. Jenom vlasy měl jiné, byly tmavé a rovné.

Bolling se v sedadle předklonil. „Ježíšikriste! To je Brown? To nemůže být Brown. Je skoro stejně starej jako já.“

„Měl syna, vzpomínáte si?“

„To je ten syn?“

„Myslím, že ano. Pamatujete si, jakou barvu vlasů mělo to dítě?“

„Tmavou, aspoň to tak vypadalo. Po matce.“ Bolling začal vylézat z auta.

„Počkejte chvíli,“ řekl jsem. „Neříkejte mu, kdo jste.“

„Chci se ho zeptat na jeho otce.“

„On neví, kde jeho otec je. Navíc je tu otázka totožnosti. Chci vidět, co řekne, aniž bysme se ho nějak moc vyptávali.“

Bolling se na mě znechuceně podíval, ale zůstal v autě. Řidič nákladního auta zaplatil za benzín a s rachotem zmizel. Zajel jsem až úplně k pumpám, abych si chlapce lépe prohlédl.

Vypadal asi tak na jednadvacet nebo dvaadvacet. Byl velmi pohledný, stejně jako býval jeho předpokládaný otec. Úsměv měl okouzlující.

„Co si budete přát, pane?“

„Doplňte mi nádrž. Bude to jenom pár litrů. Zastavil jsem se tady, protože chci, abyste mi překontroloval olej.“

„Rád, pane.“

Vypadal jako ochotný hoch. Naplnil nádrž a utřel mi přední sklo. Ale když zvedal kryt motoru, aby zkontroloval olej, neuměl najít měřicí tyčinku. Ukázal jsem mu, kde je.

„Děláte tu dlouho?“

Vypadal vyděšeně. „Čtrnáct dní. Ještě jsem nepochytil všechno o těch nových autech.“

„Z toho si nic nedělejte.“ Podíval jsem se přes dálnici na větrem ošlehané pobřeží, na které narážely dlouhé vzduté vlny. „Tohle je hezká krajina. Vůbec by mi nevadilo, kdybych se tu musel usadit.“

„Jste ze San Franciska?“

„Můj přítel je odtamtud.“ Ukázal jsem na Bollinga, který stále seděl v autě a trucoval. „Včera v noci jsem přijel ze Santa Teresy.“

Na to jméno nereagoval.

„Víte, komu patří ty pláže za dálnicí?“

„Bohužel, nevím. Ale věděl by to nejspíš můj šéf.“

„Kde je?“

„Pan Turnell šel na oběd. Měl by se brzy vrátit, jestli s ním chcete mluvit.“

„Jak brzy?“

Podíval se na laciné hodinky na zápěstí. „Za patnáct nebo dvacet minut. Obědvá mezi jedenáctou a dvanáctou. Teď je za pět minut tři čtvrtě.“

„To bych na něho mohl počkat. Nijak nespěchám.“ Bolling až do této chvíle viditelně trpěl. Udělal spiklenecké gesto, kterým mě přivolával k autu.

„Je to syn Browna?“ zašeptal jako na jevišti.

„Mohl by být.“

„Proč se ho nezeptáte?“

„Čekám, až mi to řekne sám. Klid, pane Bollingu.“

„Můžu si s ním promluvit?“

„Myslím, že ještě ne. Tohle je ožehavá záležitost.“

„Nechápu proč. Buď to on je, nebo není.“ Chlapec přistoupil zezadu ke mně. „Děje se něco, pane? Přejete si ještě něco?“

„Ne, děkujeme. Služby byly výborné.“

„Děkuju.“

V opáleném obličeji se mu rozsvítily zuby. Ale úsměv měl nepřirozený. Zdálo se, že ve mně a v Bollingovi vycítil napětí. Řekl jsem co možná nejžoviálněji:

„Vy jste odsud?“

„Myslím, že by se to tak dalo říct. Narodil jsem se pár kilometrů odsud.“

„Ale nejste místní.“

„To máte pravdu. Jak jste to poznal?“

„Podle přízvuku. Řekl bych, že jste vyrůstal na středním západě.“

„Ano.“ Zdálo se, že ho můj zájem těší. „Letos jsem zrovna přijel z Michiganu.“

„Studoval jste něco?“

„Myslíte vysokou? Vlastně studoval. Proč se ptáte?“

„Myslel jsem, že byste moh dělat něco lepšího než tady obsluhovat u benzínky.“

„Doufám, že jo,“ řekl s toužebným výrazem. „Považuju tuhle práci jenom za dočasnou.“

„Jakou práci byste chtěl dělat?“

Váhal a pod opálením se zarděl. „Zajímá mě herectví. Vím, že to zní směšně. Každý druhý člověk, který přichází do Kalifornie, chce být nejspíš hercem.“

„Proto jste přišel do Kalifornie?“

„To byl jeden z důvodů.“

„Takže tohle je pro vás taková zastávka před Hollywoodem?“

„Myslím, že se to tak dá říct.“

Jeho tvář se začínala uzavírat. Tolik otázek v něm vyvolávalo podezření. „Byl jste někdy v Hollywoodu?“

„Ne, nebyl.“

„Máte nějaké zkušenosti s herectvím?“

„Jako student jsem hrával.“

„Kde?“

„Na michiganské univerzitě.“

Získal jsem, co jsem chtěl: způsob, jak zkontrolovat, odkud pochází, jestli říkal pravdu. Jestli lhal, způsob, jak dokázat, že lhal. Univerzity si vedly o svých studentech dostatečnou dokumentaci.

„Na všechny tyhle věci se vás ptám,“ řekl jsem, „kvůli tomuhle. Mám v Hollywoodu na Sunset Boulevardu kancelář. Zajímám se o talenty a upoutal mě váš vzhled.“

Značně se rozzářil. „Jste nějaký agent?“

„Ne, ale znám spoustu agentů.“ Chtěl jsem se vyhnout lži přímo, ze zásady, a tak jsem zatáhl Bollinga do rozhovoru: „Tady můj přítel je známý spisovatel. Pan Chad Bolling. Možná jste o něm slyšel.“

Bolling byl zmaten. Byl to citlivý člověk a mé podvodné jednání s tím chlapcem ho trápilo. Vyklonil se z auta, aby mu potřásl rukou:

„Rád vás poznávám.“

„Moc mě těší, pane. Mimochodem, jmenuju se John Brown. Pracujete u filmu?“

„Ne.“

Bollingovi svazovaly jazyk věci, které chtěl říct a nesměl. Chlapec se podíval z Bollinga na mě a divil se, co provedl, že zmařil příležitost. Bollingovi ho bylo líto. Drze se na mě podíval a řekl:

„Říkal jste, že se jmenujete John Brown? Kdysi jsem znal nějakého Johna Browna, v Měsíčním Zálivu.“

„Tak se jmenoval můj otec. Musel jste znát mého otce.“

„Myslím, že jo.“ Bolling vylezl z auta. „Setkal jsem se s vámi, když jste byl ještě nemluvně.“

Pozoroval jsem Johna Browna. Vzrušením se začervenal. Šedé oči mu zářily radostí a pak mu zvlhly hlubšími city. Musel jsem si připomenout, že sám sebe považuje za herce.

Podruhé energicky potřásl Bollingovi rukou. „Představte si, že jste znal mýho otce! Jak je to dlouho, co jste ho viděl?“

„Dvacet dva let – je to dávno.“

„Takže nevíte, kde je teď?“

„Bohužel ne, Johne. Víte, zmizel brzy po tom, co jste se narodil.“

Chlapcův obličej znehybněl. „A matka?“ Při tomhle slově mu v hlase něco zapraskalo.

„To je podobné,“ řekl jsem. „Nepamatujete si ani na jednoho rodiče?“

Odpověděl zdráhavě: „Pamatuju si matku. Nechala mě v sirotčinci v Ohiu, když mi byly čtyři. Slíbila mi, že se pro mě vrátí, ale nikdy to neudělala. V tom ústavu jsem strávil skoro dvanáct let a čekal jsem, že se vrátí.“

Tvář mu ztmavla dojetím. „Pak jsem si uvědomil, že musí být mrtvá. Utekl jsem.“

„Kde to bylo?“ zeptal jsem se. „V jakém městě?“

„V Crystal Springs, to je městečko u Clevelandu.“

„A říkáte, že jste odtamtud utekl?“

„Ano, když mi bylo šestnáct. Šel jsem do Ann Arbor v Michiganu, abych tam studoval. Ujal se mě muž, který se jmenoval Lindsay. Neadoptoval mě, ale dovolil mi používat jeho jméno. Do školy jsem chodil pod jménem John Lindsay.“

„Proč ta změna jména?“

„Nechtěl jsem používat svý vlastní jméno. Měl jsem k tomu důvody.“

„Jste si jistý, že to nebylo obráceně? jste si jistý, že John Lindsay nebylo vaše pravé jméno a že jste přijal jméno John Brown později?“

„Proč bych to dělal?“

„Třeba si vás někdo najal.“

Polil ho tmavý ruměnec. „Kdo jste?“

„Soukromý detektiv.“

„Jestli jste soukromý detektiv, tak co měl znamenat ten humbuk o Hollywoodu a Sunset Boulevardu?“

„Na Sunset Boulevardu mám kancelář.“

„Ale to, co jste řekl, nebyla schválně pravda.“

„Nelámejte si kvůli mně tolik hlavu. Potřeboval jsem nějaké informace a ty jsem dostal.“

„Mohl jste se mě zeptat přímo. Nemám co skrývat.“

„To se teprve uvidí.“

Bolling si stoupl mezi nás a v náhlém hněvu na mě vychrlil: „Nechte už toho hocha na pokoji. Mluví zřejmě pravdu. Dokonce má i hlas po otci. Vaše tvrzení ho jenom urážejí.“

Nehádal jsem se s ním. Vlastně jsem sám začínal věřit, že má pravdu. Chlapec od nás odstoupil, jako kdybychom ho ohrožovali na životě. Barva jeho očí se změnila na břidlicově šedou a na nosních dírkách měl bílé okraje.

„O co tu vlastně jde?“

„Nerozčilujte se,“ řekl jsem.

„Nejsem rozčilený.“ Celý se třásl. „Přijedete sem a ptáte se mě na hromadu věcí a řeknete mi, že jste znali mýho tátu. Je jasný, že chci vědět, co to znamená.“

Bolling šel k němu a položil mu na paži okamžitě ruku. „Pro tebe by to mohlo znamenat hodně, Johne. Tvůj otec patřil do bohaté rodiny.“

Chlapec ho setřásl. V určitých věcech byl na svůj věk moc mladý. „To mě nezajímá. Chci vidět svýho tátu.“

„Proč je to tak důležité?“ zeptal se Bolling.

„Nikdy jsem tátu neměl.“ Jeho pohybující se obličej vypadal bezbranně. Po tvářích mu stékaly slzy. Zlostně si je setřel.

Uvěřil jsem mu a zaplatil jsem zálohu: „Už jsem vám položil dost otázek, Johne. A mimochodem, mluvil jste s místní policií?“

„Ano, mluvil. A vím, na co narážíte. Na policejní stanici mají krabici kostí. Někteří tvrdí, že jsou to kostí mýho táty, ale já tomu nevěřím. Nevěří tomu ani zástupce šerifa Mungan.“

„Chcete tam teď zajet se mnou?“

„Nemůžu,“ řekl. „Nemůžu zavřít stanici. Pan Turnell čeká, že tady zůstanu.“

„V kolik končíte?“

„Kolem půl osmý každej den.“

„Kde vás můžu dneska večer najít?“

„Bydlím v penziónu asi míli odtud. U paní Gorgellové.“ Dal mi adresu.

„Neřeknete mu, kdo byl jeho otec?“ zeptal se Bolling.

„Řeknu mu to, až to dokážu. Tak jdeme, Bollingu.“ Váhavě nastoupil do auta.

10

Policejní stanice byla štuková budova podobná krabici na boty a stála naproti smutně vypadajícímu venkovskému hotelu. Bolling řekl, že zůstane v autě, protože ho kostry děsí:

„Nahání mi hrůzu dokonce i pomyšlení na to, že jednu takovou sám vlastním. Na rozdíl od Webstera v Eliotově básni s radostí zapomínám na lebku pod kůží.“

Nikdy jsem nepoznal, jestli si ze mě Bolling dělá legraci.

Zástupce šerifa Mungan byl ohromný muž, o půl hlavy vyšší než já, s tváří podobnou nedokončené soše. Řekl jsem mu své jméno a povolání a předal jsem mu Dineenův doporučující dopis. Když si ho přečetl, naklonil se přes pultík, který rozděloval jeho malou kancelář, a potřásl mi rukou tak, že mi zachrastily všechny kosti:

„Každý přítel doktora Dineena je i mým přítelem. Pojďte sem za pult a řekněte mi něco o vaší záležitosti.“

Obešel jsem pultík a posadil se do židle, kterou mi postavil na konec svého stolu:

„Souvisí to s několika kostmi, které byly nalezeny v areálu Marvista. Slyšel jsem, že jste předběžně určili jejich totožnost.“

„Nezacházel bych tak daleko. Doktor Dineen si myslí, že to byl muž, kterého znal – kamarád. Jmenoval se John Brown. Souhlasí to s místem nálezu těla, to jo, ale nemohli jsme to prokázat. Problém je, že v tomhle kraji nebylo nikdy ohlášeno, že by byl takový člověk pohřešován. Nedokázali jsme přijít na žádnou místní událost, která by s tím mohla souviset. Samozřejmě na tom pořád pracujeme.“

Munganova široká tvář byla vážná. Mluvil jako vyškolený policajt a oči měl ostré jako špendlíky. Řekl jsem: „Možná si budeme moci vzájemně pomoc, abychom tu věc objasnili.“

„Každou pomoc, kterou mi můžete poskytnout, uvítám. Už se to táhne pět měsíců, vlastně ještě víc, šest.“ Utrousil rychlou, pichlavou otázku: „Vy snad zastupujete jeho rodinu?“

„Zastupuju jednu rodinu. Požádali mě, abych nepoužíval jejich jméno. A zůstává tu ještě otázka, jestli jsou příbuznými toho mrtvého muže. Našli jste spolu s kostmi i nějaké fyzické důkazy? Hodinky nebo prsten? Boty? Oblečení?“

„Nic. Ani kousek šatů.“

„Myslím, že nemohly za těch dvaadvacet let úplně ztrouchnivět. Co knoflíky?“

„Ani knoflíky. Máme teorii, že byl pohřben tak, jak přišel na svět.“

„Ale bez hlavy.“

Mungan vážně přikývl. „Doktor Dineen vás informoval, co? Sám jsem se o tý hlavě dost napřemýšlel. Před pár týdny sem přišel jeden mladík a tvrdil, že je syn Johna Browna.“

„Myslíte, že to není jeho syn?“

„Choval se tak. Pěkně ho rozrušilo, když jsem mu ukázal kost. Nevěděl, bohužel, o svém otci víc, než vím já. A já nevím nic, absolutně nic. Víme, že tenhle John Brown žil několik měsíců v roce 1936 na Bluff Road a to je všechno. Navíc ten hoch nevěří, že to jsou kosti jeho otce. A mohl by mít pravdu. Trochu jsem o tom přemýšlel, jak jsem říkal.“

„Teď zpátky k tý hlavě. Když se tělo objevilo poprvé, mysleli jsme, že ho někdo zabil tak, že mu usek hlavu.“ Mungan mlask jazykem o patro a vzduch zarazil svou velkou rukou. „Možná, že jo. Nebo mu možná hlavu uřízli až po smrti, aby znemožnili identifikaci. Víte, jak jsou pro nás důležité zuby a plomby. Tenkrát ve třicátých letech, než se vyvinuly moderní laboratorní postupy, byly zuby a plomby hlavními vodítky, které jsme používali.

Jestli je moje domněnka správná, byl ten vrah profík. A to odpovídá i dalším skutečnostem. Ve dvacátých a třicátých letech byla oblast kolem Bluff Road rajónem chuligánů. Vlastně až donedávna. Tenkrát to bylo skutečný semeniště. Spousta alkoholu, která v době prohibice zásobovala San Francisko, přicházela po moři a procházela Měsíčním Zálivem. S alkoholem se dopravovali i jiný věci – drogy, například, a ženy z Mexika a Panamy. Slyšel jste někdy o hospodě U Červenýho koně?“

„Ne.“

„Stávala na pobřeží asi míli jižně od místa, kde jsme našli kostru. Zbořili ji před několika lety, když jsme to tam zarazili. To místo mělo svoji historii. Býval to rekreační hotel pro zazobaný lidi z města a poloostrova. Ve dvacátých letech se objekt dostal do rukou podloudníků. Ty z něho udělali podnik se třema živnostma. V suterénu bylo skladiště alkoholu, v prvním patře herna a v druhém patře ženský. Vím o tom tolik proto, že jsem se tam v roce 1930 poprvý napil. A poprvý jsem tam měl ženskou.“

„Nevypadáte tak staře.“

„Tenkrát mi bylo šestnáct. Myslím, že tohle byl jeden z důvodů, proč jsem se pustil do prosazování zákonů. Chtěl jsem zničit takový lumpy jako byl Lempi. Lempi byl šéfem tý party a ve dvacátých letech ten podnik vlastnil. Znal jsem ho osobně, ale než jsem vyrostl, policie ho dostala. Zatkli ho v roce 1932 za daň z příjmů a za pár let umřel ve věznici na Alcatrazu. Ve stejný době tam byli poslaní i někteří jeho kumpáni.“

„Znal jsem ty hochy, víte, a teď se dostávám k tomu hlavnímu. Vím, čeho byli schopni. Zabíjeli pro peníze a zabíjeli, protože se jim to líbilo. Na veřejnosti se vytahovali, takže se jich nikdo ani nedotknul. Na Lempiho musela být vznesena federální obžaloba, aby ho policie dostala. Mezitím přišla o život spousta lidí. Náš pan Kostra mohl být jedním z nich.“

„Ale řekl jste, že Lempi a jeho hoši byli uklizený v roce 1932. Náš muž byl zabit v roce 1936.“

„To nevíme. Udělali jsme překotný závěr na základě toho, co nám doktor Dineen řekl, ale nemáme žádné konkrétní důkazy. Sám doktor Dineen připouští, že vzhledem k chemickému rozboru půdy nemůže přesně stanovit dobu pohřbení, rozmezí může být plus minus pět let. Pana Kostru mohli oddělat už v roce 1931. Říkám mohli.“

„Nebo až v roce 1941?“ řekl jsem.

„Přesně tak. Vidíte, jak toho máme málo pro další vyšetřování.“

„Mám se podívat na to, co máte?“

„Proč ne?“

Mungan vešel do zadní místnosti, a když se vrátil, táhl malou kovovou skříňku. Položil ji na stůl, odemkl ji, nadzvedl víko. Obsah byl zpřeházený jako podpal do kamen. Jenom páteř byla spojená drátem a ležela svinutá na hromadě jako kostra hada. Mungan mi ukázal, kde byla krční kost poničena ostrým předmětem.

Větší kosti byly označeny cedulkami: levá stehenní kost, pravá lýtková kost a tak dále. Mungan zvedl silnou kost, asi dvacet centimetrů dlouhou, která byla označena jako „pravá pažní kost“.

„Tohle je kost z horní části ruky,“ řekl kantorským tónem. „Pojďte sem k oknu. Chci vám něco ukázat.“

Držel kost proti světlu. Blízko u jednoho vyvýšeného konce jsem rozeznal slabou čáru vyplněnou a obklopenou zbytky vápníku.

„Zlomenina?“ zeptal jsem se.

„Určitě. Je to vyspravená fraktura, jediná zvláštní věc na celý kostře. Dineen říká, že ji nejspíš dával dohromady někdo školený, asi doktor. Kdybychom mohli najít doktora, který ji spravoval, dostali bychom odpověď na některé naše otázky. Takže jestli vás něco napadá…“ Mungan nechal větu doznít, ale neustále na mě upřeně hleděl.

„Někam si zavolám.“

„Můžete z mýho telefonu.“

„Radši bych šel do budky.“

„Když myslíte. Jeden telefon je naproti v hotelu.“

Telefonní box jsem našel v zadní části ušpiněné hotelové haly a zavolal jsem do Santa Teresy. Sableova sekretářka mě přepojila.

„Tady Archer, jednočlenná zátahová jednotka,“ řekl jsem. „Jsem v Měsíčním Zálivu.“

„Kde že jste?“

„V Měsíčním Zálivu. Je to malé město na pobřeží jižně od San Franciska. Mám pro vás pár věcí: kosti mrtvého muže a jednoho živého chlapce. Začnu s těmi kostmi.“

„Kostmi?“

„Kostmi. Byly náhodou vykopané před šesti měsíci a jsou tu na policejní stanici. Nebyly identifikované, ale je pravděpodobnější než kdy jindy, že patří muži, kterého hledám. Je taky pravděpodobnější než kdy jindy, že byl před dvaadvaceti lety zavražděn.“

Na lince se nikdo neozýval.

„Slyšel jste, Sable? Byl nejspíš zavražděný.“

„Slyšel jsem vás. Ale říkáte, že ty pozůstatky nebyly identifikované.“

„V tom mi můžete pomoct, jestli chcete. Radši si to zapište. Na pravé pažní kosti je fraktura, kousek od lokte. Zlomeninu evidentně dával dohromady nějaký doktor. Chci, abyste překontroloval, jestli měl někdy Tony Galton zlomenou pravou ruku. Jestli jo, který doktor ho ošetřoval? Možná to byl Howell, v tom případě to nebude těžké zjistit. Zavolám vám za čtvrt hodiny.“

„Počkejte. Řekl jste něco o nějakém chlapci. Co s tím má on společného?“

„To se teprve uvidí. Myslí si, že je syn toho mrtvého muže.“

„Tonyho syn?“

„Ano, ale není si tím jistý. Přijel sem z Michiganu v naději, že zjistí, kdo je jeho otec.“

„Myslíte si, že je to Tonyho syn?“

„Nevsadil bych na to všechny svý úspory. Ale nesázel bych ani proti tomu. Je Tonymu hrozně podobný. Na druhý straně je jeho historka dost slabá.“

„Jakou historku vyprávěl?“

„Na vyprávění po telefonu to je dost dlouhý a složitý. Říká, že vyrůstal v sirotčinci, do školy chodil pod jiným jménem a asi před měsícem se objevil tady, aby zjistil, kdo vlastně je. Neříkám, že to nemohlo být tak, jak říká, ale je třeba to dokázat.“

„Co je to za chlapce?“

„Inteligentní, umí mluvit, chová se docela slušně. Jestli je to podvodný umělec, je na svůj věk dost dohřej.“

„Kolik mu je?“

„Dvacet dva.“

„Pracujete bleskově.“ řekl.

„Měl jsem štěstí. A co nového u vás? Zjistil Trask něco o mém autě?“

„Ano. Našli ho opuštěný v San Luis Obispo.“

„Nabouraný?“

„Bez benzínu. Je ve výborném stavu. Sám jsem ho viděl. Trask ho dal do městské garáže.“

„A co ten muž, který ho ukradl?“

„Nic určitýho. V San Luisu vzal nejspíš další auto. Včera pozdě odpoledne jedno zmizelo. Mimochodem, Trask mi řekl, že ten jaguár, auto vraha, jak mu říká, bylo další ukradený auto.“

„Komu patřilo?“

„Nemám tušení. Šerif to dal zjistit podle čísla motoru.“

Zavěsil jsem a větší část čtvrthodiny jsem strávil přemýšlením o Marian Culliganové Mathesonové a jejím počestném životě v Redwood City, který jsem se chystal znovu narušit. Pak jsem zavolal Sableovi nazpátek, linka byla obsazená. Zkusil jsem to znovu za deset minut a dovolal jsem se.

„Mluvil jsem s doktorem Howellem,“ řekl. „Tony si zlomil pravou ruku, když byl v přípravce. Howell mu zlomeninu nespravoval, ale zná doktora, který ho ošetřoval. V každém případě to byla zlomená pažní kost.“

„Zkuste, jestli najdou rentgenové snímky. Většinou si snímky takhle dlouho neschovávají, ale stojí to za zkoušku. Je to jediný prostředek, který mě napadá, jak určit totožnost.“

„A co zuby?“

„Všechno od krku nahoru chybí.“

Sableovi trvalo chvilku, než to pochopil. Pak řekl: „Pane Bože!“ Po další pauze dodal: „možná bych měl všeho nechat a zajet tam. Co myslíte?“

„To je dobrý nápad. Měl byste aspoň možnost popovídat si s tím chlapcem.“

„Myslím, že to udělám. Kde je teď?“

„V práci. Pracuje ve městě u jedné benzínky. Jak dlouho vám to bude trvat, než sem dojedete?“

„Budu tam mezi osmou a devátou.“

„Sejdeme se v devět u policejní stanice. Můžu mezitím zasvětit místního zástupce šerifa do našeho tajemství? Je to dobrý člověk:“

„Byl bych radši, kdybyste o tom zatím nemluvil.“

„Nemůžete se zabývat vraždou bez publicity.“

„To si uvědomuju,“ řekl Sable kysele. „Ale ještě nevíme určitě, jestli je obětí Tony, nebo ne.“ Než jsem mu stačil říct další argument, zavěsil.

11

Zavolal jsem soud v Santa Terese. Po chvilce domlouvání jsem byl přepojen na samotného šerifa Traska. Měl utrápený hlas:

„Co se děje?“

„Gordon Sable mi zrovna řekl, že jste objevil auto vraha z Culliganova případu.“

„Způsobilo nám to jenom potíže. Bylo ukradené v San Francisku předevčírem v noci. Zloděj vyměnil tabulku s poznávací značkou.“

„Čí je to auto?“

„Jednoho člověka ze San Franciska. Přemýšlím, že tam někoho pošlu, aby s ním promluvil. Pokud je mi známo, krádež neohlásil.“

„To nezní vůbec špatně. Jsem teď blízko San Franciska, v Měsíčním Zálivu. Chcete, abych toho člověka našel?“

„To bych byl rád. Nemůžu tu opravdu nikoho postrádat. Ten člověk se jmenuje Roy Lemberg. Bydlí v hotelu Sussey Arms.“

O hodinu později jsem zajížděl do garáže pod náměstím Union Square. Bolling se se mnou rozloučil u vchodu:

„Hodně štěstí s vaším případem.“

„Hodně štěstí s vaší básní. A díky.“

Sussey Arms byl další hotel ve vedlejší ulici podobný tomu, ve kterém jsem strávil předcházející noc. Byl o několik ulic blíž k Tržní ulici a trochu víc poničený. Recepční měl velké smutné oči a choval se velmi uvolněně, jako kdyby prošel všemi útrapami života.

Řekl, že pan Lemberg je nejspíš v práci.

„Kde pracuje?“

„Měl by prodávat auta.“

„Měl by?“

„Myslím, že se mu nevede tak dobře. Vypomáhá jenom jednomu obchodníkovi s ojetými auty. Vím to proto, že se mi snažil jedno z nich vnutit.“ Zachichotal se, jako kdyby znal tajemství pokrokovějšího typu dopravy.

„Žije tu Lemberg už dlouho?“

„Pár týdnů. Doufám, že se o něho nezajímá policie?“

„Chci s ním mluvit kvůli osobní záležitosti.“

„Možná je nahoře v pokoji paní Lembergová. Většinou tam bývá.“

„Zkuste to, prosím. Jmenuju se Archer. Mám zájem koupit jejich auto.“

Šel k domácímu telefonu a předal mi vzkaz. „Paní Lembergová říká, abyste šel nahoru. Pokoj tři sta jedenáct. Můžete jet výtahem.“

Výtah mě trhaně vyvezl do třetího patra. Na konci zaprášené chodby zářila jako fata morgána blondýnka v růžovém županu. Když jsem se přiblížil, její třpyt už nebyl tak jasný. U kořínků vlasů měla tmu a trochu zoufale se usmívala.

Čekala, dokud jsem jí téměř nestál na špičkách nohou, pak zívla a pružně se natáhla. Z jejího dechu jsem ucítil víno a ospalost. Ale postavu měla velmi pěknou, bujné poprsí a úzký pas. Zajímalo mě, jestli je tělo na prodej nebo ho jen majitelka vystavuje.

„Paní Lembergová?“

„Jo. Co máte pořád všichni s tím jaguárem? Dneska ráno někdo volal a říkal, že ho někdo ukrad. A vy ho teď chcete koupit.“

„Ukradl ho někdo?“

„Byl to jenom další nesmyslnej nápad Roye. Má jich spoustu. Chcete ho vážně koupit?“

„Jenom jestli je opravdu vaše,“ řekl jsem podrážděně.

Jakmile jsem projevil zdrženlivost, začala být nedočkavá, jak jsem také očekával. „Pojďte dál, promluvíme si o tom. Jaguár je napsanej na jeho jméno, ale o penězích rozhoduju já.“

Šel jsem za ní do malého pokoje. Štěrbinami v žaluziích pronikalo jako špión denní světlo. Rozsvítila lampu a neurčitě mávla rukou směrem k židli. Visela na ní pánská košile. Na podlaze vedle židle stál asi dvoulitrový džbán muškátového vína.

„Sedněte si, omluvte ten binec. Nepracuju doma, takže nemám čas uklízet.“

„Co děláte?“

„Dělám modelku. Tak pojďte, sedněte si. Ta košile potřebuje stejně vyprat.“

Posadil jsem se a opřel se o košili. Hodila sebou na postel a její tělo automaticky zaujalo polohu polonahých dívek, jaké bývají na fotografiích.

„Hodláte platit hotově?“

„Jestli něco koupím.“

„Určitě byste moh zaplatit aspoň část hotově. Za kolik ho chcete koupit? Varuju vás, nedám ho za pár šupů. Nejvíc si odpočinu, když se projíždím po venkově. Stromy a všechno ostatní.“ Zdálo se, že ji vlastní slova zarazila. „Ne že by mě v něm vozil ven. Sotva to auto ještě někdy uvidím. Má ho ten jeho povedenej bratříček. Roy je takovej dobrák, nepostaví se za svý práva, jak by měl. Jako tuhle v noci.“

„Co se stalo tuhle v noci?“

„Pořád to samý. Tommy sem přišel, nalitej jako vždycky. Že prej má možnost mít skvělej flek. Taková možnost že se mu už nikdy nenaskytne. Potřebuje jedině auto a okamžitě si vydělá majlant. Tak mu Roy auto půjčil. Tomy by z něho vydyndal i plomby ze zubů.“

„Kdy se to stalo?“

„Předevčírem v noci, myslím. Pletou se mi dny a noci.“

„Nevěděl jsem, že má Roy bratra,“ napověděl jsem.

„Jo, má bratra.“ Hlas měla monotónní. „Roy se o bratra pořád stará, dokud je smrt nerozdělí. Kdyby nebylo toho povaleče, byli bysme pořád v Nevadě a žili tam normální život.“

„Jak to?“

„Moc mluvím.“ Ale neštěstí jí otupilo myšlení a špatná nálada jí rozvázala jazyk. „Úřady uvedly, že ho budou vyšetřovat na svobodě, jestli má někoho, kdo je ochotnej nést za něho zodpovědnost. Tak jsme se odstěhovali do Kalifornie, abysme tu udělali Tommymu domov.“

Pomyslel jsem si: Tohle je nějaký domov? zachytila můj pohled.

„Nežili jsme pořád tady. Zaplatili jsme zálohu na fakt pěknej domek v Daly City. Ale Roy začal zase pít, nemohli jsme to platit dál.“ Převrátila se na břicho a rukou si podpírala bradu. Její oči modré jako porcelán vypadaly ve světle jakoby rozbité. „Já ho neobviňuju,“ dodala mírněji. „Ten jeho bratr by naučil pít i svatýho. Roy nikomu v životě neublížil. Kromě mě a to se dá čekat od každýho mužskýho.“

Dotkla se mě její nevinnost. Dlouhá křivka jejích boků, její bohaté poprsí vypadaly jako maska poděšené dorůstající dívky.

„Za co Tommy seděl?“

„Zmlátil nějakýho chlapa a ukrad mu náprsní tašku. Byly v ní tři dolary a Tommy seděl šest měsíců.“

„To vychází na padesát centů měsíčně. Tommy musí být docela hlavička.“

„Jo, jako bych ho slyšela. Měl sedět ještě dýl, ale myslim, že když tam je a někdo na něho dohlíží, seká dobrotu. Vyvádí jenom když se dostane ven.“ Natočila hlavu na stranu a přes ruku jí padly lesklé vlasy. „Nevím, proč vám to všechno povídám. Mám zkušenost, že spíš mluví mužský. Myslím, že máte důvěryhodnej obličej.“

„Můžete ho kdykoli použít.“

„Jako útočiště, hochu. Ale přišel jste sem koupit auto. Skoro jsem na to zapomněla. Dělám si takový starosti, že na všechno zapomínám.“ Pohledem sklouzla z mé tváře na džbán s muškátovým vínem. „Taky jsem se trochu napila, abych řekla pravdu.“ Stáhla si kadeř vlasů přes oči a dívala se na mě skrz ně.

Její hravá nálada byla depresivní. Řekl jsem: „Kdy se můžu podívat na toho jaguára?“

„Myslím, že kdykoli. Možná byste si měl radši promluvit s Royem.“

„Kde ho najdu?“

„To se mě neptejte. Abych vám řekla pravdu, ani nevím, jestli ho už Tommy přivez nazpátek.“

„Proč Roy říkal, že auto někdo ukradl?“

„Nevim. Napůl jsem spala, když odcházel. Neptala jsem se ho.“

Při pomyšlení na spánek začala zívat. Spustila hlavu a tiše ležela. Ulicí projížděla auta jako nepřátelská armáda. Pak se na chodbě ozvaly kroky a zastavily se před dveřmi. Tiše přes ně promluvil nějaký muž:

„Máš práci, Fran?“

Nadzvedla se na rukách jako boxer slyšící z dálky odpočítávání. „To jsi ty, zlato?“

„Jo. Máš práci?“

„Ne tak, jak myslíš. Pojď dál.“

Rychle otevřel dveře, uviděl mě a zůstal na místa jako vetřelec. „Promiňte.“

Tmavé oči měl rychlé a nejisté. Bylo mu jen něco přes třicet. Měl pohled muže, který už nemá fortel a zvolna uvadá. Jeho oblek byl vyžehlený, ale dlouhou dobu nepraný. Baculatá netečná tvář jakoby přestala reagovat na všechno kromě krizí.

Jeho tvář mě zajímala. Jestli jsem nezačínal být posedlý podobnostmi, tak on byl starší, mírnější verzí chlapce, který mi ukradl auto. Tmavé kudrliny tohoto muže byly slabší a zplihlejší. Vyzařovala z něj vnitřní netrpělivost. Řekl své ženě:

„Řekla jsi mi, že nemáš práci.“

„Nemám. Jenom odpočívám.“ Převalila se a sedla si. „Tenhle pán chce koupit našeho jaguára.“

„Není na prodej.“ Lemberg za sebou zavřel dveře. „Kdo vám řekl, že je na prodej?“

„Šušká se to.“

„Co jste ještě slyšel?“

Chápal rychle. Nemohl jsem doufat, že ho budu moci podvádět dlouho, tak jsem udeřil na zranitelné místo. „Váš bratr je v maléru.“

Podíval se mi na rameno, ruce, ústa a pak do očí. Myslím, že při jeho výstřednosti by mě nejraději uhodil. Ale já bych ho dokázal rozpůlit a on to musel poznat. Přesto ho vztek nebo frustrace dohnaly k pošetilosti:.

„Poslal vás Schwartz, abyste mi tohle řek?“

„Kdo?“

„Nemusíte si hrát na hloupýho. Otto Schwartz,“ mluvil kloktavě. „Jestli vás posílá, můžete mu za mě předat vzkaz. Řekněte mu, aby se rozběhl a skočil do řeky a tím nám všem prokázal laskavost.“

Vstal jsem. Lemberg zvedl bezděčně jednu ruku, aby si chránil obličej. Toto gesto toho řeklo hodně o něm a prostředí, ze kterého pocházel.

„Váš bratr je v ohromném maléru. Vy taky. Včera jel dolů na jih, aby tam někoho zavraždil. Vy jste mu k tomu dal auto.“

„Nevěděl jsem, co –“ Čelisti mu zůstaly viset otevřené a pak je klapnutím zavřel. „Kdo jste?“

„Přítel té rodiny. Ukažte mi, kde je Tommy.“

„Ale to já nevím. Ve svým pokoji není. Už se nevrátil.“

Žena řekla: „Jste z nápravnýho zařízení?“

„Ne.“

„Kdo jste,“ opakoval Lemberg. „Co chcete?“

„Vašeho bratra, Tommyho.“

„Nevím, kde je Tommy. Přísahám.“

„Co má Otto Schwartz společného s Tommym?“

„Nevím.“

„Vyslovil jste jeho jméno. Dal Schwartz Tommymu za úkol zavraždit Culligana?“

„Koho?“ řekla žena. „Koho jste řekl, že zavraždil?“

„Petera Culligana. Znáte ho?“

„Ne,“ odpověděl Lemberg za ni. „Neznáme ho.“

Předběhl jsem ho: „Lžete, Lembergu. Měl byste se radši rozpovídat, řekněte mi o tom všechno. Tommy není v tom maléru jako jediný. Jste spoluviníkem každého zločinu, kterého se dopustil.“

Couval dozadu, dokud se zadními částmi nohou nedotýkal postele. Podíval se dolů na svou manželku, jako kdyby ho jedině ona mohla utěšit. Ona se dívala na mě:

„Co jste řekl, že Tommy udělal?“

„Vraždil.“

„Propánakrále.“ Spustila nohy na podlahu a stoupla si naproti manželovi. „A ty si mu pučil auto?“

„Musel jsem. Bylo to jeho auto. Na mě bylo jenom napsaný.“

„Protože byl vyšetřovaný na svobodě?“ řekl jsem. Neodpověděl mi.

Žena ho vzala za paži a zatřásla jím. „Řekni tomu muži, kde je.“

„Nevím, kde je.“ Lemberg se na mě obrátil: „Čestný slovo.“

„A co Schwartz?“

„Tommy pro něho dřív pracoval, když jsme bydleli v Renu. Pořád ho prosí, aby se vrátil zpátky do práce.“

„Co dělal?“

„Každou špinavou práci, kterou si vymysleli.“

„Včetně vraždy?“

„Tommy nikdy nikoho nezavraždil.“

„Kromě Culligana, chcete říct.“

„Uvěřím tomu, až to uslyším od něho.“

Žena zasténala. „Nebuď celej život hlupák. Co pro tebe kdy udělal, Royi?“

„Je to můj bratr.“

„Čekáte, že se vám ozve?“ zeptal jsem se.

„Doufám.“

„Jestli se ozve, dáte mi vědět?“

„Jasně, že jo,“ lhal.

Sjel jsem výtahem dolů a na pult před recepčního jsem položil desetidolarovku. Zvedl nehybné obočí: „Za co to je? Chcete se ubytovat?“

„Dneska ne, díky. Tohle je vaše členská průkazka do spolku mladších příslušníků policie. Zítra dostanete průkazku mezi středně pokročilé.“

„A dalších deset?“

„Chápete rychle.“

„Co pro to musím udělat?“

„Sledovat každou Lembergovu návštěvu, jestli k němu někdo přijde. A všechny telefonní hovory, hlavně meziměstské.“

„To můžu.“ Rychle pohnul rukou a smetl bankovku ze stolu. „A co její návštěvy?“

„Má jich hodně?“

„Přicházejí a odcházejí.“

„Ona vám platí, abyste je sem pouštěl?“

„To je jenom mezi náma dvěma. Vy jste policajt?“

„Já ne,“ řekl jsem, jako kdyby byla jeho otázka urážkou. „Jenom je sledujte, jak nejlíp umíte. Jestli to vyjde, dám vám možná odměnu.“

„Jestli vyjde co?“

„Jestli se to bude vyvíjet. Taky se o vás zmíním ve svých pamětech.“

„To bude prostě senzační.“

„Jak se jmenujete?“

„Jerry Farnsworth.“

„Budete mít ráno službu?“

„Kdy ráno?“

„Kdykoli.“

„Kvůli té odměně tu můžu být.“

„Pět dolarů navíc,“ řekl jsem a vyšel jsem na ulici. Na protějším rohu byl obchod s časopisy. Přešel jsem ulici, koupil si sobotní Revue a v titulní straně jsem udělal díru. Asi hodinu nebo ještě déle jsem sledoval vchod do Sussey Arms a věřil jsem, že Lemberg neprohlédne můj předstíraný zájem o literaturu. Ale Lemberg nevyšel.

12

Bylo po páté, když jsem dojel do Redwood City. Dělnické vlaky jezdily na jih každou chvíli. Dojíždějící lidé v uniformách, s čepicí na hlavě, kufříkem v ruce a novinami pod paží kráčeli unaveně ke svým vagónům. Policista, který dohlížel na dopravu v rohu stanice, mi řekl, jak se dostanu do ulice Sherwood Drive.

Byla v mladší obytné čtvrti, kousek od areálu Marvista. Domy byly postaveny daleko od sebe a lišily se mezi sebou architektonickými detaily. Na dvorech kvetly květiny jako o závod.

Před domem Mathesonových leželo na trávě kolo. Zaklepal jsem a otevřel mi malý chlapec. Měl černé oči po matce a krátké hnědé vlasy, které mu na hlavě nápadně trčely.

„Dělal jsem kliky,“ řekl a obtížně dýchal. „Vy chcete mýho tatínka? Nebude, chci říct, není doma. Ještě se nevrátil z města.“

„Je doma tvoje maminka?“

„Šla mu naproti na nádraží. Měli by se vrátit asi za jedenáct minut. Přesně tolik mi je.“

„Jedenáct minut?“

„Jedenáct let. Minulý týden jsem měl narozeniny. Chcete ukázat, jak dělám kliky?“

„Dobrá.“

„Pojďte dál, ukážu vám je.“

Šel jsem za ním do obývacího pokoje, ve kterém dominoval velký cihlový krb s vyvýšeným ohništěm. Všechno v místnosti bylo tak nové a čisté, nábytek byl pečlivě rozmístěný, až se to zdálo hrozivé. Chlapec sebou mrštil doprostřed zeleného širokého koberce.

„Dívejte se.“

Udělal několik kliků, dokud pod ním neklesly ruce. Vstal a funěl jako pes za horkého dne.

„Už jsem přišel, jak na to. Když chci, můžu dělat kliky celou noc.“

„Přece by ses nechtěl utahat.“

„Nesmysl, mám sílu. Pan Steele říká, že mám na svůj věk ohromnou sílu. Jde o koordinaci svalů. Tady, cítíte mý svaly?“

Vytáhl si rukáv u svetru a ohnul ruku. Naskočila mu na ní svalová boule ve velikosti vajíčka. Ohmatal jsem ji.

„Je tvrdá.“

„To je od těch kliků. Myslíte, že jsem na svůj věk velkej nebo normální?“

„Řekl bych, že pěkně velkej.“

„Stejně jako vy, když vám bylo jedenáct?“

„Asi tak.“

„Jak jste teď vysokej?“

„Asi sto osmdesát centimetrů.“

„Kolik vážíte?“

„Asi devadesát jedna.“

„Hrál jste někdy fotbal?“

„Trochu, na střední škole.“

„Myslíte, že ze mě bude někdy fotbalista?“ řekl toužebně.

„Nevím, proč by nemohl.“

„To je moje přání, být fotbalistou.“

Vystřelil z pokoje a okamžitě se vrátil s míčem, který na mě hodil ode dveří.

„Y. A. Tittle,“ řekl.

Chytil jsem míč a řekl jsem: „Hugh McElhenny.“ To mu připadalo velmi legrační. Smál se, dokud nespadl na podlahu. Když už byl na zemi, udělal několik kliků. „Přestaň. Unavuješ mě.“

„Já se neunavím nikdy,“ vychloubal se celý vyčerpaný. „Až dodělám kliky, oběhnu celej blok.“

„To mi neříkej. To by mě utahalo.“

Do vjezdu zajelo auto. Chlapec se s námahou postavil na nohy. „To je mamka s taťkou. Řeknu jim, že jste tady, pane Steele.“

„Můj trenér v Malé lize. Myslím, že jsem si vás s ním spletl.“

Nedělal si s tím starosti, ale já ano. Bylo to určité vyslovení důvěry a já jsem nevěděl, co budu muset udělat jeho matce.

Vešla sama. Když mě uviděla, ztuhl jí obličej:

„Co chcete? Co děláte s míčem mého syna?“

„Držím ho. Hodil mi ho. Tak ho držím.“

„Hráli jsme jako Zlatokopové,“ řekl chlapec. Ale z tváře mu zmizel úsměv.

„Nechte mýho syna na pokoji, slyšíte mě?“ otočila se na chlapce. „Jamesi, tatínek je v garáži. Můžeš mu pomoct přinést nákup. A vezmi si s sebou ten míč.“

„Tady je.“ Hodil jsem mu míč. Nesl ho ven, jako by byl ze železa. Dveře se za ním zavřely. „Je to šikovnej kluk.“

„Vám vůbec nevadí, že mě otravujete? Dneska ráno jsem mluvila s policií. S váma mluvit nemusím.“

„Já ale myslím, že chcete.“

„Nemůžu. Můj muž – neví o tom.“

„O čem neví?“

„Prosím vás.“ Vykročila ke mně rychle, prudce, skoro jako kdyby padala, a chytila mě za paži. „Ron sem přijde každou chvíli. Přece nechcete, abych mluvila před ním.“

„Pošlete ho pryč.“

„Jak můžu? Chce večeři.“

„Řekněte, že potřebujete něco koupit.“

„Ale my se zrovna vrátili z obchodu.“

„Tak si vymyslete něco jiného.“

Oči se jí zúžily na dvě černé, zářivé štěrbiny. „Jděte k čertu. Přijdete sem a narušíte mi život. Co jsem udělala, že jsem si to na sebe přivolala?“

„To je otázka, na kterou je třeba odpovědět, paní Mathesonová.“

„Co když odejdete a přijdete později?“

„Později mám jinou práci. Tak ať to máme z krku.“

„Kéžby.“

Otevřely se zadní dveře, odstoupila ode mě. Tvář se jí vyžehlila a znehybněla jako tvář umírajícího člověka.

„Sedněte si,“ řekla. „Taky jste si už moh sednout.“

Posadil jsem se na kraj pohovky s přecpanými polštáři pokrytými silným, svítivě zeleným brokátem. Muž zvýšil hlas:

„Mariano, kde jsi?“

„Jsem tady,“ řekla upjatě.

Její manžel se objevil ve dveřích. Matheson byl hubený, malý muž v šedém obleku a vypadal tak o pět let mladší než jeho žena. Díval se na mě přes brýle s útočností, která neodpovídala jeho velikosti. Promluvil na svou ženu.

„Nevěděl jsem, že máš návštěvu.“

„Pan Archer je manžel Sally Archerové. Slyšel jsi mě mluvit o Sally Archerové, ne Rone.“ I přes jeho nechápavý pohled pokračovala rychle dál. „Slíbila jsem jí, že jí pošlu dort na večeři do kostela a zapomněla jsem ho upéct. Co mám dělat?“

„Nebudeš tam moct jít.“

„To nemůžu. Spoléhá se na mě. Rone, zajel bys do města a sehnal mi dort pro pana Archera, aby ho mohl vzít Sally? Prosím tě.“

„Teď?“ řekl znechuceně.

„Je to na dnešek večer. Sally na něj čeká.“

„Tak jí nech čekat.“

„Ale to nemůžu, nechtěl bys přece, aby se rozkřiklo, že nedělám, co jsem slíbila.“

Zvedl rezignovaně ruce. „Jak velký má být ten dort?“

„Za dva dolary bude stačit. Čokoládový. Víš, v tom pekařství v nákupním středisku.“

„Ale to je až na druhým konci města.“

„Musí být pěkný, Rone. Nechceš mě přece zahanbit před mými přáteli.“

V hlase zazněl její skutečný pocit. Matheson mě probodl pohledem, podíval se jí znovu do obličeje a pořádně si ho prohlížel:

„Poslyš, Mariano, co se děje? Není ti něco?“

„Jasně, že není.“ Usmála se. „Tak už běž jako hodnej kluk a přines mi ten dort. Můžeš vzít s sebou Jimmyho, a až se vrátíte, budu mít hotovou večeři.“

Matheson vyšel a s protestem za sebou práskl dveřmi. Slyšel jsem, jak startuje auto, a znovu jsem se posadil.

„Máte ho dobře vycvičenýho.“

„Prosím vás, mýho manžela z toho vynechte. Nezaslouží si žádný potíže.“

„Ví, že tady byla policie?“

„Ne, ale sousedi mu to řeknou. A pak asi budu muset trochu zalhat. Strašně nerada lžu.“

„Tak přestaňte lhát.“

„Ať se dozví, že jsem zapletená do vraždy? To by bylo skvělý.“

„O které vraždě mluvíte?“

Otevřela ústa. Ruka jí vylétla nahoru, aby si je zavřela. Zatlačila ruku zpátky na bok a stála v tichosti, jakoby střežila svůj krb.

„Culligana,“ řekl jsem. „Nebo vraždu Johna Browna?“

To jméno ji udeřilo jako ráno do úst. Byla tak otřesená, že nemohla chvíli ani mluvit. Pak sebrala všechny své síly, narovnala se a řekla:

„Neznám žádného Johna Browna.“

„Řekla jste, že nerada lžete, ale teď to zrovna, děláte. Pracovala jste u něho v zimě roku 1936, starala jste se o jeho ženu a dítě.“

Byla zticha. Vytáhl jsem jednu fotku Anthonyho Galtona a zvedl jsem ji před její obličej: „Nepoznáváte ho?“

Rezignovaně přikývla. „Poznávám ho. Je to pan Brown.“

„Pracovala jste u něho, že?“

„No a co? Pracovat u někoho není žádný zločin.“

„Zločin, o kterém mluvíme, je vražda. Kdo ho zabil, Mariano. Byl to Culligan?“

„Kdo říká, že ho někdo zabil? Sbalil kufry a odešel. Celá rodina odešla.“

„Brown neušel moc daleko, jenom pár kroků pod zem. Loni na jaře ho vykopali, celýho kromě hlavy. Hlava mu chyběla. Kdo ji odřízl, Mariano?“

V pokoji se zvedlo něco ohavného, rozšířilo se to do vzdálených koutů a zablokovalo světlo u okna. Ohavnost vstoupila do té ženy a pošpinila jí oči. Pohnula rty a snažila se nalézt slova, která by tu ohavnost vymýtila. Řekl jsem:

„Udělám s vámi dohodu a dodržím ji, pokud budu moci. Nechci ublížit vašemu chlapci. Nemám nic proti vám nebo vašemu manželovi. Mám podezření, že jste skutečný svědek vraždy. Právníci by tomu možná řekli spoluviník –“

„Ne.“ Zatřásla trhaně hlavou. „Nemám s tím nic společnýho.“

„Možná, že ne. Nemám zájem hodit to všechno na vás. Když mi řeknete celou pravdu, jak ji znáte, budu se co nejvíc snažit, abych vás do toho nezatáhl. Ale musí to být celá pravda a musíte mi ji říct hned. Hodně na tom záleží.“

„Jak by na tom mohlo tolik záležet, po tolika letech?“

„Proč Culligan zemřel, po tolika letech? Myslím, že ty dvě smrti spolu souvisí. A taky si myslím, že vy mi můžete říct jak.“

Na povrch se dostala její hlubší, surovější nátura. „Co si myslíte, že jsem? Křišťálová koule?“

„Přestaňte si dělat legraci,“ řekl jsem ostře. „Máme jenom pár minut. Jestli se mnou nechcete mluvit o samotě, můžete mluvit před svým mužem.“

„Co když úplně odmítnu mluvit?“

„Zase vás navštíví policie. Začne to tady a skončí to u soudu. A každej na západ od Skalistejch hor si o tom všem bude moct přečíst v novinách. Tak mluvte.“

„Potřebuju chvilku na rozmyšlenou.“

„Už jste ji měla. Kdo zabil Browna?“

„Nevěděla jsem, že ho někdo zavraždil, nevěděla jsem to jistě. Culligan mě po té noci do toho domu zpátky nepustil. Řekl, že se Brownovi odstěhovali, se vším všudy. Dokonce se mi snažil dát peníze, které, jak řekl, nechali pro mě.“

„Kde je vzal?“

Po chvilce ticha vyhrkla: „Ukradl jim je.“

„Zavraždil Browna?“

„Culligan ne. Neměl by na to nervy.“

„Tak kdo?“

„Byl tam ještě jeden muž. Musel to udělat on.“

„Jak se jmenoval?“

„Nevím.“

„Jak vypadal?“

„Sotva si to pamatuju. Viděla jsem ho jenom jednou a to bylo v noci.“

Její historka začínala být nejasná a já jsem ji začínal podezřívat.

„Jste si jistá, že ten druhý muž existoval?“

„Samozřejmě že ano.“

„Dokažte to.“

„Byl to kriminálník,“ řekla. „Uprchl ze San Quentinu. Patříval ke stejný partě jako Culligan.“

„Co to bylo za partu?“

„To nevím. Rozešli se dlouho před tím, než jsem si Culligana vzala. Nikdy nemluvil o čase stráveném v partě. Mě to nezajímalo.“

„Tak se vrátíme k tomu muži, který utekl z Quentinu. Musel se nějak jmenovat. Culligan mu musel nějak říkat.“

„Nepamatuju si, jak.“

„Zkuste si ještě vzpomenout.“

Podívala se k oknu. V matném svědě měla napjatý obličej.

„Shoulders. Myslím, že to byl Shoulders.“

„A příjmení?“

„Ne, to si nepamatuju. Myslím, že Culligan mi jeho příjmení nikdy neřekl.“

„Jak vypadal?“

„Byl to velký muž, s tmavými vlasy. Nikdy jsem ho ve skutečnosti neviděla, ne za světla.“

„Proč si myslíte, že zabil Browna on?“

Odpověděla tichým hlasem, aby ji v domě nikdo neslyšel. „Slyšela jsem je, jak se té noci hádali. Seděli venku v mém autě a hádali se o peníze. Ten druhý muž – Shoulders – řekl, že oddělá Petera taky, jestli nebude po jeho. Slyšela jsem ho, jak to říká. Stěny boudy, ve které jsme bydleli, byly slabé jako papír. Ten Shoulders měl takový pronikavý hlas, který projížděl zdmi jako nůž. Chtěl všechny peníze pro sebe a většinu šperků.“

„Pete řekl, že to není spravedlivé, že mu dal typ a měl by dostat stejný podíl. Potřeboval taky peníze a bůh ví, že je to pravda. Potřeboval peníze pořád. Řekl, že pár rubínů mu nestačí. Proto jsem uhádla, co se stalo. Paní Brownová měla tyhle velké červené šperky, já si vždycky myslela, že jsou ze skla. Ale byly to rubíny.“

„Co se stalo s těmi rubíny?“

„Vzal je ten druhý muž, musel je vzít. Myslím, že se Culligan spokojil s penězi. Alespoň byl chvíli při penězích.“

„Zeptala jste se ho někdy proč?“

„Ne. Bála jsem se.“

„Bála jste se Culligana?“

„Jeho ne tolik.“ Snažila se pokračovat, ale slova jí uvízla v krku. Tahala si za kůži na krku, jako kdyby je chtěla vytlačit ven. „Bála jsem se pravdy, bála jsem se, že mi ji řekne. Myslím, že jsem nechtěla uvěřit tomu, co se stalo. Ta hádka, kterou jsem slyšela před naším domem – snažila jsem si namluvit, že se mi to jenom zdálo. Tehdy jsem Culligana milovala. Nedokázala jsem se smířit s tím, že mám na tom svůj podíl.“

„Myslíte tím, že jste neřekla své podezření policii?“

„To by bývalo bylo dost špatné, ale udělala jsem ještě něco horšího. Sama jsem byla za celou tu věc zodpovědná. Žila jsem s tím přes dvacet let. Byla to moje chyba, že jsem nedržela svoji upovídanou pusu zavřenou.“ Podívala se na mě a oči jí hořely bolestí. „Možná bych ji neměl držet zavřenou teď.“

„Jak jste byla zodpovědná?“

Hlavu měla pořád skloněnou. Sklopila oči, takže bylo vidět jen její černé obočí. „Řekla jsem Culliganovi o těch penězích.“

„Pan Brown je měl v ocelové skříňce ve svém pokoji. Viděla jsem je, když mi platil. Musely to být tisíce dolarů. A já jsem musela jít a říct o tom svýmu man– Culliganovi. Bývalo by lepší, kdybych šla a místo toho si vyřízla jazyk.“

Zvedla hlavu, pomalu, jako kdyby udržovala rovnováhu. „Tak už to víte.“

„Řekl vám někdy Brown, kde vzal ty peníze?“

„Ve skutečnosti ne. Žertoval o nich – řekl, že je ukradl. Ale on nebyl ten typ.“

„Jaký to byl typ?“

„Pan Brown byl džentleman. Aspoň z něho začínal být džentleman. Dokud si nevzal tu svou manželku. Nevím, co na ní viděl kromě pěkný tvářičky. Vůbec nic neznala, jestli to chcete vědět. Ale on toho znal spoustu, dokázal do člověka hučet, až mu skoro hlava upadla.“

Zajíkla se. Zasáhla ji ohavnost té představy. „Bože. Oni mu uřízli hlavu?“ Neptala se mě. Ptala se tmavých vzpomínek, které se jí vybavovaly z jejího mládí.

„Před smrtí, nebo po ní, to nevíme. Říkáte, že jste do toho domu už nikdy nevkročila?“

„Nikdy. Vrátili jsme se do San Franciska.“

„Nevíte, co se stalo se zbytkem rodiny, s jeho ženou a synem?“

Zavrtěla hlavou. „Snažila jsem se na ně nemyslet. Co se s nimi stalo?“

„Nevím to jistě, ale myslím, že jeli na východ. Všechno ale nasvědčuje tomu, že unikli nebezpečí.“

„Díky bohu za to.“ Snažila se usmát, ale nepodařilo se jí to. Její oči byly stále zabrané do provinilých vzpomínek. Dívala se na stěny svého obývacího pokoje, jako kdyby byly průsvitné. „Myslím, že si říkáte, co jsem to za ženskou, že jsem mohla nechat na holičkách takového pacienta. Nemyslete si, že mě to netrápilo. Tu zimu jsem skoro zešílela. Uprostřed noci jsem se budívala, poslouchala Culliganův dech a přála si, aby se zastavil. Ale držela jsem se ho ještě pět let po tom všem. Pak jsem se s ním rozvedla.“

„A on teď přestal dýchat.“

„Co tím myslíte?“

„Mohla jste si najmout zabijáka, aby ho oddělal. Hrozil, že vám způsobí potíže. Můžete toho ztratit hodně.“ Nevěřil jsem tomu, ale chtěl jsem vidět, jak bude reagovat.

Obě ruce položila na prsa a krutě se za ně chytla. „Já? Vy si myslíte, že bych to udělala?“

„Udělala byste to, abyste si udržela syna a manžela. Nebo ne?“

„Ne. Proboha, to ne.“

„To je dobře.“

„Proč to říkáte?“ Oči měla otupělé bolestnou minulostí.

„Protože chci, abyste si udržela to, co máte.“

„Neprokazujte mi žádnou laskavost.“

„Ale prokážu. Chci vás z Culliganova případu vynechat. Co se týče informací, které jste mi dala, použiju je jenom v soukromí. Bylo by pro mě snadnější, kdybych ne –“

„Takže vy chcete, abych vám za vaše potíže zaplatila, je to tak?“

„Ano, ale ne penězi. Chci, abyste mi důvěřovala a řekla mi všechno, co můžete.“

„Ale už toho víc není. Už jsem řekla všechno.“

„Co se stalo Shouldersovi?“

„Nevím. Musel zmizet. Už jsem o něm nikdy neslyšela.“

„Culligan o něm nikdy nemluvil?“

„Ne. Opravdu.“

„A vy jste se na něho nikdy nezeptala?“

„Ne. Byla jsem až moc zbabělá.“

Do vjezdu zajelo auto. Vstala a šla k oknu. Venku se pomalu smrákalo. Ve dvoře přes ulici hořely jako uhlíky červené růže. Protřela si oči zápěstím, jakoby chtěla setřít všechny svoje dávné zážitky a tíž nevinně v nevinném světě.

Do dveří vrazil malý chlapec. Matheson mu šel v patách a v rukou balancoval s krabicí od dortu.

„Tak, tady mám tu zatracenou věc.“ Vrazil mi ho do rukou. „V kostele se budou moct navečeřet.“

„Díky.“

„To nechte být,“ řekl příkře a otočil se na svou ženu. „Je večeře hotová? Mám hlad.“

Stála ve vzdáleném konci pokoje a od něho ji dělila ohavnost. „Večeři jsem neudělala.“

„Neudělala jsi ji? Co to má znamenat? Řekla si, že ji budeš mít, až se vrátím.“

Za obličej ji zatahaly skryté síly, rozšířily jí ústa a mezi očima jí nakreslily hluboké vrásky. Najednou měla oči slepé od slz. Slzy jí stékaly v proudech po tváři. Vzlykajíc si sedla na okraj krbu jako nějaký uličník na chodník.

„Mariano? Co se děje? Máš nějaký problémy, drahoušku?“

„Nejsem pro tebe dobrá manželka.“

Matheson přešel pokoj. Sedl si na krb vedle ní a objal ji. Zabořila mu tvář do ramene.

Chlapec k nim vykročil a pak se ke mně otočil. „Proč maminka brečí?“

„Lidi občas brečí.“

„Já nebrečím,“ řekl.

13

Jel jsem zpátky přes hřeben kopce za posledním ztrácejícím se světlem na obloze. Na silnici, která se vinula dolů do Měsíčního Zálivu, jsem projel kolem starce s pytlovinovým batohem na zádech. Byl to jeden z těch starých tuláků, kteří chodili za sluncem jako tažní ptáci. Ale ptáci žijí v párech a mají hnízda. Tito starci žádná hnízda nemají. Ti si odměřují své životy u okrajů silnic.

Zastavil jsem, zacouval a dal mu sušenku.

„Děkuju uctivě.“ Jeho ústa připomínala díru v chundelatém kožichu. Sušenku si dal do tašky. Byl to laciný dárek, a tak jsem mu přidal ještě dolar. „Chcete svézt do města?“

„Ne, děkuju uctivě. Zasmrděl bych vám auto.“

Odcházel dlouhou, pomalou, houpavě bezúčelnou chůzí, která se ztrácela v představě nekonečného prostoru. Když jsem ho míjel, ani nezvedl vousatou hlavu. Vypadal jako kus krajiny na okraji světla z mého reflektoru.

V jedné putyce jsem si dal rybu s pomfrity a šel jsem na policejní stanici. Podle hodin na stěně nad Munganovým stolem bylo osm. Mungan vzhlédl od své práce.

„Kde jste byl? Ten Brownovic kluk vás hledal.“

„Chci s ním mluvit. Nevíte, kam šel?“

„Domů k doktorovi Dineenovi. Jsou z nich docela dobrý kamarádi. Řekl mi, že ho doktor učí hrát šachy. Tuhle hru jsem nikdy moc nechápal. Ale kdykoli mi můžete pomoct s pokerem.“

Obešel jsem pult a určitým způsobem jsem jeho žádosti vyhověl.

„Trochu jsem se vyptával tady v okolí. Vyšlo najevo pár věcí, které by vás měly zajímat. Říkáte, že jste znal ve třicátých letech v těchhle končinách některé chuligány. Říká vám něco jméno Culligan?“

„Jo. Říkali mu Šťastnej Culligan, patřil do gangu Červený kůň.“

„Kdo byli jeho přátelé?“

„Tak počkat.“ Mungan si pohladil svou masivní bradu. „Byl tam Rossi, Shoulders Nelson, Lefty Dearbon – všichni to byli parťáci Lempiho. Culligan spíš dělal řidiče, ale rád se s těma pistolníkama potloukal.“

„A co Nelson Shoulders?“

„To byl asi největší opilec v celý bandě. Báli se ho i jeho kámoši.“ V Munganových očích se objevila stopa jeho chlapeckého obdivu. „Jednou v noci jsem ho viděl, jak zmlátil Culligana, až se nemohl hýbat. Oběma se líbila stejná dívka.“

„Jaká dívka?“

„Jedna z dívek, co byly nahoře U Červenýho koně. Její jméno jsem neznal. Jenom jsem slyšel, že s ní žil Nelson nějakou dobu na hromádce.“

„Jak Nelson vypadal?“

„Byl to velkej chlap, skoro tak velkej jako já. Holky se o něho praly, musely ho považovat za hezkýho. Ale já jsem si to nikdy nemyslel. Byl to nepoctívej hajzl s dlouhou, smutnou tváří a ničemnýma očima. Jeho, Rossiho a Dearborna zabásli ve stejný době jako Lempiho.“

„Do Alcatrazu?“

„Lempi tam šel, když případ převzala vláda. Ale ostatní obvinili z krádeže a dopadli je. Přepadávali totiž lidi. Tři z nich šli do San Quentinu.“

„Co se s nimi stalo potom?“

„Nesledoval jsem je. Tenkrát jsem nebyl u policie. K čemu má tohle všechno vést?“

„Shoulders Nelson je možná tím vrahem, kterého hledáte,“ řekl jsem. „Neměla by vaše stanice v Redwood City jeho kádrový materiál?“

„To pochybuju. Nebylo tu o něm víc jak pětadvacet let slyšet. A stejně to byl celostátní případ.“

„Tak to potom o něm něco budou vědět v Sacramentu. Moh byste zařídit, aby jim kancelář v Redwood City poslala dálnopis.“

Mungan rozložil ruce na stole, vstal a ze strany na stranu vrtěl pomalu svou velkou hlavou. „Jestli je tohle všechno jenom nějaký tušení, nemůžete si ho ověřovat po úředních kanálech.“

„Myslel jsem, že se mnou spolupracujete.“

„Já ano. Vy ne. Já mám hlavní slovo a vy posloucháte. Takhle to aspoň už nějakou chvíli probíhá.“

„Řekl jsem vám, že Nelson je pravděpodobně náš vrah. To je pěkně velký sousto.“

„Snad, ale mě to nic neříká:“

„Mohlo by, kdybyste si to připustil. Zkuste se zeptat Sacramenta.“

„Odkud berete svý informace?“

„To vám nemůžu říct.“

„Jo takhle.“

„Bohužel nemůžu.“

Mungan na mě pohlédl zklamaně. Ne překvapeně, jen zklamaně. Začínali jsme se hezky kamarádit, ale ukazovalo se, že já si jeho přátelství nezasloužím.

„Doufám, že víte, co děláte.“

„Doufám, že vím. Přemýšlejte o tom Nelsonovi. Stojí za to se do toho pustit. Moh byste se moc dobře proslavit.“

„Na slávě mi houby záleží.“

„Občas se hodí.“

„A vy můžete jít k čertu.“

Nedával jsem mu za vinu, že si pustil pusu na špacír. Je těžké žít půl roku s případem a pak sledovat, jak ho rozmotává nějaký bezvýznamný přivandrovalec.

Ale nemohl jsem si ho dovolit nechat roztrpčeného. To jsem ani nechtěl. Šel jsem před pultík a posadil jsem se na dřevěnou lavici u zdi. Mungan znovu zaujal své místo za stolem a nedíval se na mě. Seděl jsem tam jako kajícník, zatímco minutová ručička na hodinách se pomalu prokousávala věčností.

Pět minut po půl deváté Mungan vstal a předstíral, že si mě teprve teď všiml.

„Vy jste pořád tady?“

„Čekám na přítele – právníka z jihu. Řekl, že sem přijede do devíti.“

„Kvůli čemu? Aby vám pomoh ze mě tahat rozumy?“

„Nevím, proč jste naštvanej, Mungane. Tohle je velkej případ, větší než si uvědomujete. Jenom jeden člověk na to stačit nebude.“

„Kvůli čemu je ten případ tak velkej?“

„Kvůli lidem, který jsou do něho zapleteni, kvůli penězům a jménům. Na tomhle konci máme gang Červeného koně, nebo aspoň jeho zbytky, na druhém konci jednu z nejbohatších a nejstarších rodin v Kalifornii. Čekám teď na jejich právníka, muže, který se jmenuje Sable.“

„No a co? Mám padnout na kolena? Zatřesu s každým stejně, zacházím s každým stejně.“

„Pan Sable bude možná moci identifikovat ty kosti, které máte.“

Mungan nedokázal potlačit svůj zájem. „Tak tomu jste volal?“

„Ano, tomu.“.

„Pracujete na tomhle případě pro něho?“

„Najal si mě. A možná přiveze některé lékařské zprávy, které nám pomohou určit totožnost těch ostatků.“

Mungan se vrátil ke své práci nad papíry. Po několika minutách jen tak mimochodem prohodil

„Jestli pracujete pro právníka, tak jste tím pádem z toho venku. To vám poskytuje stejnou ochranu osobnosti, jakou má právník. Nejspíš byste tohle nevěděl, ale já jsem trochu studoval zákony.“

„To je pro mě novina,“ zalhal jsem.

Velkomyslně řekl: „Lidi, dokonce ani někteří prokurátoři většinou neznají všechny drobnosti v zákonech.“

Jeho pýcha a poctivost byla uspokojena. Zavolal na okresní soud a požádal je, aby získali ze Sacramenta podrobné informace o Nelsonovi.

Gordon Sable vešel dovnitř za pět minut devět. Měl na sobě hnědý kabát, hnědý klobouk diplomat a žluté řidičské rukavice z vepřovice. Víčka svých šedých očí měl lehce oteklá. Ústa měl v koutcích stažená a od nich mu vedly ke křidélkům nosu linky způsobené únavou.

„Udělal jste si rychlý výlet,“ řekl jsem.

„Na mě až moc rychlý. Vyrazil jsem skoro až ve tři hodiny.“

Rozhlédl se po malé kanceláři, jako kdyby pochyboval, že ten výlet stál za to. Mungan se netrpělivě zvedl.

„Pane Sable, jsem zástupce Mungan.“

Oba dva muži si potřásli rukama a jeden druhého při tom odhadoval.

„Těší mě,“ řekl Mungan. „Pan Archer mi řekl, že máte nějaké lékařské informace o tom – o těch ostatcích, které jsme objevili loni v létě.“

„Možná.“ Sable pohlédl stranou na mě. „Jak moc jste zašel do detailů?“

„Řekl jsem jenom tohle a ještě skutečnost, že ta rodina je důležitá. Nebudeme je už moct udržet v anonymitě.“

„To si uvědomuju,“ odsekl. „Ale nejdřív určíme totožnost, jestli to bude možné. Než jsem odjel, mluvil jsem s doktorem, který mu narovnával tu zlomenou paži. Dal udělat rentgen, snímky se však nedochovaly. Ale má o tom písemný záznam a dal mi přesný popis té fraktury.“ Sable vyndal z vnitřní kapsy složený kus papíru. „Byla to čistá zlomenina pravé pažní kosti, čtyři centimetry od kloubu. Chlapec si ji zlomil, když spadl z koně.“

Mungan řekl: „To sedí.“

Sable se otočil na mě. „Můžeme se na to podívat?“

Mungan šel do zadní místnosti.

„Kde je ten chlapec?“ řekl Sable polohlasně.

„U jednoho přítele, hraje tam šachy. Zavezu vás tam, až to tady dokončíme.“

„Tony hrál hodně šachy. Myslíte, že je to jeho syn?“

„Nevím. Čekám, že o tom rozhodne něco jiného.“

„Myslíte ty kosti?“

„Částečně. Mám další důkaz, který do všeho zapadá. Brown byl identifikován z jedné fotky Tonyho Galtona.“

„To jste mi předtím neřekl.“

„Předtím jsem to nevěděl.“

„Kdo je ten váš svědek?“

„Jedna žena, která se jmenuje Mathesonová a je z Redwood City. Je to bývalá Culliganová žena a bývalá ošetřovatelka u Galtona. Slíbil jsem jí, že její jméno vynechám z policejního případu.“

„Je to moudré?“ Sableův hlas byl ostrý a nepříjemný.

„Moudré nebo nemoudré, skutečnost je taková.“

Začalo to vypadat na hádku. Mungan se vrátil do místnosti a přerušil nás. V jeho svědecké krabici chrastily kosti. Vyzvedl ji na pult a nadzvedl víko. Sable se podíval dolů na ostatky Johna Browna. Tvář měl vážnou.

Mungan zvedl pažní kost a položil ji na pult. Odešel ke svému stolu a vrátil se s ocelovým pravítkem. Zlomenina byla přesně čtyři centimetry od konce.

Sable rychle dýchal. Mluvil v potlačovaném vzrušení „Vypadá to, že jsme našli Tonyho Galtona. Proč tu není lebka? Co se mu stalo?“

Mungan mu řekl, co věděl. Po cestě k Dineenovi jsem Sableovi vyprávěl zbytek.

„Musím vám gratulovat, Archere. Máte opravdu výsledky.“

„Spadly mi do klína. Proto mi to připadá podezřelé. Sešlo se tu až moc náhod – Culliganová vražda, vražda Browna – Galtona, objevení chlapce Browna – Galtona, jestli to je on. Nemůžu se zbavit pocitu, že je možná naplánované, aby celá ta záležitost vyšla takhle najevo. Pamatujte, že je do toho zapletená zločinecká banda. Tihle hoši někdy koukají hodně dopředu a jsou ochotní na svou odměnu čekat.“

„Odměnu?“

„Galtonovy peníze. Myslím, že Culligana zabil někdo z gangu. Myslím, že to nebyla náhoda, že k vám přišel před třemi měsíci Culligan pracovat. Váš dům byl pro něho perfektním úkrytem a místem, odkud mohl sledovat vývoj u Galtonů.“

„Ale z jakého důvodu?“

„K tomu jsem ještě nedošel,“ řekl jsem. „Ale jsem si dostatečně jistý, že tam Culligan nepřišel z vlastního popudu.“

„Kdo ho poslal?“

„To je otázka.“ Po chvíli mlčení jsem se zeptal. „No a jak je paní Sableové?“

„Ne moc dobře. Musel jsem ji dát do sanatoria. Nemohl jsem ji nechat doma samotnou.“

„Předpokládám, že jí ublížila Culliganová vražda.“

„Zdá se, že si doktoři myslí, že zavinila její zhroucení. Ale ona měla citové potíže už před tím.“

„Jakého druhu byly ty citové potíže?“

„Radši bych se o tom nebavil,“ řekl zachmuřeně.

14

Doktor Dineen přišel otevřít ve starodávném smokingu z červeného sametu, který mi připomněl plyš na sedadlech ve starých vlacích. Na vrásčitém obličeji měl zamračený, soustředěný výraz. Podíval se na mě netrpělivě:

„Co se děje?“

„Myslím, že jsme určili totožnost vaší kostry.“

„Opravdu? Jak?“

„Pomocí spravované zlomeniny na pažní kostí. Doktore Dineene, tohle je pan Sable. Je advokátem zastupujícím rodinu toho mrtvého muže.“

„Kdo byla jeho rodina?“

Sable odpověděl: „Ve skutečnosti se jmenoval Anthony Galton. Jeho matkou je paní Henry Galtonová ze Santa Teresy.“

„Neříkejte. Vídal jsem její jméno ve společenských rubrikách. Jeden čas se o ní docela psalo.“

„Myslím, že ano,“ řekl Sable. „Dneska je to už stará žena.“

„Stárneme všichni, nebo ne? Ale pojďte dál, pánové.“

Ustoupil na stranu, abychom mohli vejít. Na chodbě jsem se k němu otočil

„Je u vás John Brown?“

„Ano, je. Mám dojem, že se vás večer snažil najít. Teď je u mě v kanceláři a studuje šachovnici, může mu to prospět, hodlám ho v dalších šesti tazích porazit.“

Zavedl nás do jídelny zařízené krásným starým mahagonovým nábytkem. Světlo ze žlutavého křišťálového lustru dopadalo na tmavé dřevo a stříbrnou čajovou soupravu, která stála vyrovnaná na vysokém příborníku. Pokoj ve mně vzbuzoval pocit, který jsem měl toho rána, pocit, že doktorův dům je enklávou solidní minulosti.

Sedl si do čela stolu a nás si posadil z obou stran vedle sebe. Sable se naklonil přes roh stolu. Události toho dne a dne předcházejícího mu vyostřily profil.

„Můžete mi říct váš názor na morální vlastnosti toho mladíka?“

„Pozval jsem ho k sobě domů. To by mělo zodpovědět vaši otázku.“

„Považujete ho za přítele?“

„Ano, považuju. Nemám ve zvyku hostit náhodné cizince. V mém věku si člověk nemůže dovolil ztrácet čas s podřadnými lidmi.“

„Znamená to, že je vynikající člověk?“

„Zdálo by se.“ Doktorův úsměv byl pomalý a téměř nerozeznatelný od jeho zamračeného výrazu. „Alespoň se dobře chová. Nemůžete od dvaadvacetiletého chlapce žádal víc.“

„Jak dlouho ho znáte?“

„Celý jeho život, když budete počítat i úplně první seznámení. Pan Archer vám možná řekl, že jsem ho přivedl na svět.“

„Jste si jistý, že to je ten samý hoch, kterého jste přivedl na svět?“

„Nemám důvodu o tom pochybovat.“

„Přísahal byste na to, doktore?“

„Když to bude nutné.“

„Možná to nutné bude. Otázka jeho totožností je vysoce důležitá. Jedná se tu o obrovské peníze.“

Starý muž se usmál nebo zamračil. „Promiňte, jestli to na mě příliš nezapůsobilo. Koneckonců, peníze jsou jenom peníze. Nevěřím, že John prahne nějak zvlášť po penězích. Tenhle vývoj událostí bude pro něho vlastně docela rána. Přišel sem v naději, že tu najde svého otce, živého.“

„Jestli bude oprávněn převzít majetek,“ řekl Sable, „měla by to pro něho být určitá útěcha. Nevíte, jestli byli jeho rodiče legálně oddáni?“

„Na tuhle otázku můžu náhodou odpovědět kladně. John se na to trochu vyptával. Zrovna minulý týden zjistil, že nějaký John Brown a nějaká Theodora Gavinová byli oddáni v Benicii při civilním obřadu v září 1936. Zdá se, že to z něho dělá legitimního dědice, i když to je jen o chlup.“

Sable asi minutu nepromluvil. Díval se na Dineena jako nějaký žalobce, který se snaží zvážit důvěryhodnost svědka.

„Takže,“ řekl starý muž. „Jste spokojeni? Nechci vypadat jako nepohostinný člověk, ale brzy vstávám a touhle dobou už chodívám spát.“

„Je tu ještě jedna nebo dvě věci, jestli se mnou budete mít trochu trpělivost, doktore. Zajímalo by mě, například, jak je možné, že tak dobře víte o záležitostech toho chlapce?“

„Chtěl jsem,“ řekl doktor úsečně.

„Proč?“

Doktor se podíval na Sablea s trochou nelibosti. „Do mých motivů vám nic není, pane advokáte. Ten mladík zaklepal před měsícem na moje dveře a hledal nějaké stopy po své rodině. Samozřejmě jsem mu pomohl, jak nejlíp jsem mohl. Má morální právo chránit a podporovat svou rodinu.“

„Pokud může dokázat, že je jejím členem.“

„Tahle otázka se zdá nemístná. Myslím, že na něho nemusíte být tak přísní a nevidím důvodu, proč byste měli tímhle tónem pokračovat. Jistě že tu nic nenaznačuje tomu, že by byl podvodníkem. Má svůj rodný list, který dokazuje skutečnost jeho narození. Je na něm mé jméno jako ošetřujícího lékaře. Proto ke mně přišel nejdřív.“

„Rodné listy se snadno získají,“ řekl jsem. „Můžete o něj požádat, zaplatit za něj a vybrat si, jaký chcete.“

„To můžete, když jste podvodník nebo nějaký lump. Odmítám náznaky, že jím tenhle chlapec je.“

„To prosím nedělejte.“ Sable zmírňoval svůj hlas. „Jako právní zástupce paní Galtonové je mou povinností být k těmto nárokům skeptický.“

„John si žádné nároky nedělá.“

„Ještě možná ne. Bude. A jsou do toho zapleteny velmi důležité zájmy, lidské a také finanční. Paní Galtonová je v nejistém zdravotním stavu. Nemám v úmyslu jí ukazovat situaci, která pak nebude pravdivá.“

„Myslím, že se tady o žádný případ nejedná. Zeptal jste se mě na můj názor a teď ho víte. Ale žádná lidská situace není nepředvídatelná, že?“ Stařec se předklonil, aby se zvedl. Jeho plešatá lebka zářila ve svědě lustru jako vyleštěný kámen. „Myslím, že budete chtít mluvit s Johnem. Řeknu mu, že jste tady.“

Odešel z pokoje a vrátil se s chlapcem. John měl na sobě flanelové kalhoty a šedý svetr, který měl oblečený přes košili, u krku rozepnutou. Vypadal jako nedávný vysokoškolský absolvent, kterým měl vlastně být, ale v této situaci se necítil dobře. Díval se střídavě na mě a na Sablea. Za ním stál Dineen v téměř ochranné pozici.

„Tohle je pan Sable,“ řekl neutrálním tónem. „Pan Sable je právním zástupcem ze Santa Teresy a hodně se o tebe zajímá.“

Sable vykročil dopředu a rychle mu potřásl rukou. „Rád vás poznávám.“

„Těší mě.“ Šedé oči měl stejně ostražité jako Sable. „Slyšel jsem, že víte, kdo je můj otec.“

„Byl, Johne,“ řekl jsem. „Definitivně jsme určili totožnost těch kostí na stanici. Patřily muži, který se jmenoval John Galton. Všechno nasvědčuje tomu, že to byl váš otec.“

„Ale můj otec se jmenoval John Brown.“

„Tohle jméno používal. Zřejmě tak nejdřív podepisoval své básně.“

Podíval jsem se na právníka vedle mě. „Můžeme téměř s jistotou tvrdit, že Galton a Brown byl jedna a tatáž osoba a že byl zavražděn v roce 1936.“

„Vypadá to tak.“ Sable položil na mou paži ruku, která mu začala překážet. „Přeju si, abyste mi to všechno přenechal. Jedná se o právní otázky.“

Otočil se na chlapce, který vypadal, jako kdyby ještě nevstřebal pravdu o smrti svého otce. Doktor mu položil ruku kolem ramen:

„Je mi to líto, Johne. Vím, jak moc to pro tebe znamená.“

„Je to směšné, ale neznamená to pro mě nic. Svého otce jsem nikdy neznal. Jsou to jenom slova o cizím člověku.“

„Rád bych s vámi mluvil o samotě,“ řekl Sable. „Kam můžeme jíž?“

„Myslím, že do mého pokoje. O čem budeme mluvit?“

„O vás.“

Bydlel v dělnické ubytovně na druhém konci města. Byl to zchátralý dřevěný dům stojící mezi ostatními, které už měly také nejlepší dny za sebou. U vchodu nám vstoupila do cesty majitelka ubytovny. Byla to Portugalka se širokými prsy, kruhy v uších a kořeněným dechem. Něco na chlapcově tváři ji přimělo, aby se zeptala:

„Co se děje, Johny? Máš nějakej malér?“

„Kdepak, paní Gorgellová,“ řekl s nucenou lehkostí. „Tihle muži jsou mí přátelé. Můžu je vzít k sobě nahoru do pokoje?“

„Je to tvůj pokoj, platíš nájem. Dneska jsem ti tam uklidila, vypadá teď moc hezky. Pojďte dál, pánové,“ řekla majestátně.

Už ne tak majestátně strčila do chlapce, když kolem ní procházel ve dveřích. „Hlavu nahoru, Johny, vypadáš jako soudnej den.“

Jeho pokoj byla malá krychle bez koberce na konci druhého patra. Pomyslel jsem si, že to v době, kdy dům býval soukromou rezidencí, byl pokoj pro služebnictvo. Vytrhané kusy a skvrny mezi vybledlými růžemi na tapetách svědčily o dlouhé historii úpadku.

Pokoj byl zařízen železným skládacím lůžkem zakrytým vojenskou přikrývkou, umazaným borovicovým prádelníkem, na kterém stálo zamlžené zrcadlo, kymácející se skříní a kuchyňskou židlí stojící vedle stolu. I přes knihy na stole mi něco v pokoji připomnělo mrtvého Culligana. Byla to možná vůně složená z ukryté špíny a vlhkého a starého odpuzujícího pánského parfému.

Myšlenky mi přeskočily na grandiózní sídlo paní Galtonové. Byl by to docela skok z tohoto místa tam. Zajímalo mě, jestli ho ten chlapec udělá.

Stál u jediného okna a díval se na nás s určitým odporem. Vypadalo to, že jeho chování říká, že tohle je jeho pokoj, a my jsme mohli tento fakt přijmout nebo odejít. Zvedl židli a odsunul ji od stolu:

„Sedněte si, jestli chcete. Jeden z vás může sedět na posteli.“

„Já bych radši stál,“ řekl Sable. „Mám za sebou dlouhou cestu a ještě dneska pojedu nazpátek.“

Chlapec řekl škrobeně „Omlouvám se, že vás takhle obtěžuju.“

„Nesmysl. To je moje práce a není v tom nic osobního. Slyšel jsem, že máte s sebou rodný list. Můžu se na něj podívat?“

„Jistě.“

Vytáhl horní zásuvku v prádelníku a vynadal složený dokument. Sable si dal na oči kostěné brýle, aby si ho mohl přečíst. Četl jsem mu přes rameno. Uvádělo se v něm, že John Brown junior se narodil na Bluff Road v okrese San Mateo 2. prosince 1936, otec John Brown, matka Theodora Gavin Brownová, ošetřující lékař doktor George T. Dineen.

Sable vzhlédl od papíru a rychle si strhl brýle jako nějaký politik.

„Uvědomujete si, že tenhle dokument sám o sobě nic neznamená? O křestní list, o jakýkoli křestní list, může zažádat kdokoli.“

„Tenhle je náhodou můj, pane.“

„Všiml jsem si, že byl vydán teprve letos v březnu. Kde jste v březnu byl?“

„Byl jsem ještě v Ann Arbor. Žil jsem tam víc jak pět let.“

„Celou tu dobu jste chodil na univerzitu?“ zeptal jsem se.

„Většinu doby. Rok a půl jsem chodil na střední školu a pak jsem přešel na univerzitu. Letos na jaře jsem dostudoval.“ Umlkl a zuby si skousl plný dolní ret. „Čekám, že si to všechno budete ověřovat, takže bych vám moh taky vysvětlit, že jsem nechodil do školy pod svým pravým jménem.“

„Proč? Své pravé jméno jste neznal?“

„Jasně, že znal. Vždycky jsem ho znal. Jestli chcete, abych zašel do detailů, tak to můžu udělat.“

„Myslím, že to bude nezbytné,“ řekl Sable.

Chlapec zdvihl ze stolu jednu knihu. Jmenovala se Dramata modernismu. Rozevřel ji na prázdné stránce a ukázal nám na ní jméno „John Lindsay“ napsané inkoustem.

„Tohle je jméno, které jsem používal, John Lindsay. Křestní jméno bylo samozřejmě moje pravé. Příjmení patřilo panu Lindsayovi, muži, který mě vzal k sobě domů.“

„Žil v Ann Arbor?“ řekl Sable.

„Ano, na Hill Street 1028.“ Chlapcův tón byl nepatrně zatrpklý. „Žil jsem tam s ním několik let. Jeho celé jméno bylo Gabriel R. Lindsay. Dělal učitele a studijního poradce na střední škole.“

„Není to trochu zvláštní, že jste používal jeho jméno?“

„Nepřipadalo mi to tak, za těch okolností. Okolnosti byly zvláštní, když to řeknu mírně, a pan Lindsay byl jediný člověk, který se o můj případ opravdu zajímal.“

„Váš případ?“

Chlapec se zahořkle usmál. „Ano, byl jsem případ. Díky panu Lindsayovi jsem ušel za pět let dlouhou cestu. Když jsem se objevil na střední škole, byl jsem ztracená existence, ztracená existence v mnoha směrech. Dva dni jsem byl na cestách, neměl jsem slušný šaty ani nic jinýho. Samozřejmě, že mě do školy nepustili. Neměl jsem s sebou žádný školní doklady a neřekl jsem jim svý jméno.“

„Proč ne?“

„Příšerně jsem se bál, že mě zavlečou zpátky do Ohia a dají mě do polepšovny. Některým klukům, kteří utekli ze sirotčince, to udělali. Navíc mě ředitel neměl rád.“

„Ředitel sirotčince?“

„Ano. Jmenoval se Merriweather.“

„Jak se ten sirotčinec jmenoval?“

„Crystal Springs. Je to blízko Clevelandu. Neříkali mu sirotčinec. Říkali mu Domov. Ale to nepomohlo k tomu, aby se tam člověk cítil víc doma.“

„Řekl jste, že vás tam dala vaše matka?“ zeptal jsem se.

„Když mi byly čtyři.“

„Pamatujete si svou matku?“

„Jasně. Pamatuju si hlavně její tvář. Byla hrozně bledá a hubená a měla modré oči. Myslím, že musela být nemocná. Ošklivě kašlala. Hlas měla chraptivý, hodně hluboký a měkký. Vzpomínám si na poslední věc, kterou mi kdy řekla „Tvůj tatínek se jmenoval taky John Brown a narodil ses v Kalifornii.“ Nevěděl jsem, co nebo kde Kalifornie byla, ale ta slova mi utkvěla v paměti. Takže chápete, proč jsem sem musel nakonec přijít.“ Zdálo se, že se mu v hlase skrývá ozvěna jeho života.

Na Sablea jeho emoce nezapůsobily. „Kde vám to řekla?“

„V ředitelově kanceláři, když mě tam nechala. Slíbila mi, že se pro mě vrátí, ale nikdy to neudělala. Nevím, co se s ní stalo.“

„Ale pamatujete si její slova z doby, kdy vám byly čtyři?“

„Byl jsem na svůj věk bystrý,“ odpověděl věcně. „Jsem bystrý a nestydím se za to. Přišlo mi to vhod, když jsem se snažil dostat na střední školu v Ann Arbor.“

„Proč jste si vybral Ann Arbor?“

„Slyšel jsem, že je to pro vzdělání dobré místo. Učitelé v Domově byla parta nevzdělaných tyranů. Toužil jsem po vzdělání víc než po čemkoli jiném. Pan Lindsay vyzkoušel mé schopnosti a rozhodl, že si vzdělání zasloužím, i když nemám žádné doklady. Docela za mě musel svádět boje, aby mě na školu dostal. A pak musel bojovat s lidmi ze sociální péče. Chtěli mě dát do domova mládeže nebo pro mě najít náhradní rodinu. Pan Lindsay je přesvědčil, že jeho dům bude stačit, i když nemá manželku. Byl to vdovec.“

„Vypadá, že je to hodný člověk,“ řekl jsem.

„Byl nejlepší a měl jsem to poznat. Žil jsem s ním skoro čtyři roky. Staral jsem se o topení, v létě jsem sekal trávník a pracoval jsem v domě, abych splatil stravu a ubytování. Ale strava a ubytování bylo to nejmenší, co mi dal. Když mě k sobě vzal, byl jsem malej pobuda. Udělal ze mě slušnýho člověka.“

Zarazil se a očima se díval tisíce mil za nás. Pak se zadíval na mě.

„Neměl jsem dneska žádný právo vám říkat, že jsem nikdy neměl otce. Otcem mi byl Gabe Lindsay.“

„Rád bych se s ním sešel,“ řekl jsem.

„Abyste si všechno ověřil?“

„To není nutné. Neberte si všechno tak zle, Johne. Jak řekl pan Sable, není v tom nic osobního. Naší prací je získávat fakta.“

„Už je pozdě na to, abyste je získali od pana Lindsaye. Pan Lindsay loni v zimě umřel. Byl ke mně hodný až do samého konce, i potom, nechal mi dost peněz, abych dostudoval.“

„Kolik vám nechal?“ řekl Sable.

„Dva tisíce dolarů. Něco mi z nich ještě zbylo.“

„Na co umřel?“

„Na zápal plic. Umřel v Ann Arbor ve fakultní nemocnici. Když umíral, byl jsem u něho. Můžete si to ověřit. Další otázku.“

Jeho ironie byla mladá a zranitelná. Nezamaskoval s ní své city. Pomyslel jsem si, že kdyby byly jeho city povrchní, Galtonovy peníze nepotřeboval. Vydělal by si spoustu peněz jako herec.

„Co vás vedlo k tomu, abyste přijel sem do Měsíčního Zálivu?“ řekl Sable. „Nemohlo to být jen čistě náhodou.“

„Kdo říká, že to byla náhoda?“ Pod tlakem křížového výslechu se hroutil chlapcův klid. „Měl jsem právo sem přijít. Narodil jsem se tady, nebo ne?“

„Opravdu?“

„Právě jste viděl můj křestní list.“

„Jak jste k němu přišel?“

„Napsal jsem do Sacramenta. Je na tom něco špatného? Řekl jsem jim datum narození a oni mi dokázali říct, kde jsem se narodil.“

„Proč vás tak najednou začalo zajímat, kde jste se narodil?“

„Nezačalo mě to zajímat najednou. Zeptejte se jakéhokoli sirotka, jak je to pro něho důležité. Jediný, co mě najednou napadlo, bylo napsat do Sacramenta. Předtím mě to nikdy nenapadlo.“

„Jak jste věděl, kdy jste se narodil?“

„Moje matka to musela říct lidem v sirotčinci. Druhého prosince mi vždycky dávali dárek.“ Trpce se ušklíbl. „Zimní spodní prádlo.“

Sable se také, proti své vůli, usmál. Zamával si rukou před obličejem, jako kdyby chtěl rozptýlit napětí v místnosti: „Jste spokojený, Archere?“

„Pro teď ano. Máme za sebou dlouhý den. Neuděláte si přes noc přestávku?“

„To nemůžu. Zítra ráno v deset budu soudně potvrzovat jednu důležitou závěť. Před tím si musím promluvit se soudcem v jeho kanceláři.“ Náhle se otočil na chlapce „Řídíte auto?“

„Své vlastní nemám, ale řídit umím.“

„Jak by se vám líbilo, kdybyste mě zavezl do Santa Teresy? Hned teď?“

„Abych tam zůstal?“

„Když to dobře dopadne. Myslím, že to dopadne dobře. Vaše babička si vás bude přát vidět.“

„Ale pan Turnell se mnou počítá na stanici.“

„Může si najít jinýho kluka,“ řekl jsem. „Radši jeďte, Johne. Čeká vás velká změna a tohle je její začátek.“

„Dávám vám deset minut za zabalení,“ řekl Sable.

Chlapec vypadal chvíli jako omráčený. Rozhlížel se po zdech ošuntělého malého pokoje, jako kdyby se mu dosud vůbec nechtělo odejít. Možná se bál udělat ten velký skok.

„Tak se do toho dejte,“ řekl Sable. „Mrskněte sebou.“

John se vymanil z apatie a se skříně stáhl starý kožený kufřík. Stáli jsme a sledovali ho, jak si balí svůj skromný majetek: oblek, několik košil a ponožek, holicí potřeby, pár knížek, svůj vzácný křestní list.

Zajímalo mě, jestli mu prokazujeme laskavost. Do domácnosti Galtonových proudily neustále peníze z nevyčerpatelné pokladnice. Ale peníze nebyly nikdy zadarmo. Jako za každé jiné zboží se za ně muselo platit.

15

Ve svém motelovém pokoji jsem dlouho ponocoval a dělal jsem si poznámky k příběhu Johna Browna. Na první pohled to byl příběh nepravděpodobný. Hodnověrnost mu dodala Johnova zřejmá upřímnost a skutečnost, že se všechno dá snadno ověřit. V určité chvíli během rozhovoru jsem se sám se sebou morálně sázel, že John Brown říká pravdu. Vlastně John Galton.

Ráno jsem odeslal tyto poznámky do své kanceláře v Hollywoodu. Pak jsem navštívil policejní stanici. Mladý policista s vlasy ostříhanými na ježka seděl za Munganovým stolem.

„Přejete si, pane?“

„Je tu někde zástupce Mungan?“

„Bohužel, nemá službu. Jestli jste pan Archer, nechal tu pro vás vzkaz.“

Vytáhl ze zásuvky dlouhou obálku a podal mi ji přes pult. Byl v ní spěšný krátký dopis na žlutém papíru z poznámkového bloku.

Z R.C. mi zatelefonovali některé tajné informace o Fredu Nelsonovi. Záznamy sahají až do dvacátých let, kdy se pohyboval v sanfranciském přístavu. Úmyslné přepadení, žaloba odvolána. Od roku 1928 členem Lempiho gangu. V roce 1930 vězněn za podezření z vraždy, habeas corpus. V roce 1932 usvědčen z krádeže, odsouzen do „Q“. V roce 1933 pokus o útěk, prodloužení trestu. Uprchl v prosinci 1936, nikdy už nebyl zadržen.

Mungan

Přešel jsem ulici k hotelu a zavolal jsem do hotelu Roye Lemberga, do Sussex Arms. Ozval se recepční:

„Sussex Arms. U telefonu Farnsworth.“

„Tady Archer. Je tam Lemberg?“

„Kdo jste říkal, že jste?“

„Archer. Dal jsem vám včera deset dolarů. Je tam Lemberg?“

„Pan a paní Lembergovi se odstěhovali.“

„Kdy?“

„Včera odpoledne, když jste odešel.“

„Jak to, že jsem je neviděl odcházet?“

„Možná proto, že vyšli zadním vchodem. Nenechali tu ani svoji budoucí adresu. Ale než odešli, volal Lemberg meziměsto. Do Rena.“

„Komu volal do Rena?“

„Prodejci aut, který se jmenuje Štědrý Joe. Myslím, že u něho Lemberg kdysi pracoval.“

„A to je všechno?“

„Všechno,“ řekl Farnsworth. „Doufám, že přesně tohle chcete.“

Dojel jsem na mezinárodní letiště, vrátil jsem pronajaté auto a nasedl do letadla do Rena. Před polednem jsem parkoval další pronajaté auto před areálem Štědrého Joea.

Na velkém plakátu byl nakreslený Mikuláš rozhazující stříbrné dolary. V jednom rohu areálu stál stánek a na ploše půl akru stála řada aut starších typů. V zadaní části areálu byla velká zborcená garáž, na jejíž zdi visela cedule „Lakování aut“.

Ještě než jsem stačil zastavit auto, vyklusal ze stánku horlivý mladík. Oťukal a pohladil blatník.

„Pěkný. Moc pěkný. Ve skvělým stavu, čistý venku i uvnitř. Záleží na vaší slušnosti, ale můžete si říct i vyšší cenu a odnést si peníze v hotovosti.“

„Za to bych šel sedět. Tuhle kraksnu jsem si jenom pronajal.“

Polkl, předvedl duševní přemet dozadu a přistál na nohou: „Tak proč byste měl platit pronájem? U nás můžete sehnat auto za míň peněz.“

„Nejste náhodou Štědrý Joe?“

„Pan Culotti je vzadu. Chcete s ním mluvit?“

Řekl jsem, že chci. Mávl směrem ke garáži a zakřičel.

„Hej, pane Culotti, zákazník.“

Vyšel šedovlasý muž, který v obleku barvy vanilkové zmrzliny vypadal lacině slavnostně. V obličeji byl snědý, měl v něm dolíčky jako na bronzové plastice Epsteina a obě půlky k sobě moc nepasovaly. Když jsem se k němu přiblížil, uviděl jsem, že jedno hnědé oko má skleněné. Neustále vypadal vyděšeně. „Pan Culotti?“

„To jsem já.“ Usmál se úsměvem pracháče. „Co si přejete?“ Některým jeho slovům dodávala stopa středozemního přízvuku ženské zakončení.

„Včera vám volal muž jménem Lemberg.“

„Ano, dělával u mě, chtěl se vrátit. To ne.“ Gesto roztažené ruky smetlo Lemberga do popelnice.

„Je zpátky v Renu? Snažím se ho najít.“

Culotti se poškrábal na nose a tvářil se moudře a zároveň vyděšeně. Zeširoka se usmál a otcovsky mi položil ruku na záda. „Pojďte dál, promluvíme si.“

Postrkoval mě ke dveřím. Z garáže vycházely syčivé zvuky a nasládlý anestetický zápach rozprašované barvy. Culotti otevřel dveře a ustoupil dozadu. Od své práce na modrém autě se otočil brýlatý muž se stříkací pistolí.

Snažil jsem se ho poznat, když mi Culotti vrazil do kříže ramenem jako obrovským nárazníkem. Zapotácel jsem se směrem k brýlatému muži. V rukou mu zasyčela stříkací pistole.

Modrý oblak mi způsobil v očích palčivou bolest. V hořící modré tmě jsem si vzpomněl, že mi recepční Farnsworth neřekl o další peníze. Pak jsem ucítil vzadu na hlavě měkkou ránu pendrekem. Sklouzl jsem dolů do jámy po modrých svazích bolesti, která se pro mě otevřela.

Později jsem uslyšel rozhovor.

„Radši mu vymej oči,“ řekl první hrobař. „Aby z toho nevoslep.“

„Ať voslepne,“ řekl druhý hrobař. „Ať se poučí. Já mám jedno voko umělý.“

„To tě nepoučilo, Slepýši? Udělej, co ti říkám.“

Slyšel jsem, jak Culotti dýchá jako býk. Odplivl si, ale neodpověděl. Ruce jsem měl za zády svázané. Obličej jsem měl ztvrdlý. Snažil jsem se zamrkat. Oční víčka byla těsně přilepená na sebe.

Strach z oslepnutí je nejhorší strach, který existuje. Pomalu se mi připlazil na obličej a dostal se mi do úst. Chtěl jsem je poprosit, aby mi zachránili oči. Neodbytná jasná skvrna mě přivedla do rozpaků a přiměla k tomu, abych dál mlčel.

V plechovce zabublala nějaká tekutina. „Benzínem ne, umaštěnče.“

„Takhle mi neříkej.“

„Proč ne? Jsi slepej umaštěnec, hamburger, kterej míval sílu.“ Tenhle hlas byl lehký a nevýrazný, bez citu a téměř bez významu. „Máš nějakej olivovej olej?“

„Doma a hodně.“

„Jdi a přines ho. Já budu hlídat.“

Musel jsem ztratit vědomí. Olej mi stékal po tváři jako slzy. Vzpomněl jsem si na přítele Angela, který si vyráběl svůj vlastní olej z oliv, které vypěstoval na svém kopci v Údolí. Jeho otce zabila Mafie. Zahlédl jsem rozmazaný obličej, Culottiho obličej, který nade mnou visel s pootevřenými ústy. Otočil jsem se z boku na záda a vrazil jsem do něho oběma nohama. Jednou patou jsem ho trefil pod bradu a Culotti klesl k zemi. Něco padlo na podlahu a kutálelo se. Pak se nade mě postavil, díval se jedním okem a krvácel z úst. Zašlápl mi hlavu hluboko do zemské temnoty.

Bylo to špatné odpoledne. A najednou to byl i špatný večer. Vzbudilo mě něčí chrápání. Chvíli jsem to poslouchal. Přestalo, když jsem zadržel dech a znovu začalo, když jsem vydechl. Dlouho mi unikal význam toho všeho.

Bylo tu i mnoho jiných zajímavých věcí, které jsem mohl dělat a o kterých jsem mohl přemýšlet. V centru mého myšlení byla zase nápadná skvrna. Pohnula se a moje ruce se pohnuly spolu s ní. Ucítily můj obličej. Nudilo mě to. Trosky mě nudily vždycky.

Ležel jsem v pokoji. Pokoj měl stěny. V jedné zdi bylo okno. Zasněžené vrcholky hor se zdvíhaly proti žluté obloze, která tmavla do zelené a pak modré barvy. V pokoji visel jako modrý kouř soumrak.

Posadil jsem se, zapraskala pode mnou péra. Muž, kterého jsem si nevšiml, odstoupil od zdi, o kterou se opíral. Spustil jsem chodidla na podlahu a otočil jsem se tváří k němu, pomalu a opatrně, abych neztratil rovnováhu.

Byl to tlustý mladík s lesklými černými kudrlinami, které mu padaly přes čelo. Jednu ruku měl zavěšenou na šátku. V druhé ruce držel zbraň. Jeho rozpálené oči a chladné oko zbraně tvořily trojúhelník, který mi mířil na prsní kost.

„Nazdar, Tommy,“ snažil jsem se říct. Vyznělo to jako „Nada, Tovy“.

Ústa jsem měl plná krvavých hlenů. Snažil jsem se je vyplivnout. To začalo řetězovou reakci, která mě dávícího a krákajícího vrhla zpátky na postel. Tommy Lemberg stál a pozoroval mě.

Když jsem umlkl, řekl: „Pan Schwartz čeká, že si s vámi promluví. Nechcete se dát trochu do pořádku?“

„Kde to můžu udělat?“ řekl jsem svým nenapodobitelným nářečím.

„Na konci chodby je koupelna. Myslíte, že můžete chodit?“

„Můžu.“

Ale musel jsem se opírat o stěnu, abych do koupelny došel. Tommy Lemberg stál a sledoval, jak si myju obličej a kloktám. Snažil jsem se nedívat se do zrcadla nad umyvadlem. Nakonec jsem se do něho ale podíval, když jsem si sušil obličej. Jeden přední zub jsem měl ulomený. Můj nos se podobal rozvařené bramboře.

To všechno mě rozčílilo. Vykročil jsem k Tommymu. Ustoupil do chodby. Ztratil jsem půdu pod nohama, padl jsem na kolena a do šíje se mi zaryla hlaveň jeho pistole. Zmocnila se mě bolest tak velká a tupá, že mě to vyděsilo. Vstal jsem a opíral se o umyvadlo.

Tommy se vzrušeně šklebil. „Takový věci nedělejte. Nechci vám ublížit.“

„Ani Culliganovi, co?“ Už jsem mluvil lépe, ale oči jsem ještě neměl správně zaostřené.

„Culliganovi? Kdo je to? Nikdy jsem o žádným Culliganovi neslyšel.“

„A nikdy jsi nebyl v Santa Terese, co?“

„Kde to je?“

Zavedl mě na konec chodby a po schodech dolů do velké šedé místnosti. V jejích oknech teď stály černé skály proti tmavnoucí obloze. Poznal jsem hory na západ od Rena. Tommy rozsvítil, a tak hory zastřel. Pohyboval se po místnosti, jako kdyby tu byl doma.

Myslím, že to byl obývací pokoj v domě Otto Schwartze, ale vypadal spíš jako vestibul v hotelu nebo společenská místnost nějaké instituce. Nábytek stál neosobně uspořádán a byl pokrytý umělou hmotou, aby ho nic nemohlo poškodit. Jeden celý konec zabíral starožitný bar a stěna plná lahví. U zadní zdi stála hrací skříň, elektrické varhany, ruleta a několik automatů na mince.

„Taky byste si moh sednout,“ zamával Tommy pistolí k židli.

Posadil jsem se a zavřel jsem oči, které jsem ještě neměl zaostřené. Všechno, na co jsem se podíval, jsem viděl dvojitě. Bál jsem se otřesu mozku. Bál jsem se z mnoha důvodů.

Tommy zapnul varhany. Začaly vybrnkávat melodii o malém španělském městečku. Tommy k tomu udělal pár tanečních kroků, díval se na mě a v ruce držel pistoli.

Soustředil jsem se v naději, že pistoli odloží, a dá mi tak určitou šanci. Ale vůbec ji neodložil. Rád pistoli držel. Držel ji různě a stavěl se před svůj stín v okně. V duchu jsem si začal načrtávat dopis svému kongresmanovi, ve kterém jsem se přimlouval za zákaz výroby zbraní kromě zbraní pro vojenské účely.

V té chvíli vešel do místnosti pan J. Edgar Hoover. Musel umět číst myšlenky, protože řekl, že můj plán schvaluje a hodlá ho představit prezidentovi. Ucítil jsem své čelo. Bylo horké a suché jako elektrická poduška. Pan Hoover se vytratil. Varhany dál vyklepávaly tutéž melodii, hudbu, při které člověk blouznil.

Muži, který přišel jako další, vyzařoval ze zelených ledově studených očí chlad. Měl krutý nos a pod ním ústa, která se usmívají tak, že se vodorovně roztáhnou. Muselo mu být skoro šedesát, ale byl pěkně opálený a měl hubené, rychlé tělo. Na sobě měl lehký plstěný klobouk a kabát.

Stejně oblečený byl i muž, který vešel krok za ním a byl o pár centimetrů vyšší. Tenhle měl nepřístupné oči, otlučenou tvář a patologickou chladnokrevnost staromódního západního torpéda. Když se jeho šéf přede mnou zastavil, postavil se vedle něho s psí bdělostí. Tommy šel k němu jako učedník.

„Vy ale vypadáte.“ Schwartzův hlas byl také chladný, měkký a čekal, že ho někdo bude poslouchat. „Jsem Otto Schwartz, jestli to nevíte. Nemám čas zabývat se lacinejma detektivama. Mám v hlavě jiný věci.“

„Jaký druh věcí máte v hlavě? Vraždu?“

Vzpřímil se. Místo aby mě udeřil, sundal si klobouk a hodil ho Tommymu. Hlavu měl úplně plešatou. Ruce si dal do kapes u kabátu, zhoupl se na patách a přes křivku svého nosu se na mě podíval.

„Dal jsem vám výhodu, že jste sem přišel po hlavě a ani jste o tom nevěděl. A co se nestane, vy takhle pokračujete dál, mluvíte o vraždě a podobnejch bláznivejch věcech.“ Zavrtěl pevně hlavou ze strany na stranu. „Jezero Tahoe je hodně hluboký. Moh byste se do něho nadlouho potopit, bez potápěčskýho přístroje, s betonem na nohou.“

„Vy byste zas mohl sedět na horkým křesle, žádný polštáře, jenom s elektrodama na plešatý hlavě.“

Velký muž udělal krok směrem ke mně, psíma očima sledoval Schwartze a svým velkým ramenem si razil cestu. Překvapilo mě, že se Schwartz začal smát, spíš bezvýznamně.

„Jste statečnej chlap. Líbíte se mi. Nepřeju vám nic špatnýho. Co navrhujete? Trochu peněz bude stačit?“

„Malá vražda. Zabij každýho. Pak můžeš být největší zvíře na světě.“

„Já jsem velký zvíře, o tom nikdy nepochybuj.“ Ústa se mu najednou podivně sešpulila jako stará vrásčitá rána. „Nedám se od nikoho urážet. A nikdo se ode mě neodplíží.“

„Culligan se od tebe odplížil? Proto si ho poručil zabít?“ Schwartz se na mě zadíval ještě víc. Jeho oči měly tmavé středy. Vzpomněl jsem si na hlubiny jezera Tahoe a ubohého utopeného Archera s betonem na nohou. Měl jsem citlivou náladu a bojoval jsem s ní. Tommy Lemberg promluvil nahlas.

„Můžu něco říct, pan Schwartz? Toho chlápka jsem neoddělal. Poldové se mejlej. Musel nějak spadnout na nůž a sám se zabít.“

„Jé! Pitomče!“ Schwartz obrátil svou zlost na Tommyho. „Jdi to poldům říct. Mě z toho ale vynech, prosím tě.“

„Nevěřili by mi,“ zakňoural, protože ho nepochopil. „Přišili by mi to jenom proto, že jsem se snažil bránit. To na mě se střílelo. On na mě vytáh bouchačku.“

„Drž hubu! Drž hubu!“ Schwartz si položil ruku na hlavu a trhal si imaginární vlasy. „Proč nejsou na světě žádný chytrý lidi? Samí pitomci!“

„Inteligentní lidi by se nedotýkali vaší branže ani desetimetrovou tyčí.“

„Od vás už jsem toho slyšel dost.“

Trhl hlavou na velkého muže, který si začínal sundávat kabát.

„Chcete, abych ho zpracoval, pane Schwartz?“ Byl to ten slabý a bezvýznamný hlas, který se dohadoval s Culottim. Zvedl mě ze židle. Protože Schwartz stál vedle, praštil jsem ho do břicha. Sehnul se a se zajíkáním se složil k zemi. Ke štěstí mi stačí málo a z toho jsem měl šťastný pocit, který trval během prvních tří nebo čtyř minut rvačky.

Pak se začal obličej velkého muže objevovat v rudých útržcích. Když úplně zmizelo světlo v pokoji, převládla v mé hlavě na chvíli jasná křiklavá skvrna. Schwartzův hlas dále lehce vtipkoval.

„Slib, že na to zapomeneš, to bude stačit.“

„Musíš mi dát svý slovo. Já svý slovo dodržím, ty taky.“

„Vrať se do Los Angeles, to jediný musíš udělat. Na nic se nevyptávej, nic se ti nestane.“

Jasná skvrna mi stála v mozku jako slabý hřebík. Nedovolila mi vyjít z pokoje. Proklínal jsem ji, ale nezmizela. Do červené bušící tmy napsala malé světélkující poznámky. To je ono. Zaujmi postavení.

Pak to bylo světlo, které ode mě tryskalo jako světlo lodi. Plaval jsem za ním, ale zvedlo se a viselo klidně na nebi jako hvězda. Dovolil jsem si vyjít z tížícího pokoje a plaval jsem od něho nahoru a přes černé hory.

16

Druhý den brzy ráno jsem přišel na úrazové oddělení v nemocnici v Renu. Když jsem se naučil mluvit s obvázaným nosem a drátem v čelistí, vyptávalo se mě několik detektivů, kdo mi ukradl náprsní tašku. Neobtěžoval jsem se narušit jejich domněnku, že jsem přepadnutá oběť.

Cokoli bych jim řekl o Schwartzovi, by bylo jen plýtvání slovy. Navíc jsem Schwartze potřeboval. Myšlenka na něho mě přenesla přes první smolné dny, kdy jsem občas zapochyboval o tom, že budu ještě někdy pracovat. Všechno jsem ještě viděl na okrajích rozmazané. Velmi mě unavovaly rozmazané sestry a svědomití lékaři, kteří se mě ptali, jak jsem na tom s hlavou.

Ale do čtyř dnů jsem viděl dost jasně na to, abych si přečetl některé včerejší noviny, které pro pacienty na oddělení přinesli dobrovolní pomocníci. V oblacích byly zbraně a na zemi rozbroje. Zvláštní zpráva na zadní straně říkala, že pohádka ve skutečném životě došla svého šťastného konce, když se dlouho oplakávaný John Galton vrátil do klína své babičky, železničářské a olejářské vdovy. Na doprovodné fotografii měl John na sobě novou sportovní bundu a zubil se, jako by na něho čekal celý svět.

To mě popohnalo. Na konci prvního týdne jsem se začínal pohybovat. Jednou ráno jsem se vyplížil do sesterny a zatelefonoval jsem do Santa Teresy. Než mě vrchní sestra načapala a odvedla mě zpátky na oddělení, stačil jsem Sableovi říct, kde jsem.

Sable přijel, když jsem jedl večeři, která připomínala dětskou kašičku. Zamával šekovou knížkou. Než jsem se vzpamatoval, seděl jsem v soukromém pokoji s lahví Old Forestera, kterou mi Sable přivezl. Seděl jsem s ním dlouho do noci, popíjel skleněnou slámkou whisky se sodou a přes zbývající zuby jsem mluvil jako nějaký gangster v počátečním stádiu.

„Budete na ten zub potřebovat korunku,“ řekl Sable s útěchou. „A taky plastiku na nos. Máte nějaké zdravotní pojištění?“

„Ne.“

„Nemůžu, bohužel, zainteresovat paní Galtonovou.“ Pak se na mě znovu podíval a jeho chování se zjemnilo „Dobrá, ano, myslím, že můžu. Můžu ji přesvědčit, aby podepsala výdaje, i když jste přece jenom překročil příkazy.“

„To je od vás a od ní ohromně laskavé.“ Ale ta slova nevyzněla ironicky. Bylo to osm špatných dnů. „Neproklela vraha svého syna? A co Culligan?“

„Nebojte se, policie pracuje na obou případech.“

„Je to jeden a ten samý případ. Poldové sedí na zadku. Schwartz to pěkně zamotal.“

Sable zavrtěl hlavou. „Jste vedle, Lewi.“

„Čerta jsem. Tommy Lemberg je jeho chlapec. Zatkli Tommyho?“

„Zmizel. Nechte to být. Jste ochotný člověk, ale nemůžete na sebe vzít zodpovědnost za všechny maléry na světě, natož ve vašem současném stavu.“

„Příští týden budu zase na nohou. I dřív.“ Whisky v láhvi klesala jako barometr. Byl jsem plný bouřlivého optimismu. „Dejte mi ještě jeden týden a já vám ten případ vyřeším.“

„To doufám, Lewi. Ale neberte si toho na sebe moc. Byl jste zraněný a vaše nálady jsou přirozeně trochu přehnané.“

Seděl přímo pod světlem, ale jeho obličej začínal být rozmazaný. Vyklonil jsem se z postele a popadl ho za rameno. „Poslyšte, Sable, nemůžu to dokázat, ale cítím to. S tím Galtonovic klukem je to jenom šaškárna, část spiknutí, za kterým stojí nějaká organizace.“

„Myslím, že se mýlíte. Strávil jsem na tom případu hodiny. Všechno to souhlasí. A paní Galtonová je poprvé za spoustu let docela šťastná.“

„Já ne.“

Vstal a zatlačil mě jemně na polštář. Byl jsem pořád slabý jako kotě. „Dneska jste toho moc namluvil. Nechte to být a nebojte se, jo? Paní Galtonová se o všechno postará, a pokud nebude chtít, přinutím ji. Vysloužil jste si její vděčnost. Je nám všem líto, že se to muselo stát.“

Potřásl mi rukou a vykročil ke dveřím. „Letíte dneska v noci zpátky?“ zeptal jsem se ho. „Musím. Moje manželka je na tom špatně. Nerozčilujte se, ozvu se vám. A na stole vám nechám nějaké peníze.“

17

Z nemocnice jsem se dostal za tři dny a nastoupil jsem do letadla do San Franciska. Z mezinárodního letiště jsem si vzal taxíka do hotelu Sussex Arms.

Recepční Farnsworth seděl za pultem v zadní části tmavého malého vestibulu a vypadal, jako by se za poslední dva týdny nepohnul. Četl si v kulturistickém časopise a nevzhlédl, dokud jsem nestál tak blízko, že jsem viděl žluté bělmo jeho očí. I pak mě hned nepoznal, obvazy na mém obličeji mě docela dobře maskovaly.

„Přejete si pokoj, pane?“

„Ne. Přišel jsem za vámi.“

„Za mnou?“ Obočí mu vyskočilo a pak mu v soustředěném výrazu spadlo dolů. „Něco vám dlužím.“

Z tváře se mu vytratila barva. „Ne. Ne, nedlužíte. To je v pořádku.“

„Dalších deset a prémii. To znamená, že vám dlužím patnáct. Promiňte mi to zdržení. Přepadli mě.“

„To je špatný.“ Natáhl krk a podíval se za sebe. Nebylo tam nic kromě telefonní ústředny, která zírala jako stěna prázdných očí.

„Tím se netrapte, Farnsworthe. Nebyla to vaše chyba, nebo jo?“

„Ne.“ Několikrát polkl. „Nebyla to moje chyba.“

Stál jsem a usmíval se na něho viditelnými částmi obličeje.

„Co se stalo?“ řekl po chvíli.

„Je to dlouhá, smutná historie. Nezajímalo by vás to.“

Vytáhl jsem z postranní kapsy novou vrzající náprsní tašku a položil jsem mezi nás na pult pěti a desetidolarovku. Seděl a díval se na peníze.

„Vemte si je,“ řekl jsem. Nepohnul se.

„No tak, nestyďte se. Ty peníze patří vám.“

„Dobrá. Díky.“

Pomalu a zdráhavě sáhl po penězích. Levou rukou jsem ho chytil za zápěstí a držel ho. Křečovitě sebou škubl, sáhl pod pult a levou rukou vytáhl pistoli.

„Pusťte mě.“

„Ani náhodou.“

„Budu střílet!“ Ale pistole se třásla.

Sáhl jsem mu po zápěstí, kterým držel pistoli, a kroutil jsem jím, dokud pistole nespadla na pult mezi nás. Byl to revolver, dvaatřicítka, malá poniklovaná vražedná zbraň. Pustil jsem Farnswortha, zvedl ji a namířil jsem ji na uzel jeho kravaty. Nepohnul se, ale zdálo se, že se od ní odtáhl. Oči se mu přiblížily k sobě.

„Prosím vás. Nemohl jsem tomu zabránit.“

„Čemu jste nemohl zabránit?“

„Dostal jsem příkaz dát vám ten kontakt v Renu.“

„Kdo vám to přikázal?“

„Roy Lemberg. Nebyla to moje vina.“

„Lemberg nikomu nic nepřikazuje. On je typem člověka, který příkazy dostává.“

„Jasně, vyřídil mi to, to jsem chtěl říct.“

„Kdo mu to řekl?“

„Nějakej hazardní hráč z Nevady, nějakej Schwartz.“ Farnsworth si navlhčil slabě nafialovělé rty jazykem. „Poslyšte, nechcete mě přece zničit. Mám malou sázkovou kancelář, velkejm sázkám se vyhýbám. Když neudělám to, co mi ty prachatý kluci řeknou, jsem z kšeftu venku. Tak mějte srdce, pane.“

„Když se mnou budete mluvit na rovinu. Pracuje Lemberg pro Schwartze?“

„Jeho bratr. On ne.“

„Kde jsou Lembergovi teď?“

„O jeho bratrovi nevím. Roy odjel, jak jsem řek, on a jeho žena. Dejte tu bouchačku dolů, pane. Pane na nebi, je mi špatně od žaludku.“

„Prostřílím vám vředy, když nebudete mluvit. Kam Lembergovi jeli?“

„Myslím, že do Los Angeles.“

„Kam do Los Angeles?“

„Nevim.“ Roztáhl ruce. Třásly se mu jako suché větvičky ve větru. „Namouduši.“

„Vy to víte, Farnsworthe,“ řekl jsem výhružným hlasem. „Dávám vám pět minut, abyste mi to řekl.“

Ohlédl se znovu na telefonní přepojovač, jako kdyby to byl popravčí nástroj a neslyšně polkl. „Dobrá. Řeknu vám to. Jsou v jednom motelu na pobřeží, dole u Moffett Field. V motelu Triton. Tam mi aspoň řekli, že jedou. Dáte teď dolů tu bouchačku, pane?“

Než opadl jeho strach, zeptal jsem se: „Znáte muže jménem Peter Culligan?“

„Jo. Asi před rokem tu nějakou dobu bydlel.“

„Čím si vydělával?“

„Dělal blbosti.“

„To je nějaký zaměstnání?“

„Myslím, že taky trochu jezdil s taxíkem. Dejte tu bouchačku dolů, jo? Řekl jsem vám, co jste chtěl vědět.“

„Odkud sem Culligan přišel?“

„Slyšel jsem, že měl v Renu práci.“

„Pracoval pro Schwartze?“

„Možná. Jednou mi řekl, že býval bubeníkem.“

Upustil jsem pistoli do kapsy od saka.

„Hej,“ řekl, „to je moje bouchačka. Sám jsem si ji koupil.“

„Jste na tom líp bez ní.“

Když jsem se ohlédl od dveří, viděl jsem Farnswortha mezi pultem a telefonní ústřednou. Uprostřed pohybu se zastavil. Vrátil jsem se zpátky přes vestibul.

„Jestli se ukáže, že lžete, nebo jestli dáte hlášku Lembergovým, vrátím se pro vás. Je to jasný?“

Od pasu až po kulatý obličej mu proběhlo zachvění.

„Jo. Jasně. Dobrá.“

Tentokrát jsem se neohlédl. Šel jsem až k náměstí Union Square, kde jsem si rezervoval letenku na odpoledne do Los Angeles. Pak jsem si najal auto a zajel jsem k pobřeží za letištěm.

Hangáry Moffett Fieldu se nořily ze smogu jako šedé obludy. Motel Triton stál na pláni plné chatrčí na okraji přistávací plochy. Budovy zde měly blednoucí růžovou barvu.

Jeho jediným viditelným lákadlem byla cedule s nápisem „Tři dolary za dvoulůžkový pokoj“. Na nebi hlučely tryskové motory jako nějaké mouchy.

Zaparkoval jsem na škvárové příjezdové cestě vedle kanceláře podobné kleci na kuřata. Žena, která motel vlastnila, měla na sobě šňůrku nepravých perel, od krku ušpiněných. Řekla, že pan a paní Lembergovi tam nejsou zapsáni.

„Možná vystupují pod jejím dívčím jménem.“ Popsal jsem je.

„To vypadá na tu dívku na sedmičce. Nechce, aby ji někdo rušil, dokonce ani ve dne.“

„Nebude jí to vadit. Nemám na ni spadeno.“

Zaprotestovala. „Kdo říká, že jo? A co si myslíte, že je tohle za místo?“

Na tuto otázku bylo těžké odpovědět. „Pod jakým jménem vystupuje?“

„Jste od policajtů? Nechci tu mít nic s poldama.“

„Měl jsem nehodu. Ona mi možná bude schopná pomoct najít toho řidiče.“

„To je něco jinýho.“ Žena mi nejspíš nevěřila, ale dělala, že tomu věří. „Zapsali se pod jménem Hamburgovi. Pan Rex Hamburg s manželkou.“

„Je s ní její muž?“

„Poslední týden ne. Možná je to tak lepší,“ dodala záhadně.

Zaklepal jsem na dveře vystavené nepřízni počasí pod zrezavělou železnou sedmičkou. Přes podlahu za nimi přešly pomalé kroky. Fran Lembergová ve světle zamrkala. Oči měla oteklé. U kořínků měla vlasy tmavší. Její župan začínal být špinavý.

Když mě poznala, přestala mrkat.

„Jděte pryč.“

„Přicházím sem jenom na chvilku. Nestojíte přece o problémy.“

Podívala se za mě a já jsem sledoval její pohled. Z okna kanceláře nás pozorovala žena se špinavými perlami. „Dobrá, pojďte dál.“

Nechala mě, abych šel za ní, a práskla dveřmi za denním světlem. Pokoj voněl vínem a kouřem, oschlou pomerančovou kůrou, ženským spánkem a parfémem, který jsem nepoznal, možná to byl Originál Sin. Když jsem přivykl nočnímu světlu, uviděl jsem nepořádek na podlaze a nábytku, šaty a punčochy, boty a prázdné láhve, popel a papíry, seschlé zbytky hamburgerů a hranolků.

Posadila se v obranné pozici na okraj neustlané postele. Já jsem si vyklidil místo na židli. „Co se vám stalo?“ řekla.

„Měl jsem šarvátku s několika kamarády Tommyho. Za všechno může váš manžel.“

„Roy?“

„Nedělejte si ze mě legraci, tehdy jste s ním byla. Myslel jsem si, že je to rovnej chlap, kterej chce pomoct svýmu bratrovi, ale je to jenom další poslíček gangsterů.“

„Ne. Není.“

„To vám říkal?“

„Žiju s ním skoro deset let, měla bych to vědět. Dělal jeden čas v Nevadě u jednoho podvodnýho prodejce aut. Když se Roy dozvěděl o podvodech, odešel. Takovej je chlap.“

„Jestli myslíte Štědrého Joea, tak to sotva dělá z Roye hrdinu.“

„Neřekla jsem, že je hrdina. Je to jenom chlap, kterej se snaží přežít.“

„Někteří z nás to jiným ztěžují.“

„Nemůžete vinit Roye z toho, že se snažil sebe samotnýho ochránit. Hledají ho za spoluúčast na vraždě. Ale to není spravedlivý. Nemůžete ho vinit z toho, co udělal Tommy.“

„Jste oddaná manželka,“ řekl jsem. „Ale kam se to chcete dostat?“

„Kdo říká, že se chci někam dostat?“

„Jsou lepší místa než je tohle.“

„To mi říkáte vy. Na některých jsem už žila.“

„Jak dlouho tu Roy není?“

„Skoro dva týdny, myslím. Nesleduju čas. Rychleji to pak utíká.“

„Kolik vám je, Fran?“

„Do toho vám nic není.“ Po chvíli dodala: „Sto dvacet osm.“

„Vrátí se Roy?“

„Říká, že jo. Vždycky je u svýho bratra, když jde do tuhýho.“ City jí zaplavily oči, ale znovu zmizely. „Myslím, že ho nemůžu vinit. Tentokrát jde opravdu do tuhýho.“

„Tommy je v Nevadě,“ řekl jsem a snažil jsem se najít klín, který by jí otevřel ústa.

„Tommy je v Nevadě?“

„Viděl jsem ho tam. Stará se o něho Schwartz. A nejspíš taky Roy.“

„Nevěřím vám. Roy říkal, že odejdou ze země.“

„Ze státu možná. Neřekl náhodou, že odejdou ze státu?“

„Ze země,“ opakovala umíněně. „Proto mě nemohli vzít s sebou.“

„Pověsili vám na nos bulíky. Nechtějí do toho zatáhnout ženskou. A tak tu sedíte v téhle chatrči na pobřeží, cpete se hamburgrama, zatímco si hoši vyhazujou z kopýtka v Nevadě.“

„Lžete!“ vykřikla. „Jsou v Kanadě!“

„Nenechte se jima obalamutit.“

„Roy pro mě pošle, hned jak si to bude moct dovolit.“

„Takže se vám ozval.“

„Jo, ozval.“ Její volná ústa se stáhla, ale příliš pozdě na to, aby zadržela slova. „Dobrá, tak jste to ze mě dostal. To je všechno, co ze mě dostanete.“ Složila si ruce přes polonahá prsa a hrozivě se na mě podívala. „Proč nezmizíte? Nic na mě nemáte a nikdy mít nebudete.“

„Až mi ukážete dopis od Roye.“

„Žádnej dopis mi nenapsal. Zprávu neposlal písemně.“

„Kdo ji přinesl?“

„Jeden muž.“

„Jaký muž?“

„Prostě muž. Roy mu řekl, aby mě našel.“

„Nejspíš ho poslal z Nevady.“

„Neposlal. Ten muž přijel z Detroitu. Mluvil s Royem v Detroitu.“

„Tam Tommy a Roy překročili hranici?“

„Myslím, že jo.“

„Kam měli namířeno?“

„Nevím, a i kdybych věděla, neřekla bych vám to.“

Posadil jsem se na postel vedle ní. „Poslyšte, Fran. Chcete přece, aby se vám muž vrátil, nebo ne?“

„Ne v trestaneckejch šatech nebo na prkně.“

„Takhle to dopadnout nemusí. My jdeme po Tommym. Jestli nám ho Roy předá, udělá velký krok k tomu, aby se z toho maléru dostal. Můžete Royovi vyřídit můj vzkaz?“

„Možná, jestli mi zavolá. Můžu jedině čekat.“

„Musíte tušit, kam šli.“

„Jo, říkali něco o městě v Ontariu, blízko Windsoru. O tom místě věděl Tommy.“

„Jak se to místo jmenuje?“

„To neřekli.“

„Byl už někdy Tommy předtím v Kanadě?“

„Ne, ale Pete Culligan –“

Spodní část obličeje si zakryla rukou a podívala se přes ni na mě. Oči jí ztvrdly strachem a úzkostí, ale ne nadlouho. Její city byly příliš rozptýlené, než aby se udržely.

Řekl jsem; „Takže Tommy přece jenom znal Culligana.“

Přikývla.

„Měl nějaký osobní důvod k tomu, aby Culligana zabil?“

„Pokud vím, ne. On a Pete byli jedna ruka.“

„Kdy jste je viděla spolu?“

„Loni v zimě v San Francisku. Tommy chtěl utéct z vězení, dokud mu to Roy nerozmluvil, a Pete mu řekl o tomhle místě v Kanadě. Je to určitá ironie osudu, že se teď Tommy ukrývá kvůli tomu, že Peteho oddělal.“

„Přiznal se vám Tommy, že Culligana zabil?“

„Ne, říkal, že je nevinný jako právě narozený dítě. Roy mu dokonce věří.“

„Ale vy ne?“

„Když jsem ho poznala, hned druhej den jsem se zařekla, že mu nebudu věřit. Ale o tom se nechci bavit.“

„Kde je v Kanadě ten úkryt?“

„Nevím.“ Její hlas začínal být hysterický. „Proč neodejdete a nenecháte mě na pokoji?“

„Ozvete se mi, když o nich něco uslyšíte?“

„Možná jo, možná ne.“

„Jak jste na tom s penězi?“

„Jsem napakovaná,“ řekla. „Co si myslíte? Jsem v tyhle chatrči proto, že mám ráda přátelskou atmosféru.“

Když jsem odcházel, upustil jsem jí do klína desetidolarovku. Než moje letadlo odletělo do Los Angeles, stačil jsem zavolat šerifovi Traskovi. Informoval jsem ho a zdůraznil Culliganovo pravděpodobné spojení se Schwartzem. Pod zorným úhlem toho dne si můj rozum nechtěl nechat Schwartze jenom pro sebe.

18

Ráno po návštěvě zubaře jsem otevřel svoji kancelář na Sunset Boulevard. Poštovní schránku jsem měl nabitou obálkami, hlavně účty a oběžníky. Mezi nimi byly i dvě obálky odeslané v posledních několika dnech ze Santa Teresy.

V první, kterou jsem otevřel, byl šek na tisíc dolarů a krátký dopis od Gordona Sablea psaný na hlavičkovém papíře jeho firmy. I přes smutnou skutečnost, že je Anthony Galton po smrti, jeho klientka i on cítí, že celkový výsledek je lepší, než v jaký se doufalo. Věří, že už znovu pracuji, jsem v pořádku, a abych prý zaslal lékařské účty, jakmile je obdržím.

Druhý dopis byla pečlivě napsaná zpráva od Johna Galtona:

Drahý Pane Archere,

píši Vám jen krátce, abych Vám poděkoval za Vaši snahu ohledně mé osoby. Otcova smrt je pro nás všechny bolestnou ranou. V té situaci je určitá tragédie, se kterou se budu muset smířit. Ale je v ní pro mě také určitá naděje. Doufám, že se ukážu být hoden svého dědictví.

Pan Sable mi vyprávěl, jak jste se „ocitl mezi zloději“. Doufám, že jste už v pořádku a k tomuto přání se připojuje i moje babička. Přesvědčil jsem babičku, aby Vám poslala ještě jeden šek jako důkaz vděčností. Oba Vás zveme k nám, až sem budete mít cestu.

Já sám bych s vámi velmi rád mluvil.

S úctou

John Galton

Připadalo mi to jako čistá vděčnost bez jakékoli vypočítavosti, dokud jsem si neuvědomil, že si přivlastňuje zásluhu za šek, který mi poslal Sable. Jeho dopis rozvířil podezření, na které jsem tajně myslel od té doby, co jsem mluvil se Sablem v nemocnici. Ať byl John čímkoli, byl to chytrý, šikovný chlapec. Zajímalo mě, co ode mě chce.

Když jsem prošel zbytek pošty, zavolal jsem službu, kam jsem si nechal volat vzkazy. Spojovatelka vyjádřila překvapení, že jsem ještě mezi živými, a oznámila mi, že se mi pokoušel volat doktor Howell. Zavolal jsem do Santa Teresy na číslo, které mi nechal.

Odpověděl dívčí hlas: „Dům doktor Howella.“

„Tady Lew Archer. To je slečna Howellová?“ Dočasná korunka na zubu, kterou jsem toho rána dostal, se vytlačila k hornímu rtu a způsobila, že jsem začal šišlat.

„Ano, pane Archere.“

„Váš otec se mi snažil dovolat.“

„Zrovna ale odchází do nemocnice. Zkusím ho chytit.“

Po chvíli se z telefonu ozval Howellův korektní hlas: „Rád vás slyším, Archere. Možná si vzpomínáte, že jsme se krátce viděli v domě paní Galtonové. Rád bych vás pozval někam na oběd.“

„Dobrá. Kdy a kde se vám to hodí?“

„Kdy záleží na vás – čím dřív, tím líp. Mně se to bude nejvíc hodin v Country Clubu v Santa Terese.“

„Na oběd je to pro mě dost daleko.“

„Mám v plánu víc než jen oběd.“ Snížil hlas, jako kdyby měl podezření, že ho někdo odposlouchává. „Rád bych využil vašich služeb, jestli máte čas.“

„K čemu?“

„To bych radši prodiskutoval osobně. Hodil by se vám dnešek?“

„Ano. Budu v jednu v Country Clubu.“

„Za tři hodiny to neujedete.“

„Poletím poledním letadlem.“

„Tak to jo.“

Když zavěsil, zaslechl jsem cvaknutí a vzápětí ještě jedno. Někdo poslouchal na druhém telefonu. Kdo to byl, jsem zjistil, když jsem vystoupil v Santa Terese z letadla. U zábradlí na mě čekala mladá dívka se srnčíma očima a vlasy barvy medu.

„Pamatujete si mě? Jsem Sheila Howellová. Řekla jsem si, že pro vás přijedu.“

„To byl sympatický nápad.“

„Ne tak úplně. Mám vedlejší motiv.“

Roztomile se usmála. Šel jsem za ní sluncem zalitou halou k jejímu autu. Byl to kabriolet se sklopenou střechou.

Sheila se na mě otočila, když se usazovala za volant. „Řeknu to na rovinu. Slyšela jsem, o čem jste mluvili, a chtěla jsem s vámi o Johnovi mluvit dřív než táta. Táta to myslí dobře, ale už deset let je vdovcem a má určitý slepý místa. Nerozumí modernímu světu.“

„A vy jo?“

Trochu se začervenala jako broskev na slunci. „Rozumím mu líp než táta. Studuju na vysoký sociální vědu. Lidi už nechodí a neříkají ostatním, o koho se mají zajímat. Tenhle druh věcí je mrtvý jako pověstný pták dronte. Prostě mrtvola.“ Důrazně zakývala svou malou hlavou.

„Studujete sociální vědu první rok?“

Barva jejích tváří se prohloubila. Oči měla čisté, barvy nebe. „Jak to víte? Stejně jsem už ve druháku.“ Jako kdyby tohle způsobovalo rozdíl mezi pubertou a dospělostí.

„Umím číst myšlenky. Vy se zajímáte o Johna Galtona.“ Její čistý pohled nezakolísal. „Já Johna miluju. Myslím, že mě miluje taky.“

„To jste mi chtěla říct?“

„Ne.“ Najednou znervózněla. „To jsem nechtěla říct. Ale je to pravda.“ Oči jí ztmavly. „Ale to, čemu věří táta, pravda není. On je typický patriarchální typ, má plno předsudků proti klukovi, který se mi náhodou libí. Věří těm nejhorším věcem o Johnovi, nebo aspoň dělá, že jim věří.“

„Jakým věcem, Sheilo?“

„Ani je tady nechci opakovat. Stejně všechno od něho uslyšíte. Stejně vím, co táta chce, abyste udělal. Včera večer všechno vyzradil.“

„Co chce, abych udělal?“

„Prosím vás,“ řekla, „nemluvte se mnou jako s dítětem. Znám tenhle tón moc dobře a mám ho už plný zuby. Táta na mě takhle mluví pořád. Neuvědomuje si, že jsem už dospělá. Bude mi už devatenáct.“

„No né!“ řekl jsem měkce.

„Dobrá, chovejte se ke mně shovívavě. Jsem už dost dospělá na to, abych poznala dobré lidi od špatných.“

„My všichni se v lidech mýlíme a nezáleží na tom, jak jsme staří.“

„Ale v Johnovi bych se nemohla mýlit. Je to ten nejsympatičtější kluk, jakýho jsem v životě potkala.“

Řekl jsem: „Taky se mi líbí.“

„Jsem tak ráda.“ Rukou se dotkla mé paže jako pták, který se usadí a znovu vzlétne. „John vás má rád, jinak bych se vám nesvěřila.“

„Neplánujete, že se vezmete?“

„Ještě ne,“ řekla, jako kdyby svatba znamenala něco hodně konzervativního. „John má spoustu věcí, který musí nejdřív udělat, a já bych samozřejmě neudělala nic proti přání táty.“

„Jaké věci chce John udělat?“

Odpověděla neurčitě: „Chce něčím být. Je hrozně ctižádostivý. A samozřejmě velkou věcí jeho života je zjistit, kdo zabil jeho otce. Na to jediné myslí.“

„Už v tom něco podnikl?“

„Ještě ne, ale vím, že má určité plány. Neříká mi o všem, co zamýšlí. Stejně bych tomu nejspíš nerozuměla. Je mnohem inteligentnější než já.“

„Jsem rád, že si to uvědomujete. To je dobrá věc, na kterou je třeba pamatovat.“

„Co tím myslíte?“ řekla slabým hlasem. Ale dobře věděla, co tím myslím. „Není pravda, jak říká táta, že John je podvodník. To nemůže být pravda!“

„Proč jste si tak jistá?“

„Poznám to tady.“ Rukou se lehce dotkla prsou. „Nemohl by mi lhát. A Cassie říká, že je obrazem svého otce. Teta Maria taky.“

„Mluví s vámi John někdy o své minulosti?“

Dívala se na mě s prohlubující se nedůvěrou. „Teď zase mluvíte jako táta. Nesmíte se mě na Johna vyptávat. Nebylo by to vůči Johnovi fér.“

„Přemýšlejte o tom taky trochu,“ řekl jsem. „Vím, že se to nezdá pravděpodobné, ale jestli je podvodník, mohla byste si způsobit bolest a potíže.“

„I když podvodník je, nezajímá mě to!“ vykřikla a propukla v pláč.

Z haly vyšel mladý muž v letištní kombinéze a upřeně se na mě podíval. Rozplakal jsem hezkou dívku, a tak by se měla zavolat policie. Nasadil jsem velmi vážný výraz. Znovu zašel dovnitř.

Mé letadlo se s hlukem vzneslo. Hluk se postupně zmenšoval, až připomínal bzučení cikády na severu v oblacích. Sheile stékaly slzy jako letní sprška. Nastartovala motor a zavezla mě do města, velmi zdatně, jako šofér, který je náhodou hluchoněmý.

John pracoval poměrně rychle.

19

Než mě Sheila opustila v hlavní hale budovy klubu, omluvila se za své citové vzplanutí, jak to nazvala, a zamumlala něco nesrozumitelného o tom, abych to neříkal otci. Ujistil jsem ji, že se není třeba omlouvat a že mu to neřeknu.

Okna haly vedla na golfové hřiště. Hráči vypadali na trávníku jako pohybující se barevné konfety. Pozoroval jsem je, dokud pět minut po jedné nevešel Howell.

Energicky mi potřásl rukou. „Rád vás vidím, Archere. Doufám, že vám nebude vadit, když se hned najíme. Po druhé hodině se musím sejít s výborem.“

Zavedl mě do velké jídelny. Téměř všechny stoly byly zahrazeny provazem a prázdné. Sedli jsme si k jednomu u okna, ze kterého byl vidět zděný plot plovárny, kde dováděli a stříkali mladí lidé. Číšník se před Howellem sklonil, jako kdyby byl členem správního výboru.

Protože jsem o tom muži nic nevěděl, zeptal jsem se na první věc, která mě napadla. „S jakým výborem se sejdete?“

„Copak nejsou všechny výbory stejné? Tráví hodiny společným rozhodováním o tom, že udělají něco, co by jakýkoli jejich člen dokázal uskutečnit v polovičním čase. Přemýšlím o tom, že sestavím výbor, který by pracoval na zrušení všech ostatních výborů.“ Jeho úsměv byl jako rychlý záblesk. „Vlastně je to výbor Srdeční asociace. Připravujeme plány na finanční kampaň a já jsem čistě náhodou jeho předsedou. Dáte si něco k pití? Já si dám Gibsona.“

„Toho si můžu dát taky.“

U postávajícího číšníka objednal dva Gibsony. „Jako lékař cítím, že je mou povinností zachovávat takové ty malé spásonosné neřestí. Nejspíš je bezpečnější se přepít než se přejíst. Co si dáte k jídlu?“ Podíval jsem se do jídelního lístku.

„Jestli máte rád mořské ryby,“ řekl energicky, „langusta s newburskou omáčkou se dobře kouše. Gordon Sable mi vyprávěl o vaší malé nehodě. Co dělá čelist?“

„Uzdravuje se, díky.“

„Kvůli čemu přesně vznikl ten problém, jestli nenamítáte nic proti téhle otázce?“

„To je dlouhá historie, kterou shrnu asi takhle: Anthonyho Galtona zabil kvůli jeho penězům nějaký kriminálník jménem Nelson, který zrovna v té době uprchl z vězení. Váš původní odhad byl hodně blízko pravdě. Ale v tom případě je toho ještě víc. Věřím, že vražda Tonyho Galtona a Peteho Culligana mají nějakou spojitost.“

Howell se naklonil přes stůl a krátké šedé vlasy se mu naježily. „Jakou spojitost?“

„To je problém, který jsem se snažil vyřešit, když mi zlomili čelist. Dovolte, abych se vás na něco zeptal, doktore. Jaký máte dojem z Johna Galtona?“

„Chtěl jsem se vás zeptat na to samé. Protože jste se k tomu dostal první, odpovím na to jako první já. Ten hoch se zdá otevřený a poctivý. Je určitě inteligentní a myslím, že i příjemný, když má člověk rád jasně viditelný půvab. Zdá se, že jeho babička – paní Galtonová je jím nadšena.“

„Ona se neptala na jeho totožnost?“

„Ne vůbec, už od začátku. Pro Marii je chlapec doslova převtělený její syn Tony. Její společnice, slečna Hildrethová má podobný pocit. Sám musím připustit, že ta podobnost je až překvapivá. Ale takové věci se dají zařídit, když je k dispozici hromada peněz. Myslím, že neexistuje člověk, který nemá nikde ve světě dvojníka.“

„Naznačujete, že ho někdo našel a najal?“

„Copak vás tahle možnost nenapadla?“

„Ano, napadla. Myslím, že by se měla prozkoumat.“

„Jsem rád, že tohle říkáte. Budu k vám upřímný. Když se tu ten hoch objevil, napadlo mě, že byste mohl být částí toho spiknutí. Ale Gordon Sable se za vás naprosto zaručuje a já jsem si něco trochu zjišťoval.“ Jeho šedé oči si prohlížely moje oči. „A navíc máte ve tváři známky poctivosti.“

„Poctivost se těžko dokazuje.“

Howell se trochu usmál a podíval se přes plovárnu. Na břehu se objevila v plavkách jeho dcera Sheila. Měla krásnou postavu, ale zdálo se, že ji to netěší. Seděla sama s bledým, uzavřeným pohledem, za kterým se skrývala rostoucí muka ženskosti. Howellův pohled se na ní krátce zastavil a jeho obličeje se zmocnila podivná strnulost.

Číšník nám přinesl pití a objednali jsme si oběd. Když se číšník vzdálil, Howell řekl:

„Znepokojuje mě ten chlapcův příběh. Slyšel jsem, že jste byl první, kdo ho slyšel. Co si o něm myslíte?“

„Sable a já jsme ho dost vyzpovídali. Přijal to dobře a ten jeho příběh obstál. Té noci jsem si o všem udělal poznámky. Procházel jsem si je po tom, co jsem dnes ráno s vámi mluvil, a nemohl jsem najít žádné vnitřní rozpory.“

„Ten příběh může být pečlivě připravený. Pamatujte, že je toho v sázce hodně. Možná vás bude zajímat, že se Maria chystá změnit svou závěť v jeho prospěch.“

„Už?“

„Už. Možná ji už změnila. Gordon by s tím nesouhlasil, tak si dala zavolat jiného advokáta, aby závěť sestavil. Marii to napůl nemyslí – zadržovala své štědré city tak dlouho, že je jimi teď opojená.“

„Není k tomu způsobilá?“

„To v žádném případě,“ řekl spěšně. „Nehodlám případ zveličovat. A připouštím, že má právo udělat se svými penězi, co bude chtít. Na druhé straně ale nemůžeme dovolit, aby ji připravoval o peníze nějaký – podvodník.“

„O jakou sumu peněz se jedná?“

Zvedl oči nad mou hlavu, jako kdyby viděl v dálce horu zlata. „To neodhadnu. Asi tolik jako je národní dluh středně velké evropské země. Vím, že jí Henry nechal naftový majetek, který vydělává týdně tisíce. A v cenných papírech má statisíce.“

„Kam to všechno půjde, když to nedostane ten chlapec?“

Howell se neradostně usmál. „Já bych to neměl vědět. Náhodou to vím, ale samozřejmě bych to neměl říkat.“

„Byl jste ke mně upřímný,“ řekl jsem. „Budu upřímný i já. Zajímalo by mě, jestli máte na jejím majetku nějaký zájem?“

Poškrábal se silně na čelisti, ale jinak znepokojení neprojevil. „Mám, ano, v několika směrech. Paní Galtonová mě jmenovala ve své původní závěti vykonavatelem. Ujišťuji vás, že mé osobní úvahy neovlivňují můj úsudek. Myslím, že znám své vlastní motivy natolik, abych tohle říkal.“

Šťastný muž, kdo se tak domnívá, pomyslel jsem si. Řekl jsem: „Co vás přesně znepokojuje kromě toho množství peněz, o které se jedná?“

„Příběh toho mladíka. Jak ho vypráví, začíná jeho život až v šestnáctí letech. Neexistuje způsob, jak se dostat k jeho počátkům, ať už jsou jakékoli. Pokusil jsem se o to, ale narazil jsem na kamennou zeď.“

„Nebudu vás, bohužel, následovat. John říká, že byl v sirotčinci, dokud neutekl, když mu bylo šestnáct. V sirotčinci v Crystal Springs v Ohiu.“

„Mluvil jsem s člověkem, kterého znám v Ohiu – chlapíka, se kterým jsem chodil na lékařskou fakultu. Sirotčinec v Crystal Springs před třemi lety shořel do základů.“

„To ale neznamená, že je John lhář. Říká, že odtamtud odešel před pěti a půl lety.“

„To neznamená, že je lhář. To ne. Ale jestli je, nemůžeme to vůbec nijak dokázat. Všechny listiny ze sirotčince byly zničeny ohněm. Personál se rozprchnul po státě.“

„Ředitele bychom snad mohli vypátrat. Jak se jmenoval – Merriweather?“

„Merriweather umřel při ohni na infarkt. Tohle všechno naznačuje možnost – řekl bych pravděpodobnost – že si John opatřil historku se zpětnou platností. Nebo mu ji opatřil někdo jiný. On nebo jeho pomocníci se rozhlíželi po spolehlivé minulosti, kterou by ho vybavili – takovou, která by se nedala ověřit. Tou byl sirotčinec v Crystal Springs – velká instituce, která už neexistuje a ze které se nedochovaly žádné záznamy. Kdo ví, jestli tam John Brown strávil aspoň jediný den?“

„Dost jste o tom přemýšlel.“

„To ano a ještě jsem vám všechno neřekl. Je tu například otázka jeho řeči. Říká o sobě, že je Američan, že se narodil a vyrůstal ve Spojených státech.“

„Snad nenaznačujete, že je cizinec?“

„Ale to ne. Národnostní rozdíly v řeči mě vždycky zajímaly a náhodou jsem strávil nějakou dobu ve střední Kanadě. Slyšel jste někdy kanadskou výslovnost slova ‚okolo‘?“

„Jestli ano, nikdy jsem si toho nevšiml. ‚Okolo‘?“

„Vy to vyslovujete o-ko-lo. Kanaďan vysloví to slovo spíš „okoulo“. A takhle to vyslovuje i John Brown.“

„Jste si jisty?“

„Samozřejmě že ano.“

„Myslím tou teorií.“

„To není teorie. To je fakt. Probíral jsem to s odborníky z tohoto oboru.“

„V posledních čtrnáctí dnech?“

„V posledních dvou dnech,“ řekl. „Nechtěl jsem se tím zabývat, ale moje dcera Sheila se – ehm – o toho kluka zajímá. Jestli je to zločinec, tak ho podezřívám –“ Howel se zarazil a téměř se dusil slovy.

Pohledy nás obou zabloudily na plovárnu. Sheila byla pořád sama, seděla na kraji a šplouchala si nohy ve vodě. Zatímco jsem se na ni díval, dvakrát se obrátila směrem ke vchodu. Krk a tělo měla strnulé čekáním.

Číšník nám přinesl jídlo a několik minut jsme jedli v tichostí. Konec jídelny, kde jsme seděli, se pomalu zaplňoval lidmi ve sportovních šatech. Zdálo se, že toto místo žije golfem. Doktor Howell se občas nezávisle rozhlédl, jako kdyby dával hráčům najevo, že je mu odporné, jak ruší jeho soukromí.

„Co chcete dělat, doktore?“

„Hodlám vás najmout sám. Slyšel jsem, že už Gordon Sable skončil s vašimi službami.“

„Pokud vím ano. Probíral jste to s ním?“

„Samozřejmě. Je stejně jako já posedlý tím, aby došlo k dalšímu šetření. Maria se o tom naneštěstí nedozví a jako její advokát v tom stejně nemůže pokračovat. Já můžu.“

„Prodiskutoval jste to s paní Galtonovou?“

„Snažil jsem se.“ Howell se zašklebil. „Nechce slyšet ani slovo proti mladíkovi, který spadl z nebe. Je frustrující říct jí i to nejmenší, ale chápu, proč mu musí věřit. Pravda o smrti jejího syna Anthonyho byla pro ni velkým šokem. Musela se něčeho chytnout a byl tu Anthonyho údajný syn, po ruce a ochotný ke všemu. Možná to tak bylo naplánované. V každém případě se toho chlapce drží, jako kdyby na něm visel její život.“

„Jaké to bude mít následky, když dokážeme, že je to podvodník?“

„Samozřejmě že ho dáme do vězení, kam patří.“

„Myslím následky na zdraví paní Galtonové. Sám jste mi říkal, že jakýkoli šok by ji mohl zabít.“

„To je pravda. Říkal jsem to.“

„To vás neznepokojuje?“

Na tváři se mu začaly pomalu objevovat červené skvrny. „Jistěže mě to znepokojuje. Ale v životě má přednost etika. Nemůžeme sedět a mlčet o zločinném spiknutí jenom proto, že oběť tohoto spiknutí je nemocná. Čím déle dovolíme, aby to pokračovalo, tím horší budou dlouhodobé následky pro Marii.“

„Nejspíš máte pravdu. Za její zdraví jste stejně zodpovědný vy. Jsem ochotný to začít prošetřovat. Kdy mám začít?“

„Hned.“

„Asi budu muset nejdřív jet do Michiganu. To bude stát peníze.“

„Chápu. Kolik?“

„Pět set.“

Howell ani nemrkl. Vytáhl šekovou knížku a kuličkové pero. Zatímco vypisoval šek, řekl:

„Možná by bylo nejlepší, kdybyste si s tím hochem nejdřív promluvil. A sice tak, aniž byste vyvolal podezření.“

„Myslím, že s ním promluvím. Dneska ráno jsem od něho dostal pozvání.“

„Pozvání?“

„Psané pozvání, abych navštívil dům Galtonových.“

„Nakládá s majetkem paní Galtonové dost svobodně. Nemáte náhodou ten dopis s sebou?“

Podal jsem mu dopis. Studoval ho s rostoucími známkami vzrušení. „Měl jsem pravdu, bože!“

„Co tím myslíte?“

„Ten špinavěj malej pokrytec je Kanaďan. Podívejte tady.“ Položil dopis na stůl mezi nás a bodal do něho ukazováčkem. „Tohle slovo. To je britský pravopis, stále používaný v Kanadě. Není ani Američan. Je to podvodník.“

„Budu toho muset najít víc, abych to dokázal.“

„Uvědomuju si to. Pusťte se do práce.“

„Jestli vám to nebude vadit, nejdřív dojím oběd.“

Howell mě neslyšel. Znovu se díval z okna a téměř celé tělo měl zvednuté ze židle.

Na plovárně mluvil se Sheilou nějaký tmavovlasý mladík ve sportovním tričku. Trochu otočil hlavu. Poznal jsem Johna Galtona. Důvěrně jí poklepával po rameni froté županu. Sheila se mu usmívala do tváře.

Howellová lehká židle se převrátila. Vyběhl z místnosti, než jsem ho stačil zastavit. Od klubových dveří jsem ho viděl, jak kráčí přes trávník ke vchodu do plovárny.

John a Sheila vyšli ruku v ruce. Byli tak zaujati jeden druhým, že si Howella nevšimli, dokud nestál před nimi. Vrhnul se mezi ně a začal třást chlapcovou paží. Jeho hlas zněl v tichu ošklivě a zuřivě

„Vypadni odsud, slyšíš mě? Nejsi členem tohoto klubu.“

John se stáhl a díval se na něho, celý bílý a ztuhlý. „Sheila mě pozvala.“

„Já tě vyhošťuju.“ Zadní část Howellová krku byla rubínově červená.

Sheila se dotkla jeho ruky. „Tatí, prosím tě, nedělej tu scénu. Nic tím nezískáš.“

To Johna povzbudilo a řekl: „Mý babičce se to nebude líbit, doktore.“

„Ale bude, až se dozví pravdu.“ Ale ta pohrůžka vzala Howellovi vítr z plachet. Nebyl už tak hlučný jako předtím.

„Prosím tě,“ opakovala Sheila. „John nikomu neublížil.“

„Copak to nechápeš, Sheilo? Snažím se tě chránit.“

„Před čím?“

„Před zkázou.“

„To je hloupost, tatí. Mluvíš jako kdybys považoval Johna za podvodníka.“

Chlapec najednou sklopil hlavu, jako kdyby ho to slovo udeřilo do nervu na krku. „Nehádej se s ním, Sheilo. Neměl jsem sem chodit.“

Otočil se na patě a kráčel s hlavou dolů směrem k parkovišti. Sheila šla opačným směrem. V jejím těle, zabaleném ve froté, byla určitá masívnost a záhadnost, které jsem si předtím nevšiml. Její otec stál a sledoval ji, dokud nevešla na plovárnu. Vypadalo to, jako kdyby se mocně a osudově vymykala jeho kontrole.

Vrátil jsem se do jídelny a počkal jsem, až mě tam Howell najde. Vešel bledý, s unaveným obličejem, jako kdyby utrpěl vážnou ztrátu krve. Jeho dcera byla teď na plovárně a plavala po celé její délce tam a nazpátek pomalými silnými tempy. Svýma nohama vytvářela za sebou stálou bílou brázdu.

Když jsme odcházeli, stále ještě plavala. Howell mě zavezl do soudní budovy. Zakabonil se nahoru na zamřížovaná okna okresní věznice:

„Dejte ho za mříže, to je všechno, o co vás prosím.“

20

Šerif Trask byl ve své kanceláři. Její stěny byly ověšené uznáními od občanských organizací a služebních klubů, povolávacími rozkazy z armády, námořnictva a vojenského letectva, a množstvím snímků samotného šerifa vyfotografovaného s guvernérem a ostatními významnými osobnostmi. Traskova skutečná tvář nevypadala tak dobře jako na fotografiích.

„Nějaká potíž?“ zeptal jsem se.

„Posaďte se. Ta potíž jste vy. Vyvolal jste bouřku a pak jste zmizel. Problémem vás, soukromých vyšetřovatelů, je nezodpovědnost.“

„To je silný slovo, šerife.“ Dotkl jsem se ohleduplně a něžně svých zlomených kostí v obličeji.

„Jo, vím, že jste se zranil, a je mi to líto. Ale co s tím můžu dělat? Otto Schwartz stojí mimo mou soudní pravomoc.“

„Obvinění z vražd překračují hranice států, nebo jste o tom neslyšel?“

„Jo a taky jsem ve stejný době slyšel, že není možný vydat stíhanou osobu jinýmu státu bez případu. Bez jakýhokoli důkazu se ani nemůžu dostat ke Schwartzovi, abych ho vyslechl. A chcete vědět, proč nemám žádnej důkaz?“

„Nechte mě hádat. Zase kvůli mně?“

„To není žádná legrace, Archere. Spoléhal jsem se na vás kvůli vaší rozvážnosti. Proč jste musel jít a všechno vyklopit Royi Lembergovi a vyplašit mý svědky tak, že vypadli z tyhle zatracený země?“

„Byl jsem až moc horlívej a udělal jsem chybu. Tahle nebyla ta jediná.“

„Co má tohle znamenat?“

„Řekl jste mi, že Lembergovo auto bylo kradené.“

„To většinou bývá, když je na něm vyměněná poznávací značka.“ Trask se posadil, chvíli o tom přemýšlel a tlačil při tom ven spodní ret. „Dobrá. Udělali jsme chyby. Udělal jsem ze sebe polovičního blázna a vy jste moc povídal. Tak vás za to zmlátili. Nebudeme tu přece sedět a brečet. Kam odsud pojedeme?“

„To je váš případ, šerife. Já jsem jenom váš trpělivý pomocník.“

Naklonil se ke mně silnými rameny a celý vážný. „Vy mi vážně chcete pomoct? Nebo máte nějakou práci?“

„Chci vám pomoct, to je moje práce.“

„Uvidíme. Pracujete pořád pro Sablea – totiž pro paní Galtonovou?“

„Teď ne.“

„Kdo vás financuje. Doktor Howell?“

„Zprávy se šíří rychle.“

„Kdepak, věděl jsem to ještě dřív než vy. Howell sem přišel a požádal mě, abych ověřil vaše záznamy v Los Angeles. Zdá se, že tam dole na jihu máte nějaký dobrý přátele. Jestli jste už někdy podvedl nějakou starou dámu, nikdy vás nechytli.“

„Jsem spíš na mladší kusy.“

Trask zamítl netrpělivým gestem tenhle vtípek. „Předpokládám, že jste byl najat, abyste vyšetřil minulost toho chlapce. Howel to chtěl po mně. Samozřejmě jsem mu řekl, že se nemůžu hnout z místa, když nic nesvědčí o tom, že se překračují zákony. Máte něco, co by tomu nasvědčovalo?“

„Ještě ne.“

„Já taky ne. Mluvil jsem s tím chlapcem a je čistej jako nepopsanej papír. Ani si nedělá žádný určitý nároky. Jenom říká, že se od lidí dozvěděl, že je synem svýho otce, a tak to je nejspíš pravda.“

„Myslíte si, šerife, že ho někdo zpracoval?“

„Nevím. Možná, že hraje svou vlastní hru. Když sem za mnou přišel, nemělo to na první pohled nic společného s určením jeho totožnosti. Chtěl informace o vraždě svého otce, jestli tenhle John Brown jeho otcem byl.“

„Copak to nebylo dokázáno?“

„To nebude nikdy úplně dokázaný. Podle mýho názoru je tu pořád místo pro pochyby. Ale co jsem chtěl říct. Přišel sem, aby mi řekl, co se má dělat. Chtěl, aby se víc pracovalo na tý starý vraždě. Řekl jsem mu, že to záleží na lidech ze San Matea, a co on udělal? Udělal si tam výlet, aby podnítil šerifa ze San Matea k akci.“

„Je sotva možné, že to myslí vážně.“

„Buď a nebo je psycholog. Tenhle druh chování neodpovídá vědomí viny.“

„Zločinecký organizace si najímají dobrý právníky.“

Trask o tom zapřemýšlel a oči při tom stáhl pod okraj obočí. „Myslíte, že je to práce zločinecký organizace? Velkej komplot?“

„S obrovským výnosem, v miliónech. Od Howella jsem se dozvěděl, že paní Galtonová přepsala svou závěť a všechno odkázala tomu klukovi. Myslím, že bychom měli její dům hlídat.“

„Vy fakt věříte, že by ji mohli oddělat?“

„Zabíjejí lidi kvůli prkotinám. Co by neudělali, aby se zmocnili majetku Galtonových?“

„Nenechte se unést fantazií. To se nestane, aspoň ne v okrese Santa Teresa.“

„Už se to stalo před dvěma týdny, když to dostal Culligan. Všechno svědčí o vraždě provedené gangem a ve vašem okrsku.“

„Pořád mi to nepřipomínejte. Ten případ není ještě skončený.“

„Je to ten samý případ,“ řekl jsem. „Brownovo zavraždění, Culliganovo zavraždění a člověk vydávající se za Galtona. Jestli to je jeden případ, všechno to spolu souvisí.“

„To se snadno řekne. Jak to ale dokážeme?“

„Pomocí toho kluka. Dneska večer letím do Michiganu. Howell si myslí, že mluví středokanadským přízvukem. To navazuje na Lembergovy. Zřejmě překročili hranici do Kanady v Detroitu a zamířili na adresu, kterou jim dal Culligan. Kdybyste mohl vystopovat Culligana až tak daleko do minulosti –“

„Pracujeme na tom.“ Trask se usmál, spíš odpudivě. „Váš tip v Renu byl dobrý, Archere. Včera večer jsem mluvil s jedním přítelem v Renu, s šéfem detektivů. Před obědem mi volal nazpátek. Culligan pracoval asi před rokem pro Schwartze.“

„Co dělal?“

„Dělal u něho v kasinu. Další zajímavá věc, Culligan byl asi před pěti nebo šesti lety zavřený v Detroitu. Má záznam u FBI.“

„Kvůli čemu?“

„Obvinění z krádeže. Zdá se, že odešel ze země, aby tomu unikl. Jakmile se objevil na americký půdě, sebrali ho a několik let pak strávil v jihomichiganské káznici.“

„Kdy přesně byl v Detroitu zatčen?“

„Nepamatuju si to přesně. Bylo to tak před pěti a půl lety. Mohl bych to najít, jestli na tom záleží.“

„Záleží.“

„Co máte na mysli?“

„John Galton se objevil v Ann Arbor před pěti a půl lety. Ann Arbor je prakticky předměstí Detroitu. Ptám se sám sebe, jestli překročil hranice s Culliganem.“

Trask slabě zahvízdl a rychle se dotkl vypínače svého reproduktoru:

„Congere, přineste mi Culliganovy záznamy. Jo, jsem ve svý kanceláři.“

Vzpomněl jsem si na Congerovu přísnou hnědou tvář. Nejdřív mě nepoznal a teprve za chvíli mu to došlo.

„Dlouho jsme se neviděli, co?“

Pokusil jsem se o chabý vtípek „Co dělají pouta?“

„Cvakají.“

Trask zašustil v papírech, které Conger přinesl, a nedočkavě se zamračil. Když se na mě podíval, oči měl rozjiskřené:

„Je to něco přes pět a půl let. Culligana zadrželi v Detroitu 7. ledna. Souhlasí to s vaším datem?“

„Ještě jsem to nezjistil, ale zjistím to.“

Zvedl jsem se k odchodu. Trask mi vřele potřásl rukou na rozloučenou. „Jestli na něco narazíte, zavolejte mi na můj účet, kdykoli ve dne i v noci. A nezapleťte se zas do nějaký bryndy.“

„Po tom toužím.“

„Jo, abych nezapomněl, auto máte v městský garáži. Můžu vám ho vydat, jestli chcete?“

„Schovejte mi ho tu. A starejte se o tu starou dámu, jo?“

Šerif začal udílet Congerovi rozkazy, abych je slyšel, než dojdu ke dveřím.

21

Dal jsem si proplatit Howellův šek v jeho bance krátce před třetí hodinou, kdy zavírali. Pokladník mě nasměroval do cestovní kanceláře, kde jsem si rezervoval letenku z Los Angeles do Detroitu. Navazující letadlo odlétalo ze Santa Teresy skoro až za tři hodiny.

Šel jsem pěšky kolem několika bloků do Sableovy kanceláře. Soukromý výtah mě vyvezl do čekárny obložené dubovým dřevem.

Paní Hainesová vzhlédla od práce a zvedla ruku, aby si uhladila obarvené zrzavé vlasy, a řekla s mateřským úlekem:

„Ale pane Archere, byl jste ošklivě zraněný. Pan Sable mi řekl, že se vám něco stalo, ale já jsem netušila –“

„Nechte toho. Nutíte mě, abych sám sebe litoval.“

„Co je na tom špatného, že litujete sám sebe? Já to dělám pořád. Dodává mi to odvahu.“

„Vy jste žena.“

Sklonila hlavu, jako kdybych jí polichotil. „V tom je nějaký rozdíl?“

„Nechtějte, abych to vysvětloval.“

Zahihňala se, ne nepříjemně, a snažila se začervenat, ale její zkušená tvář odolala tomuto pokusu. „Možná někdy jindy. Co pro vás můžu udělat teď?“

„Je tady pan Sable?“

„Bohužel se ještě nevrátil z oběda.“

„Je půl čtvrté.“

„Já vím. Čekám, že sem už dneska nepřijde. Bude litovat, že vás promeškal. Má chudák celý program narušený od té doby, co se stal u něho doma ten malér.“

„Myslíte tu vraždu?“

„Tu a ještě další věci. Jeho žena na tom není dobře.“

„Já vím. Gordon mi říkal, že se zhroutila.“

„To vám říkal? S nikým o tom moc nemluví. Je na tuhle věc hrozně citlivý.“ Udělala důvěrné gesto, zvedla ruku s červeně nalakovanými nehty k ústům. „Jenom mezi námi, není to poprvé, co má s ní problémy.“

„Kdy ještě?“

„Už několikrát. Přišla sem jednou v noci v březnu, když jsme pracovali na dani z příjmu a obvinila mě z toho, že se jí snažím ukradnout manžela. Mohla jsem jí tenkrát něco říct, ale před panem Sablem jsem samozřejmě nemohla říct nic. Řeknu vám, je to anděl v lidský podobě, co už od tý ženský vytrpěl a on se o ni pořád dál stará.“

„Co mu udělala?“

Lícní kosti se jí zalily barvou. Byla lehce opilá záští. „Spoustu věcí. Loni v létě odešla, začala řádit po okolí a utrácela mu peníze, jako by se nechumelilo. Utrácela je taky za jiný mužský, dovedete si to představit? Nakonec jí vystopoval v Renu, kde žila s jiným mužem.“

„V Renu?“

„V Renu,“ opakovala kategoricky. „Nejspíš měla v úmyslu se s ním rozvést nebo co, ale rozmyslela si to. Prokázala by mu tím laskavost, jestli to chcete vědět. Ale ten chudák ji přemluvil, aby se s ním vrátila. Zdá se, že ho úplně pobláznila.“ Její hlas byl zoufalý. Po chvilce přemýšlení řekla: „Neměla bych vám tohle všechno říkat, co?“

„Věděl jsem, že už s ní nějaké problémy byly. Gordon mi sám řekl, že ji musí dát do sanatoria.“

„To je pravda, nejspíš tam je teď s ní. Většinou tam zajíždí, aby se s ní naobědval a většinou tam zůstává až do večera. Já tomu říkám zbytečná péče. Jestli to chcete vědět, tak tohle manželství je odsouzený k záhubě. Udělala jsem si jejich horoskop a řeknu vám, že jste v životě neviděl ve hvězdách takový protiklady.“

Nejenom ve hvězdách.

„Kde je to sanatorium, paní Hainesová?“

„Je to sanatorium doktora Trencharda, na Light Street. Ale já bych tam nechodila, jestli přemýšlíte o tomhle. Pan Sable nemá rád, když ho někdo vyrušuje při návštěvě paní Sableové.“

„Risknu to. A neřeknu, že jsem byl tady. Jo?“

„Taky si myslím,“ řekla nejistě. „Je to v západní části, Light Street 235.“

Přes město jsem si vzal taxíka. Když jsem vystupoval, řidič si mě podivně prohlížel. Možná se snažil přijít na to, jestli jsem pacient nebo jenom návštěvník.

„Chcete, abych na vás počkal?“

„Myslím, že jo. Když nevyjdu, budete vědět, co to znamená.“

Odešel jsem a ani jsem nepočkal na jeho zpožděnou reakci. Sanatorium byla dlouhá štuková budova postavená daleko od ulice na svém vlastním pozemku. Nic nenaznačovalo, že by byla něčím zvláštní, kromě vysokého drátěného plotu, který na straně obklopoval nádvoří.

Za plotem seděli v modré plátěné houpačce muž a žena. Byli ke mně otočeni zády, ale poznal jsem Sableovu bílou hlavu. Blonďatá hlava ženy mu odpočívala na rameni.

Odolal jsem pokušení na ně zavolat. Vyšel jsem na dlouhou verandu, na kterou nebylo z nádvoří vidět, a zmáčkl jsem tlačítko zvonku vedle vchodu. Dveře nebyly zamčené. Otevřela je sestra celá v bílém, ale bez čepce. Byla nečekaně mladá a hezká.

„Ano, pane?“

„Chtěl bych mluvit s panem Sablem.“

„A kdo mám říct, že tu je?“

„Lew Archer.“

Nechala mě v jakémsi obývacím pokoji nebo hale, jejíž nábytek byl pokrytý pestrým kalounem. Dvě staré dámy ve velkých šátcích se dívaly na baseball v televizi. V rohu seděl na kolenou mladý vousatý muž a pozoroval opačný roh stropu. Pohyboval při tom rty.

Jedním z polozatažených oken bylo vidět na sluncem zalité nádvoří. Viděl jsem mladou sestru, jak kráčí k modré houpačce, a Sableův obličej, který se probral jakoby ze spánku. Osvobodil se od své ženy. Její tělo se uvolnilo a zaujalo trapnou pozici. Její tvář, namodralá ve stínu plátěné houpačky, měla prázdnotu panenky s otevřenýma očima.

Sable vláčel svůj stín přes dvůr vydlážděný plochými kameny. Pod vysokou modrou oblohou vypadal malý, podivně zmenšený. Ten dojem trval, i když vstoupil do haly. Padlo na něho stáří. Potřeboval ostříhat vlasy a kravatu měl staženou do strany. Podíval se na mě zarudlýma očima, hlas měl nakřáplý.

„Co vás sem přivádí?“

„Chtěl jsem vás vidět. Ve městě nemáte moc času.“

„Dobrá. Tak mě vidíte.“ Zvedl ruce a zase je spustil.

Staré dámy, které ho zdravily úsměvy a pokýváním, reagovaly na jeho hořkost jako vystrašené děti. Jedna z nich si přitáhla šátek kolem krku a vykradla se z pokoje. Druhá napřáhla ruku směrem k Sableovi, jako kdyby ho chtěla utěšit. Zůstala strnule v této pozici, zatímco dál sledovala baseball. Vousatý muž pozoroval roh stropu.

„Jak je paní Sableové?“

„Špatně.“ Zamračil se a táhl mě ven na chodbu. „Vlastně to vypadá na depresi. Doktor Trenchard mi řekl, že už měla podobnou nemoc předtím – než jsem se s ní oženil. Šok, který utrpěla před dvěma týdny, vyvolal staré obtíže. Dobrý bože, copak to bylo teprve před dvěma týdny?“

Zariskoval jsem a zeptal se: „Odkud pochází?“

„Alice bývala modelkou v Chicagu a už byla jednou vdaná. Přišla o dítě a její první manžel s ní špatně zacházel. Snažil jsem se jí to vynahradit. S mizerným úspěchem.“

Hlas mu poklesl k zoufalství.

„Doktor Trenchard je samozřejmě jeden z nejlepších psychiatrů na pobřeží. Jestli se to s ní zhorší, chce zkusit šokovou terapii.“ Opřel se o stěnu a díval se dolů na něco neurčitého. Zdálo se, že mu zarudlé oči jen hoří.

„Měl byste jet domů a trochu se prospat.“

„Poslední dobou jsem moc nespal. To se snadno řekne, vyspat se. Ale nemůžete si poručit, abyste spal. A navíc mě Alice potřebuje u sebe. Je mnohem klidnější, když jsem tady.“ Otřásl se a narovnal. „Ale nepřišel jste sem, abyste tu se mnou diskutoval o mých strastech.“

„To je pravda, kvůli tomu ne. Přišel jsem vám poděkovat za šek a zeptat se vás na pár věcí.“

„Vydělal jste si peníze. Odpovím vám, když budu moct.“

„Doktor Howell si mě najal, abych zjistil informace o minulosti Johna Galtona. Protože jste mě k tomu případu přivedl vy, chtěl bych od vás dostat svolení.“

„Samozřejmě. Co se mě týče, máte ho. Za paní Galtonovou nemůžu mluvit.“

„To chápu. Howell říká, že je do toho chlapce celá divá. Howell sám je přesvědčený, že je to podvodník.“

„Mluvili jsme o tom. Zdá se, že mezi ním a Howellovou dcerou něco je.“

„Má Howell nějaký jiný zvláštní motiv?“

„K čemu?“

„Že Johna vyšetřuje a snaží se paní Galtonové zabránit v tom, aby změnila svou závěť.“

Sable se na mě podíval s trochou své staré ostrosti. „To je dobrá otázka. Ze stávající závěti Howell v několika směrech vytěží. On sám je jejím vykonavatelem a má zdědit značnou sumu, opravdu nedokážu říct kolik. Jeho dceři Sheile je určena další značná suma. A až se vyřídí odkaz dalších jiných věcí, celý obrovský majetek připadne různým dobročinným institucím, z nichž jednou je Srdeční asociace. Henry Galton zemřel na srdeční potíže. Howell je členem Srdeční asociace. A to z něho dělá vysoce zainteresovanou stranu.“

„A vysoce zajímavou. Už byla závěť změněna?“

„To nemůžu říct. Řekl jsem paní Galtonové, že za určitých okolností jí můžu sestavit závěť novou. Řekla, že na to má někoho jiného. Ať ho má nebo ne, nevím o tom.“

„Takže vy taky nejste do toho kluka celý divý.“

„Byl jsem. Už ale nevím, co si mám myslet. Abych pravdu řekl, moc jsem o tom nepřemýšlel.“ Netrpělivě se pohnul, zapotácel se do strany a ramenem bouchl do stěny. „Jestli vám to nebude vadit, vrátím se ke své ženě.“

Mladá sestra mě pustila ven.

Podíval jsem se dozadu přes drátěný plot. Paní Sableové zůstala na houpačce ve stejné pozici. Její manžel si k ní přisedl do modrého stínu. Nadzvedl jí nehybnou hlavu a položil pod ni své rameno. Seděli jako nějaká stará dvojice, která čeká, až se odpolední stíny prodlouží a přejdou do tmy.

22

Taxikář zastavil u chodníku naproti bráně sídla Galtonových. Položil paži přes zadní část sedadla a zmateně se na mě podíval.

„Neračte se urazit, pane, ale chcete u předního vchodu nebo u vchodu pro služebnictvo?“

„U předního vchodu.“

„Jasně. Jenom jsem nechtěl udělat nějakou botu.“

Vysadil mě před branou. Zaplatil jsem mu a řekl, aby nečekal. Černošská služebná mě zavedla do přijímací haly a nechala mě dlouho čekat mezi předky.

Ustoupil jsem k jednomu z vysokých, úzkých oken. Bylo z něj vidět na přední trávník, kde klidně leželo odpolední slunce. Získal jsem určitý pocit střeženého míru, který kdysi tato obezděná sídla poskytovala. V moderním světě připomínaly zdi spíš vězeňské stěny nebo drátěný plot kolem zahrady sanatoria. Když se jednalo přímo o tohle, dával jsem přednost vchodu pro služebnictvo. Lidé v kuchyni si obvykle užili víc zábavy.

Po schodech sestupovaly rychlé kroky a do pokoje vstoupila Cassie Hildrethová. Měla na sobě sukni a svetr, který zdůrazňoval její postavu. Vypadala víc žensky, jemněji. Stalo se něco, co změnilo její styl.

Podala mi ruku. „Dobře, že vás vidím, pane Archere. Paní Galtonová bude za chvíli dole.“

„Přijde sama?“

„Ano, není to skvělé? Je aktivnější, než bývala. John ji skoro každý den bere na projížďku.“

„To je od něho hezké.“

„Zdá se, že ho to opravdu baví. Od začátku si spolu skvěle rozumějí.“

„Vlastně jsem přišel kvůli němu. Je tady někde?“

„Od oběda jsem ho neviděla. Asi je někde venku se svým autem.“

„Svým autem?“

„Teta Maria mu koupila roztomilého malého thunderbirda. John je do něho blázen. Je jako dítě, které dostalo novou hračku. Řekl mi, že nikdy předtím své vlastní auto neměl.“

„Myslím, že má spoustu věcí, které nikdy předtím nemíval.“

„Ano. Jsem za něho tak šťastná.“

„Jste šlechetná žena.“

„To ne. Je toho spousta, za co můžu být vděčná. Teď když se John vrátil domů, nevyměnila bych svůj život za nic jiného. Možná to zní divně, když to říkám, ale život je najednou takový, jaký býval kdysi – před válkou, než Tony umřel. Zdá se, že je všechno v naprosté harmonii.“

Mluvila, jako kdyby přenesla svou celoživotní lásku z Tonyho na Johna Galtona. Její tváře se zmocnil sen. Chtěl jsem ji varovat, aby se na to moc nespoléhala. Všechno by mohlo znovu přejít do chaosu.

Ze schodů bylo slyšet paní Galtonovou. Cassie jí šla naproti ke schodům. Stará dáma měla na sobě černý kostým s něčím bílým u krku. Vlasy jí vytvářely šedé vlny, které se podobaly galvanizovanému železu. Natáhla svou kostnatou ruku.

„Jsem velice potěšená, že vás vidím. Čekala jsem na to, abych vám vyjádřila osobní uznání. Obšťastnil jste můj dům.“

„Váš šek byl velice milý,“ řekl jsem.

„Hoden je dělník mzdy své.“ Možná vycítila, že tohle nebyl ten nejtaktnější způsob, jak to vyjádřit, protože dodala: „Nezůstanete tu na čaj? Můj vnuk vás bude chtít vidět. Čekám, že se na čaj vrátí. Už by tu měl být.“

V jejím hlase byl stále určitý nevlídný tón. Zajímalo mě, kolik jejího štěstí bylo opravdového, kolik potřebovala úsilí, aby uvěřila, že se může něco dobrého přihodit ubohé, staré bohaté dámě. Posadila se do křesla a přeháněla obtížnost svých pohybů. Cassie začala vypadat nedočkavě.

„Myslím, že je v Country Clubu, teto Marie.“

„Se Sheilou?“

„Myslím, že jo,“ řekla Cassie. „Pořád se s ní hodně vídá?“

„Asi každý den.“

„Budeme tomu muset udělat konec. Je ještě moc mladý na to, aby se zajímal o nějakou dívku. Sheila je samozřejmě roztomilé dítě, ale nemůžeme jí dovolit, aby nám ho kradla. Mám s ním jiné plány.“

„Jaké plány?“ zeptal jsem se. „Jestli vám nevadí, že se ptám.“

„Přemýšlím o tom, že Johna na podzim pošlu do Evropy. Potřebuje si rozšiřovat obzory a hodně se zajímá o moderní drama, jestli jeho zájem přetrvá a prohloubí se, vybuduju mu tady v Santa Terese divadlo. Víte, John má velký talent. Přednosti Galtonových se v každé generaci projevují jinak.“

Jako na demonstraci tohoto tvrzení zakodrcal po dlouhé příjezdové cestě červený kabriolet. Bouchly dveře. Vešel John. Tvář měl zardělou a rozmrzelou. Stál ve dveřích, zabořil si pěsti hluboko do kapes u saka a hlavu vystrčil dopředu, jako by vykukoval.

„Tak!“ řekl. „Jsme tady všichni. Tři sudičky. Klóthó, Lachesis a pan Archer.“

„To není legrace, Johne,“ řekla Sheila varovným hlasem.

„Myslím, že to legrace je. Ohromná legrace.“

Přišel k nám, mírně kličkoval a přeháněl pohyb ramen. Šel jsem mu naproti.

„Nazdar, Johne.“

„Jděte ode mě. Vím, proč jste tady.“

„Tak mi to řekni.“

„Dobrá, řeknu vám to.“

Vystřelil divoce pěstí mým směrem a zapotácel se. Přiblížil jsem se k němu, otočil jsem ho k sobě zády, oběma rukama jsem ho chytil za límec u saka a stáhl jsem mu ho do poloviny paží. Ale ucítil jsem vražednou sílu, která v něm vibrovala.

„Narovnej se a uklidni se,“ řekl jsem.

„Utrhnu vám hlavu.“

„Nejdřív se ale budeš muset nacpat něčím pořádnějším než whiskou.“

Paní Galtonová mi dýchala na rameno. „On pil?“

John jí odpověděl sám jako neposlušný malý kluk. „Jo, pil jsem. A přemýšlel. Přemýšlel a pil. Říkám, že to je zavšivenej plán.“

„Co?“ řekla. „Co se stalo?“

„Stala se spousta věcí. Řekni tomu chlapovi, ať mě pustí.“

„Nechte ho,“ přikázala paní Galtonová.

„Myslíte, že můžu?“

„K čertu s váma, pusťte mě.“

Udělal silný výpad a vytrhl se z rukávů od saka. Otočil se a díval se na mě se zvednutými pěstmi. „Pojďte a bojujte. Nebojím se vás.“

„To není ta správná doba a místo.“

Hodil jsem mu sako. Chytil ho, podržel ho a přihlouple se na něj díval. Mezi nás vstoupila Cassie. Vzala mu sako a pomohla mu do něho. Téměř pokojně se poddával jejím rukám.

„Potřebuješ trochu černého kafe, Johne. Přinesu ti ho.“

„Nechci žádný kafe, nejsem opilej.“

„Ale pil jsi.“ Hlas paní Galtonové se zvýšil téměř o oktávu a zůstal takhle mrzoutsky monotónní „Tvůj otec začal pít jako mladý, nesmíš dovolit, aby se to všechno opakovalo. Prosím tě, slib mi to.“

Stará dána visela na Johnové paži a vydávala úzkostlivé zvuky, zatímco se ji Cassie snažila utišit. John pohupoval hlavou a podíval se na mě.

„Pošlete tohohle chlapa ven! Špehuje pro doktora Howella.“

Paní Galtonová se obrátila na mě a z vrásčité tváře jí vystoupily všechny kosti.

„Věřím, že se můj vnuk ve vás mýlí. Vím, že doktor Howell nemůže za mými zády podnikat nic neloajálního.“

„Tím si nebuď tak jistá,“ řekl John. „Nechce, abych se stýkal se Sheilou. Pro to, abychom se rozešli, by udělal cokoli.“

„Ptám se vás, pane Archere, najal si vás doktor Howell?“

„Musím vás požádat, abyste to probrala s Howellem.“

„Takže je to pravda?“

„Na to nemůžu odpovědět, paní Galtonová.“

„V tom případě opusťte, prosím, můj dům. Vstoupil jste do něho pod falešnou záminkou. Jestli ještě jednou překročíte můj práh, zažaluju vás. Mám chuť jít k soudu už teď.“

„Ne, to nedělej,“ řekl John. „S tím si poradíme, babi.“

Zdálo se, že urychleně střízliví. Cassie přizvukovala.

„Nesmíš se tak rozčilovat kvůli ničemu. Víš, co doktor Howell –“

„Nevyslovuj přede mnou jeho jméno. Být zrazena starým a oddaným přítelem, – no, tak to chodí, když má člověk peníze. Oni si myslí, že na ně mají právo jenom proto, že je mám. Už chápu, co měl August Howell v úmyslu, když se on a ten jeho žabec vetřeli do mého života. Dobrá, on z mých peněz nedostane ani cent. O to jsem se už postarala.“

„Prosím, uklidni se, teto Marie.“

Cassie se ji snažila zavést zpátky na židli. Paní Galtonová se ani nepohnula. Zavolala ochraptěle mým směrem:

„Můžete jít a říct Augustu Howellovi, že se přepočítal. Z mých peněz nedostane ani cent, ani cent. Dostanou je mí příbuzní a známí. A řekněte mu, ať zakáže té své dceři, aby se věšela na krk mému vnukovi. Mám s ním jiné plány.“

Hlas jí šuměl a sténal v hlavě. Zavřela oči. Její tvář připomínala posmrtnou masku. Zavrávorala a téměř upadla. John ji držel kolem ramen.

„Jděte pryč,“ řekl mi. „Moje babička je nemocná žena. Copak nevidíte, co jí způsobujete?“

„To jí způsobuje někdo jiný.“

„Půjdete pryč nebo mám zavolat policii?“

„Radši jděte,“ řekla Cassie. „Paní Galtonová má potíže se srdcem.“

Ruka paní Galtonové automaticky zamířila k srdci. Hlava jí poklesla na Johnovo rameno. Hladil jí šedé vlasy. Byla to velmi dojemná scéna.

Když jsem vyšel, zajímalo mě, kolik ještě takových podobných scén vydrží srdce té staré dány. Ta otázka mi nedovolila v nočním letadle do Chicaga ani usnout.

Dva dny jsem strávil pracným vyšetřováním v Ann Arboru, kde jsem se vydával za personálního vyšetřovatele, pracujícího pro firmu se zámořskými kontrakty. Johnův popis jeho středoškolského a vysokoškolského života do detailů souhlasil. Zjistil jsem ještě jeden zajímavý detail – na střední školu se zapsal pod jménem John Lindsay před pěti a půl lety, 9. ledna. Petera Culligana zatkli v Detroitu, čtyřicet mil odsud, 7. ledna stejného roku. Zřejmě chlapci trvalo jen dva dny, než našel nového ochránce v osobě Johna Lindsaye.

Mluvil jsem s Lindsayovými přáteli, hlavně středoškolskými učiteli. Pamatovali si Johna jako nadějného chlapce, i když byl, jak řekl jeden z nich „ze začátku trochu tvrdý oříšek.“ Měli pochopení pro to, že si ho Lindsay vzal k sobě.

Gabriel Lindsay rád pomáhal mladým lidem v nesnázích. Byl to starší muž, který ztratil ve válce syna, a jeho žena brzy poté zemřela. Sám umřel ve fakultní nemocnici v únoru loňského roku na zápal plic.

Jeho lékař si vzpomněl na Johnovy neustálé návštěvy u jeho lůžka. V kopii závěti uložené v soudní budově washtenawského okrsku odkazoval dva tisíce dolarů „mému nevlastnímu synovi, známému pod jménem John Lindsay k jeho dalšímu vzdělávání.“ Lindsayova závěť neobsahovala žádné jiné části, což pravděpodobně znamenalo, že to byly všechny peníze, které měl.

V červnu John s vyznamenáním ukončil univerzitu v oboru řečnictví. Jeho studijní poradce z děkanátu řekl, že byl studentem bez jakýchkoli zjevných problémů, možná ne moc oblíbený. Zdálo se, že nemá žádné blízké přátele. Na druhé straně se zapojoval do kolejní divadelní produkce a v posledním ročníku měl trochu úspěch jako herec.

V době, kdy končil studia, bydlel v penziónu na Catherine Street, hned za postgraduální školou. Majitelka se jmenovala Haskellová. Možná by mi mohla pomoci ona.

Paní Haskellová žila v prvním patře starého třípodlažního přezdobeného obytného domu. Podle množství pošty na stole za dveřmi jsem uhádl, že zbytek domu obývají nájemníci. Vedla mě po chodbě s vyleštěnými parketami do napůl zataženého salónu. Byla to chladná oáza v horku michiganského července.

Někde nad našimi hlavami ťukal do ticha psací stroj. V hlase paní Haskellové brnkalo jako mandolína jižanské protahování samohlásek.

„Tak se posaďte a řekněte mi, jak se John má. A jak si vede ve svém místě?“ Paní Haskellová si nadšeně sepnula ruce na květovaná ňadra. Kudrnatá ofina se jí na čele natřásala jako tiché zvonky.

„Ještě u nás nezačal pracovat, paní Haskellová. Dělám tohle šetření proto, abych ho prokádroval pro tajnou práci.“

„To znamená, že se provalila i ta druhá věc?“

„O jakou druhou věc jde?“

„O hraní. Možná to nevíte, ale John Lindsay je moc dobrej herec. Jeden z nejtalentovanějších chlapců, který jsem kdy v domě měla. Nikdy jsem nechyběla při jeho účinkování v Lydii Mendelssohnové. V Hobsonově volbě loni v zimě byl skvělý.“

„Vsadím se, že ano. A říkáte, že měl herecké nabídky?“

„Nevím o víc nabídkách, ale měl jednu moc dobrou. Nějaký velký producent s ním chtěl osobně podepsat smlouvu a profesionálně ho školit. Naposledy jsem slyšela, že ji John přijal. Ale myslím, že si to rozmyslel, když chce jít k vaší firmě. Je to jistota.“

„S tím herectvím je to zajímavé,“ řekl jsem. „Jsme rádi, když jsou naši zaměstnanci všestranní lidé. Pamatujete si jméno toho producenta?“

„Bohužel jsem ho nikdy neznala.“

„Odkud pocházel?“

„Nevím. John dělal se svými soukromými záležitostmi tajnosti. Když odsud v červnu odcházel, nenechal tu ani svou příští adresu. Všechno, co o tom opravdu vím, mi řekla slečna Reichlerová, když odešel.“

„Slečna Reichlerová?“

„Jeho přítelkyně. Myslím, že nebyla tak úplně jeho dívkou. Ona si to možná myslela, ale on ne. Varovala jsem ho, aby se nezaplétal s takovou bohatou mladou dámou jako je ona, která si jezdí ve svých cadillacích a kabrioletech. Moji chlapci sem přicházejí a odcházejí a já se jim snažím zabránit v tom, aby překračovali sami sebe. Slečna Reichlerová je o několik let starší než John.“ Její rty vyslovovaly jeho jméno s určitou mateřskou lakotou. Brnkání mandolíny bylo čím dál tím zřetelnější.

„Vypadá na mladého člověka, kterého právě potřebujeme. Sociálně mobilní, pro ženy přitažlivý.“

„Ano, takový byl vždycky. Nemyslím tím, že by byl posedlý děvčaty. O děvčata se nezajímal, pokud si přímo nevynucovala jeho pozornost. Ada Reichlerová si doslova proklestila cestu k jeho dveřím. Jezdívala sem ve svém cadillaku každý druhý nebo třetí den. Její otec je důležitou osobou v Detroitu. Dělá do autodílů.“

„Dobře,“ řekl jsem. „To je spojení s byznysem na vyšší úrovni.“

Paní Haskellová ohrnula nos. „S tím moc nepočítejte. Slečna Reichlerová byla navztekaná jako čert, když John odešel a ani se nerozloučil. Byla opravdu zklamaná. Snažila jsem se jí vysvětlit, že mladý muž, který zrovna dělá první kroky do světa, s sebou nemůže nést přítěž. Ona se pak na mě bůhví proč rozzlobila. S kraválem nasedla do auta a sešlápla plyn u toho starýho cadillaku až na podlahu.“

„Jak dlouho se znali?“

„Celou dobu, co byl u mě, nejmíň rok. Myslím, že měla svý dobrý vlastnosti, jinak by se jí tak dlouho nedržel. Je dost hezká, jestli se vám líbí hubené typy.“

„Máte její adresu? Chtěl bych s ní mluvit.“

„Mohla by vám toho spoustu nalhat. Víte ‚není větší fúrie než odvržená žena…‘“

„Budu to brát s rezervou.“

„To radši jo. John je hodný mladý muž a vaši lidé budou mít štěstí, když se rozhodne, že s nimi bude pracovat. Její otec se jmenuje Ben, myslím, Ben Reichler. Bydlí támhle u řeky.“

Jel jsem po vinoucích se silnicích polozalesněnou oblastí. Nakonec jsem našel poštovní schránku Reichlerových.

Příjezdová cesta vedla javorovou alejí k nízkému cihlovému domu se širokou střechou. Z dálky vypadal dům malý, ale když jsem přijel blíž, byl ohromný. Začínal jsem chápat, jak mohl John udělat skok z penziónu paní Gorgellové do domu Galtonových. Byl na to připravený.

Po žulových schodech vyšel z parteru muž v montérkách a se stříkací pistolí v ruce.

„Nejsou doma,“ řekl. „V červenci tu nikdy nebývají.“

„Kde je najdu?“

„Jestli se vám jedná o obchod, pan Reichler je ve svý kanceláři v Reichler Building tři až čtyři dny v týdnu.“

„Chci mluvit se slečnou Adou Reichlerovou.“

„Pokud vím, je se svou matkou v Kingsville. V Kingsville v Kanadě. Mají tam dům. Jste přítel slečny Ady?“

„Přítel jednoho jejího přítele,“ řekl jsem.

Bylo navečer, když jsem vjížděl do Kingsville. Horko nepovolilo a košile se mi lepila na záda. Pod městem leželo jezero jako modrý opar, ve kterém visely bílé plachetnice za špičky.

Letní sídlo Reichlerových stálo na břehu jezera. Z domu vedly dolů k soukromému přístavišti a kůlně na čluny zelené terasy. Samotný dům byla stará budova, jejíž hnědé šindelové boční stěny byly porostlé břečťanem. Ale Reichlerovi nebyli venku. Služebná, která mi otevřela dveře, měla na sobě čerstvě naškrobenou uniformu i s čepcem. Řekla mi, že paní Reichlerová odpočívá a slečna Ada je venku na člunu. Očekávají ji každou chvíli, jestli chci počkat.

Počkal jsem v přístavišti, na kterém visela cedule „Vstup zakázán“. Začal vát slabý větřík a plachetnice se obrátily k břehu. Na hrazení šplouchaly mírné vlnky. Kolem projížděl motorový člun jako pták, který mává křídly bílé vody. Jeho příboj rozhoupal přístaviště. Člun zatočil, zpomalil a vjížděl do přístavu. Za volantem seděla dívka s tmavými vlasy a brýlemi. Prstem si ukázala na opálený hrudník a tázavě zvedla hlavu. „Čekáte na mě?“

Přikývl jsem a ona zajela do přístavu. Chytil jsem lano, které hodila, a pomohl jsem jí na břeh. Měla štíhlé a pružné tělo v černých plavkách a tričku s nahými zády. Když si sundala brýle, měla hubený a hluboký obličej.

„Kdo jste?“

Už jsem se rozhod, že odložím svou roli. „Jmenuju se Archer. Jsem soukromý detektiv z Kalifornie.“

„To jste přijel z takový dálky, abyste mě viděl?“

„Ano.“

„Proboha proč?“

„Protože jste znala Johna Lindsaye.“

Obličej se jí otevřel, připravený na všechno, ať už skvělého nebo cokoli jiného. „John vás sem poslal?“

„Ne tak úplně.“

„Je v nějakém maléru?“

Neodpověděl jsem jí. Zatahala mě za rukáv jako dítě vyžadující pozornost.

„Řekněte mi, je John v maléru? Nebojte se, unesu to.“

„Nevím, jestli je v maléru nebo ne, slečno Reichlerová. Co vás přivedlo k závěru, že je?“

„Nic, to jsem nechtěla říct.“ Mluvila krátce. „Říkal jste, že jste detektiv. Copak to nenapovídá o nějakém maléru?“

„Řekněme, že v maléru je. Co pak?“

„Chtěla bych mu samozřejmě pomoct. Proč mluvíme v hádankách?“

Líbila se mi její prudká, určitá povaha a uhádl jsem, že spolu s tím jde ruku v ruce upřímnost.

„Nemám rád hádanky o nic víc než vy. Udělám s vámi dohodu, slečno Reichlerová. Povím vám svůj konec příběhu, když mi vy povíte váš.“

„Co to má být, zpovědní hodinka?“

„Myslím to vážně a jsem ochotný mluvit první. Jestli vás zajímá Johnova situace –“

„Situace je hezké neutrální slovo.“

„Proto jsem ho použil. Plácneme si?“

„Dobrá.“ Dala mi na to ruku, jak by to udělal muž. „Ale varuju vás předem, neřeknu vám nic proti němu. Nevím proti němu nic, kromě toho, jak se mnou zacházel – no, ale o to jsem si koledovala.“ Pokrčila svá vysoká, hubená ramena a setřásla z nich minulost. „Můžeme si promluvit na zahradě, jestli chcete.“

Vyšli jsme po terasách na obezděnou zahradu zahalenou ve stínu domu. Bylo v ní plno barev a vůní květin. Posadila mě do plátěné židle naproti sobě. Řekl jsem jí, kde John je a co dělá.

Oči měla měkké, černé a poplašeně jí svítily zevnitř. Jejich výraz sledoval veškerý posun mého příběhu. Když jsem skončil, řekla:

„Vypadá to jako pohádka bratří Grimmů. Z pasáčka koz je nakonec převlečený princ. Nebo to je jako Oidipus. John má svou vlastní oidipovskou teorii, že Oidipus zabil svého otce proto, že ho vykázal z království. Myslela jsem si, že to je moc chytré.“ Hlas měla křehký. Věnovala pozornost času, ve kterém mluvila.

„John je chytrý chlapec,“ řekl jsem. „A vy jste chytrá dívka a dobře ho znáte. Věříte, že je tím, za koho se vydává?“

„A vy?“ Když jsem neodpověděl, řekla: „Tak on už má dívku v Kalifornii.“ Ruce jí ležely na hubených nohách. Sevřela je mezi stehna.

„Otec té dívky si mě najal. Myslí si, že je John podvodník.“

„A vy taky?“

„Myslím si to nerad, ale bohužel ano. Existují náznaky, že je ten celý příběh vymyšlený tak, aby do všeho přesně zapadal.“

„Aby zdědil peníze?“

„Zhruba proto. Mluvil jsem s jeho domácí v Ann Arbor, s paní Haskellovou.“

„Znám ji,“ řekla dívka krátce.

„Víte něco o té nabídce, kterou John dostal od nějakého producenta?“

„Ano, zmínil se mi o tom. Byla to taková ta osobní nabídka, které dávají filmoví producenti slibným mladým hercům. Tenhle muž ho viděl v Hobsonově volbě.“

„Kdy?“

„V únoru.“

„Setkala jste se s tím mužem?“

„Nikdy. John řekl, že letěl zpátky na pobřeží. Pak už se o tom nechtěl bavit.“

„Zmiňoval nějaká jména, než zmizel?“

„Ne pokud si vzpomínám. Myslíte, že John lhal, že ta nabídka, kterou dostal, nebyla nabídka herecká?“

„Mohlo by to tak být. Nebo to mohlo být tak, že na něho ušili boudu. Spiklenci k němu přišli jako filmoví producenti nebo agenti a později mu řekli, co po něm chtějí.“

„Proč by John souhlasil s jejich plány? Není přece zločinec.“

„Majetek Galtonových má cenu miliónů. Každým dnem všechen zdědí. I malinké procento toho majetku by z něj udělalo boháče.“

„Ale on nikdy o peníze nestál, aspoň o ty, které by mohl zdědit. Mohl se oženit se mnou, Barkis byl ochotný. Otcovy peníze byly jedním z důvodů, proč mě odmítl. Tak to aspoň říkal. Myslím, že skutečným důvodem bylo to, že mě nemiloval. Jí má rád?“

„Dceru mého klienta? To nemůžu říct jistě. Možná nemá rád nikoho.“

„Jste upřímný, pane Archere. Dala jsem vám vhodnou příležitost, ale vy jste se ji nesnažil použít jako klín. Mohl jste klidně říct, že je do ní blázen, a rozdmýchat tak oheň žárlivosti.“ Vysmívala se sama sobě a ani při tom nemrkla.

„Snažím se být upřímný k upřímným lidem.“

Rozzářeně se na mě podívala. „Tohle mě do všeho zatáhne.“

„Ano.“

Otočila hlavou a podívala se ven na jezero, jako kdyby tam viděla celou cestu až do Kalifornie. Poslední plachetnice se přibližovaly ke břehu, pryč od tmy padající na horizontu. Jak světlo odcházelo z oblohy, zdálo se, že se silněji soustřeďuje na vodní hladinu.

„Co s ním udělají, když zjistí, že je podvodník?“

„Dají ho do vězení.“

„Na jak dlouho?“

„Těžko říct. Bude na tom líp, když to budeme mít brzy z krku. Ještě si nedělal žádné velké nároky a ani si nevzal žádné velké peníze.“

„Vy si opravdu myslíte, opravdu a skutečně, že mu prokážu laskavost, když nějak naruším jeho příběh?“

„To je můj upřímný názor. Jestli je to všechno snůška lží, zjistíme to dřív nebo později. Čím dřív, tím líp.“

Váhala. Profil měla ztuhlý. Na krku jí vystupovala z kůže jedna šlacha. „Říkáte, že tvrdí, že byl vychováván v sirotčinci v Ohiu.“

„V Crystal Springs v Ohiu. Zmínil se vám někdy o tom místě?“

Zatřásla hlavou v rychlém krátkém oblouku. Řekl jsem: „Máme určité náznaky, že vyrůstal tady v Kanadě.“

„Jaké náznaky?“

„Přízvuk, pravopis.“

Náhle vstala, přešla na konec zahrady, zastavila se, aby si utrhla hledík, a pohrdavým gestem ho odhodila. Vrátila se zpátky ke mně a stála s poloodvrácenou tváří. Chraplavým, suchým hlasem řekla:

„Jenom mu neříkejte, že jsem vám to řekla já. Nesnesla bych, kdyby mě nenáviděl, i kdybych ho už nikdy neviděla. Ten zatracený pošetilý blázen se narodil a vyrůstal přímo tady, v Ontariu. Jeho skutečné jméno je Theodore Fredericks a jeho matka řídí penzión v Pittu, ani ne šedesát mil odsud.“

Vstal jsem a přinutil jsem ji, aby se na mě podívala. „Jak to víte, slečno Reichlerová?“

„Mluvila jsem s paní Fredericksovou. Nebylo to moc šťastné setkání. Bylo to k ničemu pro nás obě. Neměla jsem tam vůbec jezdit.“

„To on vás vzal ke své matce?“

„To ne. Jela jsem k ní sama před pár týdny, když John odešel z Ann Arbor. Když mi nic nedal o sobě vědět, vzala jsem si do hlavy, že třeba jel domů do Pittu.“

„Jak jste se dozvěděla, že bydlí v Pittu? Řekl vám to?“

„Ano, ale myslím, že to říct nechtěl. Stalo se to bez přemýšlení, když tady s námi trávil víkend. Bylo to poprvé a naposled, kdy nás sem do Kingsvillu přijel navštívit, a já jsem zažila hrozné chvíle – ty nejhorší. Hrozně nerada na to vzpomínám.“

„Proč?“

„Když to musíte vědět, tak on mě odmítl. V neděli ráno jsme se jeli projet. Já jsem samozřejmě řídila. On se nikdy volantu mého auta nedotkl. Takhle se ke mně choval, byl tak povýšený a já jsem s ním ztrácela všechnu svou důstojnost. Byla jsem unesená květinami a včelami nebo nevím čím, a požádala jsem ho, aby si mě vzal. Kategoricky mě odmítl.“

„Musel vidět, jak mě to zranilo, protože mi řekl, abych ho zavezla do Pittu. Nebyli jsme odtamtud daleko. Chtěl mi něco ukázat. Když jsme tam dojeli, řekl mi, abych jela ulicí, která vede podél řeky na okraji černošské čtvrti. Byla to hrozná část, špinavé děti všech barev si hrály v blátě a ucourané ženy na ně vřískaly. Zaparkovali jsme před starým domem z červených cihel, kde sedělo na předních schodech několik mužů v tričkách a posílali si mezi sebou džbán s vínem.

John mě požádal, abych se dobře podívala, protože, jak řekl, tam patřil. Řekl, že vyrůstal v téhle čtvrti, v tomhle červeném domě. Na verandu vyšla žena a volala na muže, aby šli dovnitř na oběd. Hlas měla příšerný a byla ošklivá a tlustá. John řekl, že to je jeho matka.

Nevěřila jsem mu. Myslela jsem si, že si ze mě střílí a hloupě mě zkouší. Určitým způsobem to zkouška byla, ale ne takovým způsobem, jaký jsem si představovala. Myslím, že chtěl, abych ho poznala. Chtěl, abych ho brala takového, jaký ve skutečnosti byl. Ale než jsem to pochopila, bylo už pozdě. Začal se chovat mrazivě, jak to někdy dělával.“ Špičkami dlouhých prstů se dotkla svých truchlivých úst. „Kdy se to stalo?“

„Na jaře. Muselo to být brzy v březnu, na zemi bylo ještě trochu sněhu.“

„Viděla jste Johna někdy potom?“

„Několikrát, ale k ničemu to nebylo. Myslím, že litoval, že mi o sobě řekl. Určitě toho litoval. Ta neděle v Pittu ukončila jakoukoli opravdovou komunikaci mezi námi. Existovalo tolik věcí, o kterých jsme spolu nemohli mluvit, že jsme nakonec nemohli mluvit o ničem. Náš poslední rozhovor byl ponižující pro něho i pro mě. Požádal mě, abych se nikde nezmiňovala o tom, co mi řekl o svém původu, kdyby se mě na to někdo vyptával.“

„Kdo čekal, že se bude vyptávat? Policie?“

„Přistěhovalecký úřad. Na jeho vstupu do Států bylo nejspíš něco nelegálního. Odpovídalo to tomu, co mi potom řekla jeho matka. Když mu bylo šestnáct, utekl s jedním jejím podnájemníkem a zřejmě přešli hranici do Států.“

„Řekla vám jméno toho podnájemníka?“

„Ne. Překvapuje mě, že mi toho paní Fredericksová řekla tolik. Víte sám, jaké jsou nižší třídy podezíravé, ale dala jsem jí nějaké peníze a to jí rozvázalo jazyk.“ Mluvila pohrdavým tónem a sama to musela vycítit. „Já vím, jsem přesně to, co říkal John, dolarový snob. Byla jsem za to taky potrestaná. Potulovala jsem se tam po chatrčích v Pittu za horkého letního dne jako fena v době páření. A mohla jsem zrovna tak dobře zůstat doma. Jeho matka řekla, že ho nezahlídla přes pět let a ani nečeká, že ho ještě někdy uvidí. Uvědomila jsem si, že jsem ho ztratila a nadobro.“

„On se dal ztratit snadno,“ řekl jsem, „a nebyla to žádná velká ztráta.“

Podívala se na mě jako nepřítel. „Vy ho neznáte. John je v jádru jemný člověk, jemný a nevyzpytatelný. V našem vztahu jsem udělala chybu já. Kdybych ho dokázala tu neděli pochopit, říct správnou věc a zadržet ho, nemusel být z něho podvodník. To já jsem byla k ničemu.“

Zkřivila tvář jako opice, zatahala se za vlasy, a vypadala tak ošklivě.

„Jsem úplná čarodějnice.“

„Utište se.“

Nedůvěřivě se na mě podívala s jednou rukou na spánku. „S kým si myslíte, že mluvíte?“

„S Adou Reichlerovou. Máte cenu pěti takových Johnů.“

„Nemám. Nejsem hodnej člověk. Zradila jsem ho. Nikdo mě nemohl milovat. Nikdo.“

„Řekl jsem vám, abyste byla zticha.“ V životě jsem nebyl rozzlobenější.

„Neodvažujte se se mnou takhle mluvit. To se neodvažujte!“

Oči měla jasné a hluboké jako rtuť. Slepě běžela na konec zahrady, klekla si na okraj trávníku a zabořila obličej do květin.

Záda měla dlouhá a krásná. Čekal jsem, dokud se neutiší, a zvedl jsem ji na nohy. Otočila se ke mně.

Z květin a jezera zmizelo poslední světlo. Nastala teplá a vlhká noc. Tráva byla mokrá.

23

Městečko Pitt bylo tmavé kromě občasných pouličních světel a slabších světel, která padala z oblohy poseté hvězdami. Když jsem projížděl ulicí, jejíž jméno mi řekla Ada Reichlerová, uviděl jsem dole mezi domy proudící řeku. Vystoupil jsem z auta a ucítil jsem řeku. U jejích břehů pulsovala letní noc díky žabímu pěveckému sboru.

Ve druhém patře starého červeného domu se rýsovalo slabě osvětlené okno. Prkna verandy sténala pod mojí váhou. Zaklepal jsem na popraskané dveře. Do okna vedle dvéří byla zastrčena cedule nabízející „Pokoje k pronájmu“. Kolem ní kroužily můry jako nepříjemný sníh. Vykoukl starý muž a zvedl ke mně úzkou šedou hlavu, kterou měl jinak skloněnou.

„Něco chcete?“ Jeho hlas zněl jako silný šepot. „Chtěl bych mluvit s paní Fredericksovou, paní domácí.“

„Já jsem pan Fredericks. Jestli chcete pronajmout pokoj, můžu vám ho pronajmout stejně dobře jako ona.“

„Poskytujete ubytování i v noci?“

„Jasně, měl bych tu pro vás pěknej přední pokoj. Bude vás stát – podíváme se na to.“ Pohladil si štětiny podél okrajů čelisti a vydal skřípavý zvuk. Hloupýma očima se díval přes mě se stupidním výrazem. „Dva dolary?“

„Radši bych se na pokoj nejdřív podíval.“

„Když chcete. Snažte se bejt zticha, jo? Stará paní – paní Fredericksová je v posteli.“

Sám se musel také chystat do postele. Košili měl rozepnutou, takže jsem mu mohl spočítat žebra, a široké pruhované kšandy mu visely dolů. Šel jsem za ním po schodech. Pohyboval se s pečlivou tajností a nahoře se otočil, aby si dal prst na ústa. Světlo z chodby pod námi vrhalo na zeď jeho stín podobný shrbenému kondorovi.

Ze zadní části domu zazněl ženský hlas „Proč se tady kolem plazíš?“

„Nechtěl jsem rušit podnájemníky,“ řekl svým zpívajícím šepotem.

„Podnájemníci tu ještě nejsou a ty to víš. Je tam někdo s tebou?“

„Né. Sem tu jenom já a můj stín.“

Usmál se na mě a ukázal své žluté zuby, jako kdyby čekal, že se tomu vtipu zasměju také.

„Tak pojď do postele,“ zavolala.

„Za chvíli.“

Přešel po špičkách do přední části chodby, v otevřených dveřích na mě zamával a tiše za mnou dveře zavřel. Na chvíli jsme byli sami ve tmě jako spiklenci. Slyšel jsem ho, jak dýchá.

Pak se natáhl, aby rozsvítil světlo. Houpalo se na šňůře, nahoru na vysoký strop házelo úzké stíny a vnitřek pokoje střídavě osvětlovalo a zatemňovalo. Pokoj byl vybaven psacím stolem, toaletním stolkem se džbánem a umyvadlem a postelí, ve které už spalo mnoho lidí. Nábytek mi připomínal pokoj, který měl John Brown v Měsíčním Zálivu.

John Brown? John Nikdo.

Podíval jsem se do tváře toho starého muže. Bylo těžké si představit, ze které kombinace jeho genů se zrodil ten chlapec. Jestli někdy Fredericks dobře vypadal, časem jeho pěkný vzhled vybledl. Jeho obličej se podobal skvrnité, chlupaté kůži natažené na vyzáblých kostech a držené na místě černýma očima podobnýma hlavičkám hřebíků.

„Líbí se vám pokoj?“ řekl nejistě.

Vrhnul jsem rychlý pohled na květinovou tapetu na zdech. Vybledlé svlačce šplhaly po hnědých mřížkách k promočenému stropu. Pomyslel jsem si, že nedokážu usnout v pokoji, ve kterém se budou celou noc plazit po stěnách svlačce.

„Jestli vás trápěj štěnice,“ řekl, „tak jsme na jaře dali pokoj vydezinfikovat.“

„Jo. Dobře.“

„Pustim sem trochu čerstvýho vzduchu.“ Otevřel okno a šinul se zpátky ke mně. „Zaplaťte mi předem hotově a já vás tu nechám za dolar a půl.“

Vůbec jsem nepomýšlel, že tu zůstanu přes noc, ale rozhodl jsem se, že mu ty peníze dám. Vytáhl jsem svou peněženku a dal mu dva dolary. Když si je bral, třásla se mu ruka.

„Nemám nazpátek.“

„Nechte si to. Pane Fredericksi, vy máte syna.“

Vrhl na mě dlouhý, pomalý, opatrný pohled. „Co když mám?“

„Chlapec, který se jmenuje Theodore.“

„Není to žádnej chlapec. Už bude dospělej.“

„Jak je to dlouho, co jste ho viděl naposledy?“

„Nevim. Čtyři pět let, možná víc. Utek, když mu bylo šestnáct. Bude krutý, když to řeknu o svým vlastním synovi, ale bylo dobře, že jsme se ho zbavili.“

„Proč to říkáte?“

„Protože je to pravda. Vy se s Theem znáte?“

„Trochu.“

„Už je zase v maléru? Proto jste tady?“

Než jsem mohl odpovědět, rozlétly se dveře. Kolem mě se přehnala malá, podsaditá žena ve flanelové noční košili a mířila k Fredericksovi. „Co si myslíš, ty pronajímáš pokoj za mými zády?“

„Nepronajímal jsem ho.“

Ale peníze měl ještě v ruce. Snažil se je zmuchlat v dlani a schovat. Chňapla po nich. „Dej sem mý peníze!“

Přitiskl si svou cennou pěst k hrudníku. „Jsou to moje peníze stejně jako tvoje.“

„To teda ne. Pracuju tady sama až do padnutí a udržuju nás nad vodou. A co děláš ty? Propíjíš peníze stejně rychle, jako je já vydělávám.“

„Nepil jsem už tejden.“

„Lžeš.“ Dupla bosou nohou na zem. Pod noční košilí se jí otřáslo celé tělo a šedé copy se jí zhouply po zádech. „Včera v noci jsi chlastal víno s klukama v dolní ložnici.“

„To bylo zadarmo,“ řekl počestně. „A nemáš žádnej důvod se mnou takhle mluvit před cizím člověkem.“

Poprvé se na mě obrátila. „Promiňte, pane. To není vaše vina, ale on nemůže dostat peníze do ruky.“ Zbytečně dodala „On pije.“

Zatímco se na něho nedívala, zamířil Fredericks ke dveřím. Zadržela ho. Marně se snažil uniknout z jejího objetí. Ruce měla nahoře silné jako stehna. Vypáčila mu zavřenou pěst a vytlačila z ní zmuchlané bankovky tak, že jí spadly na prsa. Sledoval pohyb peněz, jako kdyby představovaly jeho naději v nebesa.

„Dej mi jenom padesát centů. Padesát centů ti neublíží.“

„Ani cent,“ řekla. „Jestli si myslíš, že ti pomůžu k dalšímu deliriu tremens, tak na to zapomeň.“

„Chci jenom jednu skleničku.“

„Jasně a pak další a další. Dokud neucítíš, že ti pod šatama lezou krysy a já tě z toho budu muset zase léčit.“

„Je spousta druhů krys. Manželka, která nedá svýmu zákonnýmu manželovi pár babek, aby si utišil žaludek, je ten nejhorší druh krysy, kterej existuje.“

„Odvolej to.“

Vykročila k němu s rukama v bok. Začal couvat do chodby.

„Dobrá, odvolávám to. Ale já se napiju, neboj se. V tomhle městě mám dobrý kamarády, který si mě vážej.“

„Jasně že jo. Za řekou do tebe lejou smradlavej utrejch a pak ke mně přijdou a prosí mě o peníze. Dneska večer nevykročíš z tohohle domu.“

„Ty mi nebudeš poroučet a zacházet se mnou jako s vyřízeným člověkem. Není to moje vina, že nemůžu pracovat s dírou v břiše. Není to moje vina, že nemůžu usnout bez skleničky, která mi zmírní bolest.“

„Zmiz,“ řekla. „Jdi do postele, dědku.“

Odšoural se pryč a za sebou táhl volné kšandy. Tlustá žena se otočila na mě.

„Omlouvám se za svýho muže. Takovej nebejval před tím úrazem.“

„Co se mu stalo?“

„Těžce se zranil.“ Její odpověď se zdála záměrně nejasná. Pod záhyby tuku ukazoval její obličej stopy nezdolné inteligence jejího syna. Změnila téma. „Všimla jsem si, že jste platil americkými penězi. Jste ze Států?“

„Jenom jsem si sem zajel z Detroitu.“

„Vy žijete v Detroitu? Nikdy jsem tam nebyla, ale slyšela jsem, že je to zajímavý místo.“

„To nejspíš je. Jenom jsem tudy projížděl na cestě z Kalifornie.“

„Co vás sem přivádí až z Kalifornie?“

„Před několika týdny byl zavražděn muž jménem Peter Culligan. Byl ubodán k smrtí.“

„Ubodán k smrtí?“

Přikývl jsem. Aniž by zvedla oči z mojí tváře, přešla kolem mě a sedla si na kraj postele.

„Vy ho znáte, co, paní Fredericksová?“

„Nějakou dobu tu u mě bydlel, před pár lety. Zrovna v tomhle pokoji.“

„Co dělal v Kanadě?“

„To se mě neptejte. Neptám se svých podnájemníků, odkud mají svý peníze. Většinou vysedával v tomhle pokoji a studoval svý dostihový listiny.“ Prohnaně vzhlédla zpod zamračeného obočí. „Vy jste policista?“

„Spolupracuju s policií. Jste si jistá, že nevíte, proč sem Culligan přišel?“

„Myslím, že to bylo místo jako každý jiný. Byl to samotář a tulák – mívám jich tu dost. Procestoval nejspíš spoustu míst.“ Podívala se nahoru na stíny na stropě. Světlo bylo už klidné, stíny byly soustředěné a šířily se jako vlnky na rybníku.

„Poslyšte, pane, kdo ho ubodal?“

„Nějaký mladý chuligán.“

„Můj kluk? Udělal to můj kluk? Proto jste sem přišel?“

„Myslím, že váš syn v tom má prsty.“

„Já to věděla.“ Tváře se jí roztřásly. „Než vyšel střední školu, vytáh nůž na vlastního tátu. Málem ho taky zabil. Teď je skutečnej vrah.“ Zatlačila si sevřené pěsti hluboko do prsou, která je obklopila jako kynoucí těsto. „Neměla jsem ve svým životě dost problémů. Musela jsem přivést na svět vraha.“

„O tom nevím, paní Fredericksová. Dopustil se podvodu. Pochybuju, že spáchal vraždu.“ I když jsem to řekl, zajímalo mě, jestli se pohyboval v blízkosti Culligana a jestli měl na ten den alibi. „Máte fotku vašeho syna?“

„Jednu, když byl na střední škole. Utek před maturitou.“

„Můžu se na tu fotku podívat, paní Fredericksová? Možná nemluvíme o dvou stejných lidech.“

Ale veškerá naděje rychle uhasla. Ten chlapec na fotce, kterou mi přinesla, byl ten samý, jen o šest let mladší. Stál na břehu řeky zády k vodě a usmíval se s uvědomělým šarmem do fotoaparátu.

Vrátil jsem fotku zpátky paní Fredericksové. Přidržela si ji na světle a prohlížela si ji, jako kdyby si mohla znovu vybavit minulost z jejího jediného obrazu.

„Theo byl hezkej kluk,“ řekla nostalgicky. „Tak dobře se učil ve škole, dokud nezačal dostávat ty svý nápady.“

„Jaké nápady měl?“

„Bláznivý nápady, že je synem nějakýho anglickýho lorda, a když byl dítě, ukradli ho cikáni. Když byl malej prcek, říkával si Percival Fitzroy, jako v knížce. Takovej byl vždycky – myslel si, že je až moc dobrej na svý vlastní lidi. Bála jsem se, kam ho až tohle snílkovství přivede.“

„On sní pořád,“ řekl jsem. „Zrovna teď ze sebe dělá vnuka jedné bohaté ženy v jižní Kalifornii. Víte o tomhle něco?“

„Nikdy se mi neozval. Jak bych o tom mohla vědět?“

„Zřejmě ho k tomu navedl Culligan. Pochopil jsem, že odsud utekl s Culliganem.“

„Jo. Ten špinavěj lump ho k tomu přemluvil, postavil ho proti vlastnímu tátovi.“

„A říkáte, že bodnul nožem svého otce.“

„Ten den.“ Oči se jí rozšířily a ztratily výraz. „Bodnul ho řeznickým nožem a udělal mu ošklivou ránu. Fredericks pak týdny ležel na zádech. Nikdy se z toho úplně nedostal. Já taky ne, když si pomyslím, že můj vlastní syn moh něco takovýho udělat.“

„O co tenkrát šlo, paní Fredericksová?“

„Byl divokej a umíněnej,“ řekla. „Chtěl odejít z domova a dotáhnout to daleko. Ten Culligan mu dodal odvahu. Dělal, že mu leží na srdci Theovo dobro. Vím, co si myslíte, že Theo udělal dobře, když utek z domova, kde byl táta příživník a nájemníci, který tu míváme. Ale soudit se dá nejlíp podle praxe. Podívejte, co se z Thea vyklubalo.“

„To jsem si myslel, paní Fredericksová.“

„Věděla jsem, že špatně skončí,“ řekla. „Neprojevoval žádný přirozený city. Od tý doby, co odešel, nenapsal ani jednou domů. Kde byl celý ty léta?“

„Chodil na vysokou školu.“

„Na vysokou? On chodil na vysokou?“

„Váš syn je ctižádostivý chlapec.“

„Jo, on měl vždycky ctižádost, když tomu chcete tak říkat. To se na vysoký naučil podvádět lidi?“

„To se naučil někde jinde.“

Možná tady, pomyslel jsem si, kde Culligan spřádal své představy a vsadil na náhodnou podobnost s mrtvým mužem. Ten pokoj byl potřísněn Culliganem.

Žena se nepohodlně zahýbala, jako kdybych se dopustil delikátního obvinění

„Netvrdím, že jsme pro něho byli dobrý rodiče. Chtěl toho víc, než jsme mu mohli dát. On měl vždycky svůj vlastní sen.“

Líně se posunula a snažila se najít podobu pravdy a citu. Opřela se vzadu o ruce a zírala na nateklé prolákliny svého těla, na velká, svěšená prsa, na roztažené břicho, ze kterého si syn hlavičkou razil cestu na světlo. Nad její skloněnou hlavou, kolem zavěšené žárovky, kroužil hmyz v nesoustředěných kruzích a přitahovala ho smrt z horka.

Podařilo se jí v téhle situaci najít trochu naděje. „Nikoho aspoň nezabil, že ne?“

„Ne.“

„Kdo teda zabil Culligana? Říkal jste, že to byl nějakej mladej chuligán.“

„Jmenoval se Tommy Lemberg. Tommy a jeho bratr Roy se nejspíš skrývají v Ontariu –“

„Říkal jste Hamburg?“

„Možná, že používají tohle jméno. Znáte Roye a Tommyho?“

„Doufám, že vám pomůžu. Poslední dva týdny mají pronajmutej dolní pokoj. Řekli mi, že se jmenujou Hamburgovi. Jak jsem měla vědět, že se skrývají?“

24

Čekal jsem na Lembergy na tmavé verandě. Vrátili se domů po půlnoci. Po ulici kráčeli trochu nejistě. Jejich pozornost upoutalo moje zaparkované auto. Přešli ulici, aby si ho prohlédli. Sešel jsem po schodech dolů a přešel ulici za nimi.

Otočili se a byli tak blízko vedle sebe, že se podobali jedinému amorfnímu tělu s dvěma bílými, vyděšenými obličeji. Tommy vykročil ke mně. Tělo měl široké a nakloněné. Ruku měl pořád ještě zavěšenou pod sakem na bílém šátku.

Roy zvedl hlavu s určitou beznadějnou hbitostí. „Pojď sem zpátky, hochu.“

„Blbost! To je ten dědek, co jsou s nim potíže.“ Spěšně ke mně přistoupil a plivl do prachu u mých nohou.

„Uklidni se, Tommy.“ Roy přišel až k němu. „Promluv si s ním.“

„Jasně, že si s nim promluvím.“ Mně řekl: „Nedostal jste dost od pana Schwartze? Jdete až sem a chcete dostat ještě víc?“

Aniž bych o té věci předem uvažoval, stoupl jsem si na špičky a celou svou silou jsem ho udeřil do čelistí. Padl dolů a zůstal na zemi. Jeho bratr si vedle něho klekl a vydával slabé, otřesené zvuky, které se rozložily do slov:

„Nemáte žádný právo ho mlátit. Chtěl s váma mluvit.“

„Slyšel jsem ho.“

„On pil a lekl se. Jenom vás blufoval.“

„Nechte si ty řeči. Nehodí se k obvinění z vraždy.“

„Tommy nikoho nikdy nezavraždil.“

„Přesně tak, byl falešně obviněn. Byl falešně obviněn z Culliganovy vraždy, protože ve skutečnosti Culligan spal a sám se na nůž nabodl. Tommy tomu jen nevinně přihlížel.“

„Netvrdím, že je nevinnej. Schwartz ho tam poslal, aby zneužil jeho vlivu. Ale nikdo nepočítal s tím, že narazí na Culligana, natož na Culligana s nožem a revolverem. Když bral Culliganovi revolver, Culligan ho střelil. Pak Culligana omráčil a to je všechno, co Tommy provedl.“

„V kterém okamžiku vyšli Apačové z hor?“

„Myslel jsem si, že vás bude pravda zajímat,“ řekl Roy třesoucím se hlasem. „Ale přemýšlíte stejně jako ostatní. Jak se dá člověk jednou na šikmou plochu, nemá žádný lidský práva.“

„Jasně, jsem nespravedlivý k organizovanému zločinu.“

Ta vtipná poznámka zazněla lacině, ucítil jsem to i já. Royovi vyšel z hrdla nechutný zvuk. Tommy, jakoby v odpověď, zasténal. Oči měl pořád obrácené nahoru a mezi polozavřenými víčky bylo vidět bělmo. Roy vsunul jednu ruku pod bratrovu hlavu a zvedl ji.

Když jsem se zadíval dolů na tu mdlou tvář, bezvědomou a nevinně vypadající, zahlodaly ve mně pochyby. Věděl jsem, že má hořkost nemířila jen na Tommyho Lemberga. Když jsem ho udeřil, útočil jsem také na toho druhého chlapce a reagoval jsem tak na svět proradných malých podvodníků, kteří člověku nedovolí, aby tomuto světu uvěřil.

Dal jsem dohromady něco, co mělo cenu pěťáku, snad víru nebo důvěřivost, a investoval to.

„Lembergu, věříte té historce, kterou vám vyprávěl váš bratr?“

„Ano.“

„Jste ochotný to podrobit zkoušce?“

„Nerozumím vám.“ Ale svou bílou tvář bázlivě sklopil. „Jestli mluvíte o tom, že by se vrátil do Kalifornie, tak to ne. Dali by ho do plynový komory.“

„Jestli je jeho historka pravdivá, tak ne. Hodně by jí pomohl, kdyby se se mnou dobrovolně vrátil.“

„Nemůže. Byl už zavřenej. Má záznam.“

„Ten jeho záznam pro vás hodně znamená, co? Možná víc než pro jiné lidi.“

„Nerozumím vám.“

„Proč se od bratra neodpoutáte? Upněte se na něco, co má nějakou budoucnost. Vaše žena vás potřebuje. Má se špatně, Lembergu.“

Neodpověděl mi. Majetnicky držel bratrovu hlavu na svém rameni. Ve světle hvězd vypadali jako dvojčata, jako jejich obrazy v zrcadle. Roy se na Tommyho zmateně díval, jako kdyby nedokázal poznat, který z nich je skutečný člověk a který je jen jeho odraz. Nebo který z nich je majitel a který je majetkem.

V prachu za mnou zadupaly kroky. Byla to paní Fredericksová, na sobě župan, v rukou hrnec vody.

„Tady to je,“ to bylo všechno, co řekla.

Podala mi hrnec a vrátila se do domu. Nechtěla se zúčastnit nějakého problému. V jejím domě bylo už problémů dost.

Postříkal jsem Tommymu obličej vodou. Odfrkl si, posadil se a začal mrkat. „Kdo mě praštil?“ Pak mě uviděl a vzpomněl si.

„Tys mě uhodil. Tys uhodil mrzáka.“

Snažil se postavit. Roy ho oběma rukama tlačil za ramena dolů.

„Říkal sis o to, to dobře víš. Mluvil jsem s panem Archerem. Poslechne si to, co mu musíš říct.“

„Jsem ochotný si poslechnout pravdu,“ řekl jsem. „Všechno ostatní je plýtvání časem.“

S bratrovou pomocí se Tommy dostal na nohy.

„No tak,“ pobízel ho Roy. „Řekni mu to. A už si nevymejšlej.“

„Pamatujte si, celou pravdu,“ řekl jsem. „I o Schwartzovi.“

„Jo. Jo.“ Tommy byl ještě omámený. „Nejdřív si mě Schwartz najal. Poslal jednoho svýho kluka, aby mě našel, a slíbil mi sto babek, když jistou osobu trochu postraším.“

„Chcete říct, když ji zabijete?“

Prudce zavrtěl hlavou. „Nic takovýho, jenom trochu zpracovat.“

„Co měl Schwartz proti Culliganovi?“

„Culligan nebyl tou osobou. Neměl tam bejt, víte. Dostal se do všeho omylem.“

„Říkal jsem vám to,“ řekl Roy. „Buďte zticha. Ať mluví Tommy.“

„Jo, jasně,“ řekl Tommy. „Byla to ta potvora, kvůli který jsem měl hrát celý to divadýlko. Neměl jsem ji zranit, to ne, jenom ji vystrašit, aby vyklopila to, co Schwartzovi dlužila. Vypadalo to jako agentura na vybírání peněz, chápete? Bylo to poctivý.“

„Jak se jmenovala?“

„Alice Sableová. Poslali mě, protože jsem věděl, jak vypadala. Loni v létě v Renu zahejbala s Petem Culliganem. Ale proboha, on v tom domě neměl bejt. Řekli mi, že je celej den sama doma. Když vypochodoval Culligan ven, po zuby ozbrojenej, stál jsem, jako by mě porazil buldozer. Přiblížil jsem se k němu hodně rychle, měl jsem rychlý reflexy. A celou dobu jsem mluvil. Čapnul jsem revolver, ale ten vystřelil, střela se mi zaryla do ruky a v tom okamžiku on revolver upustil. Zvedl jsem ho. V tý chvíli vytáh nůž. Co budu dělat? Chtěl mě vykuchat. Praštil jsem ho revolverem po palici a zchladil ho. Pak jsem zdrhnul.“

„Uviděl jste Alici Sableovou?“

„Jo. Vyšla rozčílená ven a křičela na mě. Startoval jsem jaguára a přes hluk motoru jsem neslyšel, co říkala. Nezastavil jsem se, ani jsem se neotočil. Sakra, stejně jsem nechtěl bejt hrubej na žádnou ženskou.“

„Než jste odešel, zvedl jste Culliganův nůž a pořezal ho s ním?“

„Ne, pane. Kvůli čemu bych to dělal? Byl jsem zraněnej. Chtěl jsem pryč.“

„Co Culligan dělal, když jste odjel?“

„Ležel tam.“ Podíval se na svého bratra. „Ležel tam.“

„Kdo vás zpracoval, abyste tohle řekl?“

„Nikdo.“

„To je pravda,“ řekl Roy. „Je to přesně tak, jak to říkal mně. Musíte mu věřit.“

„Já nejsem tak důležitý. Přesvědčit budete muset šerifa Traska z okrsku Santa Teresa. A letadla tam odlétají každou chvíli.“

„To ne.“ Tommyho pohled se zoufale stočil ze mě na Roye. „Když se vrátím, odsoudí mě.“

„Dříve nebo později se vrátit musíte. Teď můžete jet se mnou mírumilovně nebo si můžete vynutiti postup běžný při vydávání stíhaných osob, a podniknout ten výlet v poutech a s řetězy na nohou. Jakým způsobem to chcete, složitě nebo jednoduše?“

Alespoň jednou ve svém mladém životě udělal Tommy Lemberg něco jednoduše.

25

Zavolal jsem meziměsto šerifu Traskovi. Souhlasil, že mi zatelegrafuje oprávnění k převozu bratrů Lembergových. Vyzvedl jsem si ho ve Willow Run a všichni tři jsem brzy ráno nasedli na letadlo. Na navazující letadlo v Santa Terese čekalo policejní auto.

Před polednem jsme už byli ve výslechové místnosti v soudní budově v Santa Terese. Roy a Tommy udělali výpovědi, které zaznamenal soudní zapisovatel těsnopisem a na magnetofonovou pásku. Zdálo se, že Tommymu nahnala hrůzu obrovská místnost s holými okny, šerifova tichá moc a tíha zákona, kterou oba muži i budova představovali. V části výpovědi, kterou jsem slyšel, nebyly žádné rozpory.

Než Tommy domluvil, pokynul mi Trask, abych vyšel ven. Šel jsem za ním chodbou do jeho kanceláře. Sundal si sako a rozepnul si košili u krku. Z podpažních jamek se mu šířily propocené skvrny. Naplnil papírový kelímek vodou z ledničky, vypil ji a kelímek zmáčkl v pěsti.

„Když tohle zbaštíme,“ řekl nakonec, „dostaneme se zpátky na začátek. Vy tomu věříte, co, Archere?“

„Zkusil jsem to. Samozřejmě si myslím, že by se to mělo prošetřit. Ale to může počkat. Vyslýchal jste Thea Frederickse kvůli Culliganově vraždě?“

„Ne.“

„Řekl Fredericks vůbec něco?“

„Mně ne.“

„Ale sebral jste ho včera večer?“

Traskův obličej vypadal syrově červeně. V první chvíli jsem si myslel, že snad dostane srdeční záchvat. Pak jsem si uvědomil, že upadl do rozpaků. Otočil se ke mně zády, přešel ke zdi, stál a díval se na svou fotografii, na které si potřásal rukou s guvernérem.

„Někdo mu dal hlášku,“ řekl. „Vzal roha pět minut před tím, než jsem se tam dostal.“ Otočil se ke mně tváří. „Nejhorší na tom je, že vzal s sebou Sheilu Howellovou.“

„Násilím?“

„Děláte si legraci? Tu hlášku mu dala nejspíš ona. Udělal jsem chybu, že jsem zavolal doktorovi Howellovi, než jsem se vydal na tu malou krysu. V každém případě s ním šla sama – odešla z domu svýho otce a odjela s ním uprostřed noci. Od tý doby mám Howella na krku.“

„Howell má svou dceru moc rád.“

„Jo, vím, jaký má pocit, mám taky dceru. Chvíli jsem se bál, že se za ní pustí se zbraní, myslím doslova. Howell střílí dobře, je jedním z nejlepších střelců v okrese. Ale uklidnil jsem ho. Je v technickém oddělení a čeká, že o nich něco uslyší.“

„Cestují autem?“

„Tím, který mu koupila paní Galtonová.“

„Červený thunderbird bude lehké najít.“

„To si myslíte. Ale už jsou pryč osm hodin a bez jakékoli stopy. Už můžou být v Mexiku. Nebo se můžou objímat v nějakém motelu v Los Angeles a vystupovat pod jedním jeho příjmením.“

Trask se nad tou představou zakabonil. „Proč má tolik hezkých holek rádo nebezpečný chlapy?“

Na tu otázku nečekal odpověď a bylo to tak správné. Žádnou jsem neměl.

Trask se prudce posadil za svůj stůl. „Jak moc je nebezpečný? Když jsme spolu včera v noci mluvili po telefonu, zmínil jste se o zranění nožem, kterého se dopustil, než odešel z Kanady.“

„Bodl svého otce. Zřejmě ho chtěl zabít. Ani ten stařec není žádný svatoušek. Ve skutečnosti je penzión Fredericksových pravidelným hnízdem pro zloděje. V době toho útoku tam bydlel Peter Culligan. Ten chlapec s ním utekl.“

Trask vzal tužku, roztržitěji v půlce zlomil a kusy upustil na knihu hlášení. „Jak víme, že ten kluk Fredericksových nezabil Culligana? Motiv měl, Culligan mohl vyzradit jeho podvod a říct celýmu světu, kdo opravdu je. A odpovídalo by to tomu předešlému zranění nožem.“

„Mysleli jsme na stejnou věc, šerife. Je tu dokonce silná pravděpodobnost, že Culligan byl v tom podvodu jeho partnerem. To by mu dávalo silný motiv, aby Culligana umlčel. Předpokládáme, že Fredericks byl toho dne v Měsíčním Zálivu. Ale bylo jeho alibi někdy ověřeno?“

„Až do teď nebyl čas.“

Trask zvedl telefon a požádal spojovatelku, aby ho spojila s kanceláří šerifa v San Mateu.

„Nemůžu přijít na žádnou jinou možnost,“ řekl. „Alice Sableová se loni v Renu zapletla s Culliganem. Vzpomeňte, jak reagovala na jeho smrt. Přičetli jsme to nervovému otřesu, ale mohlo to být něco horšího.“

„Nenaznačujete, že ho zabila?“

„Hypoteticky.“

Trask netrpělivě zatřásl hlavou. „I když to řeknu jen hypoteticky, je pěkně těžké uvěřit něčemu takovému u dámy jako je ona.“

„Co to je za ženu? Znáte ji?“

„Setkal jsem se s ní, to je všechno. Ale k čertu, Gordon Sable je jeden z nejlepších právníků ve městě.“

Politik, skrytý v každém zvoleném vládním úředníkovi, se dostával na povrch a zastíral Traskův přísný, jasný postoj. Řekl jsem:

„To nezbavuje jeho ženu podezření. Vyslýchal jste ji?“

„Ne.“ Trask začal vysvětlovat, jako kdyby měl pocit, že zmeškal tah: „Nemohl jsem se k ní dostat. Sable byl proti tomu a psychiatři ho v tom podporovali. Říkají, že by neměla být vyslýchaná v nepříjemných záležitostech. Od té vraždy hrozí, že upadne do deprese a každý další tlak by ji mohl zatlačit za okraj nemoci.“

„Howell je její osobní doktor, ne?“

„Ano. Vlastně jsem se k ní zkoušel dostat přes Howella. Byl zásadně proti tomu, a dokud to vypadalo jako jednoznačný případ, netrval jsem na tom.“

„Howell by si to teď měl rozmyslet. Říkal jste, že je někde tady v budově?“

„Jo, je dole v technickém oddělení. Ale počkejte chvíli, Archere.“ Trask se zvedl a obešel stůl. „Tohle je citlivá věc a nechcete přece přikládat velkou váhu historce bratrů Lembergových. Nejsou to nezainteresovaní svědci.“

„Ani toho nevědí tolik, aby si tu historku mohli vymyslet.“

„Schwartz a jeho právníci ano.“

„Už jsme zase zpátky u Schwartze?“

„To vy jste mě k němu jako první přivedl. Byl jste přesvědčený, že Culliganova vražda byla věcí gangu.“

„Mýlil jsem se.“

„Možná. To se ukáže, až vyjdou všechny skutečnosti najevo. Ale jestli jste se mýlil, mohl byste se mýlit znovu.“ Trask mě přátelsky šťouchnul do břicha. „A co s tím, Archere?“

Telefon zacvrnkal a Trask zvedl sluchátko. Nerozuměl jsem slovům, která chrastila po drátě, ale viděl jsem jejich účinek na Traskově tváři. Tělo mu ztuhlo a zdálo se, že se mu zvětšuje obličej.

„Použiju svoji vzdušnou jednotku,“ řekl nakonec, „a měl bych tam být do dvou hodin. Ale neseďte a nečekejte na mě.“ Praštil sluchátkem a sáhl po saku přehozeném přes židli.

„Mají červený thunderbird,“ řekl. „Fredericks ho nechal v San Mateu. Zrovna se mi to chystali poslat dálnopisem, když jsem jim zavolal.“

„Kde v San Mateu?“

„Na parkovišti pobřežní hlídky. Fredericks a to děvče nejspíš jeli vlakem do San Franciska.“

„Letíte tam?“

„Jo. Mám tu celý dopoledne dobrovolnýho pilota. Poleťte s námi, jestli chcete. Má čtyřmístný letadýlko.“

„Díky, už jsem se dost nalítal, tak si chvíli odpočinu. Nepožádal jste je, aby ověřili Fredericksovo alibi.“

„Zapomněl jsem,“ řekl Trask lehce. „Proberu to s Fredericksem osobně.“

Zdálo se, že je rád, že nechává Alici Sableovou na krku mně.

26

Technické oddělení soudní budovy byla místnost bez oken v suterénu, plná šumů a hvízdání krátkovlnných rádiových signálů. Doktor Howell seděl se skloněnou hlavou před tichým dálnopisným přístrojem. Když jsem na něho promluvil, zvedl prudce hlavu. Obličej měl v bílém stropním světle šedivý.

„Tak tady jste. Zatímco jste si cestoval po Státech za mý peníze, utekla s ním. Chápete, co to znamená?“

Hlas se mu nekontrolované zvýšil. Dva zástupci, kteří monitorovali rádia, se podívali na něho a pak na sebe. Jeden z nich řekl: „Jestli chcete, pánové, mluvit o samotě, tady není to správné místo.“

„Pojďte ven,“ řekl jsem Howellovi „Tady ničeho nedosáhnete. Brzy je chytnou, nebojte se.“

Seděl v netečné tichosti. Chtěl jsem ho dostat od dálnopisného přístroje dřív, než se objeví zpráva ze San Matea. Určitě by se tam vydal, a já ho chtěl využít tady:

„Doktore, pečujete pořád o Alici Sableovou?“

Tázavě na mě vzhlédl. „Ano.“

„Je ještě v sanatoriu?“

„Ano. Měl bych tam dneska zajet.“ Konečky prstů si přetřel čelo. „Bojím se, že zanedbávám své pacienty.“

„Pojeďte tam se mnou hned.“

„Proč proboha?“

„Paní Sableová nám možná bude schopná pomoci dokončit ten případ a zadržet vaši dceru.“

Zvedl se, ale stál nerozhodně u dálnopisného přístroje. Sheilin odchod ho připravil o všechnu sílu. Vzal jsem ho za loket a vyvedl ho do suterénní chodby. Jak se jednou rozhýbal, šel přede mnou po železných schodech do horkého bílého poledne.

Jeho chevrolet stál na parkovišti určeném pro pracovníky soudu. Když startoval motor, otočil se na mě.

„Jak nám může paní Sableová pomoci najít Sheilu?“

„Nejsem si jistý, že může. Ale byla zapletená s Culliganem, pravděpodobným partnerem Frederickse v tom podvodu. Možná toho bude vědět o Theovi Fredericksovi víc než kdokoli jiný.“

„Nikdy mi o něm neřekla ani slovo.“

„Ona s vámi o tom případě mluvila?“

Po krátkém zaváhání řekl: „Kdybych nebyl praktický psychiatr, nepovzbudil bych ji k téhle diskusi. Ale na tu záležitost došlo. Nedalo se jí vyhnout, protože je to součástí jejího duševního stavu.“

„Můžete být specifičtější?“

„Raději ne. Znáte etiku mé profese. Vztah mezi lékařem a pacientem je nedotknutelný.“

„Stejně tak lidský život. Nezapomínejte, že byl zavražděn člověk. Máme důkazy, že paní Sableová znala Culligana dřív, než přišel do Santa Teresy. Byla také svědkem jeho vraždy. Cokoli k tomu může říct, může být důležité.“

„Pokud ovšem její vzpomínka na tu událost není falešná.“

„Má o té událostí falešné představy?“

„Ano, má. Její popis nesouhlasí se skutečnou událostí, jak o ní víme my. Probíral jsem to s Traskem a není pochyb o tom, že toho muže zabil nějaký gangster jménem Lemberg.“

„O tom můžeme dost pochybovat,“ řekl jsem. „Šerif právě dostal z Lemberga výpověď. Jeden hazardní hráč z Rena poslal Lemberga, aby vyzvedl od Alice Sableové peníze a možná ji trochu postrašil. Culligan se mu připletl do cesty. Lemberg ho omráčil, byl při tom postřelený a nechal ho v bezvědomí na zemi. Tvrdí, že Culligana zabil někdo jiný, když odjel.“

Howellová tvář podstoupila podivné změně. Oči měl teď přísnější a jasnější. Nedíval se na mě ani na nic vnějšího. Linky kolem očí a v koutcích úst se mu zakřivily a prohloubily se, jako kdyby byl přinucen, aby se proti své vůli díval na něco hrozného.

„Ale Trask říkal, že je Lemberg nepopiratelně vinný.“

„Trask se mýlil. Mýlili jsme se všichni.“

„Chcete tím opravdu říct, že Alice Sableová mluvila celou dobu pravdu?“

„Nevím, co říkala, doktore. Vy ano.“

„Ale Trenchard a ostatní psychiatři byli přesvědčeni, že její sebeobviňování je jenom její fantazie. Byl jsem o tom přesvědčen.“

„Z čeho se obviňovala? Vinila se z Culliganovy vraždy?“

Howell seděl v tichosti nad volantem. Několik minut byl otřesený a otevřený. Teď se jeho osobnost znovu zavřela.

„Nemáte žádné právo mě vyslýchat v soukromých záležitostech mých pacientů.“

„Bohužel musím, doktore. Jestli Alice Sableová zavraždila Culligana, nemůžete ji nijak krýt. Překvapuje mě, že ji krýt chcete. Nejen že překračujete zákon, ale také ohrožujete etiku, které přikládáte takovou váhu.“

„Soudcem své vlastní etiky budu já,“ řekl napjatým hlasem.

Seděl a zápasil se svým nevysvětleným problémem. Jeho pohled byl zlostný a mířil dovnitř. Čelo měl poseté kapkami potu. Trochu jsem pochopil empatii, kterou cítil ke své pacientce. Zapomnělo se i na jeho dceru.

„Přiznala se vám k vraždě, doktore?“

Jeho oči si na mě pomalu vzpomněly. „Co jste říkal?“

„Přiznala se vám paní Sableová ke Culliganově vraždě?“

„Chci vás požádat, abyste se mě na nic nevyptával.“

Prudce povolil záchrannou brzdu. Celou cestu do sanatoria jsem byl zticha a doufal jsem, že mi trpělivost možná přinese rozhovor se samotnou Alicí Sableovou.

Šedovlasá sestra odemkla přední dveře a usmála se na Howella. „Dobré ráno, doktore. Trochu jsme se dneska opozdili.“

„Budu dneska muset vynechat pravidelné návštěvy. Chci vidět paní Sableovou.“

„Bohužel, doktore, už odešla.“

„Odešla kam, proboha?“

„Pan Sable ji dneska ráno odvezl domů. To jste nevěděl? Říkal, že s tím souhlasíte.“

„Jistě že ne. Nemocní pacienti se nepropouštějí, když to lékař zvlášť nenařídí. To jste se ještě nenaučila, sestro?“

Než mohla odpovědět, otočil se Howell na podpatku a vyšel k autu. Musel jsem běžet, abych mu stačil.

„Ten chlap je blázen!“ křičel do hluku motoru. „Nemůžeme mu dovolit, aby takhle riskoval s bezpečím své ženy. Je nebezpečná i pro ostatní lidi.“

Když jsme se rozjeli, řekl jsem: „Byla nebezpečná pro Culligana, doktore?“

Jeho odpovědí byl povzdech, který vypadal, jako kdyby mu vycházel ze středu těla. Okrajové části Santa Teresy vystřídala volná krajina. Před námi se zdvihly kopce Arroyoského parku. S očima na zelených kopcích Howell řekl:

„Ta ubohá ženská troska mi řekla, že ho zabila. A já neměl dost rozumu, abych jí uvěřil. Její historka mi nepřipadala nějak pravdivá. Byl jsem přesvědčen, že je to fantazie, která maskuje skutečnou událost.“

„Proto jste nedovolil Traskovi, aby s ní promluvil?“

„Ano. Za současného stavu zákonů má lékař povinnost chránit své pacienty, hlavně ty s narušenou psychikou. Nemůžeme běhat na policii s každou halucinací, se kterou přijdou. Ale v tomhle případě,“ dodal zdráhavě, „se zdá, že jsem se mýlil.“

„Nejste si jistý.“

„Nejsem si už jistý vůbec ničím.“

„Co vám přesně řekla?“

„Zaslechla zvuky rvačky, dva muži se prali a volali na sebe jmény. Vystřelila zbraň. Samozřejměji to vyděsilo, ale přinutila se dojít ke dveřím. Culligan ležel na trávníku. Druhý muž zrovna odjížděl v jaguáru. Když zmizel z dohledu, šla ven ke Culliganovi. Chtěla mu pomoci, jak říkala, ale v trávě uviděla jeho nůž. Zvedla ho a použila ho.“

Dojeli jsme k úpatí Sableova kopce. Howell se kodrcal se svým autem nahoru po šplhajících zatáčkách. Pneumatiky se klepaly a skřípaly jako zatracené duše pod tíhou trestu.

Sable musel slyšet auto a čekat za dveřmi na Howellovo zaklepání. Okamžitě otevřel dveře. Krví podlité oči mu začaly na světle slzet a on kýchl.

„Kde je vaše žena?“ zeptal se Howell.

„Ve svém pokoji, kam patří. V sanatoriu bylo tolik hluku a zmatku –“

„Chci ji vidět.“

„Nemám stejný názor, doktore. Slyšel jsem, že jste ji mořil otázkami o tom nešťastném zločinu, ke kterému došlo v našem domě. To Alici hrozně rozrušilo. Sám jste mi říkal, že bychom ji neměli nutit, aby o tom mluvila.“

„Začala o tom mluvit sama od sebe. Žádám, abych ji směl vidět.“

„Žádáte, doktore? Jak můžete něco takového říct? Měl bych, myslím, vysvětlit, že v tomto okamžiku končím s vašimi službami. Mám v úmyslu najmout si novou skupinu lékařů a najít místo, kde bude moci Alice v klidu odpočívat.“

Po této větě zaševelily ozvěny, které přeťal Howellův hlas.

„Vy lékaře nenajímáte, Sable, a také je nepropouštíte.“

„Vaše zákony jsou zastaralé. Měl byste si možná najmout právníka. Určitě budete jednoho potřebovat, jestli si budete takhle vynucovat přístup do mého domu.“ Sableův hlas byl ovládaný, bez jakéhokoli citového zabarvení.

„Mám povinnost ke své pacientce. Nemáte žádné právo odvézt ji ze sanatoria.“

„Myslíte podle vašich metod třetího stupně? Dovolte, abych vám připomenul, když to připomenout potřebujete, že cokoli vám Alice řekla, je chráněno. Zaměstnal jsem vás a všechny ostatní z pozice jejího právníka proto, abyste mi pomohli rozhodnout určité skutečností. Je to jasné? Jestli sdělíte tyto skutečností nebo údajné skutečnosti komukoli, ať úřadům nebo soukromým osobám, budu vás žalovat za urážku na cti.“

„Mluvíte nesmysly,“ řekl jsem. „Vy nebudete žalovat nikoho.“

„Ale opravdu? Jste přibližně ve stejném postavení jako doktor Howell. Zaměstnal jsem vás, abyste provedl jisté šetření, a nařídil jsem vám, abyste mi výsledky sděloval ústně. Jakékoli jejich rozšiřování je porušením smlouvy. Zkuste to a já na mou duši dostanu vaši licenci.“

Nevěděl jsem, jestli má z právního hlediska pravdu. Ani mě to nezajímalo. Když vykročil, aby za sebou zabouchl dveře, zapřel jsem je nohou.

„Jdeme dál, Sable.“

„Myslím, že ne,“ řekl jeho podivný, nový hlas.

Sáhl za dveře a vykročil s puškou v rukou. Byla to dlouhá, těžká zbraň, lovecká puška s teleskopickým hledím. Záměrně ji zvedl. Díval jsem se přímo do ústí hlavně, na čistou, třpytící se spirálu závitu.

Sable stočil prst na spoušť a na tvář si přitiskl vyleštěnou pažbu. Jeho tvář měla lesklý povrch jako porcelán. Uvědomil jsem si, že je připravený mě zabít.

„Dejte to dolů,“ řekl Howell.

Vykročil přede mě do vchodu a dostal se tak před zamířenou hlaveň místo mě.

„Dejte to dolů, Gordone. Nechováte se normálně, jste rozrušený, hrozně se bojíte o Alici. Ale my jsme vaši přátelé a také Alicini přátelé. Chceme vám oběma pomoci.“

„Nemám přátele,“ řekl Sable. „Vím, proč jste tady, proč chcete mluvit s Alicí. A já vám to nedovolím.“

„Nebuďte hloupý, Gordone. Nemůžete se sám starat o nemocnou ženu. Vím, že vám nezáleží na osobním bezpečí, ale musíte uvažovat o bezpečí Alice. Potřebuje, aby se o ni někdo staral, Gordone. Tak to dejte dolů a pusťte mě k ní.“

„Ustupte. Budu střílet.“

Sable křičel vysokým, pronikavým hlasem. Jeho žena to musela slyšet. Z vnitřku domu vykřikla: „Ne!“

Sable zamrkal proti světlu. Vypadal jako náměsíčník, který se probudil na okraji propastí. Za ním se ozýval dál křik jeho ženy, přerušovaný zvučnými ranami a pak třeskem skla.

Sable, chycen mezi nemožnými tlaky, se napůl otočil směrem, odkud přicházel hluk. S jeho pohybem se puška zhoupla na stranu. Vešel jsem za Howellem, jednou rukou jsem chytil hlaveň a druhou uzel Sableovy kravaty. Zatahal jsem. Muž a puška se oddělili.

Sable žuchnul na zeď a téměř upadl na zem. Těžce dýchal. V očích měl vlasy. Podobal se stařeně, která vykukuje ven přes ofinu husté, bílé paruky.

Otevřel jsem záď hlavně. Když jsem vyndával náboje, zapleskaly na dláždění vnitřního dvora rychlé kroky. Na konci chodby se objevila Alice Sableová. Světlé vlasy měla rozčepýřené a kolem štíhlého těla měla obtočenou noční košili. Z rány na noze jí stékala krev po nahém chodidle.

„Zranila jsem se o okno,“ řekla slabým hlasem. „Řízla jsem se o sklo.“

„Musela jsi ho rozbít?“ Sable udělal prudký, výhružný pohyb směrem k ní. Pak si vzpomněl na nás a svůj tón zmírnil. „Vrať se do svého pokoje, drahoušku. Nechceš tu přece pobíhat před návštěvou napůl oblečená.“

„Doktor Howell není návštěva. Přišel jste ošetřit mé zranění, že?“

Vykročila nejistě k doktorovi. Šel jí naproti s napřaženýma rukama. „Samozřejmě. Pojďte se mnou do svého pokoje a hned to ošetříme.“

„Ale já se tam nechci vrátit. Nenávidím to tam, deprimuje mě to. Peter mě tam chodíval navštěvovat.“

„Buď zticha!“ řekl Sable.

Postavila se za doktora a skrčila se, jako kdyby chtěla tvrdit, že je nesvéprávná jako dítě. Chráněná Howellovým ramenem dívala se smutně na svého manžela.

„Buď zticha je všechno, co mi říkáš. Buď zticha, mlč. Ale k čemu to je, Gordone? Každý o mě a Peterovi ví. Doktor Howell to ví. Upřímně jsem se mu k tomu přiznala.“ Ruka jí zamířila k prsům a prsty se dotkla poupat vyšitých na noční košili. Její pohled se zhoupl na mě. „Tenhle muž o mě ví také, poznám mu to na tváři.“

„Zabila jste ho, paní Sableová?“

„Neodpovídej,“ řekl Sable.

„Ale já se chci přiznat. Budu se pak cítit líp, že jo?“ Úsměv měla jasný a zoufalý. Úsměv se pak vytratil a na tváři jí zanechal vrásky a vyceněné zuby „Zabila jsem ho. Ten chlap v černém autě ho povalil na zem a já jsem vyšla a ubodala jsem ho.“

Ruka jí škubavě spadla z prsou a sevřela imaginární nůž. Její manžel ji sledoval jako hráč pokeru.

„Proč jste to udělala?“ zeptal jsem se.

„Nevím. Myslím, že jsem ho prostě měla dost. Teď je na čase, abych byla potrestaná. Zabila jsem ho a zasluhuju si smrt.“

Tragická slova měla neskutečnou hodnotu. Vyslovila je jako loutka v životní velikosti oživená provázky a s hlasem, který jí nepatřil. Jenom oči byly její vlastní a byla v nich trvalá, ohromená nevinnost.

„Zasluhuju si smrt,“ opakovala. „Že jo, Gordone.“

Zrudl. „Z toho mě vynech.“

„Ale řekl jsi –“

„Nic takového jsem neřekl.“

„Lžeš, Gordone,“ přela se s ním. Možná byl v jejím hlase podtón nenávisti. „Řekl jsi mi po všech mých zločinech, že si zasloužím smrt. A měl jsi pravdu. Rozházela jsem tvoje peníze v hazardních hrách a s jiným mužem a navíc jsem vrahem.“

Sable se dovolával Howella. „Nemůžeme to nějak ukončit? Moje žena je nemocná a zraněná. Je nemyslitelné, abyste ji dovolil zpovídat. Tenhle muž není ani od policie –“

„Beru zodpovědnost za to, co dělám,“ řekl jsem. „Paní Sableová, pamatujete si, jak jste ubodala Petera Culligana?“

Zvedla si jednu ruku k čelu a stáhla si vlasy dozadu, jako kdyby jí bránily v myšlení. „Nepamatuju si to přesně, ale musela jsem si to pamatovat.“

„Proč říkáte, že jste si to musela pamatovat, když si to nepamatujete?“

„Gordon mě viděl.“

Podíval jsem se na Sablea. On se na mě nedíval. Opíral se o zeď a snažil se s ní splynout.

„Gordon tu nebyl,“ řekl jsem. „Když jste telefonovala, byl v domě paní Galtonové.“

„Ale přišel. Hned sem přišel. Peter ležel támhle na trávě dlouho. Vydával legrační zvuky, vypadalo to jako chrápání. Rozepla jsem mu košili u krku, aby se mu líp dýchalo.“

„Tohle všechno si pamatujete, ale nepamatujete si, jak jste ho ubodala?“

„Musela jsem tuhle část zakrýt. Já vždycky všechno zakrývám, zeptejte se Gordona.“

„Ptám se vás, paní Sableová?“

„Nechte mě přemýšlet. Pamatuju si, že jsem mu strčila ruku pod košili, abych viděla, jestli mu pravidelně bije srdce. Cítila jsem, jak mu srdce buší a poskakuje. Člověk by si myslel, že je to malé zvíře, které se snaží dostat ven. Chlupy na prsou měl drsné jako dráty.“

Sableovi unikl z hrdla podivný zvuk.

„Co jste udělala pak?“ řekl jsem.

„Já – nic. Chvíli jsem jenom seděla a dívala se na něho a jeho starou, odřenou tvář. Objala jsem ho a snažila se ho probudit. Ale on na mě dál chrápal. Pořád ještě chrápal, když tam Gordon dorazil. Gordon byl rozčilený, když mě s ním takhle přistihl. Vběhla jsem do domu. Ale dívala jsem se z okna.“

Najednou se jí tvář rozzářila. „Já ho nezabila. Já jsem nebyla tam venku. Byl to Gordon a já jsem se na něho dívala z okna. Sebral Peterův nůž a vrazil mu ho do břicha.“ Sevřenou rukou opakovala ten pohyb směrem dolů a udeřila se do svého měkkého břicha. „Vytryskla krev a stékala na trávu. Byla celá červená a zelená.“

Sable vrazil hlavu dopředu. Zbytek jeho těla, dokonce i jeho paže a dlaně, zůstaly přilepené na zdi.

„Nemůžete jí věřit. Má zase halucinace.“

Zdálo se, že ho jeho žena neslyšela. Možná byla naladěna na vyšší frekvenci, která jí zpívala v hlavě jako spasení. Z očí jí stékaly slzy.

„Já ho nezabila.“

„Tak se už uklidněte.“ Howell utišil její tvář na svém rameni. „Tohle je pravda, co?“ řekl jsem.

„Musí to být pravda. Jsem si tím jistý. Ta její sebeobviňování byla nakonec jenom fantazijní. Tenhle popis je mnohem zevrubnější. Řekl bych, že udělala velký krok směrem ke skutečnosti.“

„Je pomatenější než kdykoli jindy,“ řekl Sable. „Jestli si myslíte, že můžete tohle použít proti mně, jste pomatenější než ona. Nezapomínejte, že jsem právník –“

„To opravdu jste – právník?“ Howell se otočil k Sableovi zády a mluvil k jeho ženě: „Pojďte, Alice, na tu ránu vám dám obvaz a trochu se obléknete. Pak se trochu projedeme zpátky na to hezké místo, kde jsou i další dámy.“

„To není hezké místo,“ řekla.

Howell se na ni usmál. „To je odvaha. Dál říkejte, co si opravdu myslíte a co víte, a my vás odtamtud dostaneme. Ale chvilku ještě ne, ano?“

„Chvilku ještě ne.“

Howell ji držel jednou rukou a druhou natáhl k Sableovi „Klíč od pokoje vaší ženy. Vy ho nebudete potřebovat.“

Sable vytáhl tlustý mosazný klíč, který od něho Howell vzal beze slova. Doktor doprovodil Alici chodbou ke dvoru.

27

Gordon Sable je sledoval, jak odcházejí, s pocitem podobným úlevě. Z jeho očí zmizelo zářivé očekávání. Udělal to.

„Neudělal bych to,“ řekl, „kdybych věděl to, co vím teď. Existují faktory, které člověk nepředvídá – například faktor lidské proměny. Myslíte si, že můžete zvládnout všechno, že v tom můžete pokračovat do nekonečna. Ale vaše síla se pod tlakem opotřebuje. Pár dnů nebo týdnů a všechno vypadá jinak. Zdá se, že nic nestojí za to, aby se za to bojovalo. Ze všeho se stanou nesmysly.“ Svými rty vytvořil bzučivý zvuk. „Ze všeho se stal zatracený nesmysl. A jsme teď tam, kde jsme.“

„Proč jste ho zabil?“

„Slyšel jste ji. Když jsem sem přišel, brečela a naříkala nad ním a snažila se ho probudit polibky. Udělalo se mi z toho smrtelně špatně.“

„Nevykládejte mi, že to byl náhlý zločin z vášně. Musel jste o nich vědět už dlouho předtím.“

„To nepopírám.“ Sable změnil pozici, jako by se připravoval na změnu ve svém příběhu. „Culligan ji sbalil loni v létě v Renu. Odjela tam, aby se se mnou rozvedla, ale skončila na jednom mejdanu, kde se hrály hazardní hry a Culligan ji tam opil. Není pochyb, že shrábnul provizi z peněz, které prohrála. Prohrála hodně, všechny peníze, které jsem dokázal vydělat. Když peníze zmizely a účet měla vyčerpaný, nechal ji nějaký čas bydlet u sebe v bytě. Musel jsem tam jet a prosit ji, aby se se mnou vrátila. Nechtěla jít. Musel jsem mu zaplatit, aby ji poslal pryč.“

Nepochyboval jsem o pravdě, kterou říkal. Žádný muž by si nevymyslel takovou historku zaměřenou proti sobě samotnému. Zdálo se, že svým slovům nevěří Sable. Padala mu lehoučce z úst jako zpráva o nehodě, která se stala v cizí zemi, kterou se naučil nazpaměť, ale nerozuměl jí.

„Po tom všem jsem se už nikdy necítil moc dobře. Ani jeden z nás se necítil dobře. Žili jsme v tomhle domě, který jsem pro ni postavil, jako by mezi námi byla pořád skleněná přepážka. Mohli jsme se vidět, ale nemohli jsme spolu opravdu mluvit. Museli jsme předvádět své pocity jako klauni nebo opice v oddělených klecích. Alicina gesta byla čím dál podivnější a není pochyb, že moje také. Věci, které jsme předváděli, byly ošklivější. Hodila sebou třeba na podlahu a bušila do sebe pěstmi, dokud neměla obličej samou modřinu a neotekl jí. A já jsem se jí smál a nadával jí.

Takové věci jsme si dělali,“ řekl. „Myslím, že jsme byli oba rádi, když se tu v zimě objevil Culligan. Kostí Antonyho Galtona byly vykopány a Culligan se o tom dočetl v novinách. Věděl, komu kosti patřily, a s tou informací přišel za mnou.“

„Proč si vybral zrovna vás?“

„To je dobrá otázka. Často jsem si tuhle dobrou otázku kladl. Alice mu samozřejmě řekla, že jsem právníkem paní Galtonové. Proto se o Alici možná začal zajímat. Věděl, že mě svými hazardními hrami přivedla do finančních těžkostí. Potřeboval odbornou pomoc s plánem, který měl. Nebyl dost chytrý na to, aby ho uskutečnil sám. Byl jen dost chytrý na to, aby si uvědomil, že já jsem určitě chytřejší.“

Věděl o tobě i jiné věci, pomyslel jsem si. Byl jsi nemilovaný člověk, kterého může ohýbat a nakonec vyždímat.

„Jak se do toho dostal Schwartz?“

„Otto Schwartz? On v tom nejel.“ Zdálo se, že ta představa Sablea urazila. „Byl s tím spojený jedině tím, že mu Alice dlužila šedesát tisíc dolarů. Schwartz trval na zaplacení a nakonec to došlo tak daleko, že nám oběma vyhrožoval, že nás zmlátí. Musel jsem si nějak vydělat peníze. Byl jsem zoufalý. Nevěděl jsem, kam se obrátit.“

„Vynechte to drama, Sable. Ten podvod jste nevymyslel ve vteřině. Pracoval jste na něm celé měsíce.“

„To nepopírám. Muselo se udělat spousta práce. Culliganův nápad nevypadal nejdřív moc slibně. Nosil ho s sebou od té doby, co narazil v Kanadě před pěti nebo šesti lety na toho kluka Fredericksových. Znal Anthonyho Galtona v Měsíčním Zálivu a překvapila ho jeho podobnost s Tonym. Dokonce přivedl Frederickse do Států a doufal, že nějak na té podobnosti vydělá. Ale dostal se do problému se zákony a toho kluka ztratil. Věřil, že kdybych ho podpořil, zase by ho našel.“

„Culligan ho našel, jak víte, když chodil do školy v Ann Arbor. V únoru jsem se sám vypravil na východ a viděl ho v jedné studentské hře. Byl to docela dobrý herec a čišela z něho upřímnost. Když jsem s ním promluvil, rozhodl jsem se, že jestli nikdo, tak on by mohl tu věc provést. Představil jsem se mu jako holywoodský producent, kterého zaujal jeho talent. Jak se toho jednou chytil a vzal si ode mě peníze, nebylo moc těžké ho přemluvit k něčemu jinému.“

„Samozřejmě jsem mu připravil celý příběh. Vyžadovalo to značné přemýšlení. Nejtěžším problémem bylo, jak zavést jeho skutečnou kanadskou minulost do slepé uličky. Inspiroval mě sirotčinec v Crystal Springs. Ale uvědomil jsem si, že úspěch podvodu záleží hlavně na něm. Kdyby se mu to podařilo zvládnout, měl by nárok na lví podíl. Já jsem byl ve svých požadavcích skromný. Jednoduše mi dal předkupní právo na nákup určité části naftařského majetku, samozřejmě za nominální cenu.“

Pozoroval jsem ho a snažil jsem se pochopit, jak muž s tak velkou prozíravostí mohl skončit tam, kde skončil Sable. Něco odřízlo jeho rozum od činorodého smyslu. Možná to byla plytká pýcha, protože se zdálo, že je na své plány pyšný i teď, když je už pozdě.

„Mluví se o zločinu století,“ řekl. „Tenhle by býval byl největší ze všech – podnik za několik miliónů dolarů a ve skutečnosti by nikomu neublížil. Ten chlapec se měl prostě nechat objevit a fakta měla mluvit za sebe.“

„Fakta?“ řekl jsem ostře.

„Zřejmá fakta, když to chcete říct takhle. Nejsem filozof. My právníci se nezabýváme skutečným stavem věci. Kdo ví, jaký ve skutečnosti je. Zabýváme se zdáním. V tomhle případě se s fakty manipulovalo málo, nedošlo k žádnému skutečnému zfalšování dokumentů. Pravda, ten chlapec jednou nebo dvakrát zalhal o svém dětství a svých rodičích. Co záleží na pár malých lžích? Obšťastnily paní Galtonovou, jako kdyby to byl její skutečný vnuk. A jestli se rozhodla, že mu odkáže svoje peníze, je to její věc.“

„Napsala už novou závěť?“

„Věřím, že ano. Já jsem na tom neměl žádný podíl. Poradil jsem jí, aby si sehnala jiného právníka.“

„Neriskoval jste tím?“

„Ne, když znáte Marii Galtonovou tak jako já. Její reakce jsou tak důsledně opačné, že se na ně můžete spolehnout. Přinutil jsem ji, aby udělala novou závěť tak, že jsem na ni naléhal, aby to nedělala. Přinutil jsem ji, aby chtěla najít Tonyho tak, že jsem jí řekl, že to je beznadějné. Přesvědčil jsem ji, aby si vás najala, tak, že jsem byl proti nápadu s detektivem.“

„Proč mě?“

„Schwartz na mě tlačil a já jsem to musel spustit. Nemohl jsem riskovat a najít toho chlapce sám. Musel jsem mít někoho, kdo by to za mě udělal, komu bych důvěřoval. Taky jsem si myslel, že když se dokážeme dostat přes vás, dokážeme se dostat přes kohokoli. A kdyby se nám nepodařilo dostat přes vás, myslel jsem, že budete – řekněme manipulovatelnější.“

„Chcete říct křivější?“

Sable sebou při tom slově škubnul. Slova pro něho znamenala víc než skutečnosti, které představovala.

Na konci chodby se otevřely dveře a Alice Sableová a doktor Howell přicházeli k nám. Ona byla zavěšená do doktora, oblečená, učesaná a umytá. Ve volné ruce nesl Howell bílý kožený kufřík.

„Sable se plně doznal,“ oznámil jsem Howellovi. „Zavolejte, prosím, šerifovi.“

„Už jsem mu zavolal. Měli by tu být za chvíli. Odvádím paní Sableovou zpátky tam, kde o ni bude řádně pečováno.“ Polohlasně dodal: „Doufám, že to pro ni bude znamenat obrat k lepšímu.“

„Já doufám taky,“ řekl Sable. „Opravdu.“

Howell neodpověděl. Sable se snažil znovu:

„Nashle, Alice. Víš, opravdu ti přeju to nejlepší.“

Krk jí ztuhl, ale nepodívala se na něho. Vyšla ven opírajíc se o Howella. Její vykartáčované vlasy zářily jako zlato na slunci. Jako kočičí zlato. Pocítil jsem ostrou bolest soucitu k Sableovi. Nebyl schopen unést její tíhu. Do roztahující se trhliny mezi jeho slabostí a její potřebou vrazil Culligan klín a celá struktura se zbortila.

Sable byl citlivý člověk a musel si všimnout změny v mém výrazu.

„Překvapujete mě, Lewi. Nečekal jsem, že tomu budete věnovat takovou pozornost. Máte pověst, že chráníte ostříhané jehně před větrem.“

„Ubodání Culligana nebylo tak úplně jehněčím gestem.“

„Musel jsem ho zabít. Zdá se, že tomu nerozumíte.“

„Kvůli vaší ženě?“

„Moje žena byla jenom začátek. Pořád se na mě lepil. Nebyl spokojený s tím, že se se mnou dělil o mou ženu a můj dům. Byl hrozně hladový, pořád chtěl víc. Nakonec jsem viděl, že to chce všechno pro sebe. Všechno.“ Hlas se mu chvěl pobouřením. „Po tom všem, co jsem do toho vložil, co všechno jsem riskoval, mě hodlal ze všeho vyřadit.“

„Jak by to mohl udělat?“

„Pomocí toho kluka. Měl něco na Thea Frederickse. Nikdy jsem se nedozvěděl, co to je, ani z jednoho z nich jsem to nemohl dostat. Ale Culligan říkal, že to stačí na to, aby to zničilo celý můj plán. Samozřejmě, že jeho plán to byl taky, ale byl nezodpovědný natolik, že by ho pokazil, pokud by nebylo po jeho.“

„Tak jste ho zabil.“

„Ta šance se sama naskytla a já jí využil. To nebylo promyšlené.“

„Žádný soud vám tohle neuvěří po tom, co jste udělal své manželce. Vypadá to promyšlené jako hrom. Čekal jste na svou šanci oddělat bezbranného muže a pak se snažit shodit vinu na nemocnou ženu.“

„Koledovala si o to,“ řekl chladně. „Chtěla věřit tomu, že ho zabila. Než jsem s ní promluvil, byla o tom napůl přesvědčená, cítila se tak provinilá kvůli své známosti s ním. Udělal jsem to, co by za těch okolností udělal každý muž. Viděla mě, jak jsem ho ubodal. Musel jsem udělat něco, abych zbavil její rozum paměti.“

„Takže při svých dlouhých návštěvách jste jí vtloukal do hlavy její provinění?“

Praštil do zdi otevřenou dlaní. „Ona byla příčinou toho problému. To ona ho přivedla do našeho života. Zasluhovala za to trpět. Proč bych měl trpět jenom já?“

„Nemusíte. Rozveďte to trochu. Řekněte mi, jak se dostat na toho kluka Fredericksových.“

Podíval se na mě z koutků očí. „Chtěl bych něco za něco.“ Zdálo se, že ho tahle věta povzbudila. Dál zrychloval tempo, až skoro švitořil. „On by měl vlastně nést vinu za většinu té strašné bryndy. Pokud to pomůže vyjasnit celou záležitost, jsem ochotný být korunním svědkem. Alici nemůžete přinutit, aby svědčila proti mně. Ani nevíte, jestli to, co řekla, je pravdivé. Jak víte, že je její historka pravdivá? Možná ji budu jednoduše krýt.“ Hlas se mu zvyšoval jako šílená naděje.

„Jak víte, že máte pravdu vy, Sable? Chci vašeho partnera. Dneska ráno byl v San Mateu. Kam má namířeno?“

„Nemám nejmenší tušení.“

„Kdy jste ho viděl naposledy?“

„Nevím, proč bych měl s vámi spolupracovat, když vy nebudete spolupracovat se mnou?“

V rukou jsem měl pořád jeho prázdnou pušku. Převrátil jsem ji a zvedl jako hůl. Byl jsem dost rozčílený na to, abych ji použil, pokud bych musel.

„Tak, proto.“

Zvrátil hlavu tak prudce dozadu, že zaklepal na zeď. „Nemůžete na mě používat metody třetího stupně. To je nezákonné.“

„Přestaňte žvanit, Sable. Byl tu včera v noci Fredericks?“

„Ano. Chtěl, abych mu proplatil šek. Dal jsem mu všechny peníze, které jsem měl doma. Bylo to skoro dvě stě dolarů.“

„Na co je chtěl?“

„To mi neřekl. Vlastně byl dost divný. Mluvil, jako kdyby ten tlak byl pro něho až příliš velký.“

„Co říkal?“

„Nemůžu to opakovat doslova. Byl jsem sám rozrušený. Ptal se mě na spoustu věcí, na které jsem nedokázal odpovědět, o Anthony Galtonovi a co se mu stalo. Ten podvod mu musel vlézt do hlavy, zdálo se, že se dal přesvědčit, že je opravdu Galtonovým synem.“

„Byla s ním Sheila Howellová?“

„Ano, byla tu a vím, co tím myslíte. Možná tak mluvil v jejím zájmu. Pokud to hrál, samozřejmě ji tím oklamal. Ale jak jsem řekl, zdálo se, že tím klamal i sebe. Byl hrozně vzrušený a vyhrožoval mi, chtěl vědět, kdo Galtona zavraždil. Nevěděl jsem, co mu mám říct. Nakonec jsem si vzpomněl na jméno té ženy v Redwood City – bývalé ošetřovatelky Galtonových.“

„Paní Mathesonové?“

„Ano. Musel jsem mu něco říct, nějak se ho zbavit.“

Policejní auto zasvištělo a zastavilo před domem. Vylezli z něho Conger a další policista. Sable měl před sebou těžké chvíle.

28

Vysadili mě na letišti a já jsem nastoupil do letadla. Byl to ten samý dvoumotorový křáp na stejné trase, který mě odvážel na sever před třemi týdny. Dokonce i letuška byla stejná. Vypadala nějak mladší a nevinnější. Čas se pro ni zastavil, zatímco mě předčasně zaháněl do zralého věku.

Letuška mě utěšila bonbóny Chiclets a kávou v papírových kelímcích. A už tu byl zase zapeklitý Záliv a solné mělčiny.

Dům Mathesonových byl uzavřen, v oknech byly staženy žaluzie, jako kdyby byl uvnitř někdo nemocný. Požádal jsem svého taxikáře, aby čekal, a zaklepal jsem na dveře. Přišla otevřít sama paní Mathesonová.

Ona žila v mojí časové rovině, a tím pádem rychle zestárla. Ve vlasech měla víc šedin, obličej měla pohublejší. Ale ten proces stárnutí ji obměkčil. I hlas měla něžnější.

„Tak trochu jsem vás čekala. Dneska ráno jsem měla další návštěvu.“

„Johna Galtona?“

„Ano. Johna Galtona – toho malého chlapce, o kterého jsem se starala v Měsíčním Zálivu. Byl to docela zážitek potkat ho po těch letech. A jeho dívku taky. Přivedl s sebou svou dívku.“ Váhala a pak víc otevřela dveře. „Pojďte dál, jestli chcete.“

Zavedla mě do zatemněného obývacího pokoje a posadila mě do křesla. „Kvůli čemu za vámi přišli, paní Mathesonová?“

„Kvůli stejné věci jako vy. Kvůli informacím.“

„O čem?“

„O té noci. Myslela jsem si, že má právo vědět pravdu, a tak jsem mu řekla všechno, co jsem řekla vám, o Culliganovi a Shouldersovi.“ Její odpověď byla nejasná, možná se snažila udržet svou paměť nejasnou. „Jak na to reagoval?“

„Moc ho to zajímalo. Samozřejmě. Opravdu nastražil uši, když jsem mu vyprávěla o těch rubínech.“

„Vysvětlil svůj zájem o ty rubíny?“

„Nevysvětloval nic. Zvedl se, ve spěchu odešel a oba odfrčeli jeho malým červeným autem. Ani si nepočkali na čaj, který jsem vařila.“

„Chovali se přátelsky?“

„Myslíte ke mně? Moc přátelsky. To děvče bylo ke mně milé. Svěřila se mi, že se vezmou, jakmile se její mladík dostane z temnoty.“

„Co myslela tou temnotou?“

„Nevím, byla to jenom fráze, kterou použila.“ Ale mhouřila oči do slunečního světla pronikajícího žaluziemi jako někdo, kdo pochopil, co temnota znamená. „Zdálo se, že ho hrozně zajímá smrt jeho otce.“

„Říkal, co bude dělat nebo kam pojede?“

„Ne. Zeptal se mě, jak se dostane na letiště – jestli tam jezdí autobusy. Vypadalo to trochu směšně, že se ptá na autobusy, když mu před domem stál úplně nový sporťák.“

„Utíká před zatčením, paní Mathesonová. Věděl, že by bylo jeho auto hned spatřeno, kdyby zaparkoval na letišti.“

„Kdo ho chce zatknout?“

„Například já. Není to syn Galtonových, ani Brownových. Je to podvodník.“

„Jak je to možné? Proč? Je věrnou podobou svého otce.“

„Podoba může mást a vy nejste první, kdo se nechal jeho vzhledem napálit. Jeho skutečné jméno je Theo Fredericks. Je to amatérský podvodníček z Kanady se záznamem v trestním rejstříku.“

Ruka se jí přiblížila k ústům. „Řekl jste z Kanady?“

„Ano. Jeho rodiče vedou penzión v Pittu v Ontariu.“

„Ale tam právě jedou, do Ontaria. Slyšela jsem, jak jí říkal, když jsem byla v kuchyni, že do Ontaria neletí nic přímo. Bylo to chvíli před tím, než odtud odešli.“

„V kolik tady byli?“

„Bylo to brzy ráno, po osmé. Odvážela jsem Rona na nádraží, a když jsem se vrátila, čekali před domem.“

Podíval jsem se na hodinky. Bylo skoro pět. Měli téměř devět hodin. Jestli chytili správné spoje, mohli už teď být v Kanadě.

A kdybych chytil správné přípoje já, mohl bych tam být za dalších osm nebo devět hodin.

Paní Mathesonová šla za mnou ke dveřím. „Budou tyhle trable trvat věčně?“

„Jsme pomalu na jejich konci,“ řekl jsem. „Omlouvám se, že jsem vás nakonec musel do toho zatáhnout.“

„Neomlouvejte se. Promluvila jsem si o tom s Ronem. Ať nastane cokoli – jestli budu třeba muset jít svědčit k soudu – zvládneme to spolu. Můj muž je moc hodný člověk.“

„Má hodnou ženu.“

„Ne.“ Setřásla tu poklonu z prstů. „Ale miluju jeho i toho chlapce a to už něco znamená. Jsem ráda, že jsme si to s Ronem všechno vysvětlili. Hodně se mi ulevilo.“ Vážně se usmála. „Doufám, že to s tou dívkou dobře dopadne. Je těžké uvěřit, že je její chlapec kriminálník. Ale vím, jak tyhle věci v životě chodí.“

Podívala se nahoru na slunce.

Cestou na mezinárodní letiště projížděl můj taxík kolem soudní budovy a Redwood City. Myslel jsem si, že se tam zastavím a spojím se s Traskem. Pak jsem se rozhodl, že to neudělám. Je to můj případ a chtěl jsem ho skončit.

Snad jsem už měl záblesk pravdy.

29

S pronajatým autem jsem dojel do Pittu ve tři hodiny, v nejtmavší noční hodinu. Ale v červeném domě na břehu řeky se svítilo. Paní Fredericksová přišla ke dveřím oblečená do vybledlých černých šatů, když mě uviděla, její drsný obličej začal být okamžitě zarputilý.

„Nemáte žádnej důvod sem znova přijít. Po čem si myslíte, že jdete? Nevěděla jsem, že ty Hamburgovy kluky honí policie.“

„Oni nejsou jediní. Byl tady váš syn?“

„Theo?“ Její oči a ústa hledaly netečně odpověď. „Nepřijel ke mně už roky.“

Ze stínu za ní se ozval chraplavý šepot. „Nevěřte jí, pane.“ Dopředu vyšel její manžel a jednou rukou se opíral o stěnu. Vypadal a mluvil, jako by byl hodně opilý „Vylhala by si kvůli němu i svý falešný srdce.“

„Drž pusu, dědku.“

Oči jí naplnil tmavý vztek jako vylitý inkoust. Viděl jsem stejnou věc u jejího syna. Obrátila se na Frederickse a on zacouval. Jeho obličej byl pórovitý a vlhký jako nějaká rozpustná látka. Šaty měl pokryté prachem.

„Viděl jste ho, pane Fredericksi?“

„Ne. Naštěstí pro něho jsem byl venku, jinak bych mu ukázal, zač je toho loket.“ Jeho ostře řezaný profil proťal vzduch. „Ale ona ho viděla.“

„Kde je, paní Fredericksová?“

Její manžel odpověděl za ni. „Řekla mi, že se šli ubytovat do hotelu, on a ta holka.“

Nějaký záhadný pocit viny nebo zášti, ji přinutil říct: „Nemuseli do hotelu chodit. Nabídla jsem jim, že můžou bydlet tady. Myslím, že to tu není dost dobrý pro takovou slečinku.“

„Není té dívce něco?“

„Myslim, že ne. Starosti mi dělal Theo. Kvůli čemu sem přišel po tolika letech? Nedokážu ho pochopit.“

„On měl vždycky bláznivý nápady,“ řekl Fredericks. „Ale víte, on je chytrej jako opice. Pořádně ho sledujte, až ho pudete sbalit. Mluví zdvořile, ale je to skrytej nepřítel.“

„Kde je ten hotel?“

„V centru. Pittský Hotel – nemůžete ho minout. Ale nás z toho vynechte, jo? Bude se nás snažit zatáhnout do svýho maléru, ale já jsem slušnej člověk –“

Jeho žena vykřikla „Ty buď zticha. Já ho chci ještě někdy vidět, na rozdíl od tebe.“

Nechal jsem je se hádat, což byla zřejmě jejich běžná noční činnost.

Hotel byla tříposchoďová budova z červených cihel s jedním rozsvíceným oknem v rohu druhého patra. Ještě jedno světlo hořelo ve vestibulu. Zmáčkl jsem zvonek na panelu. Malý muž středního věku se zeleným kšiltem zívaje vyšel z tmavého pokoje vedle vestibulu.

„Brzy jste vstal,“ řekl.

„Jdu teprve spát. Můžu si pronajmout pokoj?“

„Můžete. Mám volnejch pokojů víc, než by se vám mohlo zdát. S vanou nebo bez vany?“

„S vanou.“

„Budou to tři dolary.“ Otevřel silnou knihu hostů s koženými rohy a zatlačil ji přes stůl. „Podepište se na tuhle řádku.“

Podepsal jsem se. Nad mým podpisem stál záznam: Pan John Galton s chotí, Detroit, Michigan.

„Koukám, že tu máte ještě další Američany.“

„Jo. Sympatickej mladej páreček, ubytovali se včera pozdě v noci. Řek bych, že jsou na líbánkách a nejspíš jedou k Niagarským vodopádům. Dal jsem je do pokoje pro novomanžele.“

„Rohový pokoj ve druhém patře?“

Podíval se na mě ostrým, suchým pohledem. „Nechcete je přece rušit, pane.“

„Ne. Myslel jsem si, že bych se s nimi ráno pozdravil.“

„Radši ne moc brzy.“ Sundal z háčku klíč a položil ho na stůl. „Dám vás do dvacetdvojky na druhým konci. Zavedu vás tam, jestli chcete.“

„Díky, najdu to sám.“

Vyšel jsem po schodech, které se zdvíhaly ze zadní části vestibulu. Nohy jsem měl ztěžklé. V pokoji jsem si vyndal z tašky pistoli dvaatřicítku a dal jsem do ní jeden ze zásobníků, které jsem si k tomu přivezl. Koberec v potemnělé chodbě byl prošoupaný, ale byl dost silný na to, aby ztlumil moje kroky.

V rohovém pokoji se ještě svítilo a světlo vycházelo do chodby otevřeným světlíkem. Zevnitř vycházelo také hluboké dýchání nějakého spáče, dlouhý vzdech umlkl a pak se opakoval. Zkusil jsem vzít za kliku. Bylo odemčeno.

Ze tmy promluvila zřetelně Sheila Howellová „Kdo je to?“

Čekal jsem. Promluvila znovu:

„Johne. Probuď se.“

„Co je?“ Jeho hlas se ozýval blíže než hlas její. „Někdo se snaží vejít dovnitř.“

Zaslechl jsem, jak zapraskala péra u postele a na podlahu dopadly jeho nohy. Mosazný knoflík na dveřích se otočil.

Prudce otevřel dveře, vyšel ven se zdviženou pravou pěstí, uviděl mě a začal se rozmachovat. Když uviděl zbraň, ztuhl. Byl oblečený do půl těla. Pod bledou kůží mu vystupovaly svaly.

„Klídek, hochu. Ruce nahoru.“

„Tyhle hlouposti nejsou nutný. Položte tu pistoli.“

„Rozkazy dávám já. Sepni si ruce, otoč se a zajdi pomalu do pokoje.“

Váhavě se pohnul jako kámen přinucený k pohybu. Když se otočil, uviděl jsem na jeho zádech bílé jizvy, stovky jizev, které vypadaly jako vytrácející se klínové řezné rány.

Sheila stála vedle pomačkané postele. Na sobě měla pánskou košili, která jí byla moc velká. Košile a rtěnka, kterou byla nalíčená jí dodávaly prostopášného vzezření.

„Kdy jste se měli vy dva čas vzít?“

„Nevzali jsme se. Ještě ne.“ Z krku jí stoupl na lícní kosti ruměnec jako oheň. „Není to tak, jak si myslíte. John bydlí se mnou v pokoji proto, že jsem ho o to poprosila. Bála jsem se. A on spal v dolní části postele, támhle.“

Zvedlýma rukama naznačil, aby mlčela. „Nic mu neříkej. Je na straně tvýho táty. Všechno, co řekneme, překroutí proti nám.“

„Já nic nepřekrucuju, Theo.“

Obrátil se na mě tak prudce, že jsem ho málem střelil. „Neříkejte mi tímhle jménem.“

„Patří ti, nebo ne?“

„Jmenuju se John Galton.“

„Nech toho. Tvůj partner Sable se mi včera odpoledne ke všemu přiznal.“

„Sable není můj partner. Ani nikdy nebyl.“

„Sable vypráví jinou historku a vypráví ji moc dobře. Neměj dojem, že tě Sable kryje. V obvinění z tohohle komplotu bude vystupovat jako korunní svědek, aby pomoh s obviněním z vraždy.“

„Snažíte se mi namluvit, že Sable zabil Culligana?“

„To pro tebe není žádná novinka, ne? Zatajoval jsi to, zatímco my jsme ztráceli týdny a honili tamtoho pobudu.“

Dívka si stoupla mezi nás. „Prosím vás. Vy nechápete tuhle situaci. John pana Sablea podezříval, to je pravda, ale nemohl s tím jít na policii. Byl sám podezřelý. Copak neodložíte tu hroznou pistoli, pane Archere? Nedáte Johnovi šanci, aby všechno vysvětlil?“

To, jak mu slepě důvěřovala, mě rozčílilo. „Nejmenuje se John. Je to Theo Fredericks, pochází odsud, a před několika lety odešel z Pittu, když pobodal nožem svého otce.“

„Ten Fredericks není jeho otec.“

„Jeho matka mi na to dala své slovo.“

„Ona lže,“ řekl chlapec.

„Každý lže, jenom ty ne, co? Sable říká, že jsi podvodník, a on by to měl vědět.“

„Nechám ho, ať si to rozmyslí. Pravdou je, že když se se mnou Sable poprvý potkal, nevěděl jsem, kdo jsem. Vstoupil jsem do toho kšeftu, který mi nabídl částečně proto, že jsem doufal, že to zjistím.“

„Peníze s tím neměly nic společného?“

„Dědictví člověka neznamená jenom peníze. Chtěl jsem si být hlavně jistý svou totožností.“

„A teď jsi?“

„Teď jsem. Jsem syn Anthonyho Galtona.“

„Kdy jsi udělal tohle šťastné odhalení?“

„Vy nestojíte o vážnou odpověď, ale já vám jednu stejně dám. Postupně se mě to zmocňovalo. Myslím, že to začalo, když ve mně Gabe Lindsay uviděl něco, o čem jsem nevěděl. A pak mě doktor Dineen poznal jako syna mého otce. Když mě přijala i moje babička, uvědomil jsem si, že to musí být pravda. Až do několika posledních dnů jsem nevěděl, že je to pravda.“

„Co se stalo v několika posledních dnech?“

„Sheila mi uvěřila. Řekl jsem jí všechno, o celém svém životě a ona mi uvěřila.“

Zadíval se na ni, téměř plaše. Sáhla mu na ruku. Začal jsem se v jejich pokoji cítit jako vetřelec. Možná vycítil tenhle posun v morální rovnováze, protože začal o sobě mluvit hlubším, tišším tónem.

„Vlastně to všechno sahá mnohem dál. Pochyboval jsem o svém původu aspoň částečně, už když jsem byl malé dítě. Nelson Fredericks se ke mně nikdy nechoval tak, jako bych k němu patřil. Často mě bil přezkou od pásku. Nikdy mi neřekl vlídný slovo. Věděl jsem, že by nemusel být mým otcem.“

„Spousta chlapců cítí něco podobného ke svým otcům.“

Sheila přistoupila k němu blíž, něžným ochranným pohybem, a nevědomky si přitiskla ruku na prsa. „Prosím vás, nechte ho, ať vám to všechno vypráví. Vím, že to zní fantasticky, ale je to fantastické jako sám život. John vám říká upřímnou pravdu, jak ji sám zná.“

„Předpokládejme, že ji říká. Jak dalece ji ale zná? Někteří moc seriózní lidé mají fantazijní představy o tom, kdo jsou a co se jim stalo.“

Čekal jsem, že znovu vzplane. Překvapil mě tím, že řekl:

„Já vím, toho jsem se bál, že mě tohle téma rozesmutní. Když jsem byl malý, opravdu mě to často rozesmutňovalo. Představoval jsem si, že jsem princ v chudobinci a tak dál. Moje matka mě v tom podporovala. Oblékala mě do fialových oblečků a říkala mi, že jsem jiný než ostatní děti.

Ale i před tím, dlouho před tím, mi hodněkrát vyprávěla jeden příběh. Byla tenkrát mladá žena. Pamatuju si, že měla hubenou tvář a vlasy ještě neměla šedivé. Byl jsem tehdy batole a myslíval jsem si, že je to pohádka. Teď si uvědomuju, že to byl příběh o mně. Chtěla, abych to o sobě věděl, ale bála se s tím rovnou vyrukovat.

Říkala, že jsem synem krále a bydlívali jsme v paláci na slunci. Ale mladý král umřel a bubák nás ukradl a odnesl do jeskyně sněhu, kde nebylo nic hezkého. Dokonce si to trochu zrýmovala. A ukázala mi zlatý prsten s malým červeným kamínkem, který jí král nechal na památku.“

Podíval se na mě zvědavým, tázavým pohledem. Naše oči se poprvé vážně setkaly. Myslím, že se tehdy mezi námi utvořila skutečnost.

„Rubínový?“ řekl jsem.

„Musel to být rubín. Včera jsem v Redwood City mluvil se ženou jménem Mathesonová. Znáte ji, co, a slyšel jste její příběh? Dává smysl některým věcem, kterými jsem si lámal hlavu, a potvrdil to, co mi Culligan řekl dávno předtím. Řekl, že můj nevlastní otec je bývalý trestanec, jehož skutečné jméno je Fred Nelson. Odvedl mou matku z místa, které se jmenuje hospoda U Červenýho koně a udělal z ní svou – milenku. Provdala se za mého otce, když Nelsona poslali do vězení. Ale uprchl odtamtud, našel je a mého otce zavraždil.“ Hlas mu klesl a nebyl téměř slyšet.

„Kdy ti tohle Culligan řekl?“

„Ten den, co jsem s ním utekl. Zrovna se popral s Fredericksem kvůli účtu za nájem. Poslouchal jsem je ze schodů do sklepa. Ti dva se prali pořád. Fredericks byl starší než Culligan, ale dal mu hrozný výprask, horší než obvykle, a nechal ho v bezvědomí na podlaze v kuchyni. Vylil jsem Culliganovi na obličej vodu a vzkřísil ho. Tehdy mi řekl, že Fredericks zabil mého otce. Vytáhl jsem řeznický nůž a schoval si ho nahoře u sebe v pokoji. Když se mě tam Fredericks snažil zamknout, bodnul jsem ho do břicha.

Myslel jsem si, že jsem ho zabil. Než jsem zjistil z novin, že tomu tak není, byl jsem už za hranicemi. Projížděl jsem Detroitem tunelem pod plachtou v prázdném náklaďáku. Policie na hranicích mě nenašla, ale Culligana chytili. Od té doby jsem ho neviděl, až loni v zimě. Tvrdil, že mi lhal. Řekl, že Fredericks nemá se smrtí mého otce nic společného a on jen Frederickse obviňoval, aby se k němu dostal zpátky mým prostřednictvím.

Takže chápete, proč jsem se rozhodl spolupracoval s Culliganem na jeho plánu. Nevěděl jsem, který jeho příběh je pravdivý, nebo jestli je pravda úplně někde jinde. Dokonce jsem měl podezření, že mého otce zabil sám Culligan. Jak jinak by věděl o té vraždě?“

„Byl do ní zapletený,“ řekl jsem. „Proto změnil svůj příběh, když tě chtěl znova využít. To je také důvod, proč nemohl přiznat ostatním, dokonce ani Sableovi, že ví, kdo jsi.“

„Jak byl do té vraždy zapletený?“

Jak nebyl? Pomyslel jsem si. Jeho život probíhal případem jako špinavý kus provazu. Anthonyho Galtona předurčil k sekyře a jeho vraha ke zranění nožem. Pomohl pološílené ženě přijít o peníze a pak prodal jejímu manželovi pološílený sen o bohatství. Což ho přivedlo až k ironickému dni, kdy se jeho poloskutečnosti spojily do konečné skutečnosti a Gordon Sable ho zabil, aby uchoval lež.

„Nechápu,“ řekl John. „Co měl Culligan společného se smrtí mého otce?“

„On zřejmě označil oběť vrahovi. Mluvil jsi se svou matkou o okolnostech té vraždy? Byla pravděpodobně u toho.“

„Ještě něco víc.“ Ta slova ho téměř zardousila.

Sheila se k němu nedočkavě obrátila. „Johne?“ řekla. „Johny?“

Neodpověděl jí. Pohled měl tmavý, směřující dovnitř.

„I včera v noci mi lhala a snažila se předstírat, že jsem synem Frederickse, že jsem nikdy neměl jiného otce. Už mě připravila o polovinu mého života. Copak ještě není spokojená?“

„Frederickse jste neviděli?“

„Fredericks odešel, neřekla mi kam. Ale já ho najdu.“

„Nemůže být daleko. Před hodinou byl doma.“

„Zatraceně! Proč jste to neřekl?“

„Právě jsem to řekl. Teď by mě zajímalo, jestli jsem udělal chybu.“

John pochopil. Nepromluvil, dokud jsme nebyli několik bloků od domu jeho matky. Pak se obrátil na sedadle a řekl přes Sheilu: „Nebojte se o mě. Už tu bylo dost smrti a násilí. Nechci v tom pokračovat.“

V ulici na břehu řeky vrážely střechy domů své tmavé hrany nahoru proti bělajícímu se nebi. Sledoval jsem Johna, jak vystoupil z auta. Tvář měl ztrhanou a bledou jako nějaký přízrak. Sheila ho držela za paži a zpomalovala jeho prudké pohyby.

Zaklepal jsem na dveře. Po dlouhé chvíli někdo dveře zevnitř odemkl. Paní Fredericksová na nás vykoukla ven.

„Ano? Co je?“

John prošel kolem mě a postavil se před ni na práh.

„Kde je?“

„Odešel.“

„Lžeš. Lhala jsi mi celý život.“ Hlas se mu zlomil a pak znovu nabyl jiného, vyššího tónu. „Ty jsi věděla, že zabil mého otce, ty jsi mu nejspíš pomáhala. Vím, že jsi mu to pomáhala ututlat. Odešla jsi ze Států, změnila sis jméno, když si ho změnil i on.“

„To moc nepopírám,“ řekla přímo.

Jeho celé tělo se nadzvedlo, jako by se mu udělalo špatně. Začal jí nadávat. I přes svůj slib se pomalu přibližoval násilí. Položil jsem mu ruku na rameno.

„Nebuď tak přísný na svou matku. I zákony uznávají zmírnění trestu, když muž ženu ovládá nebojí vyhrožuje.“

„Ale to není ten případ. Ona se ho pořád snaží chránit.“

„Já?“ řekla žena. „Chránit ho před čím?“

„Před trestem za vraždu.“

Pevně potřásla hlavou. „Na to je moc pozdě, synu. Fredericks byl už potrestaný. Řekl, že by šel radši hrobníkovi na lopatu než zpátky za mříže. Fredericks se oběsil a já jsem se mu to ani nesnažila rozmluvit.“

Našli jsme ho v zadním pokoji ve druhém patře. Byl na staré mosazné posteli v polosedící poloze. K čelu postele byl přivázaný kus silné elektrické šňůry, kterou měl několikrát omotanou kolem krku. Volný konec šňůry svíral v pravé ruce. Nebylo pochyb, že byl svým vlastním popravčím.

„Odveď Sheilu odtud,“ řekl jsem Johnovi.

Stála vedle něho. „To je dobrý, nebojím se.“

Do dveří vešla paní Fredericksová, ustaraná a těžce oddechující. Podívala se na svého syna se vztyčenou hlavou.

„To je konec všeho. Řekla jsem mu, že půjde buď on nebo ty, a předpověděla jsem, jak to dopadne. Nemohla jsem kvůli němu pořád lhát a nechat místo něho zavřít tebe.“

Detektiv Lew Archer nevěří na náhody – ani v Kalifornii ne, kde je možné všechno. Takže když se dlouho ztracený syn zavražděné oběti objeví právě včas, aby zdědil ohromný majetek, je si Archer jisty, ze je ten chlapec podvodník, a rozhodne se to dokázat. Brzy Archer narazí na spletitý příběh cizoložství, vraždy a krádeže, které sahají do doby před dvaceti lety a táhnou se ze srdce Ameriky do sanfranciského zálivu, od zločineckého gangu ke krásné advokátově manželce. Archerovi je jasné, jak strašlivě by mohlo všechno dopadnout…

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai