Pohyblivý terč

Ross Macdonald

(2002)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

ROSS MACDONALD

POHYBLIVÝ TERČ

Přeložil Oldřich Janota

Vydalo nakladatelství BB art

Copyright © 1949 by Alfred A. Knopf, Inc. All rights reserved

Z anglického originálu THE MOVING TARGET

(First published in U.S.A. in 1949 by Alfred A. Knopf, Inc. 201 EAST 50th Street, New York, N.Y. 10022)

přeložil © Oldřich Janota

Grafická úprava obálky © Robin Brichta

Sazba: BB art studio

Jazyková korektura: Babyka, Praha

Tisk: CENTA s.r.o., Brno, Vídeňská 113

ISBN 80-7257-334-9

1

Taxi odbočilo z dálnice U.S. 101 směrem k moři. Silnice se vinula po úpatí hnědého pahorku do kaňonu, lemovaného přesličníkem.

„Tak to je Cabrillo Canyon,“ řekl řidič.

Žádný dům jsem neviděl. „Tady se bydlí v jeskyních?“

„Co vás vede. Vily stojí dole u oceánu.“

O chvíli později jsem už ucítil pach moře. Za další zatáčkou nás ovanul svěží mořský vzduch. Značka u silnice upozorňovala: „Soukromý pozemek. Povolení k průjezdu může být kdykoli odvoláno.“

Přesličníky ustoupily vyrovnaným řadám palem a živým plotům z cypřišů. Mezi nimi prokmitávaly trávníky s šumícími rozprašovači vody, sytě bílé verandy, a střechy kryté červenými taškami a zelenkavou mědí. Jako závan větru se kolem nás přehnal rolls royce. Za volantem seděla kráska s obličejem panenky. Připadal jsem si jako ve snu.

Modravý opar v dolní části kaňonu připomínal průsvitný kouř z doutnajících bankovek. Dokonce i moře skrze něj vypadalo jako nějaká drahocennost, masivní šperk zaklíněný do ústí kaňonu, zářivě modrý a vyleštěný jako drahý kámen. Soukromé pozemky; barvy, které zaručeně nevyblednou; vůle, která se před ničím nezastaví. Nikdy předtím se mi ještě Pacifik nejevil tak nicotný.

Mezi strážními hlídkami tisů jsme zahnuli na příjezdovou cestu. Chvíli jsme křižovali v síti soukromých dálnic, až jsme vyjeli nad moře, které se táhlo do hloubky a do šířky k Havaji.

Nedaleko pod námi stál na hřbetu útesu dům, se zadním traktem obráceným do kaňonu. Bylo to dlouhá, nízká stavba, jejíž křídla svírala tupý úhel a mířila na moře jako bílý hrot mohutného šípu. Skrz paraván křovinatého porostu jsem letmo zahlédl oslnivou bělost tenisových kurtů a modrozelené mihotání bazénu.

Řidič odbočil na vějířovitě členěnou příjezdovou cestu a zastavil vedle garáží. „Tak tady bydlí ti jeskynní lidé. Chcete jít vchodem pro zaměstnance?“

„Nejsem náfuka.“

„Mám na vás čekat?“

„Řekl bych, že jo.“

Na práh vyšla tělnatá žena v modrém plátěném plášti a pozorovala, jak vystupují z taxíku.

„Vy jste pan Archer?“

„Ano. A vy jste paní Sampsonová?“

„Krombergová. Dělám tady hospodyni.“

Přes vrásčitou tvář jí přelétl úsměv, jako záblesk slunce přes zorané pole. „Můžete nechat taxík odjet. Jakmile tady skončíte, odveze vás zpátky do města Felix.“

Zaplatil jsem řidiči a vytáhl zavazadla. S kufrem v ruce jsem se cítil mírně trapně. Nevěděl jsem, zda bude celá ta záležitost trvat hodinu nebo měsíc.

„Uložím vám ten kufr do komory,“ řekla hospodyně. „Myslím, že ho nebudete potřebovat.“

Provedla mě kuchyní, která jen svítila chrómem a porcelánem, přes chladnou halu s klenutým klášterním stropem, až do malé místnůstky, která po zmáčknutí knoflíku vyjela do druhého patra.

„Samé moderní vymoženosti,“ řekl jsem zádům paní Krombergové.

„Museli to postavit, když se paní Sampsonové stal ten úraz s nohama. Stálo to sedm tisíc pět set dolarů.“

Pokud mi tím paní Krombergová chtěla zavřít ústa, tak se jí to podařilo. Přešla halu a zaklepala na dveře proti výtahu. Žádná odpověď. Zaklepala ještě jednou a pak otevřela dveře proti výtahu. Žádná odpověď. Zaklepala ještě jednou a pak otevřela dveře prostorného bílého pokoje, který byl příliš veliký a prázdný na to, než aby patřil ženě. Nad masivní postelí visel obraz s hodinami, mapou a ženským kloboukem, aranžovaným na toaletním stolku. Čas a prostor a sex. Vypadalo to jako obraz od Kuniyoshiho.

Rozestlaná postel byla zmuchlaná, ale prázdná. „Paní Sampsonová!“ zvolala hospodyně.

Odpověděl jí chladný hlas: „Jsem na terase. Co chcete?“

„Je tady pan Archer. Ten, kterému jste posílala telegram.“

„Řekněte mu, aby šel dál. A přineste mi ještě kávu.“

„Běžte dál těmi skleněnými dveřmi,“ řekla hospodyně, a odešla.

Když jsem vstoupil na terasu, paní Sampsonová vzhlédla od knihy. S osuškou ovázanou kolem těla spočívala napůl ležíc na lehátku, zády obrácená k dopolednímu slunci. Vedle ní stál invalidní vozík, i když ona sama vůbec na invalidu nevypadala. Byla velmi štíhlá a velmi opálená. Odbarvené vlasy se jí kudrnatily kolem úzké hlavy jako hrudky šlehačky. Její věk se dal odhadnout stejně obtížně jako stáří mahagonové sošky.

Odložila knihu na břicho a podala mi ruku. „Už jsem o vás slyšela. Millicent Dewová říkala jak jste jí moc pomohl, když se rozcházela s Clydem. Neřekla ale přesně jak.“

„To by byla dlouhá historie,“ poznamenal jsem. „A ne moc pěkná.“

„Millicent a Clyde jsou děsně zkažení, nemyslíte? Tihleti krasoduchové! Vždycky jsem měla podezření, že jeho milenka není žena.“

„Nikdy o svých klientech nemudruji.“ Věnoval jsem jí svůj klukovský úšklebek, už mírně opotřebovaný.

„Ani o nich nemluvíte?“

„Ani o nich nemluvím. Ani se zákazníky.“

Její hlas byl jasný a svěží, ale do zvonivých trylků jejího smíchu se mísilo jemné chřestění hořkosti. Pohlédl jsem jí do očí. Byly to oči vystrašené a trpící bytosti, ukryté v krásném opáleném těle. Sklopila víčka.

„Posaďte se, pane Archere. Asi byste rád věděl, proč jsem pro vás poslala. Nebo vás to také nezajímá?“

Posadil jsem se na zahradní židli vedle lehátka. „Zajímá. Dokonce tak, že se dohaduji proč. Většinu mých případů tvoří rozvody. Jak vidíte, jsem něco jako náhončí.“

„Nemusíte se shazovat, pane Archere. A přestaňte, prosím, mluvit jako detektiv. Jsem ráda, že jste se zmínil o rozvodu. Od začátku by mělo být jasné, že o rozvod nestojím. Chci, aby mé manželství vydrželo. Hodlám svého manžela přežít.“

Nic jsem na to neřekl a čekal jsem, že bude pokračovat. Když jsem si ji mohl prohlédnout z větší blízkosti, viděl jsem, že její kůže už začíná ztrácet jemnost a pružnost. Do měděných nohou jí bušilo slunce. Bušilo i do mé hlavy. Mělo krvavou barvu, stejně jako nalakované nehty na jejích nohou a rukou.

„Nemusí přece vždycky přežít ten zdatnější. Asi už víte, že mám trvale ochrnuté nohy. Ale jsem o dvacet let mladší než on, a přežiji ho.“ V hlase jí zazněla hořkost, jako zabzučení vosy.

Zaslechla to, a rychle ji spolkla. „Je tady jako v peci, že ano? Není to spravedlivé, že muži musí pořád nosit saka. Odložte si, prosím.“

„Ne, děkuji.“

„Jste skutečný džentlmen.“

„Nosím v podpaží pouzdro s pistolí. Ještě by mě zajímala jedna věc. V telegramu jste se zmínila o Albertu Gravesovi.“

„To on vás doporučil. Je jedním z Ralfových právníků. Po obědě s ním můžete projednat vaši mzdu.“

„On už nepracuje jako státní zástupce?“

„Už od války ne.“

„Něco jsem pro něj dělal ve čtyřicátém a jednačtyřicátém roce. Od té doby jsem ho neviděl.“

„Řekl mně o tom. Tvrdil, že jste byl dobrý v pátrání po lidech.“ Usmála se bělostnými zuby. Zaleskly se na její opálené tváři jako hrozivý úsměv masožravé šelmy. „Jste opravdu dobrý v hledání lidí, pane Archere?“

„Pohřešované osoby zní lépe. Pohřešujete svého manžela?“

„Neztratil se, pokud to mám říci přesně. Prostě odešel. Sám, nebo s nějakou společností. Zuřil by, kdybych šla na oddělení pohřešovaných osob.“

„Rozumím. Chcete, abych ho pokud možno našel a zjistil, kdo s ním je. A co pak?“

„Stačí, když mi řeknete, kde je a s kým. O zbytek se již postarám sama.“ I když jsem takový ubohý beznohý mrzák, zanaříkal slabounký tón v jejím hlase.

„Od kdy ho postrádáte?“

„Od včerejšího dopoledne.“

„Kde se vyskytoval naposled?“

„V Los Angeles. Předtím byl v Las Vegas – máme tam takovou pouštní usedlost – ale včera dopoledne odletěl do Los Angeles s Alanem. Alan je jeho pilot. Ralph mu na letišti zdrhnul a odjel sám.“

„Proč?“

„Předpokládám, že byl opilý.“ Její rudá ústa se opovržlivě zkřivila. „Alan říká, že předtím hodně pil.“

„Tak vy si myslíte, že vyrazil na flám. Dělá to často?“

„Často ne, ale zato důsledně. Když se opije, ztrácí všechny zábrany.“

„Sexuální?“

„Jako všichni muži, že ano? Ale o to mi nejde. Mně vadí, že ztrácí zábrany, co se týče peněz. Před několika měsíci se takhle rozjel a daroval jedné osobě horu.“

„Horu?“

„Kompletně i s loveckou chatou.“

„Daroval ji nějaké ženě?“

„Skoro bych si přála, aby to tak bylo. Ale on ji daroval jednomu muži. Ale ne kvůli tomu, proč si myslíte. Nějakému svatému muži s dlouhým vousem z Los Angeles.“

„Váš manžel je asi citlivý člověk.“

„Ralph? Tohle byste se mu do očí říci neopovážil. Začínal od píky jako osamělý hledač ropy. Možná ten typ znáte: trochu člověk, trochu krokodýl, trochu past na medvědy s prasátkem na spoření místo srdce. Tedy, když je střízlivý. Ale alkohol ho obměkčuje, alespoň v posledních letech. Stačí pár panáků a nejradši by zase byl malým klukem. To pak začne hledat nějaký mateřský nebo otcovský typ, který by mu utřel nudli, osušil slzičky a naplácal mu, když se bude chovat ošklivě. Asi se vám zdám krutá, ale snažím se být pouze objektivní.“

„Rozumím,“ řekl jsem. „Chcete, abych ho našel dřív, než někomu daruje další horu.“

Mrtvého nebo živého, pomyslel jsem si. Ale nebyl jsem tu proto, abych jí dělal psychoanalytika.

„A pokud bude s nějakou ženou, tak by mě to přirozeně zajímalo. Chtěla bych se o ní dozvědět všechno, protože takovou kartu si nemůžu dovolit pustit z ruky.“

Přemítal jsem, kdopak je asi jejím psychoanalytikem.

„Máte na mysli nějakou konkrétní ženu?“

„Ralph se mi nesvěřuje. Rozumí si mnohem víc s Mirandou než se mnou. A já nejsem zařízená na to, abych ho mohla sledovat. Kvůli tomu si najímám vás.“

„Je to jasné jak facka,“ řekl jsem.

„Vždycky říkám věci na rovinu.“

2

Do dveří vstoupil filipínský sluha v bílém saku. „Vaše káva, paní Sampsonová.“

Položil stříbrný kávový servis na nízký stolek vedle lehátka. Byl to drobný a rtuťovitý mladík. Na malé kulaté hlavě se mu leskly vlasy, hladké a černé jako vrstva vazelíny.

„Děkuji ti, Felixi.“ Ke služebnictvu se chovala laskavě, nebo tím na mě možná jen chtěla udělat dojem. „Dáte si také kávu, pane Archere?“

„Ne, děkuji.“

„Třeba byste měl chuť na něco silnějšího.“

„Před obědem ne. Jsem detektiv nového typu.“

Usmála se a usrkla si kávy. Vstal jsem a přešel na druhý konec balkónu, obrácený k moři. Pode mnou se v dlouhých zelených stupních svažovaly terasy k okraji útesu, který prudce spadal na pobřeží.

Za rohem domu jsem zaslechl cákání vody. Nahnul jsem se přes zábradlí. Bazén byl na horní terase, elipsa zelené vody zasazená do modrých dlaždiček. Nějaký mladík a dívka tam hráli na babu a míhali se vodou jako tuleni. Dívka honila chlapce. Nechal ji, aby ho chytila.

V tu chvíli se proměnili v postavy muže a ženy a celá ta scéna plná pohybu strnula ve slunci. Pohybovala se jen voda a dívčiny ruce. Dívka stála za mladíkem a držela ho kolem pasu. Přejela mu po žebrech rychle jako harfenistka a zaklesla prsty do chomáče chlupů uprostřed jeho hrudi. Tvář měla ukrytou za jeho zády. Mladíkův obličej dostal hrdý a hněvivý výraz jako bronzový odlitek.

Odstrčil dívčiny ruce a odstoupil stranou. Její odkrytá tvář byla náhle strašně zranitelná. Paže jí klesly dolů. Usedla na okraj bazénu a klátila nohama ve vodě.

Opálený mladík skočil z můstku salto. Dívka ani nevzhlédla. Z konečků vlasů jí padaly kapky jako slzy a stékaly jí na prsa.

Paní Sampsonová na mě zavolala. „Už jste obědval?“

„Ne.“

„Tak tedy oběd pro tři v patiu, Felixi. Já budu jíst jako obvykle tady.“

Felix se mírně uklonil a obrátil se k odchodu. Paní Sampsonová ho zavolala zpátky. „Přines fotografii pana Sampsona z mé ložnice. Budete přece potřebovat vědět jak vypadá, že pane Archere?“

Tvář v koženém pouzdře byla obtloustlá, s krátkými šedivými vlasy a utrápenými ústy. Mohutný nos se pokoušel vypadat odvážně, ale dařilo se mu jen působit umíněně. Úsměv, který zvarhánkovatěl oteklá oční víčka a prohloubil pokleslé tváře, byl strnulý a nucený. Takové úsměvy jsem vídal v márnici. Připomenul mi, že i já zestárnu a zemřu.

„Chudáček, ale můj,“ řekla paní Sampsonová.

Felix vydal tichý zvuk, který mohl znamenat jak zahuhňání, tak nadávku nebo povzdech. Neměl jsem, co bych k jeho komentáři dodal.

Oběd podával Felix v patiu, v trojúhelníku z červených dlaždiček vklíněném mezi dům a svah hory. Nad vyzdívkou podpírající zeď byla stráň osázena rostlinným porostem a plazivou lobelkou, která tvořila plynulé modrozelené vlny.

Když jsme s Felixem vstoupili do patia, zastihli jsme tam již toho opáleného mladíka. Odložil zatím svůj hněv i hrdost, převlékl se do lehkých šatů a působil nenuceně. Když se postavil, byl dost vysoký na to, abych se cítil pod míru – měřil skoro metr devadesát. Pevně mi stiskl ruku.

„Jmenuji se Alan Taggert. Pilotuji letadlo pana Sampsona.“

„Lew Archer.“

Zakroužil malou sklenkou v levé ruce. „Co budete pít?“

„Mléko.“

„Vážně? Myslel jsem, že jste detektiv.“

„Kvašené kobylí mléko, přesněji řečeno.“

Mile se usmál bílými zuby. „Já piju gin a hořčák. Naučil jsem se to v Port Moresby.“

„Nalétal jste toho hodně?“

„Padesát pět akcí. Několik set hodin.“

„Kde?“

„Nejvíc na Karolínách. Létal jsem na P-38.“

Vyslovil to se zamilovanou nostalgií, jako jméno nějaké dívky.

Pak přišla ta dívka od bazénu. Na sobě měla černě pruhované šaty, které byly na správných místech přiléhavé, a na těch ostatních napjaté. Kolem hlavy se jí vzdouvaly vykartáčované a vysušené tmavě zrzavé vlasy. Z opálené tváře jí svítily velké zelené oči, ohnivě a cize. Vypadala jako indiánka se světlýma očima.

Taggert mě představil. Byla to Sampsonova dcera Miranda. Posadila nás ke kovovému stolu pod plátěným slunečníkem, který na kovovém stonku vyrůstal ze středu stolu. Seděl jsem nad svojí porcí humrového koktejlu a pozoroval ji. Byla to vysoká dívka, jejíž pohyby měly jistý neobratný půvab, typ, který se rozvíjí pomalu a na který se vyplatí čekat. Puberta v patnácti, první sňatek nebo poměr ve dvaceti nebo jednadvaceti. Několik těžkých let vyrůstání z romantických představ a proměna dívky v ženu, a pak, ve dvaceti osmi nebo ve třiceti, dokonalá krásná žena. Teď jí mohlo být tak jednadvacet. Byla trošku stará na to, aby mohla být dcerou paní Sampsonové.

„Má nevlastní matka,“ řekla, jako bych přemýšlel nahlas, „má nevlastní matka věčně zachází do extrémů.“

„Máte teď na mysli mě, slečno Sampsonova? Jsem jen velmi průměrný člověk.“

„Nemyslím konkrétně vás. Všechno, co dělá je extrémní. Když normální člověk spadne z koně, tak neochrne od pasu dolů. Ale ne tak Elaine. Myslím, že to u ní má psychické kořeny. Není už tou úchvatnou kráskou, jako bývala dřív, a pak se vzdala. Pád z koně jí k tomu dal příležitost. Podle mého názoru spadla z koně záměrně.“

Taggert se krátce zasmál. „Nech toho, Mirando. Ty jsi zas četla nějakou knížku.“

Podívala se na něj povýšeně. „Z takové věci by ovšem tebe nikdo obvinit nemohl.“

„Dala by se psychologicky nějak vysvětlit i moje přítomnost tady?“ řekl jsem.

„Nevím docela jistě proč tady jste. Máte vystopovat Ralpha nebo něco takového, že?“

„Něco takového.“

„Myslím, že na něj chce něco získat. Musíte uznat, že je hodně přehnané volat detektiva jen proto, že manžel nepřišel v noci domů.“

„Nemusíte se bát, já jsem diskrétní.“

„Já se ničeho nebojím,“ řekla jemně. „Pouze pronáším psychologické postřehy.“

Filipínský sluha se pohyboval tiše po patiu. Jeho nemizící úsměv byl maskou, za kterou vyčkávala mladíkova osobnost. Vykukovala opatrně z hloubky jeho jakoby zraněných černých očí. Měl jsem pocit, že jeho špičaté uši slyší každé mé slovo, můj dech a dokáží zachytit i tep mého srdce.

Taggert vypadal nesvůj a rázně změnil námět. „Ještě nikdy jsem nepotkal opravdového detektiva.“

„Ne, vážně, já se o detektivy opravdu zajímám. Kdysi jsem přemýšlel o tom, že budu detektivem – ještě než jsem se dostal k letadlům. Myslím, že o tom sní většina kluků.“

„Většinu kluků takový sen brzy přejde.“

„Proč? Vy nemáte svou práci rád?“

„Brání mi v páchání nepravostí. Poslyšte, vy jste byl s panem Sampsonem, když zmizel ze světa?“

„Správně.“

„Co měl na sobě?“

„Sportovní oblek. Tvídové sáčko od Harrise, hnědou bavlněnou košili, hnědou sportovní bundu a střevíce z hrubé kůže. Byl bez klobouku.“

„Kdy to přesně bylo?“

„Asi v půl čtvrté – když jsme přistáli v Burbanku včera odpoledne. Museli přestěhovat ještě nějakou kraksnu, než jsem mohl zaparkovat letadlo já. Vždycky to dělám osobně. Máme v letadle speciální zařízení, a nechtěli bychom, aby nám je někdo ukradl. Pan Sampson zatím šel telefonovat do hotelu, aby pro něj poslali auto.“

„Do jakého hotelu?“

„Do hotelu Valeria.“

„To je to Pueblo ve Wilshire?“

„Ralph tam má pronajatý bungalow,“ řekla Miranda. „Líbí se mu tam, protože je tam klid.“

„Když jsem přišel k hlavnímu vchodu,“ pokračoval Taggert, „byl pan Sampson již pryč. Moc jsem nad tím nebádal. Dost toho vypil, ale to u něj nebylo nic tak zvláštního. Vždycky se v takovém stavu dokázal o sebe postarat. Ale stejně mě to trochu štvalo. Zůstal jsem trčet v Burbanku, jen proto, že se mu nechtělo pět minut čekat. Cesta taxíkem do Valeria stojí tři dolary a to já si nemohu dovolit.“

Letmo pohlédl na Mirandu, aby se přesvědčil, jestli už nepřehání. Dívka vypadala pobaveně.

„V každém případě,“ řekl, „jsem jel do hotelu autobusem. Třemi autobusy, jeden a půl hodiny každým. A Sampson v hotelu nebyl. Čekal jsem skoro až do setmění a pak jsem odletěl s letadlem domů.“

„Dojel vůbec do Valeria?“

„Ne. Vůbec se tam neukázal.“

„A co jeho zavazadla?“

„Takže tam nechtěl přenocovat?“

„To z toho nutně nevyplývá,“ vložila se do hovoru Miranda. „Ve Valeriu má všechno, co potřebuje.“

„Možná že je teď tam.“

„Ne. Elaine tam volá každou hodinu.“

Obrátil jsem se k Taggertovi. „Neříkal něco o svých plánech?“

„Chtěl přespat ve Valeriu.“

„Jak dlouho byl sám, když jste parkoval letadlo?“

„Asi tak čtvrt hodiny. Určitě ne víc než dvacet minut.“

„To by tedy auto z Valeria muselo přijet sakra rychle. Možná vůbec do hotelu nevolal.“

„Na letišti se mohl s někým potkat,“ řekla Miranda.

„Má v Los Angeles hodně přátel?“

„Většinou obchodní známosti. Ralph nikdy nebyl moc společenský člověk.“

„Můžete mi říct jejich jména?“

Mávla rukou před obličejem, jako by ta jména byla obtížný hmyz. „Raději se zeptejte Alberta Gravese. Zavolám mu do kanceláře a řeknu, že přijdete. Felix vás tam zaveze. Předpokládám, že se pak vrátíte do Los Angeles.“

„Bylo by to logické, začít tam.“

„Alan vás tam může vzít letadlem.“ Vstala a podívala se na Taggerta se zábleskem panovačnosti. „Dnes odpoledne nemáš přece nic zvláštního na práci, že Alane?“

„S radostí,“ řekl. „Aspoň se tady nebudu nudit.“

Vlnivě odkráčela do domu, pěkná zuřící kočka.

Vstal a jeho postava mě zastínila. „Co tím myslíte?“

Bylo v něm něco samolibého, středoškolsky arogantního, a neodolal jsem, abych ho nepopíchl. „Potřebovala by vysokého chlapa. Byl by z vás hezký pár.“

„Jistě, jistě.“ Zavrtěl nesouhlasně hlavou ze strany na stranu. „Je zajímavé, kolik lidí by nás rádo dalo s Mirandou dohromady.“

„Včetně Mirandy?“

„Zajímám se náhodou o někoho jiného. Ale do toho vám nic není, ani tomu zatracenému negrovi.“

Myslel tím Felixe, který stál na zápraží kuchyně. V tom okamžiku Felix náhle zmizel.

„Ten parchant mi jde na nervy,“ zabručel Taggert. „Pořád se motá kolem a poslouchá.“

„Možná ho to prostě zajímá.“

Taggert odfrkl. „Felix je jen jedna z věcí, které mě v tomhle domě štvou. Je pravda, že obědvám s rodinou, ale sotva se skončí s brambůrkama, nejsem nic víc než sluha. Mizerný létající šofér.“

Pro Mirandu sotva, napadlo mě. Ale nechal jsem si to pro sebe. „Snad to není tak těžká práce. Sampson toho asi moc nenalétá.“

„Létání mi nevadí. Pilotuji rád. Ale štve mě, že musím dělat starýmu opatrovníka.“

„On potřebuje opatrovníka?“

„Někdy je to s ním hotové peklo. Nemohl jsem vám to říkat před Mirandou, ale minulý týden to vypadalo, že se chce v té poušti upít k smrti. Litr kořalky denně. Když takhle chlastá, začne se cejtit tak ohromně, že bych z toho vylít z kůže. Pak začne být sentimentální. Chce mě adoptovat a koupit mi leteckou společnost.“ Chraplavým a blábolivým hlasem posměšně napodoboval starého opilce: „Postarám se o tebe, Alánku. Budeš mít vlastní leteckou společnost.“

„Nebo horu?“

„S tou leteckou společností si nedělám legraci. Je toho klidně schopen. Ale když je střízlivý, nedaruje nikomu ani halíř.“

„Dokonalá schýza,“ řekl jsem. „Proč se takhle chová?“

„Úplně jistě to nevím. Ale z tý čubky nahoře by se zbláznil každej. A pak, ztratil syna ve válce. To je myslím důvod, pro kterej jsem se sem dostal i já. Ve skutečnosti pilota na plný úvazek nepotřebuje. Ale Bob Sampson také létal. Sestřelili ho nad Sakashimou. Miranda si myslí, že to starého zlomilo.“

„Jak s ním vychází Miranda?“

„Výborně, i když poslední dobou mají nějaké spory. Sampson ji chtěl provdat.“

„Za někoho konkrétního?“

„Za Alberta Gravese.“ Řekl to nezúčastněně – ani souhlasně, ani nesouhlasně.

3

Dálnice ústila do Santa Teresy u moře v dolní části města. Projížděli jsme kilometry chudinskou čtvrtí: rozpadající se chatrče a přístřešky, sloužící jako skladiště, špinavé stezky místo chodníků, a černé a hnědé děti, hrající si v prachu. Poblíž hlavní třídy stálo několik turistických hotelů s neonovými poutači, které připomínaly polevu na lepenkovém koláči, červeně natřené chilli houses a řady špinavých hospod, kde si dávaly schůzku podivné existence. Polovina mužů na ulicích měla krátká indiánská těla a marocké tváře. Po pobytu v Cabrillo Canyonu jsem měl pocit, jako bych sem spadl z nějaké jiné planety. Náš cadillac se vznášel těsně nad zemí jako kosmická loď.

Felix odbočil vlevo na hlavní třídu, směřující do vnitrozemí. Jak jsme stoupali, ulice se začaly měnit. Muži v barevných košilích a oblecích z lehkého indického plátna, a ženy v dlouhých kalhotách a těsných šatech, zvýrazňujících různé tvary zadečků, vcházeli a vycházeli z kalifornsko-španělských obchodů a úředních budov. Nikdo z nich nevěnoval pozornost horám, které se tyčily nad městem, ale hory tam stály, a lidé vedle nich vypadali směšně.

Taggert seděl mlčky s neúčastným výrazem na hezké tváři. „Jak se vám tu líbí?“ zeptal se mě.

„Nejsem tady kvůli tomu, aby se mi tu líbilo. A jak se tu líbí vám?“

„Na můj vkus tady chcíp pes. Lidé sem přicházejí zemřít jako sloni. Ale žijí dál – nebo tomu alespoň říkají život.“

„Měl byste to tady vidět před válkou. Ve srovnání s tím je tu teď hotový lunapark. Bývaly tu jen staré dámy, které stříhaly kupóny, škudlily halíře a snižovaly mzdu zahradnickým pomocníkům.“

„Nevěděl jsem, že to tady znáte.“

„Pracoval jsem tu na několika případech s Bertem Gravesem – ještě když dělal státního zástupce.“

Felix zaparkoval před žlutě štukovaným loubím, které vedlo do dvora kancelářské budovy. Otevřel skleněnou přepážku. „Kancelář pana Gravese je ve druhém patře. Můžete tam jet výtahem.“

„Já počkám dole,“ řekl Taggert.

Gravesova kancelář kontrastovala s pochmurnou místnůstkou, ve které kdysi připravoval své soudní případy. V předpokoji byly chladivě zelené potahy kombinované s běleným dřevem. Barevné ladění doplňovala plavá sekretářka s chladně zelenýma očima.

„Máte dojednanou schůzku, pane?“

„Stačí, když řeknete panu Gravesovi, že je tu Lew Archer.“

„Pan Graves je momentálně zaneprázdněn.“

„Já počkám.“

Posadil jsem se na příliš vycpanou židli a přemýšlel o Sampsonovi. Bílé prsty blondýny tančily na klávesnici psacího stroje. Byl jsem neklidný a stále jsem se nemohl zbavit pocitu neskutečnosti. Seděl jsem tady, najatý k tomu, abych hledal muže, kterého jsem si nedokázal dost dobře představit. Naftový magnát, který se přátelí se svatými muži a upíjí se k smrti. Vytáhl jsem jeho fotografii z kapsy a ještě jednou jsem se na ni podíval.

Dveře kanceláře se otevřely a vycouvala z nich stará dáma, s halasným vítězoslavným smíchem. Klobouk musela najít vyplavený někde na pobřeží. Na náprsence červené hedvábné halenky měla připnuté hodinky, zdobené diamanty.

Za dámou vyšel Graves. Hučela do něj, jak chytře jí pomohl, jak úžasně chytře. Graves předstíral, že poslouchá. Vstal jsem. Když mě uviděl, tak na mě přes tu hučku mrkl. Pak klobouk odkráčel a Graves se vrátil od vchodu. „Jsem rád, že tě zase vidím, Lew.“

Měl stejně pevný stisk ruky jako kdysi, ale léta ho přesto poznamenala. Vlasy mu už počínaly na spáncích ustupovat a malé šedé oči vyhlížely ze sítě drobných vrásek. Mohutné, dobře stínované čelisti po stranách ochabovaly a rýsoval se pod nimi počínající podbradek. S hrůzou jsem si uvědomil, že Graves je pouze o pět let starší než já. Ale měl za sebou těžký život a tohle byl přirozený proces stárnutí. Řekl jsem, že ho zase rád vidím. Byla to pravda.

„To už musí být šest nebo sedm let,“ řekl.

„Sečti to dohromady. Slyšel jsem, že už neděláš státního zástupce.“

„Nemohl jsem si to dovolit.“

„Oženil ses?“

„Ještě ne. Ale kvůli inflaci.“ Ušklíbl se. „Jak se daří Sue?“

„Zeptej se jejího právníka. Nelíbila se jí moje firma.“

„To mě mrzí, Lew.“

„Nemusí tě to mrzet.“ Změnil jsem námět. „Vedeš hodně procesů?“

„Už od války ne. V městě, jako je tohle, se to nevyplácí.“

„Něco se tu vyplácet musí.“ Rozhlédl jsem se po pokoji. Odtažitá blondýna se ráčila usmát.

„To je jen moje fasáda. Pořád jsem ještě bojovný advokát. Ale učím se, jak mluvit se starýma dámama.“ Jeho úsměv byl zahořklý. „Pojď dál, Lew.“

Na rozdíl od předpokoje byla kancelář větší, chladnější. Bylo v ní také víc nábytku. Na dvou prázdných stěnách visely grafické listy s loveckými motivy. Zbývající dvě stěny zakrývala knihovna. Za masivním stolem vypadal Graves náhle drobnější.

„A co politika?“ řekl jsem. „Chtěl jsi přece být guvernérem, pamatuješ?“

„Naše strana v Kalifornii úplně pohořela. Ale nějakou politickou minulost už mám. Dva roky jsem byl velitelem města v Bavorsku. Vojenská správa.“

„Chtěl sis nahrabat, co? Já jsem byl u rozvědky. Ale teď mi řekni, jak je to s tím Sampsonem?“

„Už jsi mluvil s paní Sampsonovou?“

„Ano. Byl to docela zážitek. Ale uniká mi trochu smysl celé téhle záležitosti. Tobě je to jasné?“

„Mělo by být. To já jsem ji k tomu přemluvil.“

„Proč?“

„Protože Sampson zřejmě potřebuje ochranu. Muž, který má pět miliónů dolarů, by neměl takhle riskovat. Je to alkoholik, Lew. Začalo to s ním jít z kopce od té doby, co zabili jeho syna. Někdy se obávám, že ztrácí rozum. Říkala ti paní Sampsonová o Claudovi? O tom týpkovi, kterému daroval loveckou chatu?“

„Ano. To je ten svatý muž?“

„Claude vypadá neškodně, ale další takový chlápek už neškodný být nemusí. Nemusím ti o Los Angeles nic vyprávět. Není to bezpečné místo pro stárnoucího ožralu, který je ponechán sám sobě napospas.“

„Ne,“ řekl jsem. „O tom mně nic vyprávět nemusíš. Ale paní Sampsonová si myslí, že si její muž vyrazil užívat.“

„Navedl jsem ji, aby si to myslela. Za jeho ochranu by peníze neutrácela.“

„Ale ty ano.“

„Její peníze. Já jsem jenom právník. I když samozřejmě mám toho starého chlapíka docela rád.“

A doufám, že se stanu jeho zetěm, pomyslel jsem si.

„Na kolik ji mám ocenit?“

„Kolik si řekneš. Padesát dolarů denně a výdaje?“

„Zaokrouhli to na sedmdesát pět. V takových případech nemám rád troškaření.“

„Šedesát pět.“ zasmál se. „Musím svého klienta chránit.“

„Nebudu smlouvat. Možná že to ani žádný případ nebude. Sampson může být někde s přáteli.“

„To už jsem zjišťoval. Moc přátel tady nemá. Dám ti jejich seznam, ale osobně bych s tím neztrácel čas, jen v nejhorším případě. Skutečné přátele má Sampson v Texasu. Tam, kde si nadělal svoje peníze.“

„Zdá se, že to bereš docela vážně,“ řekl jsem. „Proč jsi tedy neudělal ještě další krok a nepředal celou záležitost policii?“

„Chceš se z toho vymluvit?“

„Ano.“

„To nemůžu udělat, Lew. Kdyby ho policie na mou žádost našla, dostanu na minutu padáka. A nejsem si také jist, že není někde s nějakou ženskou. Před rokem jsem ho našel v jednom padesátidolarovém hotýlku v San Francisku.“

„Co jsi tam dělal?“

„Hledal ho.“

„To smrdí čím dál víc rozvodem,“ poznamenal jsem. „Ale paní Sampsonová trvá na tom, že o rozvod jí nejde. Pořád tomu úplně nerozumím – nebo spíš jí.“

„To ani nemůžeš očekávat. Znám ji už léta a stejně jí nerozumím. Ale dokážu ji zvládnout, do určité míry. Kdyby se objevilo něco choulostivého, přijď s tím za mnou. Ovládá ji několik hlavních pohnutek, jako chtivost a lakota. S těmi můžeš při jednání s ní počítat. A nechce rozvod. Raději chce vyčkat a zdědit všechny jeho peníze – nebo polovinu z nich. Druhou polovinu dostane Miranda.“

„Byly to vždycky její hlavní motivy?“

„Ano, od té doby co jí znám. Od doby, kdy si vzala Sampsona. Předtím se pokoušela udělat kariéru jako tanečnice, malířka a módní návrhářka. Ale neměla žádný talent. Pak byla nějakou dobu Sampsonovou milenkou a nakonec se ho chytla jako poslední šance a provdala se za něj. To bylo před šesti lety.“

„A co se jí to stalo s nohama?“

„Spadla z koně, kterého se pokoušela cvičit, a uhodila se hlavou o kámen. Od té doby nemůže chodit.“

„Miranda si myslí, že chodit nechce.“

„Ty jsi mluvil s Mirandou?“ Jeho tvář se rozzářila. „Že je to úžasné děvče?“

„To určitě ano.“ Vstal jsem. „Blahopřeji ti.“

Začervenal se a neřekl nic. Nikdy před tím jsem ještě Gravese neviděl, že by se začervenal, a cítil jsem se mírně trapně.

Cestou dolů automatickým výtahem se mě zeptal: „Říkala ti něco o mně?“

„Ani slovo. Vycítil jsem to ze vzduchu.“

„Je to úžasné děvče,“ opakoval. Ve čtyřiceti byl opilý láskou.

Když jsme přišli k autu, rychle vystřízlivěl. Miranda seděla na zadním sedadle s Alanem Taggertem. „Přijela jsem za vámi. Rozhodla jsem se, že s vámi poletím do Los Angeles. Ahoj, Berte.“

„Ahoj, Mirando.“

Podíval se na ni zraněným pohledem. Miranda se dívala na Taggerta. Taggert hleděl do neurčita. Nepochybně tvořili trojúhelník, ale nebyl to trojúhelník rovnoramenný.

4

Vzlétli jsme do větru vanoucího od pobřeží a vznesli se k jižnímu průsmyku v horách. Santa Teresa se změnila v barevnou mapu rozloženou na kolenou hor, plavidla v přístavu vypadala jako mýdlové vločky v modřící kádi. Vzduch byl úplně průzračný. Vrcholky vystupovaly tak ostře, že působily jako papírová koláž, kterou bych mohl prostrčit prst. Pak jsme se vznesli do chladnějšího vzduchu nad ně a já jsem spatřil horskou krajinu, jak se rozprostírá k horizontu vzdálenému padesát mil.

Letadlo se postupně naklánělo, až zatočilo směrem k moři. Byl to čtyřmístný letoun vybavený pro noční lety. Seděl jsem na zadním sedadle. Miranda seděla vpředu, napravo od Taggerta. Pozorovala jeho pravou ruku, která pečlivě svírala knipl. Zdálo se, že Taggert je hrdý na to, jak klidně a spolehlivě letadlo ovládá.

Vletěli jsme do vzdušného komínu a propadli jsme se asi o třicet metrů. Dívčina levá ruka stiskla Taggertovo koleno. Nechal tam její ruku být.

To, co mi bylo jasné, muselo být jasné také Gravesovi. Miranda náležela Taggertovi, pokud by ji chtěl, duší i tělem. Graves jenom ztrácel čas a připravoval si velmi ošklivé procitnutí. Znal jsem ho příliš dobře, než abych mu nerozuměl. Miranda představovala všechno, o čem kdy snil – peníze, mládí, sex, krásu. Umínil si, že ji získá a musel ji mít. Celý život si takto umiňoval, že získá nějaké věci – a dostával je.

Byl synem farmáře z Ohia. Když mu bylo čtrnáct nebo patnáct, jeho otec přišel o farmu a krátce nato zemřel. Dalších šest let Bert podporoval svoji matku jako dělník v továrně na pneumatiky.

Když mu matka zemřela, začal studovat univerzitu a absolvoval s vyznamenáním. Ještě než mu bylo třicet, získal právnický titul na Michiganské univerzitě. Rok strávil u jedné advokátní firmy v Detroitu a pak se rozhodl přestěhovat na západ. Usadil se v Santa Terese, protože nikdy předtím neviděl hory a neplaval v moři. Jeho otec si stále plánoval, jak se v důchodu usadí v Kalifornii, a Bert jeho sen Středozápaďana zdědil. A do toho snu patřila i dcera texaského milionáře.

Ten sen byl stále ještě nenaplněný. Graves pracoval příliš tvrdě na to, aby mu zbýval čas na ženy. Zástupce okresního prokurátora, městský prokurátor, státní zástupce. Připravoval své případy, jako by tím pokládal základy společnosti. Jeho procesní práce byly citovány vrchním soudcem jako vzor řečnického uplatňování právní vědy. A teď se Graves ve čtyřicet letech rozhodl prorazit hlavou zeď.

Ale možná přes tu zeď dokáže přelézt, nebo se zeď zřítí sama od sebe. Taggert potřásl nohou jako kůň, kterého obtěžují mouchy. Letadlo změnilo směr a pak se vrátilo do původního kursu. Miranda odtáhla ruku.

Taggertovy uši zčervenaly rozhořčením. Přitáhl knipl a začal stoupat – stoupat, jako by chtěl tu dívku nechat někde za sebou a ocitnout se sám uprostřed oblohy. Teploměr ve střeše klesl pod čtyřicet. Z výšky osmi tisíc stop jsem rozeznal daleko před námi vpravo Catalinu. Po několika minutách jsme se stočili nalevo k Los Angeles, které vypadalo jako bílá skvrna.

Snažil jsem se překřičet hluk motoru: „Mohl byste přistát na Burbanku? Chtěl bych se tam zeptat na pár věcí.“

„Zaletím tam.“

Sotva jsme začali krouživě sestupovat do údolí, vyrazilo nám vstříc letní vedro. Leželo jako jemný popel na skládkách odpadků, polích a rozestavěných předměstích, zpomalovalo miniaturní auta na silnicích a bulvárech, spékalo vzduch. Neviditelný bílý prach mi pronikl do nosních dírek a vysušil hrdlo. Vyprahlost v krku byla prvním pocitem, který se mě zmocňoval pokaždé, když jsem se třeba jen na půl dne vracel do tohoto města.

Dispečer taxislužby na letišti byl oblečen v červeně proužkované košili. Na temeni šedé hlavy mu seděla téměř svisle posazená žlutá čepice. Horké letní sezóny a podrážděni zákazníci poznamenali jeho zčervenalé tváře vráskami a zdáním úžasného klidu.

Když jsem mu ukázal fotografii, tak si na Sampsona vzpomněl.

„Ano, byl tady včera. Všiml jsem si ho, protože byl trochu nametenej. Ne úplně, protože to bych zavolal ostrahu. Prostě jen o pár skleniček přebral.“

„Rozumím,“ řekl jsem. „Byl někdo s ním?“

„Pokud jsem viděl, tak ne.“

Nějaká žena s límcem zdobeným dvěma liškami, které vypadaly, že pošly horkem, vystoupila z fronty podél pultu. „Musím se okamžitě dostat do města.“

„Je mi líto, madam. Budete muset počkat, až na vás přijde řada.“

„Říkám vám, že je to naléhavé.“

„Musíte vyčkat, až na vás přijde řada,“ opakoval dispečer jednotvárně. „Máme nedostatek taxíků, rozumíte?“

Pak se obrátil znovu ke mně. „Ještě něco jiného, kamaráde? Dostal se ten chlapík do nějakých problémů?“

„Nevím přesně. Jak odsud odejel?“

„Autem – byla to černá limuzína. Možná patřila jednomu z těch hotelů.“

„Byl někdo uvnitř?“

„Jenom řidič.“

„Znáte ho?“

„Ne. Některé z hotelových řidičů znám, jenže oni se stále střídají. Tohle byl spíš menší chlapík, taková bledule.“

„Nepamatujete si značku nebo číslo toho auta?“

„Mám oči otevřené, kamaráde, ale génius nejsem.“

„Dík.“ Dal jsem mu dolar. „Ani já nejsem génius.“

Šel jsem do patra do baru, kde seděli Miranda a Taggert jako dva cizinci, které svedla dohromady náhoda.

„Volal jsem do Valeria,“ řekl Taggert. „Auto by tady mělo být každou chvíli.“

Když limuzína přijela, seděl za volantem malý bledý muž v plátěné čepici a oblýskaném modrém seržovém obleku. Dispečer mi řekl, že muž, který vyzvedával včera Sampsona, vypadal jinak.

Sedl jsem si na sedadlo vedle řidiče. S nervózní hbitostí se ke mně obrátil. Měl šedou tvář, propadlý hrudník a vypouklé oči. „Přejete si, pane?“ Otázka zněla jemně a úslužně.

„Jedeme do Valeria. Měl jste službu včera odpoledne?“

„Ano, pane.“ Zařadil rychlost.

„Měl službu ještě někdo jiný?“

„Ne, pane. Je tu ještě jeden kolega, který jezdí noční směny, ale ten chodí až v šest.“

„Měl jste včera nějaké jízdy na letiště v Burbanku?“

„Ne, pane.“ Do očí se mu vkradl vystrašený výraz. Napadlo mě, že se k němu docela hodí.

„Myslím, že ne.“

„Ale nevíte to určitě.“

„Kdepak, pane. Vím to určitě. Tímhle směrem jsem vůbec nejel.“

Znáte Ralpha Sampsona?

„Z Valeria? Ano, pane, znám ho.“

„Viděl jste ho někdy v poslední době?“

„Ne, pane. Neviděl jsem ho již několik týdnů.“

„Rozumím. Můžete mi říci, kdo přijímá objednávky na odvoz?“

„Telefonní spojovatelka. Doufám, že se nepřihodilo nic špatného. Pan Sampson je váš přítel?“

„Ne,“ řekl jsem. „Patřím k jeho zaměstnancům.“

Zbytek cesty řidič zarytě mlčel, jako by litoval všech těch vyplýtvaných zdvořilostí. Když jsem vystupoval, dal jsem mu dolar spropitného, abych ho zmátl. Miranda zaplatila účet.

„Chtěl bych se podívat do toho bungalowu,“ řekl jsem jí v hale. „Ale nejprve bych rád mluvil s telefonní spojovatelkou.“

„Vezmu si klíč a počkám na vás.“

Ukázalo se, že operátorka je zastydlá panna, která po nocích fantazíruje o mužích a ve dne je nenávidí. „Ano?“ pohlédla na mne.

„Včera odpoledne jste měla objednávku na odvoz z letiště Burbank.“

„Na podobné otázky bohužel nemůžeme odpovídat.“

„To nebyla otázka. To bylo konstatování.“

„Mám hodně práce,“ řekla. Její hlas cvakal jako zámek kasičky. Oči měla malé, tvrdé a lesklé jako desetníky.

Položil jsem na pult k jejímu loktu dolarovou bankovku. Podívala se na ni jako na něco nečistého. „Budu muset zavolat ředitele.“

„Klidně. Já pro pana Sampsona pracuji.“

„Pro pana Ralpha Sampsona?“ zatrylkovala.

„Správně.“

„Ale to byl právě on, kdo telefonoval z letiště!“

„Já vím. Co se stalo?“

„Zrušil objednávku, ještě dřív, než jsem ji stačila vyřídit řidiči. Změnil svůj program?“

„Zdá se. Jste si jista, že to byl v obou případech on?“

„Ó ano,“ řekla. „Znám pana Sampsona dobře. Jezdí sem už celá léta.“

Sebrala nečistou bankovku, a aby jí dál neposkvrňovala pult, strčila ji do levné plastikové kabelky. Pak se obrátila ke spojovacímu pultu, na kterém už svítila tři světla.

Když jsem vstoupil do haly, Miranda vstala. Luxusní hala vystlaná vysokými koberci byla plná hlubokých křesel. U dveří stál pozorný personál ve fialových uniformách.

Miranda se tam vyjímala jako mladá nymfa v muzeu. „Ralph tady nebyl už přes měsíc. Ptala jsem se na to asistenta ředitele.“

„Dal vám klíč?“

„Jistě. Alan už šel otevřít bungalow.“

Šel jsem za ní chodbou, která končila kovanými železnými dveřmi. Pozemky za hlavní budovou byly uspořádány do uliček. Po jejich stranách byly mezi stupňovitými trávníky a květinovými záhony nepravidelně rozmístěny bungalowy. Kolem stála kamenná zeď jako ve věznici. Ale vězňové těchto zdí si mohli pořádně užívat. Měli tu tenisové kurty, bazén, restauraci, bar, noční klub. Stačilo jen mít plnou peněženku nebo nepopsanou šekovou knížku.

Sampsonův bungalow byl větší než většina ostatních a měl více teras. Postranní dveře byly otevřené. Prošli jsme halou, zatarasenou nepohodlně vypadajícími španělskými křesly, do velké místnosti s vysokým stropem z dubových trámů.

Na pohovce před vyhaslým krbem listoval Taggert v telefonním seznamu. „Zrovna jsem si říkal, že bych mohl brnknout jednomu kámošovi.“ Podíval se s úsměvem na Mirandu. „Když už tady budu muset zůstat.“

„Myslela jsem, že budeš se mnou.“ Hlas jí ve výšce zakolísal.

„Opravdu?“

Rozhlédl jsem se po pokoji, který byl vybaven sériovým nábytkem a působil stejně neosobně jako většina hotelových pokojů. „Kde má váš otec uloženy osobní věci?“

„Myslím, že ve svém pokoji. Má tady jen pár nejnutnějších věcí na převlečení.“

Ukázala mi dveře do ložnice na druhém konci haly a rozsvítila světlo.

„Co tady s tím probůh provedl?“ zvolala.

Pokoj ve tvaru dvanáctistěnu neměl okna, jen nepřímé červené osvětlení. Zdi byly pokryté tlustou červenou látkou, která visela v záhybech od stropu až k podlaze. Masivní lenoška visela v záhybech od stropu až k podlaze. Masivní lenoška a postel ve středu pokoje byly potaženy stejně červeně. Pokoj korunovalo kruhové zrcadlo, které na stropě odráželo místnost nohama vzhůru. Má paměť se prodírala červenou mlhou, až našla to správné přirovnání, které hledala: bordel neapolitánského typu, který jsem jednou navštívil v Mexico City – služebně.

„Není divu, že pil, když musel spát v něčem takovém.“

„Takhle to tady vůbec nevypadalo,“ řekla Miranda. „Musel to nechat předělat.“

Prošel jsem se po pokoji. Na každém z dvanácti panelů bylo zlatě vyšito znamení Zvěrokruhu – Střelec, Býk, Blíženci a devět zbývajících znamení.

„Váš otec se zajímá o astrologii?“

„Ano.“ Řekla to, jako by se styděla. „Pokoušela jsem se mu to rozmluvit, ale nevedlo to k ničemu. Od té doby, co Bob zemřel, to s ním šlo z kopce. Ale netušila jsem, že klesl takhle hluboko.“

„Navštěvuje nějakého speciálního astrologa? Zdejší kraje jsou jich plné.“

„Nevím.“

Nalezl jsem vchod do šatníku, skrytého za oponou. Byl nacpaný obleky, košilemi a botami, od golfových šatů až k večerním oblekům. Systematicky jsem začal prohledávat kapsy. V náprsní kapse jednoho saka jsem nalezl fotografii.

Pozvedl jsem ji k žárovce, která osvětlovala šatník. Z fotografie zhlížela prorocká tvář s tmavýma, pochmurnýma očima a plnými rty. Obličej lemovaly černé vlasy, které rovně padaly na vysoký límeček černých šatů, ponořených do uměleckých stínů na spodku fotografie. Přes stíny bylo napsáno ženskou rukou bílým inkoustem věnování: „Ralphovi od Fay s požehnáním.“

Tu tvář bych měl odněkud znát. Jasně jsem si vzpomínal na ty melancholické oči, ale to bylo všechno. Vrátil jsem peněženku do Sampsonova saka a zařadil jsem obrázek do své sbírky, skládající se zatím z jedné fotografie.

„Podívejte se,“ řekla Miranda, když jsem se vrátil zpátky do pokoje. Ležela na posteli, se sukní vyhrnutou nad kolena. V červeném světle se zdálo, že její tělo hoří. Zavřela oči. „Co vám tenhle pokoj připomíná?“

Konečky jejích vlasů žhnuly. Její odvrácená tvář byla uzavřená do sebe a strnulá. A její štíhlé tělo planulo, jako oběť na oltáři.

Přešel jsem pokoj a položil jí ruku na rameno. Purpurové světlo mi přesvítilo ruku a připomnělo mi, že v sobě nosím kostru. „Otevřte oči.“

S úsměvem otevřela oči. „Také jste to viděl? Oběť na hořícím oltáři – jako Salambo.“

„Čtete příliš mnoho knížek,“ řekl jsem.

Má ruka stále spočívala na jejím rameni a svírala její opálenou kůži. Miranda se ke mně otočila a stáhla mě k sobě. Její rty se horce dotkly mé tváře.

„Co se děje?“ ozval se od dveří Taggert. Červené světlo dodávalo jeho tváři zlobný výraz, ale ve skutečnosti se mladík jako vždy jen mírně usmíval. Příhoda ho pobavila.

Vstal jsem a upravil si sako. Já jsem pobavený nebyl. Už dlouho jsem se nedotkl něčeho tak svěžího jako Miranda. V žilách se mi řítila krev jako dostihoví koně.

„Co to máte tak tvrdého v kapse?“ řekla Miranda nahlas.

„Pistoli.“

Vytáhl jsem fotografii tmavovlasé ženy a oběma jsem ji ukázal. „Už jste ji někdy viděli? Podepsala se jako Fay.“

„Já ji neznám“ řekl Taggert.

„Já také ne,“ hlesla Miranda. Usmála se na něj koutky úst, spiklenecky, jako by vyhrála nějakou sázku.

Naštvalo mě, že mě použila k tomu, aby ho vyprovokovala. Byl jsem podrážděný z toho červeného pokoje. Připadal jsem si tam jako uvnitř nějakého nemocného mozku, který nemá oči, aby mohl vyhlédnout ven, a musí se dívat jen na převrácený obraz sebe sama. Šel jsem pryč.

5

Stiskl jsem zvonek a po chvíli zaklokotal v mluvítku sytý ženský hlas. „Kdo je, prosím?“

„Lew Archer. Je Morris doma?“

„Jistě. Pojďte nahoru.“ Spustila bzučák, který otevřel dveře do vstupní haly bytu.

Čekala mě nahoře na schodech. Byla to tlustá, odkvétající, šťastně provdaná blondýna. „Už jsme se dlouho neviděli.“ Mrkl jsem na ni, ale ani si toho nevšimla. „Morris dnes ráno vyspával. Teprve snídá.“

Podíval jsem se na hodinky. Bylo půl čtvrté. Morris Cramm pracoval jako noční lokálkář od sedmi večer do pěti ráno.

Jeho žena mě provedla kombinací obývák ložnice zavalenou papíry a knihami, mezi kterými stála neustlaná válenda. Morris seděl v županu u kuchyňského stolu a civěl dolů na dvě smažená vejce, která vzhlížela zpátky na něj. Byl to tmavovlasý drobný mužík, s pichlavýma černýma očima skrytýma za silnými brýlemi. Za těma očima se nalézal mozek, který obsahoval kartotéku všech významnějších obyvatel Los Angeles.

„Dobré jisto, Lew,“ řekl, aniž by opustil židli.

Sedl jsem si naproti němu. „Už je pozdě odpoledne.“

„Pro mě je to ráno. Čas je relativní pojem. V létě, když chystám se ulehnout, žluté slunce září mi nad hlavou – Robert Louis Stevenson. Který lalok mého mozku hodláš vybrakovat dnešního rána?“

Poslední slovo zdůraznil a paní Crammová to podtrhla tím, že mi nalila šálek kávy. Málem mě přesvědčili, že jsem se právě probudil ze sna o Sampsonových.

Ukázal jsem Morrisovi fotografii podepsanou „Fay“. „Neznáš ten obličej? Něco mi říká, že už jsem ho někde viděl. To by mohlo znamenat, že hraje ve filmu. Je to takový histriónský typ.“

Morris chvíli studoval kousek lepenky. „Penzionovaná vamp. Něco přes čtyřicet, i když – tahle fotka může být klidně deset let stará. Fay Eastabrooková.“

„Ty ji znáš?“

Nabodl jedno volské oko a pozoroval, jak žlutě krvácí na talíř. „Vídal jsem ji tu a tam. Byla to hvězda v období Bílé perly.“

„Čím se živí?“

„Nic moc. Žije poklidně. Jeden či dva sňatky.“ Překonal odpor a pustil se do vajíček.

„Je teď provdaná?“

„Nevím. Řekl bych, že její poslední manželství dlouho nevydrželo. Trošku si přivydělává hraním drobných rolí. Sim Kuntz ji nechává hrát ve svých filmech. Za starých časů to býval její režisér.“

„Nezabývá se bokem také astrologií?“

„Možná.“ Nabodl nenávistně druhé vajíčko. Otázka, na kterou neznal odpověď, ho ponížila. „Nevedu o ní žádný záznam, Lew. Dneska je to už bezvýznamná osoba. Ale nějaký příjem mít musí. Občas budí mírný rozruch. Zahlédl jsem ji u Chasena.“

„Nepochybně úplně samotnou.“

Svraštil svoji drobnou vážnou tvář a přežvykoval do stran jako velbloud. „Vyprazdňuješ oba mé laloky, pistolnický synu. Bude tato námaha zaplacena?“

„Pět dolarů,“ řekl jsem. „Mám otevřený úvěr.“ Nade mnou se vznesla prsa paní Crammové a dostal jsem další šálek kávy.

„Viděl jsem ji jednou nebo dvakrát s chlapíkem, který vypadal jako anglický rentiér.“

„Popis?“

„Předčasně bílé vlasy, oči modré nebo šedé. Střední postavy, štíhlý, pružný. Dobře oblečený. Krasavec, pokud si potrpíš na stárnoucí chlapce z kostelních sborů.“

„Ty dobře víš, že ano. Ještě někdo jiný?“ Nemohl jsem mu ukázat Sampsonovu fotografii, nebo uvést Sampsonovo jméno. Byl placen za to, aby dával jména do párů. Velmi špatně placen.

„Alespoň ještě jednoho. Večeřela jednou s nějakým tlustým turistou, oblečeným do desetidolarových bankovek. Byl tak sťatej, že mu museli pomáhat ven ze dveří. To bylo před několika měsíci. Od té doby jsem ji už neviděl.“

„A nevíš, kde bydlí?“

„Někde mimo město. To už není můj revír. Ostatně za bůra jsem ti toho napovídal až dost.“

„To nepopírám, ale chtěl bych vědět ještě jednu věc. Dělá teď něco Simeon Kuntz?“

„Pracuje jako nezávislý režisér v ateliérech Telepictures. Ta Eastabrooková by tam také mohla být. Slyšel jsem, že právě něco natáčejí.“

Podal jsem mu bankovku. Políbil ji a předstíral, že si s ní chce zapálit cigaretu. Jeho žena mu ji vytrhla z ruky. Když jsem odcházel, honili se po kuchyni jako párek přerostlých školáků.

Taxi mě čekalo před domem. Nechal jsem se odvézt domů a pustil se do práce na telefonních seznamech Los Angeles a okolí. Žádná Fay Eastabrooková tam uvedena nebyla.

Zavolal jsem do Telepictures v Universal City a chtěl jsem Fay Eastabrookovou.

Spojovatelka nevěděla, zda zrovna natáčí – musela to nejprve zjistit. To jenom potvrzovalo, že ve světě filmu je Eastabrooková vyřízená veličina.

Spojovatelka se vrátila k telefonu: „Paní Eastabrooková je tady, ale je právě na scéně. Chcete jí zanechat nějaký vzkaz?“

„Dojdu si za ní osobně. Ve kterém studiu ji najdu?“

„Číslo tři.“

„Režíruje tam Simeon Kuntz?“

„Ano. Ale musíte mít propustku.“

„Já vím,“ zalhal jsem.

Před odchodem jsem udělal tu chybu, že jsem odložil pistoli a zavěsil ji do skříně v předsíni. Ale v takovém horkém dni byl postroj s pouzdrem nepohodlný. Navíc nebylo pravděpodobné, že bych zbraň potřeboval. Ve skříni jsem objevil pytel s otřískanými golfovými holemi. Vynesl jsem je do garáže a hodil je na zadní sedadlo vozu.

Universal City bylo oblečeno do štukovaných fasád jako do žloutnoucích papírových límečků. Budovy Telepictures byly novější než ostatní ateliéry, ale celkem zapadaly mezi zchátralé bary a sešlé restaurace, které lemovaly bulvár. Jejich nosné zdi měly provizorní vzhled, jako by se ani neočekávalo, že budou mít nějakou trvanlivost.

Zaparkoval jsem za rohem a odtáhl svůj pytel s holemi do hlavního vchodu studia. Před přijímací kanceláří sedělo na židlích s tvrdými opěradly deset nebo dvanáct lidí, kteří se snažili vypadat jako sebevědomé, vyhledávané osobnosti. Nějaká dívka v obnošených černých šatech si donekonečna sundávala a natahovala rukavice. Žena s ponurou tváří oblečená v růžovém hedvábí měla na kolenou posazenou stejně ponurou malou holčičku a plačtivě jí cosi vyprávěla. Byl to obvyklý sortiment nezaměstnaných herců – tlustí, tencí, vousatí, oholení, v sáčkách, v sombrerech, alkoholici, ztroskotanci a senilové – seděli důstojně vedle sebe a čekali na to, co nikdy nepřijde.

Odtrhl jsem se od celé té slávy a přešel zašlou halou k lítačkám. Vedle vchodu seděl v modré uniformě muž středního věku s bradou připomínající konec kosti od šunky. Na hlavě měl černou čepici a po boku černé revolverové pouzdro. Zastavil jsem se u brány a zdvihl golfové hole, jako kdyby byly bůhvíjak důležité. Strážný pootevřel oči a snažil se někam si mě zařadit.

Ještě než se stačil zeptat na něco, co by mohlo vzbudit jeho podezření, řekl jsem: „Pan Kuntz chce okamžitě donést tyhle hole.“

Stálí hlídači chtějí vidět pasy a víza a nejradši by prozkoumali i tělesné otvory s ukrytými ručními granáty. Ale najatí strážní bývají laxnější, a právě na to jsem spoléhal.

Hlídač otevřel bránu a mávnutím ruky mě pustil dovnitř. Ponořil jsem se do rozpálené betonové aleje jako do vchodu bludiště a ztratil se mezi anonymními budovami. Zahnul jsem do špinavé ulice, označené jako „Hlavní westernová ulice“, a došel ke dvěma malířům, kteří malovali oprýskané průčelí salónu s lítačkami. Byla to jen fasáda, za kterou nebyl žádný vnitřek.

„Nevíte, kde je studio tři?“ zeptal jsem se jich.

„Zahněte vpravo a pak se dejte první odbočkou vlevo. Tam už od newyorského činžáku uvidíte šipku.“

Zabočil jsem vpravo, minul londýnskou ulici a zálesácký srub a odbočil vpravo před hotel Continental. Umělé průčelí vypadalo z dálky tak věrohodně a zblízka tak ošklivě, že jsem začal pochybovat i o vlastní věrohodnosti. Dostal jsem chuť zahodit golfové hole a zajít si do hotelu Continental na imitaci nějakého drinku s duchy ostatních hostů. Ale duchové nemají žlázy, a ze mě pot tekl proudem. Měl jsem si vzít něco lehčího, třeba rakety na badminton.

Když jsem došel ke studiu tři, svítilo na něm červené světlo, a zvukotěsné dveře byly zavřené. Opřel jsem pytel s golfovými holemi o zeď a čekal, Po chvíli světlo zhaslo, dveře se otevřely a ven vyrazila smečka sboristek v kostýmech zajíčků. Odhopkaly do ulice. Podržel jsem dveře poslednímu páru a vstoupil dovnitř.

Vnitřek studia představoval rokokové, zlatě dekorované divadlo s řadami červených plyšových sedadel a lóží. Místo pro orchestr bylo prázdné a jeviště opuštěné, ale v prvních řadách seděla skupinka diváků. Mladý muž v krátkých rukávech na ně zaměřoval horní bodový reflektor. Potom si vyžádal světlo a bodový reflektor nasvítil hlavu ženy, která seděla v první řadě tváří ke kameře. Popošel jsem postranní uličkou a ještě než světlo zhaslo, poznal jsem Fay.

Reflektor se znovu rozsvítil, ozval se bzučák a v sále se rozhostilo hrobové ticho. Protrhl ho hluboký ženský hlas:

„Není úžasný?“

Obrátila se k muži s šedým knírem, který seděl vedle ní, a jemně zatřásla jeho paží. Muž se usmál a přikývl.

„Stop!“ Unaveně vypadající holohlavý mužík, elegantně oblečený do světle modrého gabardénového kostýmu, se vztyčil za kamerou a naklonil se k Fay Eastabrookové. „Podívej, Fay, jsi jeho matka. On stojí na jevišti a celým srdcem zpívá jen pro tebe. Je to jeho první velká příležitost, ve kterou jsi doufala a za kterou jsi se modlila celá léta.“

Jeho emocionální středoevropský hlas byl tak podmanivý, že jsem se nechtěně zahleděl na jeviště. Stále zelo prázdnotou.

„Není úžasný?“ řekla žena horlivě.

„Lepší. Lepší. Ale nezapomínej, že to není skutečná otázka. Je to řečnická otázka. Důraz spočívá na úžasný.“

„Není úžasný?“ vykřikla žena.

„Víc důrazu. Dej do toho víc srdce, Fay. Nech proudit všechnu svoji mateřskou lásku na syna, který zde v záři reflektorů tak báječně zpívá. Zkus to ještě jednou.“

„Není úžasný?“ vyjekla divoce žena.

„Ne! Tohle není intelektuální text. Nesmíš do toho zatahovat svůj intelekt. Chce to jednoduše vřelou, milující prostotu. Chápeš to, Fay, drahoušku?“

Žena vypadala, že je na pokraji zhroucení. Všichni v sále, od asistenta režie až po rekvizitáře, na ni hleděli plni očekávání. „Není úžasný?“ vydralo se z ní chraptivě.

„To je o moc, o moc lepší,“ řekl malý mužík. Vyžádal si světlo a kameru.

„Není úžasný?“ řekla žena znovu. Muž s šedivým knírem se usmál a ještě jednou přikývl. Objal ji rukou kolem ramen a oba si s úsměvem pohlédli do očí.

„Stop!“

Úsměvy zvadly do unavené nudy. Světla zhasla. Malý režisér si vyžádal záběr sedmdesát sedm. „Můžeš jít, Fay, zítra v osm. A koukej, ať se dobře vyspíš, drahoušku.“ Tón, kterým to řekl, zněl sakra nepříjemně.

Žena neodpověděla. Zatímco se po stranách jeviště začala stavět do řad nová skupina statistů a kamera najížděla směrem k nim, vstala a odcházela středovou uličkou. Kráčel jsem za ní ponurou budovou připomínající skladiště k východu, ozářenému sluncem.

Zastavil jsem se ve dveřích a pozoroval, jak odchází pomalými, trochu náhodnými a jakoby bezcílnými kroky. Ve staromódním kostýmu – černém klobouku s vdovským závojem a prostém černém kabátě – působilo její hezké tělo nemotorně a těžkopádně. Možná za to mohlo slunce, které mi svítilo do očí, ale zdálo se mi, že všechno to zlo, které viselo ve studiu jako čichem nezachytitelný plyn, se zhmotnilo v té těžké černé postavě, která se ubírala pryč prázdnou umělou ulicí.

Když mi zmizela z očí za rohem hotelu Continental, zdvihl jsem pytel s golfovými holemi a vydal jsem se za ní. Znovu jsem se začal potit. Cítil jsem se jako stárnoucí nosič holí, který to nikdy nedotáhl na profesionálního hráče.

Fay se připojila ke skupině šesti žen, která směřovala k hlavnímu vchodu. Ještě než tam došly, zabočily do jedné uličky. Poklusem jsem vyrazil za nimi a zahlédl jsem je, jak mizejí pod štukovaným loubím s nápisem „Šatny.“

Otevřel jsem lítačky vedle strážného a šel pryč. Strážný si na mě a na mé golfové hole vzpomněl.

„Už je nepotřebuje?“

„Rozhodl se, že půjde hrát badminton.“

6

S předoucím motorem jsem zaparkoval u žlutého obrubníku vedle vchodu a čekal jsem, až Fay vyjde ven. Zahnula po chodníku na opačnou stranu. Byla převlečená do dobře střižených tmavých šatů a šikmo posazeného kloboučku. Síla vůle nebo pevný korzet držely její tělo vzpříma. Zezadu vypadala o deset let mladší.

Asi půl bloku ode mě zastavila u černého sedanu, odemkla ho a usedla do něj. Zařadil jsem se mezi auta na silnici a nechal její buick vklouznout do pruhu před sebe. Nemusel jsem se bát, že by si všimla mého vozu. Okres Los Angeles byl plný modrých kabrioletů a provoz na bulváru připomínal mozaiku kaleidoskopu, kterým stále někdo potřásá.

Obohacovala tyto vzory osobním rukopisem, se kterým kličkovala mezi jízdními pruhy. Řídila divoce a dobře. Na přejezdech jsem musel jet sto deset, abych ji neztratil z očí. Nebylo to kvůli tomu, že by se cítila sledovaná – jezdila tak rychle čistě pro zábavu. Vyjela na Sunset osmdesátkou a zamířila k moři. Zatáčky na Beverly Hills brala devadesátkou a stovkou. Pod jejím těžkým vozem se pálily pneumatiky. Já jsem se ve svém lehčím autě dostával do rozporů s odstředivou silou, až pneumatiky skřípěly a vibrovaly.

Na dlouhých serpentýnách závěrečného sestupu k Pacific Palisades jsem ji nechal trochu odjet a málem jsem ji ztratil z dohledu. Na rovné silnici jsem ji dostihl chvíli před tím, než odbočila z bulváru doprava.

Sledoval jsem ji ulicí označenou jako „Woodlawn Lane“, která se vinula po úbočí kopce. Právě když jsem projel jednu zatáčku, zahlédl jsem Fay, jak odbočuje asi sto metrů přede mnou na příjezdovou cestu. Zastavil jsem a zaparkoval pod jedním eukalyptem.

Skrz živý plot, který lemoval chodník, jsem ji viděl, jak stoupá po schodech ke dveřím bílého domu. Odemkla a vešla dovnitř. Byl to dvoupatrový dům, posazený daleko od ulice mezi stromy, s garáží vestavěnou do svahu kopce. Byl to docela pěkný domeček na ženu, jejíž hvězda hasne.

Za nějakou dobu mě pozorování zavřených dveří přestalo bavit. Sundal jsem si sako a vázanku, přehodil jsem je přes opěradlo a vyhrnul jsem si rukávy. V kufru vozu jsem měl kanystr na benzín s dlouhým hrdlem, který jsem vzal s sebou. Šel jsem rovnou po příjezdové cestě kolem buicku do otevřených dveří garáže.

Garáž byla obrovská, dost velká na to, aby se do ní vešly dva dvoutunové náklaďáky a ještě zbylo místo pro buick. Zvláštní byla jedna věc. Zdálo se totiž, jako by tam opravdu nedávno nějaký těžký náklaďák parkoval. Na betonové podlaze byly stopy širokých pneumatik a velké mastné olejové skvrny.

Malé okno v zadní stěně garáže vedlo na dvůr. Vyhlédl jsem jím ven. Na plátěném rozkládacím lehátku seděl zády ke mně mohutný muž v šarlatové hedvábné sportovní košili. Jeho krátké vlasy vypadaly ještě kratší a černější než vlasy, jaké asi měl mít Ralph Sampson. Stoupl jsem si na špičky a přitiskl tvář ke sklu. I přes jeho špinavý povrch působil celý výjev živě, jako namalovaný: mohutná, zvířecí záda může v šarlatové košili, hnědá pivní láhev a miska solených arašídů v trávě vedle něj. Nad hlavou měl pomerančovník obtěžkaný nezralými pomeranči, které vypadaly jako tmavě zelené golfové míčky.

Muž se nachýlil do strany a jeho hákovité prsty zatápaly po misce s arašídy. Ruka minula misku a hrábla do trávy – vypadala jako zmrzačený krab. Muž otočil hlavu a já jsem z profilu uviděl jeho tvář. Nebyl to Ralph Sampson. A nebyla to ani původní tvář toho muže. Byl to kamenný obličej vytesaný primitivním sochařem. Obličej, do kterého byl vepsán jeden z mnoha příběhů, typických pro dvacáté století: příliš mnoho rvaček, příliš mnoho zvířecích choutek a příliš málo mozku.

Vrátil jsem se ke stopám pneumatik a poklekl jsem, abych je prozkoumal. Když jsem zaslechl šoupavé kročeje na příjezdové cestě, bylo již příliš pozdě, než abych udělal něco jiného, než zůstal tam, kde jsem byl.

Muž v šarlatové košili řekl ode dveří: „Co se tady potloukáš? Tady nemáš co dělat.“

Naklonil jsem kanystr a šplíchl jsem proud nafty na zeď. „Uhněte stranou, prosím.“

„Co to má bejt?“ zeptal se namáhavě. Jeho horní ret byl nafouklý, jako by pod ním měl chránič zubů. Nebyl vyšší než já a nebyl ani tak široký jako dveře, ale působil tak. Byl jsem z něj nervózní. Byl to stejný pocit, jako když člověk mluví k neznámému buldokovi na pozemku jeho pána. Povstal jsem.

„Jasný,“ řekl jsem. „Určitě je tady máte, brácho.“

Způsob, jakým ke mně nakročil, se mi vůbec nezamlouval. Vysunutým levým ramenem si kryl bradu a vypadal, jako by každá hodina jeho dne byla rozdělena na kola po třech minutách.

„Co tím myslíš, že je máme? Nemáme tady nic, ale ty budeš mít pěknej malér kvůli těm krámům, se kterejma tady děláš ty švindly.“

„Termity,“ řekl jsem rychle. Byl už dost blízko na to, abych ucítil jeho dech. Pivo, slané buráky a zkažené zuby. „Řekněte paní Goldsmithové, že je tady určitě má.“

„Termity?“ Váhu přenesl na paty. Mohl bych ho srazit k zemi, jenže on by na té zemi nezůstal. „Ty maličký zvířátka, co baštěj dřevo.“ Chrstnul jsem další naftu na zeď. „Ty malý kámoše.“

„Co to máš v tý konzervě? Tuhle v tý konzervě.“

„Tady je nějaká konzerva?“

„Jo.“

Konečně mi to došlo.

„To je hubič termitů,“ řekl jsem. „Sežerou to a umřou. Řekněte paní Goldsmithové, že je tady určitě má.“

„Žádnou paní Goldsmithovou neznám.“

„Přece té paní, co jí patří tenhle dům. Telefonovala na ústředí, abychom provedli prohlídku.“

„Ústředí?“ řekl podezíravě. Obočí mu takřka pokleslo přes jeho malá prázdná očka jako roleta.

„Ústředí pro kontrolu termitů. Hmyzobij – ústředí pro kontrolu termitů v jižní Kalifornii.“

„Co?“ Zápasil se slovy. „Jo. Ale tady žádná paní Goldsmithová není.“

„Copak to není Eukalyptová ulice?“

„Ne, tohle je ulice Na Pasekách. Seš na špatný adrese, kámo.“

„To mě hrozně mrzí,“ řekl jsem. „Myslel jsem, že je to Eukalyptová ulice.“

„Ne, Na Pasekách.“ Zeširoka se usmál mému směšnému omylu.

„Tak to abych radši šel. Paní Goldsmithová mě už jistě shání.“

„Jo. Ale eště chvilku počkej.“

Jeho levá ruka rychle vyrazila a uchopila mě za límeček. Napřáhl pravačku. „Ať už se tady nikdy neukážeš. Tady se nemáš co potloukat.“ Jeho obličej napuchl krví. Oči mu divoce žhnuly. Ze záhybů popraskaných a pokroucených koutků jeho úst visely blyštivé sliny. Ten omlácený ranař byl ještě nevypočitatelnější než buldok, ale byl dvakrát tak nebezpečnější.

„Koukej.“ Pozvedl jsem kanystr. „Po tomhle oslepneš.“

Chrstnul jsem mu naftu do očí. Zavyl v domnělé agónii. Trhl jsem sebou stranou. Jeho pravačka se otřela o mé ucho a zanechala ho celé rozpálené. Límeček mé košile se utrhl a zůstal viset v jeho zaťaté ruce. Pravou rukou si mnul oči zaplavené naftou a naříkal jako dítě. Slepota zřejmě patřila mezi těch několik málo věcí, ze kterých měl strach.

Dveře domu za mnou se otevřely, když jsem byl asi v půli příjezdové cesty. Ale ani jsem se neohlédl. Napálil jsem to kolem rohu živého plotu a běžel dál, pryč od mého auta. Pěšky jsem obešel celý blok.

Když jsem se vrátil ke svému kabrioletu, ulice byla pustá. Dveře garáže byly zavřené, ale buick stále parkoval na příjezdové cestě. Bílý dům obklopený stromy vypadal v počínajícím soumraku velmi mírumilovně a nevinně.

Byla už téměř tma, když se objevila ve dveřích paní domu. Měla na sobě skvrnité sako z kůže ocelota. Ještě než buick vycouval, projel jsem kolem vjezdu a počkal na něj na bulváru Sunset. Žena teď řídila mnohem agresivněji a méně jistě. Projeli jsme celou cestu zpátky do Hollywoodu, přes Westwood, Bel Air a Beverly Hills. Držel jsem se za ní v dohledu.

Poblíž rozhraní Hollywoodu a Vine, kde spousta věcí končí a spousta jiných věcí začíná, zabočila na soukromé parkoviště a vystoupila z vozu. Zůstal jsem stát v ulici vedle zaparkovaných aut, dokud jsem neuviděl její nápadnou postavu vcházet ke Swiftovi. Kráčela, jako by měla mírnou náladičku. Pak jsem jel domů a převlékl jsem si košili.

Pistole ve skříni mě lákala, ale pouzdro jsem nenavlékl. Udělal jsem kompromis – vyndal jsem pistoli z pouzdra a dal ji do palubní skříňky mého vozu.

7

Zadní místnost Swiftova restaurantu byla obložena černě mořeným dubem, který matně zářil pod naleštěnými měděnými svícny. Podél dvou stěn se nacházely vycpané kožené boxy. Zbytek místnosti zabíraly stoly. Všechny boxy a většina stolů byly obsazeny lidmi ve večerních šatech, kteří právě jedli, nebo čekali, až budou nasyceni. Většina hadovitě štíhlých žen byla vyhladovělá neúměrně. Muži měli většinou chlapský hollywoodský vzhled, který se dal popsat poněkud obtížněji. V jejich hlasitých řečech a rozmáchlých gestech se odráželo nezlomné sebevědomí, jako by je právě sledoval Bůh se smlouvou na milion dolarů.

Fay Eastabrooková seděla v zadním boxu, s modrým flanelovým rukávem spočívajícím na stole naproti ní. Zbytek jejího společníka zakrývala přepážka.

Přešel jsem k baru u zdi a objednal si pivo.

„Ležák Bass, Black Horse, Carta Blanca nebo Guinness. Domácí piva už po šesté hodině nepodáváme,“ vysvětlil mi barman.

Poručil jsem si bass, dal jsem barmanovi dolar a řekl mu, ať si drobné nechá. Jak se ukázalo, žádné drobné nezbývaly. Barman odkráčel pryč.

Naklonil jsem se kupředu, abych viděl do zrcadla za barem. Získal jsem tak výhled na tři čtvrtiny obličeje Fay Eastabrookové. Měla vážný a napjatý výraz, její ústa se rychle pohybovala. V té chvíli muž naproti ní povstal.

Byl to typ, který bývá obvykle vídán ve společnosti mladších žen. Elegantní muž neurčitého věku, který rok co rok vydělává peníze bůhví na čem. Byl to ten stárnoucí chlapec z pěveckého sboru, kterého mi popsal Cramm. Modré sako mu padlo až příliš dobře. Stříbrný šátek kolem krku ladil s jeho stříbrnými vlasy.

Potřásal si rukou se zrzavým mužem, který stál vedle boxu. Když se zrzavý muž otočil a vydal se zpátky ke svému stolu ve středu místnosti, zjistil jsem, že ho znám. Byl to scenárista společnosti Metro, Russel Hunt.

Muž se stříbrnými vlasy zamával na rozloučenou Fay Eastabrookové a zamířil ke dveřím. Pozoroval jsem ho v zrcadle. Kráčel účelně a elegantně a hleděl přímo před sebe, jako by místnost byla úplně prázdná. Ve vztahu k jeho osobě opravdu prázdná byla. Nikdo nepozvedl ruku ani nevycenil zuby na pozdrav. Jen když přešel, několik hlav se otočilo a pár obočí se pozvedlo. Fay Eastabrooková zůstala ve svém boxu osamělá, jako by od něj chytila nějakou infekci, kterou by se ostatní mohli nakazit.

Donesl jsem si sklenici ke stolu Russella Hunta. Seděl tam s tlustým mužem, který měl ošklivý bambulovitý nos se špičkou ohrnutou vzhůru a bystrá očka, jaká mívají agenti.

„Co dělá svět byznysu, Russelle?“

„Nazdar, Lew.“ Nebyl rád, že mě vidí. Vydělával jsem tři sta týdně, když jsem měl práci, a to mě řadilo mezi plebs. On vydělával patnáct set. Hunt byl bývalý reportér z Chicaga, který kdysi Metru prodal svoji první novelu, a nikdy už nenapsal další. Časem se z mladého talentu stal nepříjemný starý muž s migrénou a vlastním bazénem, který nemohl používat, protože se bál vody. Pomáhal jsem mu zbavit se druhé ženy a uvolnit mu tak cestu ke třetí, která ho odrovnala definitivně.

„Posaď se, posaď se,“ řekl, když jsem se neměl k odchodu. „Dej si něco k pití. Rozptyluje to deprese. Já nepiju kvůli tomu, abych se bavil. Já rozptyluji deprese.“

„Pozor,“ říkaly agentovy oči, „jestli jsi tvůrčí umělec, můžeš si přisednout. Jinak můžeš stěží očekávat, že s tebou budu ztrácet čas.“

„Timothy je můj agent,“ pronesl Russell. „Já jsem slepice, která mu snáší zlatá vejce. Jen se podívej na jeho nervózní prsty, jak si pohrávají s nožem na bifteky, jak jeho oči žádostivě lpějí na mém tučném krku. Tuším, že mi to nevěstí nic dobrého.“

„On tuší,“ řekl Timothy. „Vy děláte do kumštu?“

Posadil jsem se. „Já jsem muž činu. Slídící ohař.“

„Lew je detektiv,“ řekl Russell. „Vykutává skryté lidské prohřešky a vystavuje je pohledu pohoršeného světa.“

„Jak hluboko se až dokážete dostat?“ zeptal se Timothy roztomile.

Ten vtip se mi vůbec nelíbil, ale přišel jsem proto, abych získal informace, a ne abych si dělal problémy. Timothy si všiml výrazu na mé tváři a obrátil se k číšníkovi, který stál u jeho židle.

„S kým jsi si to potřásal rukou?“ zeptal jsem se Russella.

„Myslíš toho elegána se šátkem? Fay říká, že se jmenuje Troy. Jednu dobu byli spolu oddáni, tak by to měla vědět.“

„Co ten chlapík dělá?“

„Nevím tak docela přesně. Viděl jsem ho už na různých místech: Palm Springs, Las Vegas, Tia Juana.“

„V Las Vegas?“

„Myslím, že ano. Fay říká, že se zabývá dovozem zboží. Ale jestli on je dovozce, tak já jsem opičí strýček.“ Upamatoval se na svoji roli. „Je to dost zvláštní, ale já jsem skutečně opičí strýček. I když musím přiznat, že jsem byl pořádně překvapený, když moje mladší sestra, ta se třemi prsy, porodila o poslední svatodušní neděli to nejroztomilejší šimpanzátko, jaké jste kdy viděli. Prvním sňatkem se z ní stala lady Greystocková, víte.“

Jeho tlachání náhle skončilo. Jeho tvář začala být opět zachmuřená a zubožená. „Ještě jeden drink,“ řekl číšníkovi. „Dvojitou skotskou. A to samé i pro ostatní.“

„Okamžik, pane.“ Číšník byl scvrklý starý muž s černýma očima, které vypadaly jako připínáčky. „Jen co si objedná tento pán.“

„On mě neobslouží.“ Russel rozhodil ruce v hraném gestu beznaděje. „Už se zas cítím na osmdesát pět.“

Číšník předstíral, že je zcela zaujat tím, co mu říká Timothy. „Ale já nechci smažené hranolky. Já chci gratinované brambory.“

„Gratinované brambory nemáme, pane.“

„Tak je můžete udělat, nebo ne?“ řekl Timothy a odfrkl si.

„To bude trvat třicet pět nebo čtyřicet minut, pane.“

„Dobrý bože!“ zvolal Timothy. „Co je to tady za vývařovnu? Pojďme k Chasenovi, Russelle. Musím dostat gratinované brambory.“

Číšník stál a pozoroval ho. Mrkl jsem vedle něj a viděl jsem, že Fay Eastabrooková ještě stále sedí u svého stolu a pracuje na láhvi sherry.

„K Chasenovi mě už nikdy nepustí,“ řekl Russell. „Pod záminkou, že jsem agent Internacionály. Napsal jsem scénář, kde je padouch nacista, a tak se ze mě stal agent Internacionály. Teď už víte, odkud beru peníze, přátelé. Je to špinavé zlato z Moskvy.“

„Nech toho,“ řekl jsem. „Znáš Fay Eastabrookovou?“

„Tak trochu. Před několika lety jsem se s ní potkal na cestě vzhůru. Za pár let se s ní minu na cestě dolů.“

„Představ mě jí.“

„Proč?“

„Vždycky jsem si přál ji potkat.“

„To nechápu, Lew. Vždyť je dost stará na to, aby mohla být tvojí ženou.“

Vysvětlil jsem mu to jazykem, kterému rozuměl: „Mám k ní sentimentální vztah, z těch drahých minulých dní, které se již nikdy nenavrátí.“

„Představ ho, když chce,“ řekl Timothy. „Já jsem ze slídících ohařů nervózní. Aspoň si budu moci v klidu sníst své gratinované brambory.“

Russell namáhavě vstal, jako by temenem hlavy podpíral strop.

„Dobrou noc,“ řekl jsem Timothymu. „Dobře se tady s tím nájemným pisálkem pobavte, než vás odsuď vyhodí.“

Vzal jsem svůj drink a kormidloval jsem Russella přes místnost.

„Neříkej jí o mém zaměstnání,“ šeptl jsem mu do ucha.

„Co si o mně myslíš? Že budu prát tvé špinavé prádlo na veřejnosti? V soukromí je to něco jiného. V soukromí bych vypral tvé špinavé prádlo moc rád. Jsem fetišista.“

„Já svoje špinavé prádlo zahazuji.“

„Ale jaká škoda. Příště mi ho, prosím tě, schovej. Stačí, když mi ho pošleš k nám do blázince.“

Paní Eastabrooková vzhlédla očima, které připomínaly temná dálková světla.

„Tohle je Lew Archer, Fay. Je to agent. Agent komunistické internacionály. V hloubi srdce je to tvůj tajný obdivovatel.“

„Ale to je milé!“ řekla hlasem, vyplýtvaným na mateřské role. „Nechcete se posadit?“

„Děkuji.“ Sedl jsem si na kožené sedadlo naproti ní.

„Omluvte mě,“ řekl Russell. „Musím dohlédnout na Timothyho. Vede třídní boj s číšníkem. Zítra večer bude řada na něm, aby dával pozor na mě. Ach bože!“ Odešel pryč, ztracený v bludišti prázdných slov.

„Je to milé, když si občas někdo vzpomene,“ řekla žena. „Většina mých přátel už zmizela a všichni jsou už zapomenutí. Helena a Florence a Mae – všichni už odešli a upadli v zapomnění.“

Její naříkavá sentimentalita, napůl hraná a napůl skutečná, představovala svým způsobem příjemnou změnu po Russellově zoufalém žvanění. Chytil jsem svou narážku.

„Sic transit gloria mundi. Helena Chadwicková byla ve své době velkou herečkou. Ale vy hrajete dodnes.“

„Snažím se držet krok, Archere. Ale z tohoto města vyprchal život. Pro nás bylo natáčení filmů posláním, opravdovým posláním. Na vrcholku své dráhy jsem točila tři celovečerní filmy týdně. A nedělala jsem to kvůli penězům.“

„Hra je to, oč tu běží.“ Připadal jsem si méně trapně, když jsem používal citáty.

„Hra byla to, oč tu běželo. S tím už je konec. Z tohoto města se vytratila upřímnost. Nezůstal tu žádný život. Žádný život nezůstal ani tady, ani ve mně.“

Nalila si poslední deci ze své půllitrové láhve sherry a vypila ji jedním dlouhým douškem. Já jsem ucucával svůj drink.

„Vedete si velmi dobře.“ Sklouzl jsem pohledem po jejím statném těle, které se rýsovalo pod rozhaleným kožešinovým paletem. Na svůj věk vypadala dobře. Měla úzký pas, vysoko posazená ňadra a boky klenuté jako amfora. Bylo to tělo plné života, které vládlo jemnou neodbytnou ženskou mocí, živočišně sebevědomé jako kočka.

„Líbíte se mi, Archere. Máte porozumění. Řekněte mi, kdy jste se narodil?“

„Myslíte kterého roku?“

„Ne, dne.“

„Druhého června.“

„Opravdu? To jsem nečekala, že byste byl Blíženec. Blíženci nemají srdce. Mají dvojí duši, jako Kastor a Pollux, a vedou dvojí život. Jste nemilosrdný, Archere?“

Naklonila se ke mně s široce otevřenýma, rozostřenýma očima. Nebyl jsem schopen odhadnout, jestli si dělá legraci ze sebe nebo ze mě.

„Jsem zadobře s každým,“ řekl jsem, abych přerušil to zaříkávání. „Děti a psi mě prostě zbožňují. Pěstuji květiny a všechny rostliny mi jen bují pod rukama.“

„Jste cynik,“ odpověděla nevrle. „Myslela jsem, že se dokážete vcítit, jenže vy jste zrozený ve triplicitě Vzduchu a já jsem Voda.“

„Byl by z nás báječný záchranný tým vzduch – moře.“

Usmála se a řekla hádavě: „Vy nevěříte hvězdám?“

„A vy ano?“

„Samozřejmě – z čistě vědeckého hlediska. Když prozkoumáte fakta, tak astrologii prostě nemůžete popřít. Například já jsem Rak. A každému musí být jasné, že moje vlastnosti tomu odpovídají. Jsem citlivá a mám fantazii; nemohu žít bez lásky. Lidi, které mám ráda, si mě mohou otočit kolem malíčku, ale když je třeba, dokážu být umíněná. Měla jsem nešťastné manželství, tak jako mnoho ostatních Raků. Vy jste ženatý, Archere?“

„Momentálně nikoli.“

„To znamená, že jste byl ženatý. Oženíte se znovu. Blíženci to tak dělají vždy. A muži si většinou berou ženy starší než oni sami – věděl jste to?“

„Ne.“ Její naléhavý hlas mě pomalu vyváděl z rovnováhy. Hrozilo, že ovládne rozhovor i mě.

„Zní to velmi přesvědčivě,“ řekl jsem.

„Říkám vám pouze pravdu.“

„Měla byste to dělat profesionálně. Pro výmluvného znalce to může být zlatý důl.“

Její upřímné oči se zúžily do dvou štěrbin, temných jako střílny pevnosti. Studovala mě skrze ně a pak oči znovu otevřela dokořán. Byly to opět tmavé rybníčky, nevinné jako otrávené studně.

„Ach, to je,“ řekla. „Nikdy nedělám horoskopy profesionálně. Je to můj talent, dar – Raci mají často psychické schopnosti – a já cítím, že je mojí povinností, abych ho užívala. Ale ne pro peníze – pouze pro mé přátele.“

„Máte štěstí, že máte ještě jiný příjem.“

Sklenička s tenkou stopkou jí vyklouzla z prstů a rozbila se na stole na dva kusy. „To jsou ti Blíženci, které v sobě máte,“ řekla. „Pořád hledají nějaká fakta.“

Pocítil jsem mírný osten pochybnosti, ale potlačil jsem ho. Vypálila naslepo a náhodou zasáhla cíl. „Nechtěl jsem být vlezlý,“ řekl jsem.

„Ach, já vím.“ Náhle se zvedla a já jsem ucítil nad sebou váhu jejího těla. „Pojďme odsuď pryč, Archere, už mě zase začínají padat věci z rukou. Pojďme někam, kde si budeme moci popovídat.“

„Proč ne?“

Nechala na stole bankovku a odcházela s těžkopádnou důstojností. Sledoval jsem ji poděšen nečekaným úspěchem, ale zároveň jsem si připadal jako sameček pavouka, který má být sežrán samičkou.

Russell seděl u svého stolu s hlavou v dlaních. Timothy štěkal na vrchního číšníka jako teriér, který zahnal do kouta nějaké bezbranné zvíře. Vrchní číšník vysvětloval, že zapékané brambory budou za patnáct minut.

8

V baru Hollywood Roosvelt si stěžovala na špatný vzduch a řekla, že se cítí stará a sešlá. Nesmysl, řekl jsem jí, ale přesunuli jsme se do baru Zebra Room. Přešla na irskou whisky, kterou pila neředěnou. V Zebra Room obvinila muže u vedlejšího stolu, že se na ni opovržlivě dívá. Navrhl jsem ještě více vzduchu. Řídila po Wilshire, jako by se chtěla probourat do jiné dimenze. Před Ambassadorem jsem musel zaparkovat místo ní buick já. Svůj vůz jsem nechal před Swiftem.

V Ambassadoru se pohádala s barmanem pod záminkou, že se jí vysmíval, když se k ní otočil zády. Odvedl jsem ji do baru v Huntoon Park, kde bývalo obvykle plno. Všude kam jsme přišli, byli lidé, kteří ji znali, ale nikdo se k nám nepřipojil, ani nepovstal. Ani číšníci si jí nevšímali. Byla na své cestě dolů.

V Huntoon Park bylo kromě jednoho páru, který se k sobě tiskl na opačném konci baru, prázdno. Intimně nasvícené podzemí s vysokými koberci působilo jako smuteční síň, v níž mohl spočinout večer, který jsme zabili. Paní Eastabrooková byla bledá jako mrtvola, ale držela se zpříma, dokázala mluvit, vidět, pít a možná i myslet.

Mířil jsem s ní k Valeriu a doufal jsem, že se o něm zmíní. Ještě pár drinků a už bych si to troufl navrhnout sám. Popíjel jsem s ní, ale ne tolik, aby mě to ovlivnilo. Tlachal jsem, ale ona si toho rozdílu nevšimla. Čekal jsem. Chtěl jsem ji dostat tak daleko, aby říkala všechno, co jí přijde na jazyk. Archer, nebeské dvojče, a porodní bába, upadající v zapomnění.

Podíval jsem se na svou tvář v zrcadle za barem. Příliš se mi nelíbila. Dostávala podobu vychrtlé šelmy. Můj nos byl příliš úzký a uši příliš přitisknuté k hlavě. Má víčka přesahovala u vnějších koutků dolů a dodávala mým očím podobu trojúhelníku, která se mi obvykle zamlouvala. Dnes večer ale vypadaly mé oči jako malé kamenné klíny, vražené mezi víčka.

Fay se naklonila nad bar s bradou v dlaních a zírala do své zpola prázdné likérové skleničky. Hrdost, která držela její tělo vzpřímené a obličej pohromadě, postupně mizela. Seděla tam shrbená, vychutnávala hořkost svého úpadku a mumlala své elegie:

„Nikdy o sebe nedbal, ale měl tělo zápasníka a hlavu jako indiánský náčelník. Měl v sobě indiánskou krev. Ale přesto v něm nebylo nic podlého. Byl to miláček. Klidný a uvolněný, nikdy toho moc nenamluvil. Ale byl vášnivý a skutečně věrný muž. Poslední, kterého jsem kdy viděla. Ale pak dostal tuberkulózu a jednoho léta zemřel. To mě zlomilo. Nikdy jsem se přes to už nedostala. Byl to jediný muž, kterého jsem doopravdy milovala.“

„Jak jste říkala, že se jmenoval?“

„Bill.“ Podívala se na mě zlomyslně. „Neříkala jsem, jak se jmenoval. Byl to můj správce. Vlastnila jsem jeden z prvních velkých pozemků tady v údolí. Žili jsme spolu rok a pak zemřel. Je to už dvacet pět let a od té doby žiju s pocitem, že jsem měla zemřít i já.“

Pozvedla své velké oči bez slz a setkala se s mým pohledem v zrcadle. Chtěl jsem jí na její melancholický pohled odpovědět, ale nevěděl jsem, co mám udělat s obličejem.

Pokusil jsem se usmát, abych si trochu dodal odvahu. Byl jsem koneckonců starý dobrý Joe. Družil jsem se s grázly, děvkami, tvrdými chlápky a naivkami; nakukoval jsem do klíčových dírek cizích ložnic; dělal jsem špicla žárlivosti, krysu za zdí, nájemnou pistoli, kterou si může kdokoli koupit za padesát dolarů denně, ale přes to všechno jsem byl starý dobrý Joe. V koutcích očí se mi shromáždily vrásky, kolem nosu rýhy; rty poodhalovaly zuby, ale nebyl to úsměv. Jediné, co jsem získal, byl hubený, vyhladovělý vzhled, podobný úšklebku kojota. Ten obličej viděl příliš mnoho barů, příliš mnoho soudních síní a vězení, příliš mnoho pitevních nálezů a policejních protokolů, příliš mnoho obnažených nervů. Kdybych takový obličej viděl na nějakém cizinci, nedůvěřoval bych mu. Přistihl jsem se, že přemýšlím, jak asi vypadám v očích Mirandy Sampsonové.

„K čertu s třídenníma mejdanama,“ vykřikla paní Eastabrooková. „K čertu s těma všema koňma, diamantama a jachtama. Jeden dobrej přítel je víc než tohle všechno dohromady. A já žádnýho dobrýho přítele nemám. Sim Kuntz tvrdí, že je můj přítel, a přitom mi říká, že právě točím svůj poslední film. Prožila jsem svůj život před dvaceti pěti lety a teď jsem úplně vyřízená. Přece byste si nechtěl se mnou něco začít, Archere.“

Měla úplně pravdu. A přesto všechno mě zajímala. Měla za sebou už dlouhou cestu dolů a věděla, co je utrpení. Z jejího hlasu zmizel nepřirozený spisovný tón a další věci, které ji naučili studioví instruktoři. Byl teď hrubý a příjemně chraptivý. Prozrazoval, že vyrůstala někde v Detroitu, nebo Chicagu, nebo Indianapolis na začátku století, v té horší části města.

Vyprázdnila svoji sklenku a zvedla se. „Odvezte mě domů, Archere.“

Sklouzl jsem ze své stoličky s úslužností gigola a vzal jsem ji v podpaží. „V takovémhle stavu nemůžete jít domů. Potřebujete ještě jednu skleničku, abyste se z toho dostala.“

„Jste milý.“ Má kůže ještě nebyla natolik hroší, abych necítil ironii. „Ale tohle místo už mi leze na nervy. Je to jako márnice. Probůh,“ zaječela na barmana, „kde jsou všichni ti komici?“

„Nejste ten komik vy, madam?“

Odtáhl jsem ji, ještě než mohla vypuknout další hádka, vzhůru po schodech ven. Byl tam lehký opar, který rozostřoval světla neonů. Nad střechami budov visela těžká obloha bez hvězd. Fay se zachvěla a já cítil, jak se začíná celá třást.

„Ve vedlejší ulici je docela fajn bar,“ řekl jsem.

„Valerio?“

„Myslím, že se tak jmenuje.“

„Tak dobrá. Ještě jeden drink, ale pak už musím domů.“

Otevřel jsem dveře jejího vozu a pomohl jí dovnitř. Její ňadra se těžce opírala o má ramena. Odtáhl jsem se. Dával jsem přednost jednodušším polštářům, vycpaným peřím a ne vzpomínkami a frustracemi.

Číšnice ve Valeriu ji oslovila jménem, uvedla nás do boxu a vysypala prázdný popelník. Barman, mladý Řek s hladkým obličejem, obešel celý bar, aby ji mohl pozdravit a zeptat se na pana Sampsona.

„Je pořád ještě v Nevadě,“ řekla. Pozoroval jsem její obličej a ona zachytila můj pohled. „Pan Sampson je můj velmi dobrý přítel. Zastavuje se tady, když je ve městě.“

Jízda kolem dvou blokují udělala dobře. Byla téměř střízlivá. Možná jsem udělal chybu.

„Úžasný starý pán,“ poznamenal barman. „Chybí nám tady.“

„Ralph je báječný, báječný muž,“ řekla paní Eastabrooková. „Je to miláček.“

Barman si zapsal naši objednávku a odešel.

„Sestavovala jste mu horoskop?“ řekl jsem. „Myslím tomu vašemu příteli.“

„Jak jste uhodl? Je to Kozoroh. Je to milý muž, ale velice dominantní typ. Prožil ve svém životě velkou tragédii, když mu ve válce zabili syna. Ralphovo Slunce je v kvadratuře s Uranem, víte. Ani netušíte, jaké to může mít pro Kozoroha následky.“

„To tedy ne. Ovlivnilo ho to hodně?“

„Ano. Ralph rozvíjí svoji spirituální stránku. Uran stojí proti němu, ale ostatní planety jsou jeho spojenci. Tohle vědomí mu dodává odvahu.“ Důvěrně se ke mně naklonila. „Přála bych si, abych vám mohla ukázat pokoj, ve kterém jsem mu udělala novou dekoraci. Je v jednom z těch bungalowů, které tady jsou. Ale nepustili by nás dovnitř.“

„Pan Sampson je teď tady?“

„Ne, je v Nevadě. Má velmi příjemně zařízený dům na poušti.“

„Vy jste tam někdy byla?“

„Příliš se vyptáváte.“ Usmála se na mě koutky úst. „Snad byste nebyl žárlivý?“

„Říkala jste mi, že nemáte žádné přátele.“

„To že jsem řekla? Zapomněla jsem na Ralpha.“

Barman nám přinesl pití a já jsem usrkl ze své skleničky. Prohlížel jsem si zadní trakt místnosti. Dveře vedle opuštěného piana vedly do haly hotelu. V té chvíli do nich vstoupil Alan Taggert s Mirandou.

„Promiňte,“ omluvil jsem se paní Eastabrookové.

Když jsem se zvedl, Miranda mě zpozorovala a vykročila ke mně. Položil jsem prst na ústa a mávnutím druhé ruky jsem ji poslal zpátky. Odvrátila se se zmateným, udiveným pohledem.

Alan byl rychlejší. Vzal ji za paži a tlačil ji ven ze dveří. Šel jsem za nimi. Barman mixoval drink. Číšnice obsluhovala zákazníka. Paní Eastabrooková hleděla dál do stolu. Dveře se za mnou zavřely.

Miranda se ke mně otočila. „Vůbec tomu nerozumím. Máte přece hledat Ralpha.“

„Pokouším se na něj získat kontakt. Běžte pryč, prosím.“

„Ale já vás tady sháním.“ Měla slzy na krajíčku.

Řekl jsem Taggertovi: „Odveďte ji prosím pryč, než zkazí moji celovečerní práci. Někam za město, pokud možno.“ Po třech hodinách s Fay jsem byl už hodně podrážděný.

„Ale paní Sampsonová vás sháněla telefonem,“ řekl Taggert.

Filipínský sluha stál u zdi a slyšel každé naše slovo. Odvedl jsem je za roh do zšeřelé haly.

„Kvůli čemu?“

„Dostala zprávu od Ralpha.“ Mirandě se horečnatě leskly oči. „Chce, aby mu poslala peníze. Přesněji řečeno ne poslala, ale měla je pro něj připravené.“

„Kolik?“

„Sto tisíc dolarů.“

„Mohl byste to říci ještě jednou?“

„Chce, aby si nechala proplatit cenné papíry za sto tisíc dolarů.“

„A paní Sampsonová jich má tolik?“

„Ona ne, ale může je dát dohromady. Bert Graves má plnou moc jako Ralphův zástupce.“

„Co by měla paní Sampsonová s těmi penězi udělat?“

„Pan Sampson píše, že se jí ještě ohlásí, nebo že si pro peníze někoho pošle.“

„Jste si jisti, že dopis pochází od něj?“

„Elaine říká, že je to jeho rukopis.“

„Píše pan Sampson, kde je?“

„Ne, ale dopis má razítko Santa Maria. Musel tam dnes být.“

„To není úplně jisté. Co si paní Sampsonová přeje, abych udělal já?“

„O tom neříkala nic. Předpokládám, že by chtěla, abyste jí poradil.“

„Dobrá. Vyřiďte jí, aby měla peníze připravené, ale aby je nedávala nikomu bez důkazu, že je váš otec naživu.“

„Vy myslíte, že je mrtvý?“ Její ruka škubla výstřihem jejích šatů.

„Nemůžu si dovolit hádat.“ Obrátil jsem se k Taggertovi. „Můžete Mirandu dopravit dnes večer letadlem zpět?“

„Právě jsem telefonoval do Santa Teresy. Na letišti je mlha. Půjde to nejdřív ráno.“

„Tak paní Sampsonové zatelefonujte. Narazil jsem na jednu stopu a teď ji sleduji. Graves by měl raději bez velkého rozruchu zavolat policii. Místní policii a policii v Los Angeles. A FBI.“

„FBI?“ zašeptala Miranda.

„Ano,“ řekl jsem. „Únos je federální trestní čin.“

9

Když jsem se vrátil k baru, stál tam mladý Mexičan s kytarou. Zlehka se opíral o piano. Vyčítavým tenorem zpíval španělskou toreadorskou píseň. Jeho prsty hřmotně probíraly struny. Paní Eastabrooková ho pozorovala, a když jsem si k ní přisedl, sotva si mě všimla.

Když píseň skončila, hlasitě zatleskala a pokynula zpěvákovi, aby přišel do našeho boxu.

„Bábalu. Překrásné.“ Podala mu dolar.

Mexičan se s úsměvem uklonil a začal opět zpívat.

„To je Ralphova oblíbená píseň.“ Řekla paní Eastabrooková. „Domingo zpívá tak úžasně. Má v žilách pravou španělskou krev.“

„Co se týče toho vašeho přítele, Ralpha…“

„Co je s ním?“

„Nevadilo by mu, kdyby nás tady spolu viděl?“

„Nebuďte směšný. Chtěla bych, abyste se s ním někdy seznámil. Vím, že by se vám líbil.“

„Co dělá?“

„Je víceméně v důchodu. Má spoustu peněz.“

„Proč si ho nevezmete?“

Chraptivě se zasmála. „Copak jsem vám neříkala, že mám manžela? Ale s tím si také nemusíte dělat starosti. Je to čistě obchodní svazek.“

„Nevěděl jsem, že obchodujete.“

„Říkala jsem snad, že obchoduji?“ Znovu se zasmála, tentokrát poněkud ostražitě, a změnila námět: „To je legrační, že navrhujete, abych si vzala Ralpha. Oba totiž žijeme v manželství s nevhodnými lidmi. Ale stejně, naše přátelství je na jiné úrovni. Je více duchovní.“

Byla stále střízlivější. Pozvedl jsem sklenici. „Na přátelství. Na jiné úrovni.“

Zatímco ještě pila, zvedl jsem dva prsty směrem k číšnici. Druhý drink paní Eastabrookovou uzemnil.

Obličej se jí rozpadl na kusy. Její oči hleděly tupě a ztrnule. Ústa měla otevřená a v nekonečném zívnutí, šarlatové rty kontrastovaly s růžovobílým jazykem. S námahou ústa zavřela a potom zašeptala: „Není mi dobře.“

„Odvezu vás domů.“

„Jste milý.“

Pomohl jsem jí vstát. Číšnice nám podržela dveře a soustrastně se na paní Eastabrookovou usmála. Mně věnovala ostrý pohled. Paní Eastabrooková klopýtala přes chodník jako stará žena, opírající se o neexistující hůl. Podpíral jsem ji, dokud jsme se společně nedovlekli k jejímu autu.

Dostat ji dovnitř bylo stejně obtížné, jak naložit pytel uhlí. Hlava se jí svalila do rohu mezi dveře a opěradlo sedadla. Nastartoval jsem a zamířili jsme k Pacific Palisades.

Otřásáním vozu ji po chvíli probudilo k životu. „Musím se dostat domů,“ řekla otupěle. „Vy víte, kde bydlím?“

„Říkala jste mi to.“

„Musím zítra ráno zase makat. Nakašlat na to! Jestli mě vyhodí od filmu, brečet kvůli tomu nebudu. Mám vlastní příjem.“

„Vypadáte jako rozená podnikatelka,“ pronesl jsem povzbudivě.

„Jste milý, Archere.“ Moje role mě začala ničit. „Jste milý, že se staráte o takovou starou babiznu, jako jsem já. Přestal byste mě mít rád, kdybych vám řekla, odkud beru peníze.“

„Tak mě vyzkoušejte.“

„Ale já vám to neřeknu.“ Její hluboký smích zněl ošklivě a beznadějně. Zdálo se mi, že v něm slyším výsměch, ale možná, že zněl jenom v mé hlavě. „Jste příliš slušný chlapeček.“

To ano, řekl jsem si. Američan jako vystřižený. Vždy ochotný podat pomocnou ruku dámě, která spadla obličejem přímo do stoky.

Dáma opět vytuhla. Neřekla už ani slovo. Jel jsem po půlnočním bulváru s jejím napůl bezvládným tělem. Byla to osamělá cesta. Ve skvrnitém saku vypadala na sedadle vedle mě jako spící zvíře, leopard nebo přestárlá divoká kočka. Ve skutečnosti nebyla tak stará – maximálně padesát let – ale přetékala prožitými léty, která zkysla špatnými vzpomínkami. Napovídala mi o sobě spoustu věcí. Jenže nic o tom, co jsem chtěl slyšet. A mně z ní už bylo příliš nevolno, než abych se chtěl vyptávat ještě dál. Jedno jsem o ní věděl jistě. Nepotřeboval jsem ani, aby mi to říkala. Byla to špatná společnice pro Sampsona, nebo kteréhokoli jiného neopatrného muže. Její druhové byli nebezpeční – jeden drsný, druhý kluzký. Takže jestli se Sampsonovi něco stalo, mohla by to vědět. Nebo by to mohla zjistit.

Zacouval jsem přes silnici a vyjel jsem po příjezdové cestě. Do schodů ke dveřím jsem jí musel pomáhat. Podala mi klíč, abych otevřel. „Pojďte dál. Přemýšlela jsem, na jaké pití bych ještě měla chuť.“

„Jste si jistá, že je to v pořádku? Nebude to vašemu manželovi vadit?“

V krku jí zahrčel smích. „Nežijeme spolu už léta.“

Šel jsem za ní do haly. Vzduch byl těžký temnotou a jejími dvěma pachy, pižmem a alkoholem, půl zvířecími a půl lidskými. Pod nohama jsem ucítil kluzkou navoskovanou podlahu a přemýšlel jsem, jestli paní Eastabrooková upadne. Pohybovala se ve svém domě se slepou jistotou náměsíčníka. Tápal jsem za ní do místnosti nalevo, kde rozsvítila lampu.

Pokoj, který se vynořil z temnoty, ani v nejmenším nepřipomínal šílenou rudou komnatu, kterou navrhla pro Ralpha Sampsona. Byl prostorný a veselý, dokonce i teď v noci. Byl to solidní měšťácký pokoj s reprodukcemi postimpressionistů na zdech, vestavěnými poličkami na knihy, s knihami uvnitř. Bylo tam také gramorádio, skříňka na desky a krb z glazurovaných cihel, před kterým stála masivní vyřezávaná rozkládací pohovka. Nezvykle působil jen vzor látky, kterou byla potažena pohovka a lenošky pod lampou: tvořily jej zářivě zelené tropické rostliny na bílém pozadí pouštní oblohy a oči, vykukující mezi vějířovitými listy. Když jsem se na vzor díval, měnil se mi před očima. Oči mizely a znovu se objevovaly. Sedl jsem si na ně.

Paní Eastabrooková stála u přenosného baru v rohu u krbu. „Co si dáte?“

„Whisky a vodu.“

Přinesla mi skleničku. Polovinu obsahu cestou vyšplíchla a na světle zeleném koberci za sebou zanechala cestičku z tmavých skvrn. Sedla si vedle mě a polstrované sedadlo se pod ní promáčklo. Její tmavovlasá hlava se zhoupla k mému rameni a spočinula tam. Rozeznával jsem několik ocelově šedých pramínků, které jí kadeřník zanechal ve vlasech, aby nevypadaly jako obarvené.

„Nemůžu přijít na nic, co bych měla chuť pít,“ zanaříkala. „Nenechte mě upadnout.“

Objal jsem ji jednou rukou kolem ramen, která byla téměř stejně široká jako moje. Těžce se o mě opřela. Cítil jsem pohyb a vzdouvání jejího zpomalujícího se dechu.

„Nesnaž se mi nic udělat, miláčku, jsem dneska večer úplně mrtvá. Nějakou jinou noc…“

Její hlas byl jemný a svým způsobem dívčí, ale zastřený. Zastřený jako záblesk mládí, utopené v jejím pohledu.

Zavřela oči. V žilkách jejích zavřených víček jsem rozeznával slabé záchvěvy pulsu jejího srdce. Oblouky zahnutých tmavých řas se klenuly jako pozůstatek mládí a krásy, který činil její ztroskotání ještě definitivnější a tvrdší. Bylo mnohem snazší ji litovat, když spala.

Abych se ujistil, že skutečně spí, jemně jsem pozvedl jedno z jejích víček. Mramorová oční bulva bíle zírala do prázdna. Odtáhl jsem ruku a nechal její tělo klesnout do polštářů. Prsa jí visela šikmo, punčochy měla shrnuté. Začala chrápat.

Vešel jsem do vedlejšího pokoje, zavřel za sebou dveře a rozsvítil. Lustr ozářil rozkládací stůl s umělými květinami uprostřed. Po jedné straně stolu stál prosklený příborník, a na druhé straně vestavěný barový pult. Podél zdi bylo seřazeno šest těžkých židlí. Zhasl jsem světlo a přešel jsem do kuchyně. Byla čistá a dobře vybavená.

Začal jsem mít pocit, že jsem tu ženu podezíral neprávem. Jsou přece také počestní astrologové – a spousty neškodných opilců. Její dům vypadal jako stovky jiných domů kolem Los Angeles. Byl snad až příliš typický, než aby mohl být pravdivý. S výjimkou té ohromné garáže a buldoka, který ji hlídal.

V koupelně, obložené pastelově modrými kachličkami, stála čtvercová modrá vana. Nad umyvadlem visela toaletní skříňka s veronalem a nembutalem. Hypochondrické lahvičky a krabičky přetékaly až na zadní část umyvadla, koš na prádlo a horní část toaletky. Šaty v koši na prádlo byly dámské. V držáku byl pouze jeden kartáček. Byla tam žiletka, ale ne holicí krém, nebo nějaká jiná stopa prozrazující muže.

Ložnice vedle koupelny byla zaplněna květinami a vyzdobena růžově. Na nočním stolku ležela kniha. V šatníku visely ženské šaty. Řada jich měla značku Saks a Magnin. Spodní prádlo v jednom šuplíku komody mělo broskvový a zelenomodrý odstín.

Nahlédl jsem pod zmačkané punčochy ve druhé zásuvce a nalezl tam jádro podivnosti tohoto domu. Byla to řada tenkých balíčků, spojených dohromady pružnou páskou. Balíčky obsahovaly peníze. Byly to jedno, pěti a desetidolarové bankovky. Většina bankovek byla stará a umaštěná. Pokud byly balíčky stejné jako ten, který jsem prozkoumal, pak by dno zásuvky bylo vystláno osmi nebo deseti tisíci dolary.

Sedl jsem si na paty a díval se na všechny ty peníze. Komoda v ložnici pro ně sotva představovala bezpečný úkryt. Ale bylo to bezpečnější než banka pro člověka, který nemůže přiznat svůj příjem.

Zařinčení telefonu proťalo ticho jako zubařská vrtačka. Zasáhla nerv a já jsem vyskočil. Ale ještě před tím než jsem přešel do haly, kde byl telefon, zásuvku jsem zavřel. V obývacím pokoji, kde ležela paní Eastabrooková, bylo ticho.

Zastřel jsem si ústa vázankou: „Haló.“

„To je pan Troy?“ Byl to hlas nějaké ženy.

„Ano.“

„Je tam Fay?“ Mluvila rychle a úsečně. „Tady je Betty.“

„Ne.“

„Poslouchejte, pane Troyi. Fay byla asi před hodinou ve Valeriu s nějakým chlápkem. Byla úplně namol a ten chlápek říkal, že ji odveze domů. Určitě byste nestál o to, aby tam ten chlápek byl, až přijede náklaďák. A znáte Fay, když je namazaná.“

„Ano,“ řekl jsem a zariskoval: „Kde jsi teď?“

„U piana, kde jinde.“

„Je tam Ralph Sampson?“

Odpovědělo mi překvapené škytnutí. Žena chvíli mlčela. Na druhém konci jsem rozeznával šumění lidských hlasů a cinkání talířů. Byla to pravděpodobně restaurace.

Žena opět promluvila. „Proč se ptáte mě? Vůbec jsem ho poslední dobou neviděla.“

„Kde je?“

„Nevím. Kdo to mluví? Pan Troy?“

„Ano. Postarám se o Fay.“ Zavěsil jsem.

Zámek na vstupních dveřích za mnou jemně zachrastil. Strnul jsem s rukou na telefonu a pozoroval jsem kliku, jak se pomalu otáčí a jiskří ve světle, které sem padalo z obývacího pokoje. Náhle se dveře otevřely a na prahu stál muž v lehkém převlečníku. Pokyvoval odkrytou stříbrovlasou hlavou. Vkročil dovnitř jako herec, který vstupuje na jeviště, a levou rukou za sebou pečlivě zavřel dveře. Pravou ruku měl v kapse převlečníku. Kapsa mířila přímo na mě.

Postavil jsem se mu čelem. „Kdo jste?“ vyrazil jsem ze sebe.

„Vím, že není zdvořilé odpovídat na otázku otázkou.“ Jeho hlas zjemňovala stopa po jihoanglickém přízvuku. „Ale kdo jste vy?“

„Jestli to má být přepadení…“

Těžká hmota v jeho kapse sebou trhla. Muž začal být přísnější. „Dal jsem vám docela jednoduchou otázku, příteli. Dejte mi na ni jednoduchou odpověď.“

„Jmenuji se Archer,“ řekl jsem. „Používáte šmolku, když si myjete vlasy? Moje teta říkala, že je to velice účinné.“

Jeho tvář se ani nepohnula. Podráždění dal najevo pouze tím, že mluvil ještě spisovněji. „Nemám rád zbytečné násilí. Nenuťte mě k němu, prosím.“

Viděl jsem mu na temeno hlavy. Skrze vlasy pečlivě rozdělené pěšinkou mu probleskovala lysina. „Vy mě děsíte,“ řekl jsem. „Takový poitalštěný Angličan dokáže být hotový ďábel.“

Pistole v jeho kapse fungovala jako malé, účinné mrazicí zařízení, které ochlazovalo halu. Jeho oči se už změnily v kousky ledu.

„A čímpak se živíte, pane Archere?“

„Prodávám pojistky. Mým koníčkem jsou komické výstupy s pistolníky.“ Sáhl jsem po náprsní tašce, abych mu ukázal svůj průkaz. „Pojištění všeho druhu.“

„Nechte ruce tam, kde na ně můžu vidět. A dávejte si laskavě pozor na jazyk.“

„S radostí. Ale neočekávejte ode mě, že vám prodám pojistku. Jste příliš riskantní případ, když si chodíte s pistolí po Los Angeles.“

Slova minula jeho hlavu bez následků. „Co tady pohledáváte, pane Archere?“

„Dovezl jsem Fay domů.“

„Vy jste její přítel?“

„Zdá se. Vy také?“

„Tady kladu otázky já. Co hodláte dělat dál?“

„Právě jsem chtěl zavolat taxi a jet domů.“

„Možná bude lepší, když to uděláte hned teď,“ řekl.

Zvedl jsem sluchátko a zavolal jsem na taxislužbu. Muž přistoupil blíž ke mně. Jeho levá ruka mi prohmatala hruď, podpaží a sklouzla dolů na mé boky. Byl jsem rád, že jsem nechal svoji pistoli v autě, ale bylo mi nepříjemné, že se mě dotýká. Měl zženštilé ruce.

Odstoupil a ukázal mi svoji pistoli. Byl to poniklovaný revolver ráže 32 nebo 38. Odhadoval jsem jaké mám šance, abych ho kopnutím vychýlil z rovnováhy a pistoli mu sebral.

Jeho tělo se mírně napnulo. „Ne,“ řekl. „Jsem dobrý střelec, pane Archere. Nedal bych vám vůbec šanci. A teď se otočte.“

Otočil jsem se. Zapíchl mi pistoli do zad nad játra. „Do ložnice,“ přikázal.

Odvedl mě do ložnice a postavil mě čelem ke dveřím. Slyšel jsem, jak se jeho rychlé kročeje vzdalují přes pokoj, a pak otvírání a zavírání zásuvky. Pistole se vrátila zpět k mým játrům.

„Co jste tady dělal?“

„Já jsem tady nebyl, rozsvěcela tu Fay.“

„Kde je Fay teď?“

„V předním pokoji.“

Odvedl mě do pokoje, kde ležela paní Eastabrooková, skrytá za zadním opěradlem pohovky. Byla ponořená do tvrdého spánku, který se podobal smrti. Ústa měla otevřená, ale už nechrápala. Jedna paže jí visela na podlahu jako přežraný bílý had.

Muž se na ni podíval s opovržením, jaké mohou cítit stříbrné příbory vůči vařenému masu.

„Nikdy neuměla pít.“

„Byli jsme na tahu,“ řekl jsem. „Prožili jsme kouzelný večer.“

Ostře se na mě podíval. „Vidím. A mohl byste mi říct, proč se zajímáte o takový pytel červů?“

„Mluvíte o ženě, kterou miluji.“

„O mé ženě.“ Lehké zachvění jeho nosních dírek svědčilo o tom, že se jeho obličej dokáže pohybovat.

„Skutečně?“

„Nejsem žárlivý, pane Archere, ale musím vás varovat, abyste dal od ní ruce pryč. Ona žije v úzkém okruhu svých známých. A vy byste do něj prostě nezapadl. Fay je velice tolerantní, samozřejmě. Já jsem už méně tolerantní. A někteří z jejích známých nejsou tolerantní ani trochu.“

„Jsou všichni tak upovídaní jako vy?“

Vycenil svoje malé, pravidelné zuby a mírně změnil postoj. Jeho tělo se nachýlilo, stříbrná hlava se naklonila stranou zároveň s ním a zaleskla se ve světle. V jeho zjevu zkaženého chlapce, který se ukrývá pod maskou staršího muže, bylo něco obscénního. Zatočil pistoli na prstu a zamířil mi na srdce. „Oni se vyjadřují jiným způsobem. Mluvím dost jasně?“

„Ta myšlenka je naprosto pochopitelná.“ Na zádech mi vyrazil studený pot.

Na ulici zatroubilo auto. Muž přešel ke dveřím a podržel mi je otevřené. Venku bylo tepleji.

10

„To je klika, že jste zavolal,“ řekl řidič. „Ušetřil jste mi jednu jízdu naprázdno. Měl jsem dlouhý rito až na Malibu. Čtyři štětky na nějakou pobřežní party. Ty vodu ani neuviděj.“

V zadní části vozu byl stále ještě pach jako v bordelu.

„Měl jste slyšet, jak ty ženský mluví.“ Zpomalil na stopce u vjezdu na Sunset. „Vracíte se do města?“

„Počkejte chvíli.“ Řidič zastavil.

„Znáte podnik, který se jmenuje Piano?“

„Divoké piano?“ řekl. „To je v Západním Hollywoodu. Taková putyka.“

„Komu to patří?“

„Oni mi nikdy svý účetní knihy neukazujou,“ řekl ležérně a zařadil rychlost. „Chcete tam odvézt?“

„Proč ne?“ řekl jsem. „Noc je ještě mladá.“ Lhal jsem. Tahle noc byla stará a mrazivá. Na černém povrchu silnice zvlhlém mlhou pneumatiky zaječely jako vyhladovělé kočky. Neony na Stripu planuly nespavostí.

V Divokém pianu noc také dávno nebyly mladá, ale tep jejího srdce byl uměle stimulován. Podnik stál ve špatně osvětlené postranní uličce mezi řadovými domy. Neměl žádný vývěsní štít ani prosklené plastikové průčelí. Dveře chránil omšelý hnědě štukovaný klenutý vchod, ze kterého oprýskávala omítka. Nad ním trčel úzký balkón s kovaným železným zábradlím. Zakrýval okna zatažená závěsy.

Černošský portýr v uniformě vystoupil zpod klenby a otevřel dveře taxíku. Zaplatil jsem řidiči a šel jsem za černochem. V kalném světle z lampy nad dveřmi jsem viděl, že límeček jeho modrého kabátu je otřepaný. Hnědé kožené dveře měly kolem kliky černou skvrnu, kterou tu zanechalo množství zpocených rukou. Vedly do dlouhé, úzké místnosti, připomínající tunel.

Další černoch v číšnickém saku mi s ubrouskem přes předloktí vyšel vstříc ke dveřím. Jeho rty roztažené k úsměvu měly v modrém světle, které vycházelo ze stěn, inkoustovou barvu. Zdi byly vyzdobeny jednobarevnými modrými akty v různých pozicích. Podél stěn stály stoly s bílými ubrusy, s uličkou uprostřed. Na nízkém jevišti na vzdáleném konci místnosti hrála nějaká žena na piano. Skrz kouř vypadala neskutečně, jako mechanická panenka s obratnýma rukama a prkennými zády.

Podal jsem svůj klobouk dívce v šatně a požádal jsem o stůl poblíž piana. Číšník šel klouzavě přede mnou. Ubrousek, který se v jeho ruce třepotal jako vlaječka, měl vyvolat zdání, že celá tahle záležitost spěchá. Nespěchala. Dvě třetiny stolů byly prázdné. Zbytek byl obsazen různými páry. Mužskou polovinu tvořili obchodní zástupci, kteří už prošli lepšími bary, hledajíce způsob, jak se povyrazit cestou domů. Všichni měli v modrém akvarijním světle rybí tváře a krabí oči.

Většina jejich společnic vypadala na to, že je placená, nebo chce být zaplacená. Dvě nebo tři z nich byly blondýny, které jsem zahlédl účinkovat v drobných rolích. Bylo tu také několik starších žen, jejichž těla je mohla udržet na hladině ještě tak rok nebo dva. Tyhle ženy tvrdě pracovaly rukama, jazykem a očima. Pokud by se neudržely na hladině divokého piana, existovala ještě horší místa, kam se dalo spadnout.

U vedlejšího stolu seděla osamělá mexická dívka s unuděnou žlutavou tváří. Její pohled se na mně zastavil a opět se odvrátil.

„Skotskou nebo bourbon, pane?“ řekl číšník.

„Bourbon a vodu. Smíchám si to sám.“

„Ano, pane. Máme také sendviče.“

Vzpomněl jsem si, že mám hlad. „Sýrový.“

„Jistě, pane.“

Díval jsem se na piano a přemýšlel jsem, zda bych neměl brát věci více doslova. Ta žena, která se jmenovala Betty, přece říkala, že je u piana. Její chraplavý hlas se prolínal v melancholickém kontrapunktu s přerývanými výbuchy smíchu od stolů. Prsty klavíristky se pohybovaly po klávesnici s osudovou rychlostí, jako by piano hrálo samo a ona s ním musela udržet tempo. Její napjatá odhalená ramena byla hubená a pěkně tvarovaná. Černé vlasy se po nich rozlévaly jako asfalt a dodávaly jim zdání ledové bělosti. Její tvář zůstávala skrytá.

„Nazdar, krasavče. Koupíš mi něco k pití?“

Vedle mé židle stála mexická dívka od vedlejšího stolu. Když jsem k ní vzhlédl, posadila se. Vypadala jako chmelová tyčka. Krátké šaty na ní visely nepřirozeně jako šaty na divochovi. Pokusila se o úsměv, ale její obličej připomínající dřevěnou masku tohle umění ještě nezvládl.

„Měl bych ti spíš koupit brejle.“

Poznala, že je to míněno jako vtip, ale to bylo všechno. „Ty seš legrační kluk. Mám rada legrační kluky.“ Měla hrdelní, silácký hlas, přesně takový, jako by člověk očekával od dívky s jejím obličejem.

„Mě bys ráda neměla. Ale koupím ti drink.“

Zakoulela očima na znamení radosti. Oči měla neprůhledné jako kousky smůly. Její ruce se přiblížily k mé paži a začaly ji hladit. „Líbíš se mi, vtipálku. Řekni něco legračního.“

Nelíbil jsem se jí, stejně jako ona se nelíbila mně. Naklonila se ke mně, abych se jí mohl podívat za výstřih. Měla malá a pevná ňadra, s bradavkami špičatými jako hrot tužky. Její paže a horní ret byly porostlé černými chloupky.

„Jako druhou rundu ti koupím hormony,“ řekl jsem.

„To je něco k jídlu? Mám strašný hlad.“ Jako důkaz na mě vycenila své bílé zuby.

„Proč si neukousneš kousek ze mě?“

„To je blbá legrace,“ řekla nevrle. Ale její ruce dál zpracovávaly moji paži.

Příchod číšníka mi poskytl příležitost uniknout. Přemístil z tácu na stůl talířek s malým sendvičem, sklenici vody, šálek s půlcentimetrem whisky na dně, prázdnou čajovou konvici a sklenici něčeho, co přinesl dívce.

„Bude to šest dolarů, pane.“

„Prosím?“

„Drinky po dvou dolarech, pane. A dva dolary za sendvič.“

Zdvihl jsem horní část sendviče a prohlédl si plátek sýra, který tam byl položen. Byl tenký jako plíšek zlata a téměř stejně tak drahý. Dal jsem číšníkovi desetidolarovou bankovku a vrácené peníze jsem nechal ležet na stole. Má primitivní společnice vypila svůj ovocný džus, zahleděla se na čtyři dolarové mince a začala opět zpracovávat moji paži.

„Máš děsně vzrušující ruce,“ řekl jsem, „jenže já čekám na Betty.“

„Betty?“ Vrhla opovržlivý pohled na záda pianistky. „Ale Betty je umělkyně. Ta nebude –“ a dokončila svoji větu posunkem.

„Betty je má vyvolená.“

Stiskla rty a povystrčila špičku jazyka, jako by si chtěla uplivnout. Mávl jsem na číšníka a objednal jsem pití pro pianistku. Když jsem se pak obrátil zpět k mexické dívce, byla pryč.

Když číšník položil sklenku na piano, ukázal na mne. Pianistka se otočila, aby si mě prohlédla. Měla oválný obličej, tak malý a jemně modelovaný, že působil až nepřirozeně. Její oči měly neurčitou barvu. Ani se nepokusila usmát. Pozval jsem ji ke stolu zvednutím brady. Zavrtěla odmítavě hlavou a sklonila se znovu nad klávesnicí.

Pozoroval jsem její bílé ruce, jak si hledají cestu umělou džunglí boogie-woogie. Hudba je následovala jako kroky obra v kovovém podrostu. Člověk mohl zahlédnout obrův stín a slyšet bušení jeho srdce. Ta pianistka hrála skvěle.

Potom změnila náladu. Její levá ruka se ještě stále převalovala v basech, ale pravá ruka už hrála blues. Začala zpívat tvrdým, prorockým hlasem, který zněl v krajních polohách trochu seškrceně, ale přesto něčím dojímal:

Místo žaludku mám mozek,

A srdce mi leží v ústech,

chtěla bych kráčet na sever,

ale nohy mi míří jižně.

Mám psychosomatický blues.

Doktore, doktore, doktore,

Koukněte se mi do hlavy.

Dejte mě dohromady doktore,

A zbavte mě tý bolesti –

Mám psychosomatický blues.

Frázovala píseň s dekadentní promyšleností. Můj vkus to nebyl, ale zasluhovalo si to lepší obecenstvo, než byla bavící se místnost za mnou. Když pianistka skončila, zatleskal jsem a objednal jsem jí další drink.

Přinesla si ho k mému stolu a posadila se. Její tělo vypadalo jako soška; malé a dokonalé, nadčasově existující někde mezi dvacítkou a třicítkou. „Vám se líbí moje hudba,“ konstatovala. Sklonila čelo a pohlédla na mě vzhůru, s manýrou ženy, která je pyšná na své oči. Hnědé tečkované duhovky byly zneklidňující.

„Měla byste hrát na Padesáté první ulici.“

„Nemyslete si, že jsem tam nehrála. Ale vy už jste tam asi dlouho nebyl, že? Jde to tam od devíti k pěti.“

„V tomhle podniku nedostanete žádnou provizi. Spěje to tady ke krachu, to by viděl i slepej. Kdo to tady provozuje?“

„Jeden můj známý. Máte cigaretu?“

Když jsem jí připálil, zhluboka vdechla kouř. Vypadla jako děťátko, které saje z prázdné láhve. Okraje jejích nosních dírek byly úplně odkrvené a bílé jako sníh.

„Já se jmenuji Lew,“ řekl jsem. „Určitě jsem už o vás musel slyšet.“

„Já jsem Betty Fraleyová.“ Na okraji tohoto konstatování slabě zazněla lítost jako tenká černá obruba na navštívence. To jméno mi nic neříkalo, ale pro ni zřejmě znamenalo hodně.

„Vzpomínám si na vás,“ zalhal jsem odvážněji. „Užila jste si svoje, Betty.“ Všichni vyléčení narkomané na tohle slyší.

„To mi nemusíte říkat dvakrát. Dva roky v bílé cele, a s pianem utrum. Celé to obvinění byla jenom bouda. Jediné, co mohli dokázat, bylo, že jsem to měla pro vlastní potřebu. Že prý je to pro mé vlastní dobro! Potřebovali publicitu a mé jméno bylo známé. Teď už po něm neštěkne ani pes. A jestli se z toho někdy dostanu, tak to rozhodně nebude díky policajtům.“ Její rudá ústa se zkroutila kolem vlhkého červeného konce cigarety.

„Hrajete skvěle, na to, že jste nemohla cvičit.“

„Myslíte? Měl jste mě slyšet v Chicagu, když jsem byla na vrcholu. To jsem omotala piano kolem trámů na stropě a houpala jsem se na klávesách. Možná jste slyšel nějaké mé nahrávky.“

„Kdo by je neznal?“

„A byly takové, jak říkám?“

„Báječné. Byl jsem do nich blázen.“

Ale džezové piano nebyla moje parketa. Buď jsem zvolil špatná slova, nebo jsem přehnal svoji chválu.

Hořkost, skrytá v jejích ústech, se jí rozšířila do hlasu a očí.

„Nevěřím vám. Řekněte aspoň jeden název.“

„Už je to moc dávno.“

„Líbilo se vám ode mne Gin Mill Blues?“

„Líbilo,“ řekl jsem s úlevou. „Hrála jste ho lépe než Sullivan.“

„Jste lhář, Lew. Tuhle písničku jsem nikdy nenahrála. Proč chcete, abych tolik mluvila?“

„Líbí se mi, jak hrajete.“

„Jasně. Asi nemáte hudební sluch.“ Zadívala se mi pátravě do obličeje. Její proměnlivé oči měly tvrdé, jasné démantové středy. „Mohl byste být fízl. Nejste sice ten typ, ale máte s nima něco společnýho v tom, jak se díváte na věci. Máte policajtské oči – takové, které chtějí vidět člověka trpět.“

„Uklidněte se Betty. Jste jasnovidná pouze napůl. Na lidské utrpení se nedívám rád, ale polda opravdu jsem.“

„Narkotika?“ Tvář jí zbělela hrůzou.

„Nic takového. Jsem soukromý detektiv. Ale fakt nic od vás nechci. Prostě se mi jen zalíbila vaše hudba.“

„Lžete.“ I přes svoji nenávist a strach stále šeptala. Její hlas suše šelestil. „Vy jste ten člověk, co vzal telefon u Fay a vydával se za Troye. O co vám jde?“

„O muže, který se jmenuje Sampson. Neříkejte mi, že jste o něm neslyšela. Musela jste o něm slyšet.“

„Nikdy jsem o něm neslyšela.“

„Do telefonu jste říkala něco jiného.“

„Tak dobrá, viděla jsem ho tady. Jako spoustu jiných lidí. Mám být kvůli tomu jeho chůva? Proč jste přišel za mnou? Je to prostě jeden ze zdejších štamgastů.“

„To vy jste přišla za mnou, vzpomínáte si?“

Naklonila se ke mně a nenávist se kolem ní šířila jako magnetické pole. „Vypadněte odsud a už se tady neukazujte.“

„Zůstanu tady, jak dlouho budu chtít.“

„To si jen myslíte.“ Škubnutím napjaté bílé ruky přivolala číšníka, který poklusem přiběhl.

„Zavolej Puddlera. Tenhle kretén je soukromej detektiv.“

Podíval se na mě a v jeho černomodrém obličeji se zračila nejistota.

„Všechno je v pořádku,“ řekl jsem.

Žena vstala přešla ke dveřím za pianem. „Puddlere!“ Všechny hlavy v místnosti se s trhnutím zvedly.

Dveře se rozrazily dokořán a vyšel z nich muž v šarlatové košili. Jeho malá očka rejdila ze strany na stranu a hledala zdroj potíží.

Klavíristka na mě ukázala prstem. „Vem ho ven a trochu ho zpracuj. Ten šmírák ze mě chtěl tahat rozumy.“

Měl bych býval ještě čas utéct, ale nechtělo se mi. Tři sprinty v jednom dni, to by bylo příliš. Vstal jsem a pokusil jsem se dát tomu příživníkovi ránu. Zjizvená hlava snadno uhnula. Zkusil jsem to pravačkou. Zachytil ji předloktím a vyrazil kupředu.

Jeho tupé oči se obrátily jinam. Měl jsem legrační pocit, že mě nepoznává. Jedna pěst zasáhla můj žaludek. Ruce, kterými jsem se kryl, mi poklesly. Druhá pěst mě udeřila do krku pod ucho.

Mé nohy se zarazily o okraj jeviště. Padl jsem na piano. Ztratil jsem vědomí ve zvonivém disharmonickém akordu, pohlceném obřím stínem.

11

Na dně černé krabice seděl nicotný mužíček s hlavou opřenou o cosi tvrdého. Něco stejně tvrdého ho mlátilo do obličeje. Nejprve z jedné strany na čelist, potom z druhé. Po každé ráně mužíčkova hlava udeřila ještě jednou o tvrdý povrch za ní. Tato skličující scéna – úder sledovaný zpětnou ránou – pokračovala s jednotvárnou pravidelností po značně dlouhý čas. Pokaždé, když se pěst přiblížila k jeho čelisti, chňapl o ní nicotný mužíček rozbolavělými zuby. Paže mu nicméně visely mírumilovně podél těla. Nohy měl pozoruhodně nehybné.

V ústí uličky se objevil dlouhý stín, chvíli stál na jedné noze jako čáp a pak groteskně přikulhal směrem k nám. Puddler byl příliš soustředěn na svoji práci, než aby si toho všiml. Stín se nad ním vztyčil a napřáhl jednu ruku vysoko do vzduchu. Paže ukončená temným předmětem švihla dolů. Na temeni Puddlerovy hlavy vydal temný předmět příjemný zvuk, jako když se louskají ořechy. Puddler přede mnou poklekl, ale nemohl jsem mu nahlédnout očima do duše, protože z nich měl vidět pouze bělmo. Odstrčil jsem ho dozadu.

Alan Taggert se usadil vedle mě a nazul si botu. „Raději bychom odsud měli zmizet. Neudeřil jsem ho příliš tvrdě.“

„Dejte mi, prosím, vědět, až se rozhodnete udeřit ho tvrdě. Chtěl bych být přitom.“

Cítil jsem, že mám oteklé rty. Mé nohy se chovaly jako daleké vzbouřené kolonie mého těla. Obnovil jsem nad nimi svoji nadvládu a postavil se. Bylo dobré, že jsem se nedokázal postavit jen na jednu z nich. Jinak bych toho muže ležícího na dláždění kopl a další roky toho litoval.

Taggert mě uchopil za paži a táhl mě ke konci uličky. V zatáčce čekalo taxi s otevřenými dveřmi. Štukovaný vchod do Divokého piana na opačné straně uličky byl opuštěný. Taggert mě vtlačil do taxíku a nasedl za mnou.

„Kam chcete jet?“

V mém mozku panovalo chvíli vzduchoprázdno. Pak se ve vzduchoprázdnu objevil hněv.

„Domů do postele. Ale nepojedu tam. Ke Swiftovi na bulvár Hollywood.“

„Tam už mají zavřeno,“ řekl řidič.

„Mám auto na jejich parkovišti.“ V autě byla moje pistole.

Trvalo to polovinu cesty, než se můj mozek synchronizoval s mým jazykem. „Odkud se tady berete?“ zeptal jsem se Taggerta.

„Spadl jsem přímo z nebe.“

Zavrčel jsem na něj: „Nemluvte nesmysly. Nemám na to náladu.“

„Promiňte,“ řekl vážně. „Hledali jsme Sampsona. Tam, kde jsme teď byli, je jeden podnik, kterému se říká Divoké piano. Sampson mě tam jednou zavedl, a tak mě napadlo, že bych se tam na něj mohl zeptat.“

„To samé jsem chtěl udělat já. Sám jste viděl, jakou jsem dostal odpověď.“

„Jak jste se tam dostal?“

Nemohl jsem se obtěžovat vysvětlováním. „Náhodou jsem o ten podnik zakopnul a pak jsem zas vylítnul ven.“

„Viděl jsem, jak vycházíte,“ řekl Taggert.

„Já jsem šel?“

„Víceméně. Někdo vám trochu pomáhal. Čekal jsem v taxíku, co se bude dít. Když si vás ten ranař vzal do parády, šel jsem za vámi.“

„Ještě jsem vám nepoděkoval,“ řekl jsem.

„S tím si nelámejte hlavu.“ Naklonil se ke mně a dychtivě zašeptal: „Skutečně si myslíte, že Sampsona unesli?“

„Právě teď moc nemyslím. Byl to takový nápad, který jsem měl, ještě když jsem míval nápady.“

„Kdo ho mohl unést?“

„Je tu jedna žena, která se jmenuje Eastabrooková,“ řekl jsem. „A nějaký muž, který se jmenuje Troy. Potkal jste ho někdy?“

„Ne, ale slyšel jsem o té Eastabrookové. Před několika měsíci byla se Sampsonem v Nevadě.“

„Kvůli čemu?“ Měl jsem pocit, že má odřená tvář dostává potměšilý výraz. Nestaral jsem se o to.

„Nevím to zcela jistě. Přijela tam autem. V té době dělali v Los Angeles na letadle generálku a já jsem byl u toho. Nikdy jsem ji neviděl, ale Sampson se mi o ní zmiňoval. Co já vím, tak tam sedávali na slunci a hovořili o náboženství. Myslím, že ta Eastabrooková patří do party toho svatého muže Clauda. Toho, kterému Sampson daroval horu.“

„Měl jste mi to říct dřív. To ona byla na té fotografii, kterou jsem vám ukazoval.“

„Nenapadlo mě to.“

„Teď už je to jedno. Strávil jsem s ní večer. Byla to ta žena, se kterou jsem byl ve Valeriu.“

„Opravdu?“

Zdál se překvapen. „Ví, kde je Sampson?“

„Možná že ano, ale neřekla mi to. Chtěl bych ji teď ještě jednou navštívit. A potřeboval bych možná nějakou pomoc. Ten její dům je dost divoký.“

„Probůh!“ řekl Taggert.

Mé reakce byly pořád ještě příliš pomalé, a tak jsem ho nechal řídit. Měl trochu tendenci naklánět vůz v zatáčkách na dvě kola, ale jinak celá cesta až k domu Eastabrookové proběhla dobře. V domě byla tma. Buick zmizel z příjezdové cesty a garáž byla prázdná. Zaťukal jsem na vstupní dveře hlavní pistole. Žádná odpověď.

„Určitě dostala nějaké podezření,“ řekl Taggert.

„Vyrazíme dveře.“

Ale dveře byly zavřené na závoru a byly na naše ramena příliš pevné. Obešli jsme dům k zadnímu traktu. Na dvorku jsem zakopl o hladký, kulatý předmět, ze kterého se vyklubala láhev od piva.

„Rychle za mnou, starouši,“ vykřikl Taggert s ironickým úsměvem. Zdálo se mi, že se dobře baví. Vrhl se s mladistvou vervou proti kuchyňským dveřím. Když jsme se do nich opřeli společně, rozlomily se v zámku a povolily. Prošli jsme kuchyní do tmavé haly.

„Máte u sebe pistoli?“ řekl jsem.

„Ne.“

„A umíte s ní zacházet?“

„Samozřejmě. I když osobně dávám přednost kulometu.“

Podal jsem mu svoji automatickou pistoli. „Zkuste to s tímhle.“ Přistoupil jsem k hlavním dveřím, odtáhl zástrčku a mírně je pootevřel. „Kdyby někdo přišel, dejte mi vědět. Sám se neukazujte.“

Zaujal postavení s velkou vážností, jako nováček na hlídce v Buckinghamském paláci. Já jsem udělal prohlídku obývacího pokoje, jídelny, kuchyně a koupelny. V každé místnosti jsem rozsvítil a zhasnul. Místnosti byly ve stejném stavu, v jakém jsem je viděl naposledy. Ložnice byla trochu jiná.

Rozdíl spočíval v tom, že ve druhé zásuvce už nebylo nic jiného než punčochy. A použitá potrhaná prázdná obálka, zmačkaná v jednom rohu za punčochami. Byla adresována na paní Eastabrookovou a dům, ve kterém jsem teď byl. Na zadní stranu někdo naškrábal tužkou nějaká slova a čísla:

Prům. hrubý $2000. Prům. výdaje (Max) $500. Prům. čistý $1500.

Květen – 1500 × 31 – 46 500 méně 6 500 (mimoř.) – 40 000

40 000/2 = 20 000.

Vypadalo to jako hrubý rozpočet pozoruhodně výnosného obchodu. Jednu věc jsem věděl zcela jistě: Divoké piano takovej balík vydělat nemohlo.

Znovu jsem otočil obálku. Byla datována 30. dubna a byla tedy týden stará. Měla razítko Santa Maria. Zatímco jsem si to rovnal v hlavě, zaslechl jsem ze silnice řvaní silného motoru. Zhasl jsem světlo a šel jsem do haly.

Vlna světla ometla průčelí domu a pronikla do škvíry dveří, u kterých stál Taggert.

„Archere!“ zašeptal chraptivě.

Pak udělal odvážnou a nepochopitelnou věc. Vystoupil na práh do plného světla, a vypálil z pistole, kterou držel v ruce.

„Nestřílejte,“ vykřikl jsem, ale příliš pozdě. Kulka ťukla o kov a odbzučela pryč. Nikdo výstřel neopětoval. Odstrčil jsem Taggerta loktem a vrhl se na schody před vchodem. Nákladní auto s uzavřenou skříní couvalo rychle z příjezdové cesty ven.

Zasprintoval jsem přes trávník a dostihl jsem náklaďák na silnici, ještě než stačil nabrat rychlost. Okénko na pravé straně kabiny bylo otevřené. Zahákl jsem se za něj paží a vzepřel jsem se jednou nohou o blatník. Od volantu se ke mně otočila mrtvolně bledá tvář, ve které blýskaly malé vystrašené oči. Náklaďák dunivě přejel místo, kde jsem před chvílí ještě na silnici ležel, a valil se dál ulicí. Řev jeho motoru byl stále vyšší a hlasitější. Poznávací značka auta, pokud vůbec nějakou mělo, nebyla osvětlená. Zadní dveře neměly okna.

Když jsem se dostal ke svému autu, Taggert už nastartoval. Odstrčil jsem ho od volantu a rozjel se za náklaďákem. Když jsme dojeli na Sunset, zmizel nám z dohledu. Nebylo možné odhadnout, zda zabočil směrem k moři nebo k horám.

Obrátil jsem se k Taggertovi, který seděl dost schlíple s pistolí na klíně. „Když vám říkám, abyste nestřílel, tak nemáte střílet.“

„Řekl jste mi to příliš pozdě. Mířil jsem řidiči na hlavu, abych ho donutil opustit kabinu.“

„Snažil se mě přejet. Neunikl by nám, kdybych se na vás mohl spolehnout.“

„Mrzí mě to,“ pronesl kajícně. „Myslel jsem, že mám šťastnější mušku.“ Podal mi pistoli, rukovětí napřed.

„Zapomeňte na to.“ Zabočil jsem vlevo k městu. „Prohlédl jste si ten náklaďák dobře?“

„Myslím, že to byl armádní výprodej, typ, který užívali pro přepravu osob. Měl černou barvu, že?“

„Modrou. A co řidič?“

„Neviděl jsem na něj dobře. Jediné, co jsem rozeznal, bylo to, že měl na hlavě kšiltovku.“

„Neviděl jste přední poznávací značku?“

„Myslím, že žádnou neměl.“

„To je moc špatné,“ řekl jsem. „Je docela možné, že v tom náklaďáku byl Sampson. A jestli ne dnes, tak možná nějaký den předtím.“

„Skutečně? Myslíte, že bychom měli zajít na policii?“

„Řekl bych, že ano. Ale nejprve musím mluvit s paní Sampsonovou. Telefonoval jste jí?“

„Nemohl jsem ji sehnat. A když jsem se jí dovolal, byla nadopovaná spacími prášky. Nemůže bez nich usnout.“

„Zajdu tedy za ní ráno.“

„Poletíte s námi?“

„Pojedu autem. Musím cestou něco vyřídit.“

„Co?“

„Takovou drobnou soukromou záležitost,“ odpověděl jsem mechanicky.

Taggert se odmlčel. Ani mně nebylo do řeči. Přicházelo svítání. Tmavě červené mraky nad městem začaly na okrajích blednout. Z nočního dopravního ruchu zůstaly jen ojedinělé taxíky a osobní vozy. Do ulic vyjely první ranní náklaďáky. Díval jsem se po modrém armádním náklaďáku s uzavřenou skříní, ale žádný jsem nespatřil.

Vysadil jsem Taggerta ve Valeriu a jel jsem domů. Na prahu mě očekávala čtvrtlitrovka mléka. Elektrické hodiny v kuchyni ukazovaly za deset minut půl páté. V mrazicím boxu ledničky jsem našel krabici ústřic a udělal jsem si z nich omeletu. Má žena ústřice nikdy neměla ráda. Nyní jsem mohl zasednout k jídelnímu stolu, jíst ústřice od rána do večera a posilovat tak svoji mužnost.

Svlékl jsem se a šel jsem spát. Svým způsobem to byla úleva, když člověk nemusel nikomu vysvětlovat, co vlastně celý den dělal.

12

Když jsem dorazil do centra, bylo deset hodin ráno. Peter Colton seděl za přepážkou ve své kanceláři. Býval mým velitelem u rozvědky. Když jsem otevřel dveře z matovaného skla, vzhlédl ostře od hromady policejních zpráv. Vzápětí sklopil oči na znamení, že nejsem vítán. Pracoval jako starší vyšetřovatel v kanceláři okresního prokurátora. Byl to mohutný muž středního věku s krátce ostříhanými rovnými vlasy a ostrým nosem, který vypadal jako kýl převráceného závodního člunu. Místnůstku, která mu sloužila za kancelář, osvětlovalo jediné okno v ocelovém rámu.

Udělal jsem si nepohodlí na židli s tvrdým opěradlem stojící u zdi.

Po chvíli na mě namířil svůj nos. „Copak se přihodilo tomu, čemu z nedostatku lepšího názvu budu říkat tvůj obličej?“

„Měl jsem takové malé nedorozumění.“

„A teď bys chtěl, abych toho zlého chlapce ze sousedství zatknul.“ Koutky úst se mu zvedly v úsměvu. „Své bitvy si musíš vybojovat sám, můj milý. Pokud by z toho ovšem nekáplo něco pro mě.“

„Jeden nanuk,“ pronesl jsem hořce. „A tři plátky žvýkačky.“

„Ty se pokoušíš podplatit síly zákona třemi plátky žvýkačky? Copak si neuvědomuješ, příteli, že žijeme v atomovém věku? Tři plátky žvýkačky obsahují tolik energie, že by nás to všechny roztrhalo na kousky.“

„Nech si zajít chuť. To nedorozumění jsem měl s Divokým pianem.“

„A ty si myslíš, že nemám nic lepšího na práci, než nějaké bláznivé piano? Nebo se zapojovat do nějaké operetní scény se zchátralým rozvedeným detektivem? Tak dobrá, vyklop to. Už zase chceš, abych dělal něco jen pro tvé hezké oči?“

„Něco pro tebe mám. Možná z toho bude největší případ tvého života.“

„A samozřejmě chceš něco na oplátku.“

„Něco zanedbatelného,“ přiznal jsem.

„Tak mi řekni pointu té tvé historie. Ve dvaceti pěti slovech.“

„Takovou cenu tvůj čas nemá.“

„Pět,“ řekl a opřel si nos o bříško palce.

„Manžel mé klientky opustil letiště Burbank předevčírem v černé limuzíně, jejíž majitel není znám. Od té doby ho již nikdo neviděl.“

„Dvacet pět.“

„Nech toho! Včera dostala dopis psaný jeho rukou, ve kterém žádá o sto tisícovek.“

„To není zas tolik. Tedy tolik bankovek.“

„To tedy je. A oni je mají. Neříká ti to něco?“

Z levé horní zásuvky svého stolu vytáhl svazek cyklostylovaných papírů a rychle je prolistoval. „Únos?“ ozval se nepřítomně.

„Smrdí to vydíráním. Ale možná mám necitlivé nozdry. Co říkají poslední zprávy?“

„Žádná černá limuzína v uplynulých sedmdesáti dvou hodinách. Lidé, kteří mají limuzíny, si jich hledí. Říkáš předevčírem? V kolik hodin?“

Řekl jsem mu podrobnosti.

„Nerozmýšlí si to tvoje klientka už nějak dlouho?“

„Miluje diskrétnost.“

„Ale ne v případě svého manžela, jak vidím. Bylo by lepší, kdybys mi prozradil její jméno.“

„Počkej chvilku. Říkal jsem ti přece, že bych něco chtěl. Dvě věci. Za prvé, že se to nedostane na veřejnost. Má klientka neví, že jsem tady. A kromě toho bych chtěl toho chlapíka dostat zpátky živého.“

„Je to příliš velká záležitost, než aby se dala udržet pod pokličkou, Lew.“ Zvedl se a začal chodit sem a tam mezi dveřmi a oknem jako medvěd v kleci.

„Budeš to muset ohlásit oficiální cestou. A pak už na to nemám vliv,“ zabručel nakonec.

„Ale zatím bys něco mohl udělat.“

„Pro tebe?“

„Pro sebe. Zkontrolovat firmy, které pronajímají auta. To je můj druhý nápad. Za třetí je tu Divoké piano.“

„To stačí.“ Tleskl rukama před obličejem. „Počkám si na oficiální zprávu, jestli vůbec nějaká přijde.“

„Dal jsem ti snad někdy špatný tip?“

„Spoustu, ale to nebudeme teď probírat. Mám pocit, že trochu přeháníš.“

„Proč bych přeháněl?“

„Byl by to levný a snadný způsob, jak si usnadnit pátrání.“

Jeho oči se zúžily do chytrých modrých štěrbin. „Víš, kolik je v okrese půjčoven aut?“ zeptal se.

„Udělal bych to sám, ale musím odjet z města. Ti lidé žijí v Santa Terese.“

„A jak se jmenují?“

„Můžu ti důvěřovat?“

„Rozhodně. Víc než si myslíš.“

„Sampsonovi,“ řekl jsem „Ten chlápek se jmenuje Ralph Sampson.“

„Slyšel jsem o něm. Teď už vím, co myslíš těmi sto tisíci.“

„Malér je v tom, že nevíme jistě, co se mu přihodilo. Nezbývá než čekat.“

„To jsi už říkal.“ Otočil se na podpatku k oknu a promluvil, zády obrácený do pokoje. „Také jsi něco říkal o divokém pianu.“

„To bylo ještě před tím, než jsi mě obvinil, že hledám levného pochůzkáře.“

„Neříkej mi, že máš nějaké city, které bych mohl zranit.“

„Pouze jsi mě zklamal,“ řekl jsem. „Přihrál jsem ti tutovku se stovkou talířů v hotovosti a pěti milióny v cenných papírech. A ty se handrkuješ o den svého vzácného času.“

„Nepracuji pro sebe, Lew.“ Náhle se ke mně obrátil. „Jede v tom Dwight Troy?“

„Patří mu Divoké piano.“

„Domníval jsem se, že na taková místa a na takové lidi existují zákony. Omluv moji nevědomost.“

„Takže ty víš, o koho se jedná?“

„Jestli je to ten bělovlasý Angličan, tak ano.“ Colton pokývl hlavou. „Potkal jsem se s ním jednou. Z nějakého důvodu na mě mával bouchačkou. Tak jsem odešel. Moje práce to není, abych mu tu bouchačku bral.“

Colton rozpačitě pohnul širokými rameny. „Jdeme po něm už několik let. Ale je kluzký a opatrný. Jde se svými čachry vždy jen tak daleko, než se dostane na tenký led. Pak rozjede zase něco jiného. Na začátku třicátých let se dostal dost vysoko, když vozil alkohol z Baja California. Pak ale konjunktura přešla. Do té doby to s ním šlo nahoru i dolů. Nějakou dobu měl hernu v Nevadě, ale syndikát ho donutil odejít. Slyšel jsem, že poslední dobou má dost hubené výdělky. Pořád čekáme, že ho na něčem chytneme.“

„Zatímco budete čekat,“ řekl jsem s těžkou ironií, „mohli byste zavřít Divoké piano.“

„Zavíráme ho každých šest měsíců,“ odsekl mi. „Měl jsi to tam vidět před poslední prohlídkou, kdy se to jmenovalo Diamant. Měli tam v patře jednosměrná zrcadla pro voyeury a masochisty, pravidelný výstup, ve kterém žena bičovala muže a podobné věci. Udělali jsme tomu konec.“

„Kdo to vedl v té době?“

„Jedna žena, která se jmenuje Eastabrooková. A co myslíš, že se jí stalo? Nebyla na ni ani podána žaloba.“ Rozhořčeně si odfrkl. „S takovou situací já nic dělat nemůžu. Nejsem politik.“

„Ani Troy není politik,“ řekl jsem. „Víš, kde bydlí?“

„Ne. Ale na něco jsem se tě ptal. Jede v tom únosu?“

„Odpověď zní, že nevím. Ale on i Sampson se pohybovali ve stejných kruzích. Bylo by od tebe chytré, kdybys nasadil nějakého muže na Divoké piáno.“

„Pokud bychom nějakého mohli postrádat.“ Neočekávaně ke mně přistoupil a položil mi svoji mohutnou ruku na rameno. „Jestli se ještě někdy s Troyem potkáš, tak mu nezkoušej sebrat pistoli. Už to zkoušeli jiní.“

„Ale já ne.“

„Ti muži, kteří to zkoušeli, jsou mrtvi.“

13

Devadesátkou to trvalo z Los Angeles do Santa Teresy autem dvě hodiny. Když jsem dorazil do Sampsonova domu, slunce už bylo za zenitem a klesalo k moři skrz rozptýlené mraky, které vrhaly letící stíny na terasy. Uvítal mě Felix a odvedl mě domem do obývacího pokoje. Pokoj byl tak velký, že se v něm ztrácel i masivní nábytek. Stěnu obrácenou k moři tvořila jednodílná skleněná tabule. Po obou stranách ji lemovaly záclony ze skleněného vlákna. Vypadaly, jako utkané z paprsků světla. Paní Sampsonová, panenka v životní velikosti, seděla utopená v polstrované židli vedle ohromného okna.

Měla na sobě společenský citrónově žlutý úplet. Její nohy se zlatými střevíčky spočívaly na nízké opěrce. Ani vlásek na její odbarvené hlavě nebyl nakřivo. Kovový invalidní vozík stál vedle dveří.

Seděla nehybně a tiše. Záměrně vytvářela malebný obraz, který s přibývajícími vteřinami začínal působit směšně. Vydržel jsem to asi čtvrt minuty: „Velmi půvabné,“ řekl jsem. „Chtěla jste se prý se mnou sejít.“

„Dal jste si na čas.“ Hlas vycházející z nehybného mahagonového obličeje zněl nedůtklivě.

„Nemám proč se omlouvat. Pracoval jsem na vaší záležitosti a vzkázal jsem vám svoji radu. Řídila jste se podle ní?“

„Jednou její částí. Pojďte blíž, pane Archere, a posaďte se. Jsem naprosto neškodná, skutečně.“ Pokynula mi ke křeslu, které stálo před ní. Vydal jsem se k němu přes pokoj.

„Kterou částí?“

„Celá jsem neškodná,“ řekla s dravčím úsměvem. „Odstranili mi žihadlo. Ale vy máte samozřejmě na mysli tu radu. Bert Graves teď dává dohromady peníze.“

„Byl na policii?“

„Ještě je. Chtěla bych to s vámi probrat. Ale napřed byste si měl raději přečíst ten dopis.“

Z kávového stolku, který stál vedle ní, zvedla obálku a podala mi ji. Vytáhl jsem prázdnou obálku, kterou jsem našel v zásuvce prádelníku paní Eastabrookové a obě jsem porovnal. Lišily se velikostí, kvalitou i rukopisem, kterým byla psána adresa. Jediný styčný bod tvořilo razítko ze Santa Maria. Dopis od Sampsona byl adresován na paní Sampsonovou, a byl přijat na poště v půl páté odpoledne minulého dne.

„Kdy jste ho dostala?“

„Asi v devět večer. Je to doporučená zásilka, jak vidíte. Přečtěte si to.“

Dopis tvořil jediný list obyčejného bílého kancelářského papíru. Po jedné straně byl pokrytý textem, naškrábaným modrým inkoustem:

·

Drahá Elaine!

Pustil jsem se do jednoho obchodu, který se mi nečekaně naskytl, a potřebuji urychleně nějaké peníze v hotovosti. V našem bezpečnostním trezoru v Bank of America je spousta cenných papírů. Albert Graves může vybrat ty, se kterými je možné obchodovat a směnit je za hotové peníze. Chci, abys prodala papíry za sto tisíc dolarů. Bankovky by neměly být větší než padesátky nebo stovky. Nedovol, aby je v bance označili nebo aby si zapsali čísla, protože obchod, který vyjednávám, je důvěrný a vrcholně důležitý. Ulož peníze doma do mého trezoru, dokud ode mě nedostaneš další zprávu, nebo dokud nepošlu někoho, kdo se prokáže mojí plnou mocí.

Musíš samozřejmě do celé záležitosti zasvětit Berta Gravese, ale je vrcholně důležité, abys o tom neříkala nikomu jinému. Pokud bys to udělala, mohl bych přijít o ohromný zisk. Nikdo se o tom nesmí dozvědět ani slovo! Z toho důvodu si také nechci vyzvednout peníze v bance osobně. Celý obchod by měl být uzavřen do konce tohoto týdne. Těším se, že tě brzy uvidím. Do té doby se nemusíš znepokojovat.

S láskou

Ralph Sampson

·

„Je to pečlivě provedeno,“ řekl jsem, „ale není to přesvědčivé. Důvod, pro který si nemůže vyzvednout sám v bance peníze, zní hodně divně. Co si o tom myslí Graves?“

„Tohle ho také zarazilo. Myslí si, že je to bouda. Ale jak říká, záleží na tom, jak se rozhodnu já.“

„Jste si naprosto jistá, že je to písmo vašeho manžela?“

„O tom není pochyb. A všiml jste si toho slova vrcholně? Je to jedno z jeho oblíbených slov.“

„Otázkou je, jestli pan Sampson ještě žije.“

Její modré oči se na mě znechuceně otočily. „Myslíte si, pane Archere, že je to opravdu tak vážné?“

„Normálně přece takové obchody nedělá, nebo ano?“

„O jeho podnikání nic nevím. Po našem sňatku už s podnikáním přestal. Během války koupil a prodal několik farem, ale s detaily těch transakcí se mi nikdy nesvěřil.“

„Byly některé z jeho transakcí nezákonné?“

„Prostě nevím. Ale byl by toho dokonale schopen. A to je jedna z věcí, které mi svazují ruce.“

„Které jsou ty ostatní?“

„Nedůvěřuji mu,“ řekla slabým hlasem. „Nedokáži odhadnout, co hodlá udělat. S takovými penězi může třeba plánovat cestu kolem světa. Nebo mě chce možná opustit. Nevím.“

„Já také ne, ale něčeho se dohaduji. Vašeho manžela drží v zajetí kvůli výkupnému. Tento dopis napsal podle diktátu s pistolí u hlavy. Kdyby se skutečně jednalo o obchodní záležitost, neměl by vůbec žádný důvod, aby vám psal. Graves má plnou moc k tomu, aby ho zastupoval. Ale únosci raději jednají s manželkou oběti. Usnadňuje jim to situaci.“

„Co bych teď měla udělat?“ zeptala se přiškrceným hlasem.

„Jednejte podle instrukcí uvedených v dopise, ale zapojte do toho policii. Nenápadně, tak aby se to nedostalo na veřejnost. Snadný způsob, jakým se únosce může zbavit oběti, je odprásknout ji a zmizet. Musíme pana Sampsona najít dřív, než by k něčemu mohlo dojít. A to já sám nedokážu.“

„Zdá se, že vůbec nepochybujete o tom, že ho unesli. Zjistil jste snad ještě něco, co jste mi neřekl?“

„Několik věcí. Potvrzují skutečnost, že se váš manžel pohyboval ve špatné společnosti.“

„Já jsem to věděla.“ Na okamžik ztratila kontrolu nad svým obličejem, na kterém se objevil triumfální výraz. „Rád se tváří jako dobrý otec a muž, stvořený pro rodinný život. Ale mě nikdy neoklamal.“

„Velmi špatné společnosti,“ pokračoval jsem vážně. „Tak špatné, jaká jen v Los Angeles může být. Takže té nejhorší.“

„Vždycky tíhnul ke špatné společnost –“ Podívala se ke dveřím za mnou a náhle zmlkla.

Stála tam Miranda. Měla na sobě gabardénový komplet, který podtrhoval její výšku. Měděné vlasy měla vyčesané na temeni hlavy. Vypadala jako starší sestra dívky, se kterou jsem se seznámil den předtím. Oči měla rozšířené zlobou a slova se jí proudem valila z úst.

„Jak si to dovoluješ mluvit o mém otci? Možná právě umírá, a ty se zajímáš jedině o to, jak zjistit něco proti němu.“

„Skutečně se zajímám jen o to, drahoušku?“ Snědá tvář paní Sampsonové byla opět nehybná. Pohybovaly se v ní jedině bledé oči a pečlivě namalovaná ústa.

„Nech si toho drahouška.“ Miranda vykročila směrem k nám. I když zuřila, její tělo si uchovávalo ladnost mladé kočky. Vystrčila teď drápy. „Zajímáš se jen o sebe. Jestli jsem vůbec někdy viděla nějakého narcistu, tak jsi to ty, Elaine. Ta tvoje marnivost, fintění, zvláštní kadeřník, dieta, to všechno děláš jen pro svůj prospěch. Jen abys mohla být dál do sebe zamilovaná. Určitě od nikoho neočekáváš, že by tě miloval.“

„Od tebe rozhodně ne,“ řekla starší žena chladně. „Už jenom to pomyšlení je mi protivné. Ale o co se staráš ty, drahoušku? Třeba o Alana Taggerta? Pokud vím, tak jsi s ním včera strávila noc, Mirando.“

„To není pravda. Lžeš.“

Stála nad svojí nevlastní matkou, zády ke mně. Bylo mi to trapné, ale zůstal jsem tam a balancoval na okraji křesla. Už jsem totiž párkrát viděl, jak takové slovní souboje mohou skončit.

„Dal ti Alan zase košem? Kdypak si tě vezme?“

„Nikdy! Nikdy bych ho nechtěla!“ Mirandin hlas se začínal lámat. Byla příliš mladá a zranitelná, než aby takovou hádku vydržela dlouho. „Posmíváš se mi, protože ti nikdy na nikom nezáleželo. Jsi frigidní, to je tvůj problém. Můj otec by teď nebyl bůhví kde, kdybys mu dala trochu lásky. To ty jsi ho přesvědčila, aby odešel z Kalifornie, od všech přátel, a teď jsi ho vyštvala i z vlastního domu.“

„Nesmysl!“ Ale i na paní Sampsonové už bylo vidět, jak se přemáhá. „Chtěla bych, Mirando, aby sis to ještě rozmyslela. Od začátku mě nenávidíš a jsi proti mně zaujatá, ať už jednám dobře nebo špatně. Tvůj bratr byl ke mně spravedlivější –“

„Boba z toho vynech. Vím, že jsi ho měla pod palcem, ale to není nic, co by se ti dalo připsat k dobru. Uspokojovalo to tvoji marnivost, když jsi měla nevlastního syna jako společníka na taneční zábavy.“

„Tak to už stačí,“ zachraptěla paní Sampsonová. „Jdi pryč, ty malá mrcho.“

Miranda se ani nehnula, ale zmlkla. Otočil jsem se na křesle a podíval jsem se z okna. Pod terasovitým trávníkem vedlo kamenné schodiště k altánku, který stál na okraji útesu s výhledem na moře. Byla to malá osmistěnná stavba s kónickou střechou a prosklenými stěnami. Skrze ně a za nimi jsem viděl pohybující se barvy oceánu: zelenou a bílou tam, kde začínal příboj, za ním medově zbarvenou zónu, kde plavaly mořské řasy, a pak sytou mořskou modř rozprostírající se k temně nebeské modři horizontu.

Mé oči přilákal neočekávaný pohyb za pásem zpěněné vody, kde se vlny začínaly lámat. Od hladiny se odrazil malý černý disk, přeskočil z vlny na vlnu a potopil se. Další disk se objevil o chvíli později. Zdroj, odkud černé disky pocházely, byl příliš blízko pobřeží, než abych ho mohl vidět a byl zakrytý strmým srázem útesu. Objevilo se šest nebo sedm disků, poskočilo po vodě a zmizelo. Další už se neukázaly. Mimovolně jsem se obrátil do tichého pokoje.

Miranda stále ještě stála nad křeslem druhé ženy, ale její postoj se změnil. Její tělo už bylo uvolněné. Jednu ruku teď natáhla smířlivě k nevlastní matce. „Promiň, Elaine.“ Neviděl jsem jí do tváře.

Tvář paní Sampsonové vidět byla. Byl na ní tvrdý a chytrý výraz. „Zranila jsi mě,“ řekla. „Nemůžeš čekat, že ti to prominu.“

„Ty jsi mě také zranila,“ pronesla dívka vzlykajícím hlasem. „Nesmíš mi Alana takhle předhazovat.“

„Tak se mu sama nevěš na krk. Ne, já to tak nemyslím, vždyť víš. Myslím, že by sis ho měla vzít. Chceš to přece, nebo snad ne?“

„Ano. Ale víš, co si o tom myslí otec. A koneckonců i Alan.“

„Ty se postarej o Alana,“ řekla paní Sampsonová téměř vesele, „a já se postarám o tvého otce.“

„Skutečně?“

„Dávám ti své slovo. Ale teď běž, prosím, pryč. Jsem k smrti unavená.“ Pohlédla na mě. „Pro pana Archera to muselo být velice poučné.“

„Co jste říkala?“ zabručel jsem. „Obdivoval jsem výhled, jaký tady máte.“

„Je to nádhera, že?“ Zavolala na Mirandu, která odcházela z pokoje: „Jestli chceš, tak tady zůstaň, drahoušku. Já půjdu nahoru.“

Zvedla ze stolku stříbrný zvonek. Jeho náhlé zacinkání se ozvalo jako zvonění na konci kola boxerského utkání. Miranda doplnila ten obrázek tím, že usedla s odvrácenou tváří do protějšího rohu pokoje.

„Poznal jste nás z té nejhorší stránky“ řekla mi paní Sampsonová. „Ale nesuďte nás, prosím, podle toho. Rozhodla jsem se, že budu postupovat podle vaší rady.“

„Mám zavolat policii?“

„O to se postará Bert Graves. Zná dobře všechny představitele zákona v Santa Terese. Měl by tu být každou chvilku.“

Do pokoje vstoupila hospodyně, paní Krombergová, a vezla přes koberec křeslo s gumovými pneumatikami. Společně s paní Sampsonovou opustily nehlučně pokoj.

Kdesi v domě se ozvalo bzučení elektrického motoru, jak paní Sampsonová stoupala výtahem k nebi.

14

Přisedl jsem si k Mirandě na pohovku v rohu pokoje. „Určitě si myslíte, jaké jsme zrůdy,“ hlesla. „Takhle se hádat před cizími lidmi.“

„Zdá se, že k tomu máte důvod.“

„Abych pravdu řekla, nevím. Elaine dokáže být někdy úžasně roztomilá, ale spíš si myslím, že mě vždycky nenáviděla. Jejím miláčkem byl Bob, můj bratr.“

„Padl ve válce?“

„Ano. Měl všechny vlastnosti, které mi chybí. Byl silný, dokázal se ovládat a byl úspěšný ve všem, do čeho se pustil. Posmrtně mu udělili Námořní kříž. Elaine zbožňovala i zem, po které chodil. Docela ráda bych věděla, jestli do něj byla zamilovaná… my všichni jsme ho samozřejmě milovali. Od té doby co zemřel a co jsme se přestěhovali sem, je v naší rodině všechno jinak. Otec se úplně rozložil, Elaine vyrukovala s tou falešnou paralýzou a já mám zmatené představy o životě. Ale příliš mluvím, že?“ Půvabným pohybem ke mně otočila napůl odvrácenou hlavu. Její ústa byla měkká a rozechvělá, její velké oči byly zahleděné někam do jejího vnitřního světa.

„Mně to nevadí.“

„Děkuji.“ Usmála se. „Nemám se komu svěřit, jak vidíte. Myslela jsem, kdovíjak nejsem šťastná, se všemi těmi otcovými penězi. Chovala jsem se jako arogantní čubka – a možná jsem taková pořád. Ale poznala jsem, že peníze mohou člověka odříznout od lidí. V Santa Terese žije mezinárodní hollywoodská společnost a my jsme do ní nezapadli. Nemáme tu žádné přátele. Asi bych z toho neměla obviňovat Elaine, ale to ona naléhala, abychom se sem za války přestěhovali. Moje chyba byla, že jsem odešla ze školy.“

„Kam jste chodila?“

„Na Radcliff. Moc jsem tam nezapadla, ale měla jsem aspoň v Bostonu přátele. Ze školy mě vyhodili v posledním roce pro porušování kázně. Měla jsem se tam vrátit. Oni by mě přijali nazpět, ale já jsem byla příliš hrdá na to, než abych se omlouvala. Příliš arogantní. Myslela jsem si, že budu žít s otcem. Snažil se být na mě laskavý, ale nefungovalo to. S Elaine si nerozumí už celá léta, v domě je pořád nějaké napětí. A teď se otci něco přihodilo.“

„Dostaneme ho z toho,“ řekl jsem. Ale cítil jsem, že bych se tomu tématu měl raději vyhnout. „Ostatně, máte jiné přátele. Například Alana a Berta.“

„Alan o mě ve skutečnosti nestojí. Kdysi jsem myslela, – ne, nechci o něm mluvit. A Bert Graves není můj přítel. Chce si mě vzít. To je něco úplně jiného. Nemůžete se cítit uvolněně s mužem, který si vás chce vzít.“

„Ale jak se zdá, tak vás miluje.“

„Ano, já vím.“ Zvedla svoji okrouhlou, hrdou bradu. „Proto se s ním nemohu cítit uvolněně. A proto mě také nudí.“

„Chcete toho sakra moc, Mirando.“ I já jsem se sakra rozpovídal. „Věci nikdy nevyjdou dokonale, ať se člověk snaží sebevíc. Jste romantická a zaměřená na sebe. Jednoho dne dopadnete na zem tak tvrdě, že vám to pravděpodobně zlomí vaz. Nebo to pochroumá vaše ego.“

„Říkala jsem vám, že jsem arogantní čubka,“ pronesla příliš lehkovážně a blahovolně. „Je to snad trestný čin?“

„Nebuďte zase sprostá. Jednou to už stačilo.“

Otevřela oči dokořán v předstíraném údivu. „Myslíte ten včerejší polibek?“

„Nechci tvrdit, že se mi to nelíbilo. Ale naštvalo mě to. Nesnáším, když mě lidé zneužívají pro své vlastní záměry.“

„Ne temné. Byl to takový studentský kousek. Mohla byste přijít na nějaký lepší způsob, jak Taggerta okouzlit.“

„Alana z toho vynechte.“ Řekla to ostrým tónem, ale potom její hlas změkl. „Naštvalo vás to hodně?“

„Takhle.“

Přitáhl jsem si ji za ramena k sobě. Ústa měla pootevřená a horká. Její tělo od prsou ke kolenům bylo studené a ztuhlé. Nevzpírala se, ale ani nereagovala.

„Poskytlo vám to nějaké uspokojení?“ zeptala se, když jsem ji pustil.

Podíval jsem se jí do velkých zelených očí. Byly mírné a klidné, ale skrývaly v sobě temné hlubiny. Rád bych byl věděl, co se v těch mořských hlubinách děje a jak dlouho to už trvá.

„Byl to balzám na moje ego.“

Zasmála se. „Přinejmenším to byl balzám na vaše rty. Máte na nich rtěnku.“

Otřel jsem si ústa kapesníkem. „Kolik je vám let?“

„Dvacet. Jsem už dost stará na vaše temné záměry. Máte pocit, že se chovám jako dítě?“

„Jste žena.“ Nechtěně jsem se zadíval na její tělo – klenutá prsa, štíhlý pas, okrouhlé boky, krásně dlouhé nohy – až upadla do rozpaků. „To přináší určitou odpovědnost.“

„Já vím.“ Hlas jí zdrsněl výčitkou. „Neměla bych se takhle plácat. Vy jste toho už v životě asi hodně viděl, že?“

Byla to holčičí otázka, ale odpověděl jsem na ni vážně. „Příliš mnoho. A jenom z jedné strany. Vydělávám si tím na živobytí.“

„Já mám pocit, že jsem toho viděla příliš málo. Mrzí mě, že jsem vás naštvala.“ Naklonila se ke mně a lehce mě políbila na tvář.

Pocítil jsem zklamání, protože to byl takový druh polibku, jaký může dát cudná dívenka strýčkovi. Co naplat, byl jsem o patnáct let starší než ona. Zklamání netrvalo dlouho. Vždyť Bert Graves byl starší o dvacet let.

Na příjezdové cestě se ozvalo auto, a potom byl slyšet nějaký pohyb v domě.

„To by měl být Bert,“ řekla.

Když vstoupil do místnosti, byl už mezi mnou a Mirandou řádný odstup. Vrhl na mě krátký pohled, tázavý a zraněný, ale pak znovu obličej ovládl. I potom mu však zůstaly svislé úzkostné vrásky mezi obočím. Vypadal, jako by v noci nespal. Ale pohyboval se rychle a rozhodně, s kočičí pružností, překvapující u tak statného muže. Pokud ne on, tak jeho tělo určitě mělo potěšení z toho, že je zase v akci. Pozdravil Mirandu a obrátil se ke mně.

„Co tomu říkáš, Lew?“

„Máš peníze?“

Zvedl kufřík z telecí kůže, který držel v podpaží, odemkl ho klíčkem a vysypal jeho obsah na stolek – tucet či více podlouhlých balíčků, zabalených do hnědého bankovního papíru a svázaných dohromady červenou páskou.

„Sto tisíc dolarů,“ řekl. „Tisíc padesátidolarovek a pět set stovek. Pánbůh ví, co si s tím počnem.“

„Dej je do sejfu. V domě je přece nějaký, ne?“

„Ano,“ řekla Miranda. „V pracovně. Heslo je v otcově stole.“

„A ještě něco. Budete potřebovat ochranu, která by hlídala peníze i lidi v domě.“

Graves se otočil ke mně, s hnědými balíčky v rukou. „A co ty?“

„Já tady nebudu. Ať sem přijde nějaký šerifův pomocník. Od toho tady jsou.“

„Paní Sampsonová nedovolí, abych je zavolal.“

„Teď už ano. Chce, abys předal celou věc policii.“

„Skvělé. Konečně dostává rozum. Odnesu tuhle věc a půjdu telefonovat.“

„Zajdi tam osobně, Berte.“

„Proč?“

„Protože, jak se zdá, někoho v domě by ten rozhovor mohl zajímat.“

„Předběhl jsi mě, ale chápu, co asi myslíš. V tom dopise jsou údaje, které možná získali od Sampsona, ale možná také ne. Tedy za předpokladu, že existují nějaké „oni“ a že byl Sampson unesen.“

„Budeme z toho předpokladu vycházet, dokud se neobjeví něco jiného. A ať si poldové počínají opatrně. Nemůžeme si dovolit ty lidi vystrašit, pokud chceme dostat zpátky Sampsona živého.“

„Rozumím. A kam se chystáš ty?“

„Dopis má razítko ze Santa Maria.“ Nepovažoval jsem za nutné říkat mu o druhé obálce, která ležela v mé kapse. „Je určitá šance, že je tam Sampson za nějakým legálním obchodem.“

„Nikdy jsem neslyšel o tom, že by tam něco podnikal. Ale i tak to může stát za to.“

„Ptal ses už na farmě?“ zeptala se Miranda Gravese.

„Dnes ráno jsem telefonoval správci, nic o něm neví.“

„Co je to za farmu?“ řekl jsem.

„Otec vlastní farmu na opačné straně Bakersfieldu. Je to zelinářská farma. Ale není pravděpodobné, že by tam teď odjel. Mají tam nějaké potíže.“

„Zemědělští dělníci stávkují,“ řekl Graves. „Nepracují už několik měsíců a došlo tam i k nějakým násilnostem. Je to ošklivá situace.“

„Mohlo by to mít něco společného s únosem?“

„Pochybuji.“

„Možná by ale mohl být v Chrámu,“ řekla Miranda. „Když tam byl naposled, měly jeho dopisy razítko ze Santa Maria.“

„V chrámu?“ Už jednou nebo dvakrát jsem měl v tomto případě pocit, že sklouzávám do nějaké pohádky. Bylo to sice jedno z běžných rizik, které s sebou přinášela práce v Kalifornii, ale šlo mi to na nervy.

„Myslím Chrám v oblacích. To místo, které otec daroval Claudovi. Na začátku jara tam pár dní pobýval. Je to v horách poblíž Santa Maria.“

„A kdo je ten Claude?“ zeptal jsem se.

„Už jsem ti o něm vyprávěl,“ řekl Graves. „To je ten svatý muž, kterému pan Sampson daroval horu. Claude si ten srub, který tam stál, přeměnil na jakýsi chrám.“

„Claude je blázen,“ vložila se do hovoru Miranda. „Nosí dlouhé vlasy, nikdy si nestříhá vousy a mluví jako špatná imitace Walta Whitmana.“

„Byla jste tam někdy?“ zeptal jsem se jí.

„Odvezla jsem tam Ralpha, ale zase jsem jela pryč, když Claude začal mluvit. Nesnáším ho. Je to špinavý starý kozel s hromovým hlasem a nejošklivějšíma očima, do kterých jsem se kdy podívala.“

„Co kdybyste mě tam teď zavezla?“

„Dobrá. Vezmu si jen svetr.“

Graves mlčky pohnul ústy, jako by chtěl protestovat. Úzkostně se díval, jak Miranda odchází.

„Přivezu ji zpátky v pořádku,“ řekl jsem. Měl jsem však raději držet jazyk za zuby.

Nakročil ke mně s hlavou skloněnou jako býk. Paže měl napjaté podél těla. Na jejich konci byly zaťaté pěsti.

„Poslouchej, Archere,“ pronesl jednotvárným hlasem. „Otři si rtěnku s tváře, nebo ti ji otřu já.“

Pokusil jsem se zakrýt zahanbení úsměvem. „Nějak bych to vydržel, Berte. Mám spoustu praxe ve zvládání žárlivých samců.“

„To možná ano. Ale dej ruce pryč od Mirandy, nebo ti trošku pokazím ten tvůj hezkej kukuč.“

Otřel jsem si levou tvář, na které Miranda zanechala svoji stopu. „Nevykládej si to špatně –“

„Nepředpokládám, že jste si tady hráli na fanty s paní Sampsonovou.“ Krátce a zklamaně se zasmál. „Nesnaž se mě vodit za nos!“

„Byla to Miranda a nebyla to žádná hra. Povídal jsem si s ní, protože se cítila mizerně. A ona mi dala pusu. Vůbec nic to neznamenalo. Byla to jen taková pusa taťkovi.“

„Rád bych ti to věřil,“ řekl nejistě. „Víš, co pro mě Miranda znamená.“

„Říkala mi to.“

„A co ti říkala?“

„Že ji miluješ.“

„Jsem rád, že tom alespoň ví. Přál bych si, aby mluvila se mnou, když se cítí mizerně.“ Hořce se usmál. „Jak jsi to dokázal, Lew?“

„Nechoď za mnou se svými problémy. Určitě ti nedokážu pomoct. Ale přesto bych pro tebe měl takovou malou radu.“

„Ven s tím.“

„Ber to v pohodě,“ řekl jsem. „Prostě to ber v pohodě. Máme před sebou dost obtížný případ a musíme táhnout za jeden provaz. Já pro tvůj milostný život žádnou hrozbu nepředstavuji. A když to mám říci natvrdo, tak ani Taggert. Ten prostě nemá zájem.“

„Díky,“ zachraptěl drsným, křečovitým hlasem. Nebyl to druh muže, který by si liboval v intimních zpovědích. Pak ale nešťastně dodal: „Miranda je o tolik mladší než já. A Taggert je mladý a krásný.“

V hale za dveřmi se ozvalo měkké pleskání bosých nohou a ve dveřích se jako na zavolanou objevil Taggert. „Nebere tu někdo mé jméno nadarmo?“

Byl pouze v plavkách. Měl široká ramena, úzký pas a dlouhé nohy. S velkými tmavými vlasy, které se mu kudrnatily na malé hlavě, a lenivým úsměvem, který mu pohrával na tváři, by mohl stát modelem pro sochu mladého řeckého boha. Bert Graves na něj hleděl s odporem a potom pomalu řekl:

„Právě jsem říkal Archerovi, jaký jste krasavec.“

Úsměv na Taggertově tváři mírně pohasl. „Zní to jako poněkud neobratná poklona, ale co mohu dělat. Zdravím vás, Archere, je něco nového?“

„Ne,“ řekl jsem. „Já jsem tu zase říkal Gravesovi, že se nezajímáte o Mirandu.“

„Máte pravdu,“ usmál se pobaveně. „Je to prima dívka, ale ne pro mě. A teď, když dovolíte, bych si šel vzít něco na sebe.“

„S radostí,“ řekl Graves.

Ale já jsem ho zavolal zpátky: „Počkejte chvilku. Máte nějakou pistoli?“

„Pár terčových pistolí ráže 32.“

„Nabijte jednu a noste ji u sebe, ano? Držte se u domu a mějte oči otevřené. A střílejte s rozvahou.“

„Už jsem dostal lekci,“ odvětil mile. „Čekáte, že se tu něco semele?“

„Ne, ale kdyby k něčemu došlo, měl byste být připraven. Uděláte to, co jsem vám řekl?“

„Jistě.“

„Není to špatný kluk,“ ozval se Graves, když Taggert odešel. „Ale nemohu ho ani vidět. Je to směšné: nikdy předtím jsem nebyl žárlivý.“

„A byl jsi někdy předtím zamilovaný?“

„Až do té doby, co jsem potkal Mirandu, ne.“ Zůstal stát se shrbenými rameny, zavalený osudovostí, blažeností a beznadějí. Byl poprvé zamilovaný a hned takhle smrtelně vážně. Bylo mi ho líto.

„Řekni mi,“ pravil, „kvůli čemu se Miranda cítila mizerně? Kvůli tomu odchodu jejího otce?“

„Částečně. Cítí, že se rodina rozpadá. Potřebovala by nějakou oporu.“

„Já vím. Je to jeden z důvodů, proč si ji chci vzít. Mám k tomu ještě jiné důvody, samozřejmě; jistě ti nemusím říkat jaké.“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou a riskl jsem malou otázku. „Jsou peníze jedním z nich?“

Ostře se po mně podíval. „Miranda žádné vlastní peníze nemá.“

„A nebude mít?“

„Samozřejmě, že bude. Až její otec zemře. Sepisoval jsem jeho závěť a vím, že ona dostane polovinu. Nemám nic proti penězům“ – usmál se hořce – „ale nejsem žádný lovec majetku, jestli máš na mysli tohle.“

„Ne, to si nemyslím. Ale Miranda může ty peníze dostat dřív, než si myslíš. Starý se pohyboval v Los Angeles v trochu podezřelých kruzích. Zmiňoval se ti někdy o nějaké paní Eastabrookové? Nebo o muži, který se jmenuje Troy?“

„Ty znáš Troye? Mimochodem, co je to za člověka?“

„Pistolník. Slyšel jsem, že má na svědomí nějaké vraždy.“

„To by mě nepřekvapovalo. Přesvědčoval jsem Sampsona, aby se od něho držel dál, ale Sampson si myslí, že Troy je správný chlapík.“

„Setkal jsi se s ním někdy?“

„Sampson mi ho představil před několika měsíci v Las Vegas. Byli jsme tam společně na tahu a zdálo se, že ho zná dost lidí. Všichni krupiéři ho znali, jestli to je nějaké doporučení.“

„Není. Jednu dobu měl v Las Vegas vlastní podnik. Dělal spoustu věcí. A nemyslím, že by únos byl pod jeho důstojnost. Jak se dostal k Sampsonovi?“

„Měl jsem pocit, že pro Sampsona pracuje, ale nemohu to tvrdit jistě. Je to zvláštní chlápek. Pozoroval, jak se Sampsonem hrajeme, ale sám si nevsadil. Nechal jsem tam tu noc dobrých tisíc dolarů, Sampson vyhrál čtyři tisíce. Budiž mu to přáno.“ Smutně se usmál.

„Možná chtěl Troy udělat dobrý dojem,“ řekl jsem.

„Možná. Z toho parchanta mi jde mráz po zádech. Myslíš, že je do toho namočený?“

„Pokouším se to zjistit. Potřeboval Sampson peníze, Berte?“

„Ani náhodou! Je to milionář.“

„Proč by se pouštěl do nějakého podniku s takovou existencí, jako je Troy?“

„Tíží ho čas. Z Texasu a z Oklahomy mu proudí dividendy a on se nudí. Vydělávání peněz je pro Sampsona druhá přirozenost; stejně jako pro mě peníze prodělávat. Není šťastný, dokud je nezíská; stejně jako já nejsem šťastný, dokud je neztratím.“ Rychle zmlkl, protože do pokoje právě vstoupila Miranda.

„Můžeme jet,“ řekla. „A nemusíš mít o mě strach, Berte.“

Položila mu ruku na rameno. Světle hnědý kabát měla rozepnutý a její malá ňadra pod svetrem, špičatá jako trny, byla napůl netrpělivým příslibem a napůl narůstající hrozbou. Rozpuštěné vlasy měla sčesané za uši. Její rozzářený obličej se k němu vyzývavě nakláněl. Políbil ji lehce a něžně na tvář. Stále mi ho bylo líto. Byl to silný, inteligentní muž, ale ve svém světle modrém proužkovaném podnikatelském obleku působil vedle ní trochu toporně. Trochu staře a unaveně na to, aby zkrotil takovou klisničku, jako byla tahle.

15

Spojovací silnice stoupala mezi svažitými poli v ostrých zatáčkách, zaříznutých do svahu. Pedálem sešláplým až na podlahu jsem udržoval rychlost na osmdesátce. Jak jsme stoupali, silnice se stále více zužovala a kroutila se mnohem strměji. Občas jsem zahlédl svahy s kamennými sutěmi, přes kilometr široké kaňony lemované kosodřevinou a překlenuté telefonním vedením. Jednou jsem průrvou v horách spatřil moře, připomínající odplouvající modrý oblak. Pak silnici sevřela drsná horská krajina, náhle šedivá a studená, zastřená plujícími mraky.

Zvenčí se mraky zdály pevné a husté, ale když jsme do nich vjeli, zřídly a táhly se přes cestu v bělavých cárech. Po boku se táhl holý, šedý svah hory. V autě z roku 1946 a s posledním modelem dívky po boku jsem si mohl představovat, že překonáváme most mezi atomovým věkem a dobou kamennou, kdy se lidé sotva vzpřímili na nohy a začali měřit čas podle slunce.

Mlha zhoustla a viditelnost klesla asi na dva nebo tři metry. Na poslední chvíli jsem vybral nebezpečnou serpentýnu. Pak se silnice napřímila. Motor sám zrychlil a my jsme vyjeli z mraků. Z vrcholu průsmyku se před námi otevřel výhled na údolí zaplavené sluncem, které vypadalo jako číše přetékající žlutým máslem, a pohled na hory, které se ostře a jasně tyčily na protější straně.

„Úžasné, že?“ vydechla Miranda. „U Santa Teresy mohou třeba padat trakaře, ale tady v údolí téměř vždy svítí slunce. V období dešťů sem často jezdím za sluncem.“

„Mám rád slunce.“

„Skutečně? To jsem si nemyslela, že by vás mohly zajímat tak prosté věci, jako je slunce. Vy jste spíše neonový typ, ne?“

„Když myslíte.“

Chvíli mlčela a pozorovala prudce klesající silnici a modrou oblohu. Silnice protínala jako přímka údolí, podobné zeleno-žluté šachovnici. Kromě mexických braceros na polích nebylo po nikom ani památky, a tak jsem sešlápl pedál k podlaze. Ručička tachometru se ustálila mezi sto třiceti a sto čtyřiceti.

„Před čím prcháte, Archere?“ zeptala se Miranda škádlivě.

„Před ničím. Chcete, abych vám odpověděl vážně?“

„To by byla příjemná změna.“

„Mám rád příchuť nebezpečí. Nebezpečí, které mohu ovládat. Dává mi to pocit, že mohu se svým životem nakládat, jak chci, a přitom zatraceně dobře vím, že ho nemohu ztratit.“

„Pokud by nám nepraskla duše.“

„Nikdy jsem žádnou neměl.“

Zasmála se.

„Řekněte mi,“ zeptala se náhle, „svoji práci děláte také kvůli tomu, že máte rád nebezpečí?“

„Je to stejně dobrý důvod jako každý jiný. Ale kdybych řekl, že ano, nebyla by to pravda.“

„A proč ji tedy děláte?“

„Zdědil jsem ji po jednom člověku.“

„Po vašem otci?“

„Po sobě samém, když jsem byl mladší. Myslel jsem si, že svět je rozdělený na dobré a špatné lidi, že můžete odpovědnost za zlo přiřknout určitému druhu lidí a viníky potrestat. Dodnes žiju v iluzích. A příliš mnoho mluvím.“

„Nepřestávejte.“

„Já už jsem to zvoral. Proč bych ještě měl deprimovat vás?“

„Už jsem zdeprimovaná. A nerozumím tomu, co říkáte.“

„Vezmu to tedy od začátku. Když jsem začal pracovat v roce 1935 u policie, myslel jsem si, že zlo je nějaká vlastnost, se kterou se lidé narodí, jako třeba zaječí pysk. A že práce policajta spočívá v tom, takové lidi najít a odstranit je. Ale zlo není tak jednoduché. Má ho v sobě každý člověk. To, jestli se projeví v činech, záleží na řadě věcí. Na okolí, příležitosti, na ekonomickém tlaku, smůle, špatném příteli. Problém je v tom, že policajt musí soudit lidi na základě zkušenosti a podle toho jednat.“

„Vy soudíte lidi?“

„Každého, s kým se potkám. Absolventi policejních škol dokáží úžasně věci s metodami vědeckého vyšetřování. Jsou to užitečné metody. Ale většina mé práce spočívá v tom, že lidi pozoruji a soudím je.“

„A v každém nalézáte zlo?“

„Téměř v každém. Buď jsem čím dál tím víc přísnější, nebo jsou lidé stále horší. Možné to je. Válka a inflace vždycky plodí úrodu darebáků. A spousta z nich se usadila v Kalifornii.“

„Nemyslíte tím naši rodinu?“

„To jsem nemyslel.“

„V každém případě válku Ralphovi vyčítat nemůžete – alespoň ne tak docela. I když vždycky v něm byl kus darebáka, přinejmenším po celou tu dobu, co ho znám.“

„Po celý váš život?“

„Po celý můj život.“

„Netušil jsem, že se na něj díváte takhle.“

„Zkoušela jsem mu porozumět. Možná měl nějaké dobré stránky, když byl mladý. Jestli to nevíte, tak začínal s holýma rukama. Jeho otec byl nájemný farmář, který nikdy neměl vlastní půdu. Dokáži pochopit, že Ralph strávil celý svůj život skupováním půdy. Ale člověk by řekl, že když sám chudobu zažil, tak že bude schopen s chudými lidmi soucítit. Například s těmi stávkujícími na farmě. Podmínky, ve kterých žijí, jsou strašné a mzdy dostávají zlodějské. Ale Ralph to nechce přiznat. Udělal všechno, co mohl, aby je vyhladověl a stávku zlomil. Jako by nedokázal vidět, že ti mexičtí rolníci jsou také lidé.“

„To je dost rozšířená iluze. A dost užitečná. Je snadnější někoho vykořisťovat, když si nepřipustíte, že je to člověk. Jak vidíte, stává se ze mě na stará kolena mravokárce.“

„Soudíte i mě?“ zeptala se po chvíli.

„Provizorně. Ještě chybí důkazy. Řekl bych, že máte téměř všechny předpoklady rozvinout se v cokoliv.“

„Proč téměř? Co je mým hlavním nedostatkem?“

„Mládí. Čas nemůžete urychlit. Musíte najít jeho rytmus a nechat ho, aby vás unášel.“

„Jste zvláštní člověk,“ řekla jemně. „Netušila jsem, že dokážete říkat takové věci. A soudíte také sebe?“

„Pokud se tomu mohu vyhnout, tak ne. Ale včera večer se mi to stalo. Lil jsem chlast do jednoho alkoholika a uviděl jsem v zrcadle vlastní tvář.“

„Jaký byl rozsudek?“

„Soudce mi dal podmínku, ale pořádně mi vyčinil.“

„Tak proč jedete tak rychle?“

„Možná právě proto.“

„Já jezdím rychle z jiného důvodu. Myslím, že ten váš důvod je přání utéct. Touha zemřít.“

„Nepoužívejte prosím odborné termíny. Vy tedy jezdíte rychle?“

„Na téhle silnici jsem to v cadillacu vytáhla na sto sedmdesát.“

Pravidla hry, kterou jsme hráli, ještě nebyla jasná, ale cítil jsem se už předem vyřazen. „A jaký je ten váš důvod?“ zeptal jsem se.

„Jezdím tak, protože se nudím. Namlouvám si, že něco potkám, něco úplně nového. Něco zřetelného a jasného, nějaký pohyblivý terč na silnici.“

Můj nejasný odpor se vynořil ve formě otcovské rady. „Jestli to budete dělat častěji, tak se jistě setkáte s něčím novým. S rozmašírovanou hlavou a věčností.“

„Jděte k čertu!“ zakřičela. „Říkáte, že máte rád nebezpečí, ale jste stejný panák jako Bert Graves.“

„Mrzí mě, jestli jsem vás postrašil.“

„Postrašil?“ Její krátký smích zazněl jako skřehotavý křik mořského ptáka. „Vy muži pořád ještě trpíte tou viktoriánskou kocovinou. I vy si určitě myslíte, že místo ženy je v domácnosti.“

„V mojí tedy rozhodně ne.“

Silnice se začala nepokojně kroutit a zvedat k obloze. Stoupání vůz zpomalilo. V osmdesátce jsme si už neměli co říct.

16

Ve výšce, která mě donutila, abych si uvědomil, že dýchám, jsme dojeli ke štěrkované cestě uzavřené dřevěnou závorou. Kovová dopisní schránka na sloupu závory nesla jméno „Claude“, napsané bílou barvou podle šablony. Otevřel jsem závoru a Miranda převezla auto za ni.

„Je to odsud ještě dva kilometry,“ řekla. „Důvěřujete mi?“

„Ne. Ale rád bych se porozhlédl po krajině. Ještě nikdy jsem tady nebyl.“

Nebýt silnice, tak by zdejší krajina vypadala, jako by sem ještě nevkročila lidská noha. Jak jsme spirálovitě stoupali vzhůru, otvíralo se před námi údolí vystlané balvany a kosodřevinami. Mezi stromy hluboko pod námi se mihla rozmazaná hnědá skvrna pohybujícího se jelena. Za ním se objevil další jelen ve skoku. Vypadal jako houpací kůň. Vzduch byl tak čistý a klidný, že by mě nepřekvapilo, kdybych zaslechl dusání jejich kopyt. Ale kromě motoru ve vysokých obrátkách se žádný zvuk neozýval. Nebylo tu nic, co by se dalo poslouchat, nic, na co by se dalo dívat, jen vzduch prosycený světlem a obnažená kamenná tvář protější hory.

Auto se přeplazilo přes okraj mísovité prolákliny na vrcholku hory. Ve středu této stolové hory stál Chrám v oblacích, skrytý před každým kromě jestřábů a letadel. Byla to čtvercová stavba z kamene a nepálených cihel, se dvorem uprostřed. Za ostnatým drátem, který tvořil kolem domu jakousi ohradu, stálo ještě několik hospodářských stavení. Z komína jednoho z nich stoupal k obloze tenký proužek kouře.

Pak se cosi pohnulo na střeše hlavní budovy, něco, co bylo předtím tak nehybné, že to mé oči považovaly za součást budovy. Byl to starý muž sedící na zkřížených nohách. Jeho obrovská snědá postava se vztyčila s majestátní pomalostí. S rozcuchanými dlouhými prameny šedých vlasů a vousů, které mu trčely z hlavy, vypadal muž jako slunce z nějaké staré mapy. Rozvážně se sehnul pro kousek látky a ovázal si ji kolem nahých beder. Pozvedl ruku, jako by nás vybízel k trpělivosti, a sestoupil do vnitřního dvora.

Železná vrata se skřípavě otevřela. Starý muž z nich vyšel ven a kolébavě se vydal k závoře. Otevřel ji a já jsem poprvé uviděl jeho oči. Byly mléčně modré, mírné a bezvýrazné jako oči nějakého zvířete. I přes široká, do černá opálená ramena a mohutný vous, který se mu vějířovitě rozkládal na hrudi, vypadal zženštile. Jeho sytý, sebevědomý hlas měl v sobě jemnou příměs barytonu i sopránu.

„Buďte pozdraveni, přátelé. Každý poutník, který přijde na můj práh, je vítaným hostem. Pohostinství patří mezi vysoké ctnosti, stojí vedle nejvyšší hodnoty zdraví samotného.“

„Děkujeme. Můžeme vjet dovnitř?“

„Nechte, prosím, váš automobil za plotem, přátelé. Ani vnější kruh by neměl být poskvrněn marnostmi mechanické civilizace.“

„Myslel jsem, že ho znáte,“ poznamenal jsem k Mirandě, když jsme vystoupili z auta.

„Řekla bych, že špatně vidí.“

Když jsme přišli blíž, jeho modrobílé oči se zahleděly na její tvář. Naklonil se k ní a jeho ucourané šedé vlasy se zhouply dopředu, otírajíce se mu o ramena.

„Buďte zdráv, Claude,“ pronesla Miranda odměřeně.

„Ale to je přece slečna Sampsonová! Nečekal jsem dnes navštívení mládí a krásy. A jakého mládí! Jaké krásy!“

Dýchal ústy přes neobvykle velké a červené rty. Podíval jsem se mu na nohy, abych odhadl jeho věk. Byl obutý v sandálech s podrážkou z provazu a s poutky mezi prsty. Jeho nohy byly zkroucené a oteklé: byly to nohy staré tak šedesát let.

„Děkuji vám,“ odvětila Miranda nepříjemně. „Přijela jsem za Ralphem, jestli je tady.“

„Ale on tady není, slečno Sampsonová. Jsem zde sám. Své žáky jsem momentálně poslal pryč.“ Bezvýrazně se usmál sevřenými rty. „Jsem starý orel, který rozmlouvá s horami a se sluncem.“

„Starý sup!“ řekla Miranda nahlas. „Byl tady Ralph někdy v poslední době?“

„Už se tu neukázal několik měsíců. Slíbil mi to, ale ještě nepřijel. Váš otec má duchovní předpoklady, ale je stále ještě uvězněn v kleci materiálního života. Je obtížné vynést ho do azurového světa. Otevřít se slunci je pro něj bolestné.“ Pronesl to zpěvavým tónem, téměř jako litanii.

„Nevadilo by vám, kdybych se tu trochu porozhlédl?“ zeptal jsem se. „Chtěl bych se ujistit, že tu opravdu není.“

„Říkal jsem vám, že jsem tady sám.“ Obrátil se k Mirandě. „Kdo je ten mladý muž?“

„Pan Archer. Pomáhá mi hledat Ralpha.“

„Rozumím. Obávám se nicméně, že vám musí stačit mé slovo. Nemohu vám dovolit vstoupit do vnitřního kruhu, pokud nepodstoupíte očisťovací rituál.“

„Myslím, že se tu porozhlédnu i bez toho.“

„Ale to není možné.“ Položil mi ruku na rameno. Byla měkká, hnědá a tlustá jako smažená ryba.

„Nesmíte do chrámu vstoupit. To by vyvolalo Mithrův hněv.“

Do nozder mě udeřil jeho páchnoucí sladkokyselý dech. Sundal jsem starcovu ruku z ramene. „A vy jste byl očištěn?“ zeptal jsem se.

Pozvedl své nevinné oči ke slunci. „Nesmíte o těchto věcech žertovat. Než jsem vstoupil do azurového světa, tak jsem býval ztracený, nevědomý hříšník. Ale sluneční meč sťal černého býka tělesné žádostivosti a já jsem došel očisty.“

„A já jsem zase bizon z prérie,“ řekl jsem si pro sebe.

Miranda se mezi nás vmísila. „To jsou všechno nesmysly. Půjdeme si to tady prohlédnout. Za vaše slovo bych nedala ani zlámaný groš, Claude.“

Sklonil střapatou hlavu a usmál se sevřenými ústy, s trpkou dobrotivostí, ze které se mi zvedal žaludek. „Jak si přejete, slečno Sampsonová. Následky rouhání dopadnou na vaše hlavy. Doufám jen a věřím, že Mithrův hněv bude mírný.“

Miranda kolem něj opovržlivě prošla. Následoval jsem ji klenutým vstupem do vnitřního dvora. Nad horami na západě nehybně viselo rudé slunce. Claude beze slova vystoupil na kamenné schodiště uvnitř vchodu a zmizel na střeše.

Dlážděný dvůr byl prázdný. Okolní zdi lemovala řada zavřených dřevěných dveří. Přistoupil jsem k těm nejbližším a stlačil západku. Otevřely se do místnosti s dubovými trámy, kde stála vestavěná postel se špinavými pokrývkami, poškrábaný plechový lodní kufr bez jmenovky a laciný lepenkový šatník. Nad vším se vznášel sladkokyselý Claudův pach.

„Vůně svatostánku,“ poznamenala Miranda.

„Váš otec tady skutečně s Claudem přebýval?“

„Obávám se, že ano.“ Nakrčila nos. „Bral ten nesmysl se zbožňováním slunce vážně. Souviselo to s astrologií, která mu strašila v hlavě.“

„A doopravdy tohle místo Claudovi daroval?“

„Nevím, jestli mu skutečně napsal darovací listinu. Ale předal to Claudovi, aby to používal jako chrám. Předpokládám, že si to jednou zase vezme zpátky, jestli bude moci. Jestli někdy vystřízliví z toho náboženského pomatení.“

„Je to dost zvláštní lovecká chata,“ řekl jsem.

„Není to skutečná lovecká chata. Stavěl to jako útočiště.“

„Útočiště před čím?“

„Před válkou. To se váže k Ralphovu poslednímu období, tomu přednáboženskému. Byl přesvědčen o tom, že další válka je už na spadnutí. Tohle měl být jeho úkryt, kdyby došlo k invazi. Loni se toho strachu zbavil, těsně před tím, než zahájili práce na stavbě leteckého krytu. Plány už byly hotové. Jenže místo krytu našel útočiště v astrologii.“

„Sama jste použila slovo pomatený,“ řekl jsem. „Myslela jste to vážně?“

„Ne,“ usmála se trochu smutně. „Když člověk Ralpha pochopí, tak se mu už tak bláznivě nejeví. Myslím, že se cítil provinile kvůli penězům, které vydělal na válce. A byla tu také Bobova smrt. Vina může vyvolat spoustu iracionálních obav.“

„Vy jste četla zas nějakou knihu,“ řekl jsem. „Tentokrát to byla učebnice psychologie.“

Její reakce mě překvapila. „Dělá se mi z vás nanic, Archere. To vás ještě nepřestalo bavit hrát si na hloupého detektiva?“

„Jasně, že už mě to nudí. Potřeboval bych něco zřetelného a jasného. Něco jako pohyblivý terč na silnici.“

„Vy!“ Zahryzla se do rtů, zčervenala a odvrátila se.

Chodili jsme z pokoje do pokoje. Ve většině pokojů nebylo nic kromě postelí. Ve velké obývací místnosti leželo na zemi pět nebo šest slamníků. Místnost měla úzká okna a tlusté zdi jako nějaká pevnost. Vzduch tam páchnul jako cela okresní věznice.

„Žáci si tu užívají. Viděla jste nějakého, když jste tu byla předtím.“

„Ne. Ale nikdy jsem nešla dovnitř.“

„Vždycky se najdou lidé, kteří naletí takovým prorokům, jako je Claude. Darují jim celý svůj majetek a dostanou za to nazpátek hladovou dietu a vyhlídku na nervové zhroucení. Ale je zvláštní, že nikdy předtím jsem tady o žádném chrámu vyznavačů Slunce neslyšel.“

Skončili jsme prohlídku pokojů, aniž jsme na někoho narazili. Claude seděl nahými zády otočený k nám, s tváří obrácenou ke slunci. Kůže mu visela v mohutných záhybech přes boky a bedra. Jeho hlava se trhavě pohybovala dopředu a dozadu, jako kdyby se s někým hádal, ale nevydával přitom ani hlásku. Podobal se vousaté ženě. Záda a hlava toho velkého eunucha, obkroužená sluneční konturou, působila podivně, směšně a hrozivě.

Miranda se dotkla mé paže. „Když už mluvíme o šílenství…“

„Hraje divadlo,“ řekl jsem a napůl jsem tomu věřil. „Přinejmenším ale nelhal o vašem otci. Pokud pan Sampson není v nějaké z těch zbývajících budov.“

Přešli jsme přes dvůr vysypaný štěrkem do hospodářského stavení s kouřícím komínem. Nějaká dívka s šátkem kolem hlavy seděla na bobku před žhnoucím ohništěm a míchala bublající hrnec. Byl to asi osmnáctilitrový hrnec plný něčeho, co vypadalo jako fazole.

„Zdá se, že by žáci měli přijít na večeři.“

Aniž pohnula rameny, dívka otočila hlavu, aby se na nás podívala. Bělmo jejích očí svítilo v šedém indiánském obličeji jako porcelán.

„Neviděla jsi tady nějakého starého muže?“ zeptal jsem se jí španělsky.

Pokrčila jedním ramenem v kalikových šatech směrem k chrámu.

„Tam toho starého muže ne, ale takého, který nemá vousy. Bezvousého, tlustého a bohatého. Jmenuje se seňor Sampson.“

Pokrčila oběma rameny a obrátila se zpět ke svému bublajícímu hrnci. Claudovy sandály zakřupaly ve štěrku za námi.

„Nejsem tak zcela sám, jak vidíte. Toto je moje služebná, ale není o moc lepší než zvíře. Jestli už jste tady skončili, dovolíte snad, abych se vrátil ke své meditaci. Západ slunce se blíží a já musím vzdát hold odcházejícímu bohu.“

Za hospodářským stavením stál poniklovaný plechový přístřešek s dveřmi zavřenými na závoru. „Ještě než odejdete, otevřete tu kůlnu.“

S povzdechem vylovil ze záhybů šatů nějaké klíče. V kůlně ležela hromada pytlů a kartónových krabic, většinou prázdných. Bylo tam také několik pytlů fazolí a krabice kondenzovaného mléka. V několika bednách byly pracovní šaty a boty.

Claude stál ve dveřích a pozoroval mě. „Moji žáci někdy pracují přes den v údolí. Práce na zeleninových polích je jedním z výrazů víry.“

Odstoupil zpátky, abych mohl vyjít ven. Všiml jsem si otisku pneumatiky na okraji štěrku, kde předtím stála jeho noha. Byla to široká stopa nákladního auta. Rybí kostra vzorku pneumatiky mi byla povědomá.

„Myslel jsem, že nenecháváte mechanické marnosti vjíždět za plot?“

Zadíval se na zem a usmál se. „Jen v nutných případech. Před několika dny nám sem nákladní auto přivezlo zásoby.“

„Doufám a věřím, že bylo očištěno.“

„Ano, řidič byl očištěn.“

„Dobrá. Předpokládám, že teď trochu uklidíte, když jsme to tady tak znečistili.“

„To zůstává mezi vámi a bohem.“ S pohledem odvráceným k zapadajícímu slunci vykročil ke svému bidýlku na střeše.

Cestou zpět na dálnici jsem si vštěpoval do hlavy cestu, abych po ní mohl jet i v noci, kdyby to bylo nutné.

17

Ještě než jsme přejeli údolí, slunce zapadlo za mraky nad horizontem pobřeží. Zšeřelá pole byla prázdná. Minuli jsme asi tucet nákladních aut se zemědělskými dělníky, kteří se vraceli na své palandy na rančích. Stáli trpělivě a mlčky na rachotících korbách náklaďáků, nacpaní jako dobytek. Muži, ženy a děti čekali na jídlo a spánek a na jitro dalšího dne. Řídil jsem opatrně. Měl jsem pocit, jako bych uvízl v poločasu stmívání, kdy den už skončil a noc ještě převzala vládu.

Mraky pluly průsmykem jako proud mléka. Předbíhaly nás a míchaly se s houstnoucí nocí a narůstajícím chladem. Jednou nebo dvakrát se Miranda o mě v zatáčce opřela. Celá se třásla. Neptal jsem se jí, zda se třese zimou nebo strachem. Nechtěl jsem ji nutit k žádné volbě.

Mraky se valily dolů z hory po celou cestu na dálnici číslo 101. Z výšky silnice jsem viděl světla aut na dálnici rozmazaná mlhou do velikých skvrn. Zatímco jsem čekal u značky na mezeru v provozu, objevil se ve směru od Santa Teresy rychle se přibližující pár jasných světel. Náhle se světla obrátila na nás jako oči nějaké šelmy. O závod jedoucí auto nepochybně hodlalo odbočit na postranní silnici. Jeho pneumatiky zaječely, guma se vyboulila a nadskakovala nad povrchem silnice. Bylo vyloučené, aby se nám vyhnulo.

„Hlavu dolů,“ křikl jsem na Mirandu a pevně jsem uchopil volant.

Přijíždějící řidič vyrovnal vůz a s rachocením přeřadil v osmdesáti nebo devadesáti na dvojku. Pak zatočil kolem našeho nárazníku a prosmýkl se vpravo asi dvoumetrovou mezerou mezi námi a sloupkem značky. V citrónově žlutém světle mlhovek jsem zahlédl na setinu vteřiny řidičův hubený obličej stíněný kšiltovkou.

Zacouval jsem, otočil a vyrazil za mizejícím vozem. Navlhlý asfaltový povrch klouzal, a než jsem se dostal zpátky na cestu, pohltila koncová červená světla mlha. Nemělo žádný smysl jet dál. Řidič mohl odbočit na kteroukoli z okresních silnic, které vedly souběžně s dálnicí. A možná, že to nejlepší, co jsem pro Sampsona mohl udělat, bylo nechat limuzínu odjet. Zastavil jsem tak prudce, že se Miranda musela oběma rukama vzepřít o palubní desku. Začínal jsem reagovat ostře.

„Co se děje? Vždyť do nás nenarazil!“ vykřikla Miranda.

„Přál bych si, aby to udělal.“

„Jel bezohledně, ale řídil velmi dobře.“

„To ano. Byl to pohyblivý terč, do kterého bych se někdy rád strefil já.“

V jejím obličeji, matně osvětleném přístroji z palubní desky, zářily velké oči. „Vypadáte pochmurně, Archere. Zase jsem vás něčím naštvala?“

„Vy ne,“ řekl jsem. „Ale to čekání na zlom. Mám raději přímou akci.“

„Rozumím.“ Znělo to zklamaně. „Odvezte mě teď, prosím, domů. Je mi zima a mám hlad.“

Otočil jsem auto v mělké struze a jel zpátky po dálnici do Cabrillo Canyonu. V brázdě žlutého světla, kterou před námi vyorávaly mlhovky, se stromy a živé ploty v hustém šeru podobaly popelavě šedým zjevením. Krajina obestřená mraky ladila s myšlenkami v mé hlavě. Hledal jsem v mlhách nějaké znamení ukazující k místu, kde byl skrytý Ralph Sampson.

Znamení čekalo ve schránce na dopisy u příjezdové cesty Sampsonova domu. Člověk si ani nemusel lámat hlavu s tím, aby ho našel. První ho uviděla Miranda. „Zastavte.“

Když otevřela dvířka, spatřil jsem bílou obálku nacpanou do štěrbiny ve schránce.

„Počkejte. Udělám to sám.“

Strnula na místě, s jednou nohou na zemi a rukou nataženou pro obálku. Uchopil jsem obálku za růžek a zabalil ji do čistého kapesníku. „Možná tam budou nějaké otisky prstů.“

„Jak víte, že je to od mého otce?“

„Nevím to. Zajeďte s autem k domu.“

Obálku jsem otevřel v kuchyni. Neonová zářivka na stropě vrhala bílé márniční světlo na bílý emailový stůl. Na obálce nebylo žádné jméno ani adresa. Rozřízl jsem jeden okraj a nehty vytáhl složený list papíru.

Srdce se mi na chvíli zastavilo, když jsem uviděl nesourodá písmena přilepená na papír. Vystřižená písmena byla poskládána do slov, klasickým způsobem používaným únosci. Slova zněla takto:

·

Pan Sampson se má dobře dejte sto tisíc dolarů do papírového balíčku svázaného drátem dejte balíček na trávu veprostřed silnice na jižním konci křižovatky proti Fryers Road dva kilometry jižně od kraje Santa Teresy udělejte to v devět večer jak položíte balíček jeďte hned pryč budete sledovaný jeďte pryč na sever k Santa Terese žádný policejní pasti jestli vám záleží na panu Sampsonovy budete pozorovaný přijde domu zejtra jestli nebudou pasti žádný pokusy pronásledovat žádný značený peníze moc špatný pro Sampsona jestli jo rodinný přítel

·

„Měl jste pravdu,“ pronesla Miranda, skoro šeptem.

Chtěl jsem ji něčím utěšit. Ale jediné, co mě napadlo, bylo – moc špatný pro Sampsona.

„Běžte se podívat, jestli tu někde není Graves,“ řekl jsem. Okamžitě odešla.

Sklonil jsem se nad papírem a opatrně jsem zkoumal vystříhaná písmena. Lišila se velikostí i typem a byla tištěná na hladkém papíře. Pravděpodobně byla vystříhána z inzertních stránek nějakého populárního časopisu. Pravopisné chyby poukazovaly na nějakého nevzdělance, ale nebylo to možné tvrdit s jistotou. I někteří velmi vzdělaní lidé bývají někdy na štíru s pravopisem. Chyby tam také mohly být schválně.

Než Graves přišel do kuchyně s Taggertem a Mirandou v patách, uměl jsem dopis nazpaměť. Graves ke mně přistoupil. V očích měl kovový lesk.

Ukázal jsem na stůl. „Tohle bylo ve schránce –“

„Miranda mně to už řekla.“

„Mohl to tam dát někdo před několika minutami z auta, které mě předjelo na dálnici.“

Graves se naklonil nad dopisem a nahlas si ho pro sebe přečetl. Taggert stál vedle Mirandy na prahu. Nebyl si jistý, jestli je jeho přítomnost vítaná, ale jinak působil uvolněně. I když z fyzického hlediska by mohli být s Mirandou sourozenci, povahově se naprosto lišili. Mirandě vyskákaly pod očima ošklivé modré skvrny. Její široké rty mírně poklesly a odhalily jemné, dokonalé zuby. Opírala se o rám dveří a celý její postoj prozrazoval sklíčenost a rozladěnost.

Graves pozvedl hlavu. „Tak je to tady. Dojdu pro šerifova zástupce.“

„On je tady?“

„Ano. Hlídá v pracovně peníze. A zavolám šerifa.“

„Má také specialistu na snímání otisků?“

„Státní zástupce má lepšího.“

„Zavolej mu tedy také. Oni asi byli příliš chytří na to, aby zanechali nějaké čerstvé otisky prstů, ale mohou tam být nějaké starší. Je obtížné vystřihovat v rukavicích.“

„Dobře. A co ten vůz, se kterým ses minul?“

„Nech si to zatím pro sebe. O tuhle stopu se postarám já.“

„Předpokládám, že víš, co děláš.“

„Vím, co nedělám. Snažím se neudělat něco, kvůli čemu by Sampsona oddělali.“

„Toho se také obávám,“ řekl Graves a odešel dveřmi tak rychle, že mu Taggert musel uskočit z cesty.

Podíval jsem se na Mirandu. Vypadala, že za chvíli omdlí. „Nakrmte ji trochu Taggerte.“

„Jestli to dokážu.“

Přešel kuchyní k ledničce. Její oči ho oddaně sledovaly. Na okamžik jsem ji nenáviděl. Byla jako pes, jako čubka, která hárá.

„Nemohu nic jíst,“ řekla. „Myslíte, že je otec naživu?“

„Ano. Ale myslel jsem, že vám na něm nezáleží.“

„Ten dopis to dělá všechno tak skutečné. Předtím to skutečné nebylo.“

„Je to zatraceně skutečné. A teď běžte pryč. Trochu si odpočiňte.“

Vyšla z pokoje.

Do místnosti vešel šerifův zástupce. Byl to statný, tmavovlasý muž kolem třicítky, oblečený v hnědých konfekčních šatech. V ramenou mu příliš nepadly a dodávaly jeho vzhledu nesouměrnost, která se nehodila k jeho tváři. Jeho pravá ruka spočívala na pistoli ukryté v pouzdře na boku.

Řekl nejistě agresivním tónem: „Co se tady děje?“

„Nic zvláštního. Únos a vydírání.“

„Co je tohle?“ Sáhl po dopise na stole. Musel jsem ho chytit za zápěstí, abych mu zabránil se ho dotknout.

Jeho černé oči se na mě tupě zahleděly. „Kdo si myslíte, že jste?“

„Jmenuji se Archer. Posaďte se. Máte nějakou bezpečnou schránku?“

„Ano, v autě.“

„Už rozumíte, že ano? Schováme to pro odborníka na snímání otisků.“

Vyšel ven a vrátil se s černou kovovou krabicí. Vložil jsem do ní dopis, a on ji zamkl. Zdálo se, že mu to poskytuje velké uspokojení.

„Dobře se o to postarejte,“ řekl jsem a on opustil pokoj s krabicí v podpaží. „Nedávejte to z rukou.“

Taggert stál u ledničky s napůl okousanými krocaními prsíčky v prstech. „Co budeme dělat teď?“ zeptal se mezi jednotlivými sousty.

„Držte se tu poblíž. Možná si užijete trochu vzrušení. Máte u sebe pistoli?“

„Jasná věc!“ poplácal kapsu svého saka. „Jak si myslíte, že to udělali? Myslíte, že unesli Sampsona, když opustil letiště v Burbanku?“

„Nevím. Kde je tu telefon?“

„Jeden je v komoře. Jděte přímo tudy.“ Přidržel mi dveře na konci kuchyně a zavřel je za mnou.

Byla to malá místnost s příborníky kolem dokola a s jediným oknem nad měděnou výlevkou. Nástěnný telefon byl u dveří. Objednal jsem si dálkový hovor s Los Angeles. Peter Colton už asi nebude ve službě, ale možná mi zanechal nějaký vzkaz.

Spojovatelka mě přepojila do jeho kanceláře. Colton zvedl telefon osobně.

„Tady Lew. Je to únos. Před chvilkou jsme dostali dopis žádající výkupné. Ten dopis od Sampsona byla jen taková rozcvička. Měl bys upozornit okresního prokurátora. Stalo se to asi ve tvém okrsku, když Sampson předevčírem opustil letiště Burbank.“

„Na únosce si dávají dost na čas.“

„Mohou si to dovolit. Mají celou operaci předem připravenou. Nezjistil jsi něco o té černé limuzíně?“

„Příliš mnoho. Toho dne jich bylo pronajato dvanáct, ale většina z toho vypadá zcela neškodně. S výjimkou dvou aut byly všechny vráceny do půjčoven ten samý den. Zbylé dva vozy byly pronajaty na týden a zaplaceny předem.“

„Popis?“

„Číslo jedna – paní Ruth Dicksonová, dáma kolem čtyřicítky, blondýna, bydliště hotel Beverly Hills. Ověřovali jsme si to. Je tam ubytována, ale nebyla zrovna přítomna. Číslo dvě byl nějaký chlapík na cestě do San Franciska. Auto ještě nevrátil, ale jsou to teprve dva dny. A má ho zaplacené na týden. Jméno Lawrence Becker, malý hubený muž, nepříliš dobře oblečený –“

„To by mohl být náš člověk. Zjistil jsi číslo?“

„Počkej moment, mám to tady – 62 S 895. Je to lincoln z roku 1940.“

„Půjčovna?“

„Deluxe v Pasadeně. Zajedu tam osobně.“

„Zjisti ten nejkvalitnější popis, jaký můžeš, a vyhlaš pátrání.“

„Jasně! Ale proč to náhlé nadšení, Lew?“

„Viděl jsem na dálnici muže, na kterého by se hodil tvůj popis. Předjel mě v dlouhém černém autě přibližně v té samé době, kdy byl doručen dopis žádající výkupné. A ten samý Joe nebo jeho bratr se mě pokusil přejet modrým náklaďákem dnes ráno v Pacific Palisades. Nosí koženou kšiltovku.“

„Proč jsi ho nezadržel?“

„Ze stejného důvodu, jako to neuděláš ty. Nevíme, kde se Sampson nalézá, a když se do toho opřeme, tak to nezjistíme nikdy. Vyhlaš ten popis pouze za účelem sledování.“

„Radíš mi, co mám dělat?“

„Vypadá to tak.“

„Dobrá. Ještě nějaké rady?“

„Nasaď jednoho muže do Divokého piana. Pro případ –“

„Už jsem tam jednoho poslal. To je všechno?“

„Ať se tvoje kancelář spojí s vyšetřujícím soudcem v Santa Terese. Posílám jim ten vyděračský dopis, aby sejmuli otisky prstů. Dobrou noc a díky.“

„Hm.“

Zavěsil a spojovatelka přerušila spojení. Držel jsem dál sluchátko u ucha a poslouchal prázdnou linku. Uprostřed rozhovoru se totiž ozvalo cvaknutí a zaharašení. Možná to byla jen chvilková porucha, ale mohlo to být i sluchátko zvednuté na nějaké paralelní lince.

Uplynula celá minuta, než jsem zaslechl slabé kovové cvaknutí sluchátka pokládaného někde v domě.

18

Paní Krombergová seděla v kuchyni s kuchařkou – podroušenou bělovlasou ženou s mateřskými boky. Když jsem otevřel dveře komory, obě vyskočily.

„Byl jsem si zatelefonovat,“ pronesl jsem.

Paní Krombergové se podařilo vyloudit na tváři něco jako úsměv. „Vůbec jsem vás tam neslyšela.“

„Kolik telefonuje tady v domě?“

„Čtyři nebo pět. Dva nahoře, tři dole.“

Vzdal jsem myšlenku, že telefony zkontroluji. Mělo k nim přístup příliš mnoho lidí. „Kde jsou všichni?“

„Pan Graves svolal personál do vstupní haly. Chtěl vědět, jestli někdo neviděl ten vůz, který tu nechal dopis.“

„A viděl ho někdo?“

„Ne. Já jsem slyšela nějaké auto odjíždět, ale nevěnovala jsem tomu pozornost. Stále sem někdo jezdí a otáčí se na příjezdové cestě. Lidé nevědí, že je to slepá ulice.“ Přistoupila ke mně a důvěrně zašeptala: „Co bylo v tom dopise, pane Archere?“

„Chtějí peníze,“ řekl jsem a vyšel z místnosti.

Na chodbě mě minuli tři další sluhové, mladí Mexičané v zahradnických oděvech. Šli v řadě za sebou se sklopenými hlavami. Jako poslední šel Felix. Pozdravil jsem ho zvednutím ruky, ale neodpověděl. Jeho oči se blýskaly jako kousky uhlí. Graves byl usazený před krbem v obývacím pokoji a obracel ohořelé poleno párem kleští.

„Co se to děje se služebnictvem?“ zeptal jsem se ho.

Se zaklením vstal a podíval se na dveře. „Zdá se, že vědí, že jsou v podezření.“

„Přál bych si, aby to nevěděli.“

„Neřekl jsem jim nic, co by je na tu myšlenku mohlo přivést. Vycítili to. Já jsem se jich jen zeptal, jestli neviděli to auto. Ve skutečnosti mi ale samozřejmě šlo o to, abych mohl vidět jejich tváře, než se vzpamatují z překvapení.“

„Ty si myslíš, Berte, že je v tom namočený někdo z domu?“

„Částečně. Člověk, který dával dohromady ten dopis, byl příliš dobře informován. Jak mohl například vědět, že peníze mohou být připraveny již v devět hodin?“

Podíval se na hodinky. „Za sedmdesát minut!“

„Možná pouhá slepá víra.“

„Možná.“

„Nebudeme se hádat. Máš zřejmě pravdu. Viděl někdo ten vůz?“

„Paní Krombergová ho slyšela. Ostatní ze sebe dělali hlupáky, nebo to skutečně hlupáci jsou.“

„A nikdo se neprozradil?“

„Ne. Na těch Mexičanech a Filipíncích se nedá nic poznat.“ Pak opatrně připojil: „Ne, že bych měl nějaký důvod ty zahradníky nebo Felixe podezírat.“

„A co Sampson sám?“

Podíval se na mě ironicky. „Nepokoušej se být geniální, Lew. Intuice nikdy nebyla tvojí silnou stránkou.“

„Je to pouze návrh. Pokud Sampson platí osmdesátiprocentní daň z příjmu, vydělal by si takovým podnikem snadno osmdesát tisíc.“

„Uznávám, že by se to dalo udělat –“

„Už i to se stalo.“

„Ale v Sampsonově případě je to fantastická domněnka.“

„Neříkej mi, že je čestný.“

Zvedl kleště a udeřil do hořícího polena. Jiskry vylétly jako roj podrážděných vos. „Ne podle obvyklých měřítek. Ale na takový podnik nemá hlavu. Je to příliš riskantní. A kromě toho, on peníze nepotřebuje. Ropná pole, která mu patří, mají odhadní cenu asi pět milionů, ale z hlediska zisku mají hodnotu vyšší než dvacet pět milionů. Sto tisíc dolarů, to jsou pro Sampsona pouze drobné. Tenhle únos je skutečný, Lew. Z toho se nevychytračíš.“

„Rád bych,“ řekl jsem. „Příliš mnoho únosů totiž končí příležitostnou vraždou.“

„Tenhle nemusí,“ pronesl hlubokým hlasem, „a Bůh dá, také neskončí! Vyplatíme jim jejich peníze, a jestli nevrátí Sampsona, tak je uštveme.“

„Souhlasím s tebou.“

„Kdo doručí ty prachy?“

„Proč ne ty?“

„Jeden důvod je, že mě možná znají. A kromě toho mám na práci něco jiného. Uděláš to ty, Berte. A bude lepší, když vezmeš s sebou Taggerta.“

„Nemám ho rád.“

„Je to bystrý hoch a nemá strach z pistole. Kdyby k něčemu došlo, budeš možná potřebovat pomoc.“

„K ničemu nedojde. Ale vezmu ho s sebou, když myslíš.“

Ve dveřích haly se objevila paní Krombergová a nervózně potahovala vpředu za svoji halenu. „Pane Gravesi?“

„Prosím?“

„Přála bych si, abyste promluvil s Mirandou, pane Gravesi. Chtěla jsem jí donést nahoru něco k jídlu, ale ona nechce odemknout. Dokonce ani neodpovídá.“

„To bude v pořádku. Promluvím si s ní později. Teď ji nechte o samotě.“

„Mám o ni starost. Je tak citlivá.“

„Už si s tím nelámejte hlavu. Mohla byste požádat pana Taggerta, aby za mnou přišel do kanceláře? A požádejte ho také, aby vzal s sebou svoje pistole – nabité.“

„Ano, pane.“ Měla slzy na krajíčku, ale stiskla své masivní rty a odešla.

Když se Graves otočil ode dveří, všiml jsem si, že paní Krombergová přenesla část své úzkosti na něj. Na jedné tváři se mu objevilo lehké cukání a jeho oči hleděly do prázdna.

„Pravděpodobně se cítí provinile,“ řekl napůl pro sebe.

„Kvůli čemu?“

„Není to nic konkrétního. Myslím, že je to hlavně proto, že nedokázala zaujmout místo po svém bratrovi. Vidí, jak to jde se starým z kopce, a pravděpodobně cítí, že by to nedošlo tak daleko a tak rychle, kdyby se mu dokázala přiblížit.“

„Ale ona přece není jeho žena,“ řekl jsem. „Jak na to zareagovala paní Sampsonová? Viděl jsi ji?“

„Před několika minutami. Vzala to velmi dobře. Konkrétně – když jsem přišel, tak si četla román. Jak se ti to líbí?“

„Nelíbí se mi to. Možná že právě ona by se měla cítit provinile.“

„Mirandě by to stejně nepomohlo. Je to zvláštní dívka. Je velmi citlivá, ale myslím, že o tom neví. Žije trochu bláhově a pořád si koleduje o průšvih.“

„Vezmeš si ji za ženu, Berte?“

„Ano, jestli budu moci.“ Zahořkle se usmál. „Už jsem ji o to žádal několikrát. Neřekla ne.“

„Mohl by ses o ni dobře postarat. Je zralá na vdávání.“

Chvilku na mě mlčky hleděl. Jeho ústa se stále ještě usmívala, ale z očí mu vyšlehl signál „Ruce pryč“.

„Miranda říkala, že jste si dnes odpoledne dobře popovídali,“ zabručel.

„Dával jsem jí pár otcovských naučení,“ řekl jsem. „O příliš rychlém ježdění autem.“

„Dokud to budeš držet na rodičovské rovině…“ Náhle prudce změnil téma. „A co to individuum, ten Claude? Mohl by mít v tom únosu prsty?“

„Mohl by mít prsty v čemkoli. Nesvěřil bych mu ani vyhořelou zápalku. Ale nic určitého jsem nezjistil. Prohlašuje, že Sampsona už neviděl několik měsíců.“

Slámově žluté mlhovky zametly boční stěnu domu a o chvíli později se ozvalo prásknutí dvířek auta. „To by měl být šerif,“ řekl Graves. „Trvalo mu to sakra dlouho.“

Šerif vstoupil s hraným spěchem. Tvářil se jako dobíhající sprinter, který lapá po dechu. Byl to velký muž v obchodnickém obleku, který nosil farmářský klobouk s širokou krempou. Podobně jako oblečení, i jeho obličej představoval jakýsi hybrid policisty a politika. Tvrdost jeho čelistí byla popírána měkkými, ochable převislými ústy člověka, který si libuje v ženách, pití a tlachání.

Rázně podal ruku Gravesovi „Byl bych tu dřív, ale žádal jste mě, abych vyzvedl Humphreyse.“

Další muž, který za ním tiše vešel do místnosti, byl oblečený ve smokingu. „Byl jsem na večírku,“ řekl. „Jak se máš, Berte?“

Graves mě představil. Šerif se jmenoval Spanner. Humphreys byl státním zástupcem. Byl to vysoký, plešatějící muž s hubenou tváří a uštvanýma očima intelektuálního ostrostřelce. S Gravesem si ani nepotřásli rukama, znali se příliš dobře. Humphreys býval okresním žalobcem v době, kdy Graves byl státním zástupcem. Zůstal jsem v pozadí a nechal jsem mluvit Gravese. Řekl jim vše, co potřebovali vědět a vynechal to, co vědět nemuseli.

Když skončil, šerif řekl: „V dopise vám nařizují, abyste odjeli severním směrem. To znamená, že se chystají uniknout na opačnou stranu, k Los Angeles.“

„Vypadá to tak,“ řekl Graves.

„Kdybychom tedy o kus dál zablokovali dálnici, mohli bychom je dopadnout.“

„To nemůžeme udělat,“ řekl jsem. „Jestli to uděláme, můžeme dát rovnou tisknout Sampsonovo parte.“

„Ale když chytíme únosce, tak ho můžeme donutit mluvit –“

„Zapomeň na to, Joe,“ vložil se do rozhovoru Humphreys. „Musíme předpokládat, že únosců je několik. Jestli jednoho z nich zlikvidujeme, ten zbývající – nebo ti zbývající – zlikvidují Sampsona. Je to jasné jak facka.“

„A je to tak i napsáno v dopise,“ řekl jsem. „Viděli jste dopis?“

„Má ho Andrews,“ řekl Humphreys. „Je to můj specialista na snímání otisků.“

„Jestli něco zjistí, měli byste to porovnat se záznamy FBI.“ Cítil jsem, že se stávám neoblíbeným, ale neměl jsem čas na taktní chování. Navíc jsem nedůvěřoval řemeslným znalostem policistů na částečný úvazek. Obrátil jsem se k šerifovi: „Kontaktoval jste již vyšetřovací orgány v Los Angeles?“

„Ještě ne. Měl jsem pocit, že bych měl nejprve zhodnotit situaci.“

„Dobrá, situace tedy vypadá takto: Když uposlechneme instrukce z dopisu, tak budeme mít více než padesátiprocentní šanci, že z toho Sampson vyvázne živý. Určitě by dokázal identifikovat přinejmenším jednoho člena z toho gangu – toho, který ho přepadl v Burbanku. To je pro Sampsona špatné. Když se pokusíte překazit přebírání peněz, tak to bude ještě horší. Budete mít jednoho únosce v okresním vězení a Sampson bude někde ležet s podříznutým krkem. Nejlepší, co můžete udělat, je být pohotově na telefonu. Nechte Gravese, ať se postará o to ostatní.“

Na Spannerově tváři vyskákaly hněvivé skvrny. Chystal se něco říci, ale Humphreys ho přerušil. „To zní rozumně, Joe. Není to zákonný postup, ale musíme udělat kompromis. Hlavní věc je zachránit Sampsonovi život. Co kdybychom teď odjeli zpátky do města?“

Povstal. Šerif vyšel za ním.

„Můžeme důvěřovat Spannerovi, že se nezařídí podle svého?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že ano,“ řekl Graves pomalu. „Humphreys na něj dohlédne.“

„Ten Humphreys vypadá jako otevřená hlava.“

„Je skvělý. Pracoval jsem s ním sedm let a nikdy jsem ho nepřistihl při nějaké vážnější chybě. Zasadil jsem se o to, aby převzal můj úřad, když jsem rezignoval.“ V jeho hlase se ozval náznak lítosti.

„Měl jsi se té práce držet,“ řekl jsem. „Poskytovala ti přece spoustu uspokojení.“

„Zatracené peníze! Držel jsem se jí deset let a skončil jsem v dluzích.“ Podíval se na mě potměšile. „A proč ty jsi opustil sbor Long Beach?“

„Peníze nebyly ten hlavní důvod. Nemám rád špinavou politiku. V každém případě jsem od nich neodešel já, nýbrž oni vyhodili mě.“

„Dobrá, vyhrál jsi.“ Podíval se znovu na hodinky. Bylo už téměř půl deváté. „Je čas sedlat koně.“

Alan Taggert čekal v pracovně. Byl oblečený do světle hnědého vypasovaného pláště, který podtrhoval jeho široká ramena. Vyndal ruce z kapes. V každé z nich držel pistoli. Graves si jednu vzal a Taggert si ponechal druhou. Byly to terčové pistole ráže 32 se štíhlými hlavněmi z modré oceli.

„Nezapomeňte,“ připomenul jsem Taggertovi, „žádné střílení, dokud někdo nevystřelí po vás.“

„Vy s námi nepojedete?“

„Ne.“ Obrátil jsem se ke Gravesovi: „Znáš to místo u Fryers Road?“

„Ano.“

„Je tam nějaký úkryt?“

„Vůbec nic. Na jedné straně otevřená pláž a na druhé straně pobřežní val.“

„Dobrá. Pojedeš napřed svým autem. Já pojedu za vámi a zaparkuji na dálnici asi tak o kilometr dál.“

„Nechystáš něco riskantního?“

„Já ne. Chci únosce vidět, jak pojede kolem. Potom se setkáme u benzínové pumpy na okraji města. Hodně štěstí.“

„Díky.“ Graves otočil knoflíkem na trezoru ve zdi.

Od okraje města do Fryers Road vedla čtyřproudová dálnice. Tvořil ji asi dva kilometry dlouhý zářez do útesů podél pobřeží. Dálnice byla rozpůlená travnatým pruhem s betonovými obrubníky. Tam, kde se protínala s Fryers Road, trávník končil a dálnice se zužovala na tři pruhy. Gravesův studebacker se rychle otočil na křižovatce a zaparkoval s rozsvícenými světly na postranním pruhu dálnice.

Bylo to dobře vybrané místo. Pustý kout, ohraničený po jedné straně řadou bílých sloupků. Nájezd na Fryers Road zel v úbočí útesu jako černá díra. Na dohled nebyl žádný dům, ani strom. Po dálnici se pohybovalo jen několik aut ve velkých rozestupech.

Podle mých hodin bylo za deset minut devět. Zamával jsem Taggertovi a Gravesovi a přejel jsem kolem nich. Nejbližší odbočka na vedlejší silnici byla vzdálena necelý kilometr. Zkontroloval jsem vzdálenost na tachometru. Asi stopadesát metrů za touto vedlejší silnicí bylo vyhlídkové parkoviště, vybudované nad břehem na pravé straně dálnice. Odbočil jsem na něj a zaparkoval auto se zhasnutými světly předkem na jih. Bylo za sedm minut devět. Pokud by všechno proběhlo podle plánu, mělo by vozidlo s výkupným projet kolem asi za deset minut.

Když jsem vůz zastavil, obklopila mne mlha, zvedající se od pobřeží jako přízračný šedý příliv. Pod ochranným zábradlím dýchalo a klokotalo v temnotách moře. Dvě minuty po deváté vyrazil ze zatáčky od Fryers Road pár reflektorů.

Než auto dojelo ke mně, ostře zatočilo a zahnulo na vedlejší silnici vlevo. Nedokázal jsem rozeznat jeho barvu a tvar, ale zaslechl jsem zvuk odíraných pneumatik. Řidičova technika jízdy mi byla povědomá.

Se zhasnutými světly jsem přejel přes dálnici a podél odbočovacího pruhu zamířil k vedlejší silnici. Než jsem k ní dorazil, zaslechl jsem tři vzdálené zvuky, zdušené mlhou. Zakvílení pneumatik, zvuk výstřelu a stupňující se vytí motoru, nabírajícího rychlost.

Koryto vedlejší silnice se naplnilo rozptýleným bílým světlem. Zastavil jsem pár desítek centimetrů před křižovatkou. Z vedlejší silnice vyjelo další auto a zahnulo přede mnou vlevo, směrem k Los Angeles. Byl to světle béžový kabriolet s dlouhým předkem. Přes postranní zamlžené okénko jsem nedokázal rozeznat řidičovu tvář, ale zdálo se mi, že jsem zahlédl černou hřívu ženských vlasů. Na to, abych se mohl pustit do pronásledování, bych musel mít auto zaparkované obráceně. Ale neudělal bych to, ani kdyby to bylo možné.

Zapnul jsem mlhovky a odbočil jsem na silnici. Několik set metrů od dálnice stálo auto dvěma koly v příkopu. Zaparkoval jsem za ním a vystoupil jsem z vozu s pistolí v ruce. Byla to černá limuzína, předválečný zakázkový lincoln. Motor běžel naprázdno a světla byla zapnutá. Poznávací značka byla 62 S 895. Otevřel jsem přední dveře levou rukou, v pravé ruce jsem držel namířený revolver.

Malý muž se ke mně naklonil zíraje do mlhy strnulýma nehybnýma očima. Zachytil jsem ho, ještě než vypadl ven. Byl mrtvý.

19

Koženou kšiltovku, frajersky posazenou na stranu, měl stále ještě na hlavě. V místech nad levým uchem měl v čepici malou dírku. Jeho levá tvář byla pokryta spáleninami od střelného prachu. Kulka mu stočila hlavu na stranu, a když jsem ho posadil zpříma, klesla mu hlava na rameno. Jeho ruce se špinavými nehty sklouzly z volantu a volně mu visely podél těla.

Jednou rukou jsem muže přidržoval na sedadle a druhou jsem mu prohledával kapsy. V bočních kapsách jeho kožené bundy měl zapalovač páchnoucí benzínem, laciné dřevěné pouzdro s cigaretami balenými do hnědého papíru a deseticentimetrový vystřelovací nůž.

V zadní kapse jeho levisek byla ošoupaná peněženka ze žraločí kůže, obsahující osmnáct nebo dvacet dolarů v malých bankovkách, a řidičský průkaz, nedávno vydaný na jméno Lawrence Becker. Bydliště uvedené na průkazu byla adresa levného losangelského hotelu na kraji Skid Row. Zjevně to nebyla adresa, na které by tento muž někdy bydlel, a Lawrence Becker nebylo jeho jméno.

V levé postranní kapse levisek měl špinavý hřeben v koženkovém pouzdře. Druhá kapsa skrývala objemný svazek klíčků od auta, navlečených na řetízku – byly to klíčky pro všechny možné značky aut, od chevroletu až po cadillac – a napůl vyškrtané papírové zápalky s nálepkou: „Suvenýr z restaurace Na Rohu. Koktejly a bifteky. Dálnice 101, jižně od Buenavisty.“ Pod koženou bundou měl na sobě jenom tričko s krátkým rukávem.

V popelníku na palubní desce leželo několik marihuanových špačků, ale jinak bylo auto čisté jako klícka. Nebyl tam ani technický průkaz, ani sto tisíc dolarů v menších bankovkách.

Vrátil jsem mu věci do kapes, usadil ho znovu do sedadla a zabouchnul jsem dveře, aby ho podpíraly. Než jsem nastoupil do svého auta, ještě jednou jsem se ohlédl. Reflektory lincolnu stále ještě svítily, motor běžící naprázdno stále ještě pravidelně vypouštěl z výfuku obláčky kouře. Mrtvý muž se opíral o volant a vypadal, jako by se chystal vyrazit na nějaký dlouhý, rychlý výlet do neznámých krajin.

Gravesův studebacker byl zaparkovaný vedle benzinové stanice. Graves a Taggert stáli u vozu, a když jsem vjel k pumpě, rozběhli se ke mně. Tváře měli bledé a lesklé vzrušení.

„Byla to černá limuzína,“ řekl Graves. „Odjížděli jsme pomalu a viděli jsme ho zastavovat na křižovatce. Neviděl jsem mu do obličeje, ale měl na sobě čepici a koženou bundu.“

„Má je na sobě ještě pořád.“

„Vy jste ho viděl, jak jel kolem vás?“ Taggertovi rozrušením až selhával hlas.

„Odbočil, ještě než ke mně dojel. Sedí ve svém voze na nejbližší vedlejší silnici s kulkou v hlavě.“

„Probůh!“ zvolal Graves. „Snad jsi ho nezastřelil, Lew?“

„Já ne. Za okamžik po výstřelu vyjel z vedlejší silnice béžový kabriolet. Myslím, že ho řídila nějaká žena. Odjela směrem k L. A. Víte jistě, že si ten muž vzal ty peníze?“

„Viděl jsem, jak je zvedá.“

„Už je u sebe nemá, takže muselo dojít k jedné ze dvou věcí. Buď to byla loupež, nebo s ním jeho partneři sehráli dvojí hru. Jestli byl okraden, tak jeho partneři nedostanou sto tisíc, jestli s ním sehráli dvojí hru, tak budou hrát dvojí hru také s námi. Obě alternativy jsou pro Sampsona špatné.“

„Co budeme teď dělat?“ zeptal se Taggert.

Graves mu odpověděl. „Přestaneme tenhle případ utajovat. Dáme policii volnou ruku. Vyhlásíme pátrání. Zajedu to domluvit s paní Sampsonovou.“

„Je tu jedna věc, Berte,“ řekl jsem. „Nemělo by se zveřejnit nic o tom střílení – alespoň ne v novinách. Jestli to udělal nějaký jiný gang, obviní únosci nás. A to bude Sampsonův konec.“

„Zatracení parchanti!“ Gravesův hlas zněl těžce a pochmurně. „My jsme svoji část dohody dodrželi. Kdybych je tak dostal do rukou –“

„Nic o nich nevíme. Všechno co máme, je mrtvý muž v pronajatém autě. Bude lepší, když začneš šerifem; moc to nepomůže, ale bude to pěkné gesto. Pak upozorni dálniční policii a FBI. Zapoj do toho tolik mužů, kolik jen bude možné.“

Uvolnil jsem ruční brzdu a nechal auto popojet několik centimetrů. Graves zůstal vzadu.

„Kam chceš jet?“

„Lovit kachny. Se Sampsonem to vypadá už tak špatně, že si to mohu dovolit.“

Po dálnici to bylo do Buenavisty devadesát kilometrů. V Buenavistě se dálnice změnila v hlavní městskou ulici. Osvětlovaly ji motely, vývěsní štíty restaurací a tři průčelí biografů. Dva z nich dávaly mexické filmy. Poté, co tu byly zavřeny továrny na konzervy, žili Mexičané z půdy, zbytek obyvatel města žil z Mexičanů a z rybářské flotily.

Zastavil jsem ve středu města před obchodem, kde se prodávaly pistole, časopisy, rybářské pruty, zvětralé pivo, baseballové rukavice, antikoncepční prostředky a cigarety. Banda mexických kluků s napomádovanými „kačery“ se rojila před vchodem do krámu. Kluci se zmítali mezi hracími automaty uvnitř a dívkami na ulici. Dívky korzovaly kolem, opentlené a namalované, a ňadry rozrážely vzduch. Chlapci hvízdali a dělali posuňky, nebo předstírali, že je to nezajímá.

Zavolal jsem jednoho k obrubníku a zeptal jsem se ho, kde je hospoda Na Rohu. Poradil se s dalším kumpánem. Pak oba ukázali na jih.

„Pořád rovně, asi osm kilometrů, až tam kde silnice sjíždí dolů na White Beach.“

„Je tam červená reklama,“ řekl druhý chlapec a gestikuloval nadšeně rukou. „Nemůžete to minout. Je to doopravdy na rohu.“

Poděkoval jsem jim. Uklonili se a usmáli, jako bych jim prokázal nějakou milost.

Červená neonová reklama restaurace „Na Rohu“ byla umístěná na střeše dlouhé, nízké budovy na pravé straně dálnice. Černobílý ukazatel na křižovatce před ní ukazoval k White Beach. Zastavil jsem na parkovišti vedle budovy. Bylo tam ještě asi osm nebo deset jiných aut a u kraje stálo nákladní auto s přívěsem. Za okny, napůl zakrytými závěsy, jsem zahlédl několik párů u stolů a několik párů na parketu.

Vešel jsem dovnitř. Nalevo stál úplně opuštěný bar. Jídelna a taneční parket byly vpravo. Zůstal jsem stát u vchodu. Tanečníků bylo příliš málo, než aby do toho velkého sálu vnesli nějaký život. K tanci jim vyhrával automat, vzadu umístěné pódium pro kapelu zelo prázdnotou. Jediné, co tady zůstalo z minulých bouřlivých válečných nocí, byla vyšlapaná podlaha, řady rozviklaných stolků, zdi nasáklé různými pachy a roztrhané dekorace připomínající opilecké naděje.

Na hosty padala skličující nálada místnosti. Jejich obličeje se pokoušely o úsměv a bujaré vzezření, ale bezúspěšně. Žádná z tváří mi nebyla povědomá.

Přišla ke mně osamělá číšnice. Měla tmavé oči, měkká ústa a pěkné tělo. Její příběh se dal vyčíst z jejího obličeje. Kráčela opatrně, jako by ji bolely nohy.

„Přejete si stůl, pane?“

„Děkuji, posadím se u baru. Ale možná byste mi mohla pomoci. Hledám muže, kterého jsem potkal na baseballovém utkání. Nikde ho tady nevidím.“

„Jak se jmenuje?“

„To je ta potíž – nevím jak se jmenuje. Dlužím mu peníze za jednu sázku. Říkal mi, že ho najdu tady. Je to takový malý chlapík, starý asi třicet pět let. Nosí koženou bundu a koženou kšiltovku. Má modré oči a špičatý nos.“ A díru v hlavě, holka, díru v hlavě, dodal jsem v duchu.

„Myslím, že vím, koho hledáte. Jmenuje se Eddie, nebo tak nějak. Občas sem zajde na drink, ale dnes večer tady nebyl.“

„Řekl mi, že se tady potkáme. V kolik hodin sem tak obvykle chodí?“

„Až později – kolem půlnoci. Nejezdí s náklaďákem?“

„Ano, s modrým náklaďákem.“

„Tak to je on. Všimla jsem si toho auta na parkovišti. Byl tady nedávno v noci a použil náš telefon pro nějaký dálkový hovor. Bylo to před třemi dny. Šéf to nerad vidí – člověk nikdy neví, kolik kdo protelefonoval, když mluví déle než tři minuty – ale Eddie řekl, že to doplatí, tak mu to šéf dovolil. Mimochodem, kolik mu dlužíte?“

„Milión. Nevíte, kam volal?“

„Ne. Nic mi do toho není. Vám ano?“

„Ptám se jen proto, abych na něj získal nějaké spojení. Pak bych mu mohl ty peníze poslat.“

„Můžete je nechat u šéfa, jestli chcete.“

„Kde je?“

„Za barem, jmenuje se Chico.“

Jeden z mužů zaklepal sklenicí o stůl a číšnice opatrně odkráčela pryč. Šel jsem k baru. Barmanův obličej se jevil dlouhý a hubený. To, že šéfoval prázdnému nočnímu baru, činilo jeho obličej ještě protáhlejší. „Co si dáte?“

„Pivo.“

Jeho čelist poklesla ještě o milimetr. „Východní nebo Západní?“

„Východní.“

„To dělá třicet pět centů včetně hudby.“ Jeho čelist opět získala ztracenou půdu. „Poskytujeme tady totiž hudbu.“

„Mohl bych dostat něco k jídlu?“

„Jasně,“ řekl téměř mile. „Co byste rád?“

„Vejce na slanině.“

„O. K.“ Dal číšnici znamení otevřenými dveřmi.

„Hledám jednoho chlapíka, který se jmenuje Eddie,“ řekl jsem. „Toho, co tady měl tuhle v noci ten dálkový hovor.“

„Vy jste z Las Vegas?“

„Právě jsem odtamtud přijel.“

„Jak tam jdou obchody?“

„Jen tak tak.“

„To je zlý,“ řekl šťastně. „Proč ho hledáte?“

„Dlužím mu nějaké peníze. On tady někde bydlí?“

„Jo, myslím, že ano. Ale nevím kde. Jednou nebo dvakrát sem přišel s takovou blond dámou. Asi to byla jeho žena. Pokud vím tak by sem mohl dneska zajít. Počkejte si tady na něj.“

„Jo, díky.“

Vzal jsem si pivo ke stolku u okna, odkud jsem měl výhled na parkoviště a hlavní vchod. Po chvíli mi číšnice přinesla jídlo. Neměla se k odchodu, i když jsem jí zaplatil a dal spropitné.

„Necháte ty peníze u šéfa?“

„Musím si to rozmyslet. Rád bych, aby je tutově dostal.“

„Není nad počestnost, že?“

„Víte sama, co se může stát makléřům, kteří neplatí.“

„Myslela jsem si, že budete nějaký makléř.“ Naklonila se ke mně s náhlou naléhavostí. „Poslouchejte, pane, mám jednu přítelkyni, která chodí s jedním trenérem, a ten říká, že Jinx je zítra jistej. Sázel byste na skóre nebo na výhru?“

„Ušetřte si peníze,“ řekl jsem.

„Sázím jenom spropitné. Ten kluk, ten přítel mý kamarádky říká, že je to tutovka.“

„Šetřte si peníze.“

Její ústa se nedůvěřivě zkřivila. „Vy jste ale legrační makléř.“

„Tak dobrá,“ podal jsem jí dva dolary. „Vsaďte si na Jinx.“

Podívala se na mě s překvapení. „Jů, díky pane – ale já jsem nežádala o peníze.“

„Lepší než kdybyste přišla o své vlastní,“ řekl jsem.

Nejedl jsem už dvanáct hodin a vejce chutnala výborně. Zatímco jsem jedl, přijelo několik aut. Dovnitř vstoupila rozesmátá a upovídaná společnost mladých lidí a u baru se začaly hýbat kšefty. Pak přijel na parkoviště černý sedan, černý ford s červeným policejním majáčkem, trčícím nad čelní sklo jako bolavý palec.

Muž, který z něj vystoupil, měl na sobě jednoduchý oblek. Látka saka se mu krabatila od pistole na pravém boku. Když vstoupil do kruhu světla proudícího od vchodu, poznal jsem jeho obličej. Byl to zástupce šerifa ze Santa Teresy. Rychle jsem se zvedl a prošel dveřmi na konci baru na pánské záchody. Dal jsem dolů poklop mísy a sedl jsem si na něj, abych dumal nad svým nedostatkem předvídavosti. Neměl jsem nechávat ty papírové zápalky v Eddieho kapse.

Strávil jsem osm nebo deset minut čtením nápisů na vápnem vybílených zdech. „John Rags Latino, vítěz na 100 metrů překážek, Deabornská univerzita, Deaborn, Mich., 1946.“

„Franklin P. Schneider, Osage County, Oklahoma, hluchoněmý, děkuji vám.“ Zbytek tvořily obvyklé graffiti roztroušené mezi primitivními čmáranicemi.

Holá žárovka na stropě mi svítila do očí. Mozek mi vypnul a já jsem vsedě usnul. Z místnosti se stala vybílená chodba, která šikmo dolů směřovala do útrob země. Putoval jsem jí k podzemní řece plné kalu, která protékala pod městem. Zpátky nevedla žádná cesta. Musel jsem tu řeku přebrodit. Naštěstí jsem měl s sebou své chůdy. Přenesly mě neposkvrněného, zabaleného v celofánu, na plošinu na druhé straně. Odhodil jsem chůdy – byly to vlastně berle – a stoupal jsem vzhůru na chromovaném eskalátoru, který se leskl jako ostří dýky. Hladce a bezpečně mě vyvezl přes všechny zóny zla k bráně, skryté v růžovém loubí. Otevřela mi dívka v pruhovaných bavlněných šatech, za zpěvu písně Domove, sladký domove.

Vstoupil jsem na náměstí vydlážděné kameny a brána za mnou s bouchnutím zapadla. Bylo to náměstí ve středu města a já jsem na něm byl sám. Bylo už hodně pozdě. Hladké dláždění osvětlovala jediná žlutá lampa. Když jsem se pohnul, mé kroky se osaměle rozléhaly a hrbaté činžáky hučely ze všech čtyř stran jako les před bouří. Brána se opět zabouchla a já jsem otevřel oči.

Něco kovového bušilo do dveří.

„Otevřete,“ řekl zástupce šerifa. „Vím, že jste uvnitř.“

Odtáhl jsem zástrčku a otevřel dveře dokořán.

„Tak jste to vy. Myslel jsem si, že to budete vy.“ Jeho černé oči a masité rty přetékaly uspokojením. V ruce měl pistoli.

„Věděl jsem také zatraceně dobře, že jste to vy,“ odvětil jsem. „Ale nepovažoval jsem za nutné to tady každému vytrubovat.“

„Možná jste měl nějaký důvod, abyste byl zticha, ne? Možná jste měl nějaký důvod, abyste se tady schoval, když jsem vešel. Šerifa bude určitě zajímat, co jste tady dělal.“

„To je ten chlápek,“ pronesl barman u jeho ramene. „Říkal, že mu Eddie telefonoval do Las Vegas.“

„Co na to řeknete?“ zeptal se zástupce šerifa. Zahrozil mi pistolí před obličejem.

„Pojďte dovnitř a zavřete dveře,“ odsekl jsem.

„Jo? Tak dejte hezky ruce za hlavu.“

„Ani mě nenapadne.“

„Dejte ruce za hlavu!“ Pistole se mi zaryla do solaru. „Máte u sebe pistoli?“ Začal mě druhou rukou prohledávat.

Odstoupil jsem z jeho dosahu. „Nosím u sebe pistoli. A vy nemáte právo mi ji odebrat.“

Postoupil opět ke mně. Dveře se za ním zabouchly. „Víte co děláte, že? Kladete odpor policistovi ve výkonu služby. Mám sto chutí vás zatknout.“

„Máte opravdu skvělý nápady.“

„Nechte si ty slabomyslné vtipy. Jediné, co mě zajímá, je, co tady děláte.“

„Bavím se.“

„Tak vy nebudete mluvit, co?“ řekl jako nějaký policajt z obrázkového seriálu. Napřáhl volnou ruku, aby mi dal facku.

„Nechte toho,“ řekl jsem. „Nedotknete se mě ani malíčkem.“

„A proč ne?“

„Protože jsem ještě nikdy nezabil policajta. A nerad bych to dneska zkoušel.“

Naše pohledy se setkaly a zaklesly do sebe. Jeho zdvižená ruka visela nehybně ve vzduchu a postupně poklesávala.

„A teď dejte pryč tu pistoli,“ řekl jsem. „Nelíbí se mi, když mě někdo ohrožuje.“

„Nikdo se vás neptal na to, co se vám líbí,“ řekl, ale ztratil už páru. Na jeho snědém obličeji se odrážel boj mezi několika pocity: zlobou a pochybností, podezíravostí a rozrušením.

„Přišel jsem sem ze stejného důvodu jako vy – důstojníku.“ To slovo mi nešlo z úst, ale dokázal jsem to. „Našel jsem zápalky v Eddieho kapse –“

„Jak to, že znáte jeho jméno?“ zeptal se podezíravě.

„Číšnice mi ho řekla.“

„Tak? Barman říkal, že vám telefonoval do Las Vegas.“

„Pokoušel jsem se z barmana tahat rozumy. Rozumíte. Byl to takový podfuk. Chtěl jsem na to jít od lesa.“

„Dobrá. A co jste zjistil?“

„Ten mrtvý muž se jmenuje Eddie. Jezdil s náklaďákem. Občas sem zašel na drink. Před třemi dny odtud telefonoval do Las Vegas. Sampson byl před třemi dny také v Las Vegas.“

„Vážně?“

„Nežertoval bych s vámi, důstojníku, i kdybych mohl.“

„Hrome,“ zamračil se, „to všechno do sebe zapadá, ne?“

„To by mě nikdy nenapadlo,“ řekl jsem. „Děkuji vám mnohokrát, že jste mě na to upozornil.“

Podíval se na mě zvláštním pohledem, ale pistoli dal pryč.

20

Jel jsem asi kilometr dál po dálnici, odbočil jsem, vrátil jsem se a znovu zaparkoval na křižovatce naproti restauraci Na Rohu. Auto šerifova zástupce stálo ještě pořád na parkovišti.

Mlha se zvedala. Rozpouštěla se jako mléko ve vodě a vítr ji odnášel na moře. Vynořující se horizont mi připomínal, že Ralph Sampson může být daleko odsud – kdekoli. Vyhladovělý na smrt v horské chatě, utopený na dně moře, nebo může mít díru v hlavě jako Eddie. Auta přejížděla z obou stran kolem motelu. Vezla lidi k domovu. Ve zpětném zrcátku jsem zahlédl svoji tvář, bledou jako bych se od Eddieho nakazil bacilem smrti. Pod očima jsem měl kruhy a tváře potřebovaly oholit.

Od jihu přijel nákladní automobil, pomalu projel kolem mě a zatočil na parkoviště u restaurace. Měl modrou barvu a uzavřenou korbu. Z kabiny seskočil nějaký muž a šoural se přes asfalt. Poznával jsem jeho čvachtavou chůzi a ve světle před vchodem jsem poznal i jeho obličej. Vytesal ho nějaký primitivní sochař z jednoho kusu kamene a dalším kamenem ho rozbil.

Muž se s trhnutím zastavil, když uviděl černý policejní vůz. Otočil se a rozběhl se zpátky k modrému náklaďáku. Vycouval za skřípotu řazených rychlostí a rozjel se po silnici směrem k White Beach. Když se koncová světla zmenšila na červené jiskry, rozjel jsem se za ním. Povrch silnice se postupně změnil z asfaltového na štěrkový a nakonec na pískový. Čtyři kilometry jsem za náklaďákem polykal prach.

Tam, kde silnice sjížděla na břeh mezi dvěma útesy, křižovala ji jiná cesta. Světla nákladního vozu odbočila vlevo a začala šplhat do svahu. Když zmizela z dohledu za hřebenem, vydal jsem se za nimi. Cestu tvořil jeden jízdní pruh, zaříznutý do svahu. Po pravé ruce jsem viděl oceán. Mezi mraky, které vítr unášel na moře, plul měsíc. Jeho světlo se odráželo v černé vodě jako matná olověná fólie.

Za vrcholem pokračoval pahorek plošinou. Silnice byla rovná. Jel jsem zvolna dál se zhasnutými světly. Málem jsem nestačil zaregistrovat, že už jsem náklaďák předjel. Stál na úzké cestě se zhasnutými světly, asi čtyřicet metrů od silnice. Jel jsem dál.

Asi po pěti stech metrech silnice náhle končila na úpatí kopce. Napravo vedla k oceánu klikatá cesta, uzavřená dřevěnou závorou. Otočil jsem vůz na slepém konci a stoupal dál na pahorek pěšky. Po straně cesty se zaparkovaným náklaďákem se zubatě tyčila proti noční obloze řada eukalyptů. Sešel jsem z cesty a držel se opačné straně stromořadí, než stál nákladní vůz. Půda byla hrbolatá, posetá chomáči ostřice. Několikrát jsem klopýtl. Potom se prostor přede mnou otevřel a já jsem málem překročil okraj útesu. Hluboko pode mnou bílý příboj narážel na pobřeží. Moře se zdálo tak blízko, že by se do něj mohl člověk ponořit.

Napravo pode mnou zářil bílý čtverec světla. Šplhal jsem a klouzal po úbočí kopce. Musel jsem se chytat trávy, abych nespadl. Ve světle se vynořil tvar malého stavení, bílé chaty skryté v lůně útesu.

Okno nebylo zatažené, a tak jsem si mohl prohlédnout celý vnitřek chaty. Tvořila ho jediná místnost. Vytáhl jsem pistoli z pouzdra a po čtyřech jsem se připlazil k oknu. V místnosti byli dva lidé. Ani jeden z nich nebyl Sampson.

Puddler seděl s láhví piva v ruce zaklíněný do židle, vyříznuté z barelu. Profilem byl natočený ke mně. Díval se na ženu, sedící na rozestlané válendě u zdi. Benzinová lampa, která visela na trámu neomítnutého stropu, vrhala tvrdé bílé světlo na její melírované plavé vlasy a bledý obličej. Byl to hubený a zpustošený obličej, se širokými nozdrami a okoralými ústy. Živoucím dojmem v něm působily jedině chladné hnědé oči, pronikavě vyhlížející z vrásčitých očních důlků. Uhnul jsem hlavou stranou, abych se dostal z jejich dohledu.

Místnost nebyla velká ale působila bezútěšně. Podlaha z borových prken byla kluzká zažranou špínou, na dřevěném stole pod lampou se kupila hromada špinavého nádobí. U zadní zdi za stolem stál dvouhořákový benzinový vařič, zprohýbaná chladnička a zrezavělá netěsnící výlevka, pod kterou stál plechový kbelík.

V místnosti bylo ticho. Stěny z prken byly tak tenké, že jsem slyše i rovnoměrné syčení lampy. A Puddlerův hlas, když řekl:

„Nemůžu tady přece čekat celou noc! Nemysli si, že tady budu čekat celou noc! Musím se vrátit do práce. A vůbec se mi nelíbí to policejní auto, co pořád stojí před hospodou Na Rohu.“

„To už jsi jednou říkal. To auto nic neznamená.“

„Říkám to znova. Už jsem měl být zpátky v Piana; to přece víš. Pan Troy zuřil, když se Eddie neukázal.“

„Tak ho nech zuřit. Ať ho třeba klepne pepka.“ Hlas blonďaté ženy byl stejně ostrý a chladný jako její obličej. „Jestli se mu nelíbí, jak Eddie tu práci dělá, může si ji udělat sám.“

„Na tvým místě bych takhle nemluvil.“ Puddler se rozhlédl po místnosti. „Mluvilas jinak, když Eddieho pustili z lapáku a přišel škemrat vo práci. Když vylez z lapáku a přišel škemrat vo práci a pan Troy mu nějakou dal –“

„Hergot! To musíš pořád všechno opakovat, ty magore?“

Jeho zjizvená tvář se stáhla do záhybů uraženého překvapení. Sklonil hlavu a jeho zavalitý krk se zvrásnil jako krk želvy. „Takhle se nemluví, Marcie.“

„Tak si nech ty kecy o Eddiem a o lapáku.“ Její hlas byl rezavý jako tenká čepel nože.

„Kolik vězení už jsi poznal zevnitř ty, skopová hlavo?“

V jeho odpovědi zazněl zmučený podtón. „Mě z toho vynech.“

„Tak dobrá, ale ty vynech Eddieho.“

„Kde může sakra Eddie vězet?“

„Nevím kde je, ale vím, že k tomu má nějaký důvod.“

„Mělo by se to urovnat, než bude mluvit s panem Troyem.“

„Panem Troyem, panem Troyem. On tě snad zhypnotizoval, nebo co? Možná s ním Eddie vůbec mluvit nehodlá!“

Jeho malá očka na ni hleděla a pokoušela se z jejího obličeje pochopit, co tím míní. Pak to Puddler vzdal. „Poslouchej, Marcie,“ řekl po krátké odmlce. „Ty přece umíš řídit náklaďák.“

„Čerta starýho! Nechci se namočit do týhle levárny.“

„Je to dost dobrý pro mě. Je to dost dobrý pro Eddieho. Začlas bejt nějaká vybíravá, vod tý doby, co tě sebral z ulice –“

„Drž hubu, nebo toho budeš litovat!“ vykřikla. „Potíž s tebou je, že seš posera. Sotva vidíš policejní auto, tak si naděláš do kalhot. A zkoušíš sehnat nějakou ženskou, aby si to vypila za tebe. Jako všichni pasáci!“

Puddler se prudce vztyčil a hrozivě mávl pivní láhví. „Vynech mě z toho, slyšíš! Nic od nikoho neberu. Kdybys byla mužskej, tak ti rozbiju hubu, rozumíš?“ Pivo pěnilo po podlaze a po jeho kolenou.

Žena odpověděla velmi chladně. „Tohle by ses před Eddiem říct neodvážil. Dobře víš, že by tě rozsekal na kousky.“

„Ta mrňavá opice!“

„Jo, ta mrňavá opice! Sedni si, Puddlere. Každý ví, že seš dobrej. Dám ti eště pivo.“

Vstala a přešla pokoj, našlapujíc zlehka a zuřivě jako vyhladovělá kočka. Z hřebíku u výlevky sundala ručník a osušovala si župan potřísněný pivem.

„Budeš řídit náklaďák?“ zeptal se Puddler s nadějí v hlase.

„Musím ti všechno říkat dvakrát? Nepojedu s tím náklaďákem. Jestli se bojíš, nech řídit jednoho z nich.“

„Ne, to nemůžu. Neznají cestu; někde by je sebrali.“

„Takže tady ztrácíš čas, ne?“

„Jo, myslím, že jo.“ Nejistě k ní popošel, vrhaje ohromný stín na podlahu a na zeď. „Co takhle nějakou maličkost než odejdu? Malej večírek. Eddie si stejně asi někde užívá. Mám velkou chuť…“

Žena sebrala ze stolu nůž s vlnitou čepelí na krájení chleba. „Tak si ji nech zajít Puddlere, nebo tě pomiluju tímhle.“

„Uklidni se Marcie. Nějak se přece dohodneme.“ Stál nehybně a udržoval si odstup.

Blondýna polkla, aby ovládla narůstající hysterii, ale její hlas přesto zazněl jako výkřik.

„Zmizni!“ Nůž na krájení chleba zazářil ve světle a namířil na jeho krk.

„Dobrá, dobrá, Marci. Nemusíš hned tak vyvádět.“ Pokrčil rameny a odvrátil se s uraženým a bezmocným výrazem, tak typickým pro všechny odmítnuté milence.

Odstoupil jsem od okna a vyrazil vzhůru do kopce. Ještě než jsem se dostal na vrcholek, dveře se rozletěly dokořán a promítly na svah oblouk světla. Znehybněl jsem, opřený o ruce a o kolena. Před obličejem jsem na suché trávě viděl stín své hlavy.

21

Několik kilometrů před Buenavistou odbočil modrý náklaďák z dálnice doprava. Zastavil jsem a nechal ho odjet dostatečně daleko z dohledu. Na ukazateli na křižovatce byl nápis „vyhlídková cesta“. Než jsem na ni odbočil, přepnul jsem na mlhovky. Vítr sice odnášel mlhu na moře, ale já jsem nechtěl, aby Puddler za sebou viděl celou cestu stejná světla.

Bylo to celkem dobrých sto kilometrů, dvě hodiny namáhavé jízdy přes hory. Jeden úsek, dlouhý asi sedm kilometrů, vedl po hřebeni tak vysokém, až mi zaléhaly uši. Byl ve stejně špatném stavu, jako všechny cesty, které jsem tu projížděl za dne; dvě vyježděné brázdy na okraji černého útesu, s temnou věčností čekající za každou zatáčkou. Náklaďák si to ale mazal kupředu, jako by jel po kolejích. Nechal jsem ho popojet, znovu jsem přepnul světla a snažil jsem se cítit jako jiný muž, který řídí jiné auto.

Nakonec jsme dojeli do údolí, které jsem projížděl odpoledne s Mirandou, ale z jiné strany. Na rovné silnici v údolí jsem světla úplně vypnul a řídil jsem tak trochu po paměti. Bylo mi jasné, kam asi náklaďák jede. Ale potřeboval jsem mít jistotu.

Na druhé straně údolí začala cesta stoupat do hor, ke klikaté asfaltce, která vedla ke Chrámu v oblacích. Tam jsem opět rozsvítil světla. Když jsem dorazil ke Claudově poštovní schránce, dřevěná vrata vedle ní byla zavřená. Náklaďák jel daleko přede mnou. Ještě výš, nad zubatým horizontem, byla jasná obloha pocukrovaná hvězdami. Měsíc stál nehybně mezi nimi, jako kulatý bílý otvor do noci.

Byl jsem už unaven z čekání, z lidí, které sleduji po temných cestách a kterým nikdy nevidím do tváře. Pokud jsem věděl, byli tam jenom dva z nich, Puddler a Claude. Měl jsem pistoli – a výhodu překvapení.

Otevřel jsem vrata a jel dál klikatou cestou k okraji stolové hory a pak dolů ke Chrámu. Nad bílou hmotou stavení se linula slabá záře. Nákladní auto stálo za otevřenou drátěnou bránou. Jeho zadní dveře byly otevřené dokořán. Zaparkoval jsem u brány a vystoupil.

Skříň nákladního auta byla prázdná. Zbyly tam jen stíny a po obou stranách dřevěné lavice pokryté pytlovinou. A pronikavý pach lidí, kteří se potili a znovu usychali ve špinavých šatech.

Železné dveře Chrámu se pootevřely. Vyšel z nich Claude. V měsíčním světle vypadal jako karikatura římského senátora. Jeho sandály křupaly ve štěrku. „Kdo je tam?“ zeptal se.

„Archer. Vzpomínáte si na mě?“

Vystoupil jsem zpoza náklaďáku, aby na mě viděl. V ruce držel baterku. Svítila na moji pistoli.

„Co tady děláte?“ Vousy se mu zatřásly, ale jeho hlas zůstal pevný.

„Stále ještě hledám Sampsona,“ řekl jsem.

Když jsem se přiblížil, couvl ke dveřím. „Víte již, že tady není. Jedna svatokrádež vám nestačila?“

„Nechte si ty litanie, Claude. Copak vám na ně někdy někdo naletěl?“

„Tak pojďte dovnitř, jestli musíte,“ řekl. „Jak vidím, tak zřejmě musíte.“

Podržel mi dveře a zavřel je za mnou. Uprostřed dvora stál Puddler.

„Běžte támhle k Puddlerovi,“ řekl jsem Claudovi.

Ale Puddler vyrazil šoupavým poklusem ke mně. Vystřelil jsem mu jednou pod nohy. Kulka před ním vyryla bílou čáru do kamene a odrazila se do stěny hospodářského stavení na druhé straně dvora. Puddler znehybněl a zůstal na mě hledět.

Claude udělal nesmělý pokus vyrazit mi pistoli z ruky. Vzal jsem ho loktem do žaludku. Ohnul se a padl na dláždění.

„Pojď sem,“ řekl jsem Puddlerovi. „Potřebuji s tebou mluvit.“

Puddler zůstal na místě. Claude se posadil. Rukama si držel břicho a hlasitě něco křičel španělským dialektem, kterému jsem nerozuměl. Dveře na protější straně dvora se otevřely dokořán, jako by uměly španělsky. Vystoupil z nich tucet mužů. Byli malí a snědí a běželi rychle směrem ke mně. Zuby se jim blýskaly v měsíčním světle. Běželi tiše a já jsem z nich měl strach. Kvůli tomu, nebo z nějakého jiného důvodu, jsem nestřílel. Snědí muži pohlédli na pistoli a pokračovali stejně rychle dál.

Uchopil jsem pistoli za hlaveň a čekal. První dva skončili se zakrvácenými hlavami. Zbývající mě zavalili, viseli mi na pažích, podrazili mi nohy a kopali mě do hlavy.

Pokračoval jsem v boji. Ruce jsem měl znehybnělé a rozbitými ústy jsem líbal beton. Po chvíli jsem si uvědomil, že bojuji jen sám se sebou. Ruce jsem měl svázané dozadu, nohy ohnuté a přivázané k pasu. Jediné, co jsem mohl dělat, bylo trochu se kolébat a bouchat čelem o zem. Rozhodl jsem se tuto taktiku nepoužít.

Zkusil jsem křičet. Lebka mi vibrovala jako kůže na bubnu. Nebyl jsem schopen v tom ječení rozeznat vlastní hlas. Raději jsem od křičení upustil. Řev mi zmizel z hlavy a stoupal někam výš a výš, dokud nezmizel z doslechu. Pak přišla skutečná bolest. Bušila mi do spánků jako přístavní dělníci, kteří zatloukají pilíře. Byl jsem vděčný za každé vytržení, i za Clauda.

„Boží hněv je hrozný,“ ozval se jeho hlas někde nade mnou a vedle mě. „Nemůžete beztrestně znesvětit Jeho chrám.“

„Přestaňte kdákat,“ zahučel jsem betonu. „Budete mít na krku dva únosy místo jednoho.“

„Žádné únosy, pane Archere,“ vyloudil jazykem o patro mlaskavý zvuk. Když jsem natáhl krk, dohlédl jsem na jeho rachitické nohy v sandálech, stojících vedle mé hlavy.

„Špatně jste pochopil situaci,“ řekl. Odvažoval slova, jako by odříkával rozsudek. „Vnikl jste ozbrojený do našeho útočiště napadl jste mě, ohrožoval jste mé přátele a žáky –“

Pokusil jsem se neradostně zasmát a podařilo se mi to. „Puddler je jedním z vašich žáků? Je to velmi duchovní typ.“

„Poslouchejte mě, pane Archere. Mohli jsme vás zcela oprávněně zabít v sebeobraně. Stále ještě nám vděčíte za svůj život.“

„Proč nevylezete komínem a neodletíte na koštěti?“

„Zdá se, že nechápete vážnost této –“

„Chápu, že jste smradlavý starý gauner.“ Pokoušel jsem se vymyslet nějakou duchaplnější urážku, ale mozek mi stále ještě dobře nesloužil.

Dupnul mi podpatkem na bok, přesněji na játra. Ústa se mi otevřela a mé zuby se zahryzly do betonu.

„Přemýšlejte o tom,“ řekl.

Světlo se vzdálilo a dveře se zabouchly. Bolest mi pulsovala v hlavě a v těle. Malá a vzdálená, pak veliká a blízká, pak se scvrkla do vířícího bodu, do špičky neúprosné vrtačky.

Na prahu vědomí zaplavovaly můj mozek obrazy přicházející z prostoru za tímto prahem: obličeje ještě ošklivější než ty, které jsem kdy viděl na ulicích, ulice děsivější než ty, které jsem kdy spatřil v nějakém městě. Došel jsem na prázdné náměstí ve středu města. Smrt číhala za okny. Vypadala jako stará děvka se zpustošenou tváří zakrytou šminkami. Z výšky na mě shlížel nějaký obličej, který se rychle proměňoval: opálený mladý obličej Mirandy, ze kterého začly rašit šedé vlasy, pak Claudova lascivní ústa, která se měnila v úsměv Fay. Fay se scvrkávala, až z ní zůstaly jen velké tmavé oči v hlavě filipínského sluhy. Ten začal rychle stárnout do stříbrovlasé podoby Troye. Stále znovu se vracel ztrnulý pohled Eddieho lesklých očí a opakovaly se tváře Mexičanů, jedna podobná druhé, s černýma očima a zuby, které svítily v pokřiveném úsměvu zloby a strachu. S rukama pevně svázanýma za zády, s patami přitisknutými k zadku, jsem se překulil přes práh vědomí do těžkého spánku.

Světlo za mými víčky mě vrátilo zpět do uzavřeného červeného světa. Uslyšel jsem nad sebou hlas. Nechal jsem oči zavřené. Bylo to Troyovo jemné předení.

„Udělal jsi vážnou chybu, Claude. Jak vidíš, tak toho chlápka znám. Proč jsi mi neřekl o jeho předcházející návštěvě?“

„Myslel jsem, že to není důležité. Hledal Sampsona, to bylo všechno. Byla s ním Sampsonova dcera.“

Poprvé mluvil Claude přirozeně. Z jeho hlasu zmizela plnost a byl o oktávu vyšší. Mluvil jako vyděšená ženská.

„Tak ty jsi myslel, že to není důležité? Já ti řeknu, jak důležité to pro tebe je. Znamená to, že nejsi k ničemu! Můžeš si vzít tu svoji hnědou děvku a vypadnout.“

„Tohle místo mi patří! Sampson řekl, že tady mohu bydlet. Nemůžete mě odsud vyhodit.“

„Už se stalo, Claude. Zpackal jsi svůj úkol, a to znamená, že jsi vyřízený. Pravděpodobně je taky vyřízená celá tahle věc. Vyklízíme Chrám a nebudeme tě tady potřebovat.“

„Ale kam mám jít? Co budu dělat?“

„Otevři si jiný falešný kostel. Vrať se do Gowerské rokle. To už je tvůj problém.“

„Fay se to nebude líbit,“ pronesl Claude váhavě.

„Neřekl jsem nic o tom, že bychom se s ní měli radit. A nebudeme o tom už déle diskutovat. Mám pro tebe ale ještě jeden kšeft.“

„O co se jedná?“ Claude se snažil, aby jeho hlas zněl horlivě.

„Můžeš uzavřít předání dnešního nákladu. Nejsem si jist, že jsi pro to ta pravá osoba, ale musím to riskovat. Předák z farmy tě bude očekávat u jihovýchodního vjezdu, aby ti zajistil bezpečný doprovod. Víš, kde je jihovýchodní vjezd?“

„Ano. Těsně u dálnice.“

„Výborně. Až vyložíš náklad, odvezeš náklaďák zpátky do Bakersfieldu a necháš ho tam. Nepokoušej ho prodat. Nech ho na parkovišti a zmiz. Mohu ti důvěřovat, že to splníš?“

„Ano, pane Troyi. Ale já nemám žádné peníze.“

„Tady je stovka.“

„Jenom stovka?“

„Máš štěstí, Claude, že jsi ji vůbec dostal. Můžeš vyrazit. Řekni Puddlerovi, že ho budu potřebovat, až se nají.“

„Nedovolíte, aby mi ublížil, pane Troyi?“

„Nebuď směšný. Postarám se, aby ti nezkřivil ani vlásek na tvé zavšivené hlavě.“

Claudovy sandály se šoupavě vzdálily. Tentokrát světlo v místnosti zůstalo. Něco zatáhlo za provaz, který držel moje zápěstí. Ruce až k předloktí jsem měl znecitlivělé, ale ucítil jsem napětí v ramenou.

„Uvolněte se!“ Pohyby mé čelisti přešly do jektání. Musel jsem zatnout zuby, abych to zastavil.

„Za momentíček budete úplně v pořádku,“ řekl Troy. „Svázali vás jako drůbež na trh, že?“

Cítil jsem, jak nožem přeřezává provaz. Napětí v mých pažích a nohách povolilo. Dopadla na beton jako kusy dřeva. Mrazení mě popadlo za zátylek jako teriér a zatřáslo se mnou.

„Postavte se, starý brachu.“

Do rukou a nohou se mi pomalu vracel cit. Bylo to, jako bych měl místo nervů žhavé dráty.

„Neměl byste se tak mračit, pane Archere. Varoval jsem vás přece před mými společníky. Pokud s vámi jednali poněkud hrubě, musíte uznat, že jste si o to řekl. Podle mého mínění prodáváte pojistky opravdu velmi neobvyklým způsobem. Na vrcholku hory, těsně před svítáním a s pistolí v ruce. Mužům, jejichž očekávaná životnost je mnohem vyšší než vaše.“

Rozhýbal jsem paže na podlaze a srazil nohy k sobě. Krev v nich začínala kolovat jako drsná horká láva. Troy ustoupil dvěma rychlými stepařskými krůčky.

„Pistole v mé ruce míří na temeno vaší hlavy, pane Archere. Ale můžete vstát, jestli vám to půjde.“

Skrčil jsem ruce a nohy pod sebe a donutil jsem své tělo vstát. Místnost se zatočila a kymácivě zůstala stát. Byla to jedna z těch holých cel, umístěných kolem Chrámu. Na lavici u zdi spočívala elektrická svítilna. Troy stál vedle ní, stejně upravený a dobře oblečený jako vždycky, se stejnou poniklovanou pistolí v ruce.

„Včera večer jsem vás propustil pro nedostatek důkazů,“ řekl. „Dost jste mě zklamal.“

„Dělám svoji práci.“

„Jak se zdá, vaše práce koliduje s mojí.“ Pohnul pistolí, jako by tím chtěl svoji větu podtrhnout. „V čem přesně spočívá vaše práce, starý brachu?“

„Hledám Sampsona.“

„Sampson se ztratil?“

Hleděl jsem do jeho nehybné tváře a snažil jsem se odhadnout, kolik toho ví. Jeho obličej mi to neřekl.

„Řečnické otázky mě nudí, Troyi. Vtip spočívá v tom, že nic nezískáte tím, když přidáte k jednomu únosu druhý. Vyplatí se vám, když mě necháte jít.“

„Nabízíte mi obchod, milý příteli? Ale vaše kupní síla je velmi malá, není-liž pravda?“

„Nepracuji sám,“ řekl jsem. „Policie je dnes večer v Pianu. Sledují Fay. Miranda Sampsonová dovede poldy dneska i sem. Ať se mnou naložíte jakkoli, váš podnik je u konce. Zastřelte mě a jste vyřízený člověk.“

„Možná přeceňujete svoji důležitost.“ Opatrně se usmál. „Uvažoval byste o podílu na výdělku z dnešní noci?“

„Měl bych?“ Pokoušel jsem se vymyslet způsob, jak se vyhnout pistoli v jeho ruce. Má mysl byla poněkud zamlžená. Stálo mě příliš mnoho úsilí, abych se vůbec udržel na nohou.

„Uvažte moji pozici,“ řekl Troy. „Nějaký amatérský soukromý detektiv se zamíchá do mého obchodu. Ne jednou, ale dvakrát za sebou. Přejdu to s úsměvem. Není to příjemné, ale přejdu to. Místo abych vás zabil, tak vám nabízím třetinu z dnešního výdělku. Sedm set dolarů, pane Archere.“

„Třetina z dnešního výdělku činí třicet tři tisíc.“

„Cože?“ Z jeho tváře bylo zřejmé, jak je překvapený.

„Mám vám to hláskovat?“

Okamžitě nabyl ztracenou sebevládu. „Zmínil jste se o třiceti třech tisících. To je dost přehnaný odhad.“

„Třetina ze sto tisíc dolarů je třicet tři tisíc tři sta třicet tři dolarů a třicet tři centů.“

„O jaký trik se teď pokoušíte?“ Jeho hlas zazněl úzkostně a drsně. S obavami jsem pozoroval, jak se to napětí přenáší na jeho pistoli.

„Zapomeňte na to,“ řekl jsem. „Vašich peněz bych se ani nedotkl.“

„Ale já tomu nerozumím,“ zvolal netrpělivě. „Nesmíte mluvit v hádankách! Jsem z toho pak celý nesvůj. Mám pak moc nervózní ruce.“ Na důkaz toho pohnul Troy pistolí.

„Copak nechápete, o co jde, Troyi? Myslel jsem, že se vyznáte v tlačenici.“

„Předpokládejme, že nevím vůbec nic. A mluvte rychle.“

„Přečtěte si to v novinách.“

„Řekl jsem – mluvte rychle.“ Pozvedl pistoli a nechal mě nahlédnout do její hlavně. „Povídejte mi o Sampsonovi a o sto tisících.“

„Proč bych vám měl mluvit do obchodů? To vy jste před dvěma dny unesl Sampsona.“

„Pokračujte.“

„Váš řidič včera v noci vyzvedl sto tisíc. Nebylo to dost?“

„To že Puddler udělal?“ Jeho apatie nadobro zmizela. Místo ní se mu v obličeji objevil nový výraz, výraz zabijáka, krutý a napjatý.

Šel ke dveřím a otevřel je, s pistolí stále namířenou na mě. „Puddlere!“ Jeho vysoký hlas zazněl jako prásknutí bičem.

„Ten druhý řidič,“ řekl jsem. „Eddie.“

„Lžete, Archere.“

„Tak dobrá. Počkejte si na poldy, až vám to řeknou osobně. Oni už teď vědí, pro koho Eddie pracoval.“

„Eddie na to nemá hlavu.“

„Na obětního beránka byla jeho hlava dobrá dost.“

„Co tím myslíte?“

„Eddie je v márnici.“

„Kdo ho zabil? Fízlové?“

„Možná vy,“ řekl jsem pomalu. „Sto tisíc je pro amatéra dost peněz.“

Přešel to bez povšimnutí. „Co se stalo s těmi penězi?“

„Někdo zastřelil Eddieho a sebral je. Někdo v krémovém kabrioletu.“

Ta dvě slova ho zasáhla přímo mezi oči. Na okamžik překvapením strnul. Uhnul jsem doprava a vyrazil jsem mu pistoli dlaní levé ruky. Pistole se zatočila na podlaze a sklouzla k otevřeným dveřím.

Ve dveřích stál Puddler. Couvl jsem dozadu.

„Mám si ho podat, pane Troyi?“

Troy potřásal pohmožděnou rukou. Třepotala se ve světle svítilny jako bílá můra.

„Teď ne,“ řekl. „Musíme to tady vyklidit a nemůžeme za sebou nechat nepořádek. Vezmi ho jeho autem na molo do Rincornu. Drž ho tam, dokud ti nepošlu vzkaz. Rozumíš, co máš dělat?“

„Rozumím, pane Troyi. Kde budete?“

„Nevím přesně. Je Betty dnes večer v Pianu?“

„Když jsem odcházel, tak tam nebyla.“

„Víš, kde bydlí?“

„Ne – před několika týdny se přestěhovala. Někdo jí někde pronajal chatu, nevím kde –“

„Jezdí pořád stejným autem?“

„Tím kabrioletem? Jo. Včera večer s ním určitě jela.“

„Rozumím,“ řekl Troy. „Jsem obklopen blázny a darebáky, jako obvykle. Nedokážu nestrkat hlavu do malérů. Ale my jim ukážeme, co to je malér, Puddlere.“

„Ano, pane.“

„Tak pohyb,“ řekl mi Troy.

22

Odvedli mě k mému autu. Troyův buick stál vedle něj. Nákladní auto bylo pryč. Také Claude a snědí muži byli pryč. Stále ještě byla tmavá noc, ale měsíc stál teď nízko nad obzorem.

Puddler vytáhl z kůlny vedle hospodářského stavení smotaný provaz.

„Dejte ruce za záda,“ řekl mi Troy.

Nechal jsem ruce podél boků.

„Dejte ruce za záda.“

„Až do této chvíle jsem dělal svoji práci,“ řekl jsem. „Jestli mě budete ještě víc sekýrovat, začnu být proti vám zaujatý.“

„Mluvíte jako velký silák,“ ušklíbl se Troy. „Uklidni ho, Puddlere.“

Otočil jsem obličej k Puddlerovi, ale ne dost rychle. Jeho pěst mě udeřila do týla. Bolest mi projela tělem jako roztříštěné sklo a znovu mě zaplavila noc. Pak jsem byl na cestě. Na silnici panoval rušný provoz. Já jsem byl odpovědný za pasažéry ve všech autech. Musel jsem o každém sestavit zprávu s uvedením věku, zaměstnání, koníčků, vyznání, stavu bankovního účtu, sexuálních sklonů, politických názorů, trestních záznamů a oblíbených restaurací. Pasažéři často střídali auta jako lidé, kteří hrají škatulata hejbejte se. Vozy měnily čísla a barvy. Vypsal jsem z pera poslední inkoust. Naložili mě na modrý náklaďák, který změnil barvu na pohřební černou. Eddie seděl za volantem a já jsem ho nechal řídit. Plánoval jsem, jak zabít nějakého muže.

Plán už byl napůl hotový, když jsem přišel k sobě. Ležel jsem na podlaze svého auta zaklíněný mezi přední a zadní sedadlo. Jak při jízdě podlaha vibrovala, bolest v mé hlavě odměřovala čas. Ruce jsem měl opět svázané za zády. Nad předním opěradlem se rýsoval obrys Puddlerových mohutných ramen, vykreslený světlem z přístrojové desky. Nemohl jsem se postavit na nohy, nemohl jsem na Puddlera dosáhnout.

Pokusil jsem se uvolnit ruce z provazu, kroutil jsem jimi a tahal za provaz, až jsem si sedřel kůži a zmáčel šaty krví. Provaz vydržel víc než já. Vzdal jsem se toho plánu a začal vymýšlet jiný.

Po temných, málo používaných cestách jsme sjeli z hor zpátky k moři. Puddler zaparkoval auto pod nepromokavou plachtu napjatou na kůlech. Jakmile motor ztichl, zaslechl jsem pod námi vlny, narážející na písek. Puddler mě zvedl za límec kabátu a postavil mě na nohy. Všiml jsem si, že klíčky od zapalování mého vozu si strčil do kapsy.

„A žádnej kravál,“ řekl, „pokud to nechceš slíznout ještě jednou.“

„Ty ale máš odvahu,“ zavrčel jsem. „To chce opravdu hodně odvahy, udeřit člověka zezadu, když na něj někdo jiný míří pistolí.“

„Drž hubu.“ Hrábl mi do tváře a přejel po ní dolů zahnutými prsty. Páchly po koňském potu.

„To chce spoustu odvahy,“ pokračoval jsem, „vrazit někomu ruku do obličeje, když má svázané ruce za zády.“

„Drž hubu!“ vykřikl, „nebo ti ji zacpu.“

„To by se panu Troyovi sotva líbilo.“

„Drž hubu. Pohni sebou.“ Položil mi ruce na ramena, otočil mě a strkal mě před sebou zpod plachtového přístřešku.

Stáli jsme na pobřežním konci dlouhého mola postaveného na kůlech nad vodou. Na obzoru za námi se rýsovaly naftové věže, ale nebyla tam žádná světla. Nikde se nic nehýbalo, jen moře a pracující naftové pumpy na konci mola. Vydali jsme se tam, já první a Puddler za mnou. Prkna lávky byla zkroucená a špatně spárovaná. V mezerách se blýskala černá voda.

Když jsme byli asi třicet metrů od pobřeží, rozeznal jsem pumpu na konci mola. Zvedala se a klesala jako mechanická houpačka. Vedle pumpy stála bouda na nářadí a za ní už nic. Jen oceán.

Puddler odemkl dveře boudy, sundal z hřebíku lucernu a zapálil ji.

„Sedni si, vole.“ Mávl lucernou směrem k masivní lavici, která stála u zdi. Na jednom konci lavice byl svěrák a kolem něj bylo poházené různé nářadí: kleště, klíče různých velikostí, rezavý pilník.

Usedl jsem na volnou část lavice. Puddler zavřel dveře a postavil lampu na barel na naftu. Jeho obličej, nasvícený zespodu žlutým plápolavým světlem, připomínal člověka jen velmi vzdáleně. Měl nízké obočí a nadměrně vystouplou spodní čelist jako neandrtálec. Jeho výraz byl těžký a bezprizorný. Nebylo fér obviňovat ho z toho, co dělá. Byl to divoch, který se náhodně dostal do ocelovo-betonové džungle, cvičený soumar, mechanická mlátička. Ale já jsem mu vinu dával. Musel jsem ty jeho výprasky buď přijmout, nebo najít způsob jak mu je vrátit.

„Jsi v dost nezvyklém postavení,“ řekl jsem.

Neslyšel mě, nebo odmítal odpověděl. Opíral se o dveře a blokoval mi cestu, jako mohutný lidský pařez. Naslouchal jsem bouchání a vrzání pumpy venku a pleskání vody dole o pilíře. Přemýšlel jsem o tom, co jsem o Puddlerovi věděl.

„Jsi v dost nezvyklém postavení,“ zopakoval jsem.

„Drž zobák.“

„Myslím tímto, že je z tebe bachař. Obvykle to bývá naopak, ne? Ty sedíš v cele a někdo jiný tě hlídá.“

„Řek sem-drž zobák.“

„Kolik vězení už jsi viděl zevnitř, skopová hlavo?“

„Doprdele!“ zaječel. „Varoval jsem tě.“ Nahrbil se a vyrazil ke mně.

„To chce spoustu odvahy,“ řekl jsem, „ohrožovat muže, který má ruce svázané za zády.“

Jeho dlaň mě udeřila do tváře.

„Potíž s tebou je v tom, že seš posera,“ pokračoval jsem. „Přesně, jak to říkala Marcie. Bojíš se dokonce i Marcie, žejo, Puddlere?“

Jeho postava se tyčila nade mnou. Oči mu jen mrkaly. „Zabiju tě, jestli budeš takhle mluvit! Zabiju tě, slyšíš?“ Slova zněla nesouvisle, byla příliš rychlá pro jeho namáhavě pracující ústa. V koutku úst mu vystoupila bublina ze slin.

„Ale to by se panu Troyovi nelíbilo. Říkal ti přece, že mě máš držet v bezpečí, vzpomínáš si? Nic mi nemůžeš dělat, Puddlere.“

„Zřežu tě jako psa,“ zařval. „Zřežu tě jako psa!“

„Kdybych měl volné ruce, tak sotva. Nejsi žádný boxer, ale hadrář.“

„Kdože je hadrář?“ Dal ruce zase zpátky.

„Ty, ty příživníku,“ řekl jsem. „Ty vyřízená nulo. Ubožáku! Udeřit svázaného muže – to je všechno, na co se zmůžeš.“

Neudeřil mě. Vytáhl z kapsy zavírací nůž a otevřel ho. Jeho malá očka krvavě žhnula. Celá jeho ústa byla teď mokrá od slin.

„Vstaň,“ zachraptěl. „Ukážu ti, kdo je hadrář.“

Otočil jsem se k němu zády. Přeřízl provazy na mém zápěstí a zavřel nůž. Potom si mě otočil k sobě a jeho pravý hák mi znecitlivěl obličej. Věděl jsem, že nemám proti němu šanci. Kopl jsem ho do břicha a on odletěl na opačnou stanu místnosti.

Zatímco se vracel zpátky, sebral jsem z lavice pilník. Měl tupou špičku, ale stačilo to. Zaklesl jsem se do Puddlera. Špičkou pilníku jsem mu rozřízl čelo od spánku ke spánku. Couvl ode mě. „Tys mě říznul,“ řekl nevěřícně.

„Za chvilku přestaneš vidět, Puddlere. Tomuhle způsobu, jak oslepit protivníka, mě naučil jeden finský námořník v docích v San Pedru.“

„Zabiju tě,“ vyrazil na mě jako býk.

Skrčil jsem se k podlaze a vrhl se proti němu. Pokoušel jsem se bodnout Puddlera pilníkem do nějakého zranitelného místa. Zařval a klesl k zemi. Prodral jsem se ke dveřím. Puddler vyrazil za mnou a venku mě chytil. Zapotáceli jsme se na molu a spadli do prázdna. Ještě než jsme dopadli na hladinu, zhluboka jsem se nadechl. Klesali jsme do hloubky společně. Puddler do mě zuřivě mlátil, ale jeho údery byly tlumené vodou. Zahákl jsem se prsty za jeho opasek a držel jsem.

Zmítal se a kopal jako vyděšené zvíře. Viděl jsem, jak z něj vychází vzduch, stříbrné bublinky, stoupající černou vodou k hladině. Stále jsem se ho držel. Mé plíce div nepukaly z nedostatku vzduchu, hrudník mi praskal. Myšlenky v mé hlavě se zpomalovaly a těžkly. Puddler přestal bojovat.

Musel jsem se od něj odpoutat, abych se ještě dokázal dostat na hladinu. Znovu jsem se zhluboka nadechl a potopil se dolů za Puddlerem. Šaty mi překážely a boty na nohou byly těžké jako závaží. Proplouval jsem stále studenějšími vrstvami, až mi od vzrůstajícího tlaku vody praskaly bubínky. Po Puddlerovi nebylo nikde ani památky. Po šestém pokusu jsem to vzdal. Klíčky od mého vozu zůstaly v kapse jeho kalhot.

Když jsem doplaval k pobřeží, nedokázal jsem se postavit na nohy. Musel jsem se odplazit z dosahu příboje. Mohlo za to částečně tělesné vyčerpání a částečně strach. Strach z toho, co zůstalo za mnou ve studené vodě.

Ležel jsem na písku, dokud se můj tep neutišil. Když jsem vstal, naftové věže se již ostře rýsovaly na blednoucím horizontu. Vyšplhal jsem po svažitém břehu k přístřešku, kde stál můj vůz a rozsvítil jsem světla. Jeden z cípů plachty byl přivázaný ke kůlu měděným drátem. Odmotal jsem ho a spojil konce zapalování pod palubní deskou. Motor naskočil na první pokus.

23

Když jsem dorazil do Santa Teresy, stálo již slunce nad horami. Zdůrazňovalo obrys každičkého listu, kamene a stébla trávy. Ze silnice v kaňonu vypadala Sampsonova vila jako domeček postavený z kostek cukru. Když jsem se přiblížil, ucítil jsem takřka hmatatelné ticho, které tam vládlo. Zastavil jsem vůz. Musel jsem rozpojit zapalování, abych vypnul motor.

Když jsem zaklepal u vchodu pro zaměstnance, přišel mi otevřít Felix. „Pan Archer?“

„Máte o tom nějaké pochybnosti?“

„Vy jste se naboural, pane Archere?“

„Vypadá to tak. Je můj kufr pořád ještě v komoře? Mám v něm čisté šaty a náhradní klíčky od zapalování.“

„Ano, pane. Máte na obličeji nějaké zhmožděniny, pane. Mám zavolat doktora?“

„S tím se neobtěžujte. Stačí mi sprcha, jestli je nějaká k dispozici.“

„Ano, pane. Mám sprchu za garáží.“

Zavedl mě do svého příbytku a přinesl mi můj kufr. Osprchoval jsem se a oholil v maličké koupelně. Převlékl jsem si šaty nasáklé mořem. Musel jsem se vší silou držet, abych se v čistě uklizené místnůstce nenatáhl na Felixovu rozestlanou postel a nenechal případ plavat.

Když jsem se vrátil do kuchyně, připravoval Felix tác se stříbrnou snídaňovou soupravou. „Přejete si něco jíst, pane?“

„Vejce na slanině, jestli je to možné.“

Pokývl kulatou hlavou. „Hned, jak dokončím tuhle práci.“

„Pro koho je ten tác?“

„Pro slečnu Sampsonovou, pane.“

„Tak brzy?“

„Bude snídat ve svém pokoji.“

„Je v pořádku?“

„Nevím, pane. Spala velmi málo. Přijela domů až po půlnoci.“

„Kde byla?“

„Nevím, pane. Odjela ve stejnou dobu jako vy a pan Graves.“

„Řídila sama?“

„Ano, pane.“

„Jaký vůz?“

„Packard kabriolet.“

„Podívejme, to je ten krémový, ne?“

„Ne, pane. To je ten červený. Světle šarlatový. Za tu dobu, co byla pryč, najezdila přes tři sta kilometrů.“

„Máte o téhle rodině dobrý přehled, Felixi.“

Bezvýrazně se usmál. „Od té doby co nemáme stálého řidiče, patří k mým povinnostem kontrolovat u aut stav benzínu a oleje, pane.“

„Ale slečnu Sampsonovou stejně moc rád nemáte.“

„Jsem jí zcela oddán, pane.“ Jeho opálové černé oči byly maskou samy sobě.

„Máte to tady těžké, Felixi?“

„Ne, pane. Ale pocházím z významné rodiny v Samaru. Přijel jsem do Spojených států studovat v Kalifornii na Polytechnice. Až si to budu moci dovolit, samozřejmě. Je urážlivé, že nás pan Graves podezírá kvůli barvě naší pleti. Zahradníci to také tak cítí.“

„Mluvíte o včerejším večeru?“

„Ano, pane.“

„Řekl bych, že to tak nemyslel.“

Felix se bezvýrazně usmál.

„Je pan Graves teď tady?“

„Ne, pane. Je v šerifově úřadovně, myslím. Omluvíte mě, pane?“ Naložil si tác na rameno.

„Nevíte, jaký je tam telefon? A mohl byste přestat říkat pane za každým druhým slovem?“

„Ano, pane,“ pronesl s mírnou ironií. „To číslo je 23665.“

Vytočil jsem číslo na telefonu v kuchyňské komoře a vyžádal si Gravese. Ospalý zástupce šerifa ho zavolal k telefonu.

„Tady Graves.“ Jeho hlas byl chraptivý a unavený.

„Tady je Archer.“

„Kde jsi sakra byl?“

„To ti řeknu později. Žádná stopa po Sampsonovi?“

„Ještě ne, ale už jsme udělali částečný pokrok. Spolupracuji s FBI. Telegrafovali jsme popis otisků toho mrtvého muže do Washingtonu a před hodinou jsme dostali odpověď. Má u FBI dlouhý záznam. Jmenuje se Eddie Lassiter.“

„Přijedu hned, jak se nasnídám. Jsem teď u Sampsonů.“

„Radši nejezdi.“ Ztlumil hlas. „Šerif je na tebe naštvanej, že jsi mu včera v noci zmizel. Přijede za tebou.“ Zavěsil jsem a otevřel dveře do kuchyně.

Slanina vydávala na pánvi příjemné zvuky. Felix ji přendal na vyhřátý talíř, vložil chléb do opékače topinek vedle sporáku, rozklepl vejce do horkého tuku a nalil mi šálek kávy z kouřícího kávovaru Silex.

Posadil jsem se ke kuchyňskému stolu a polykal vroucí kávu. „Jsou všechny telefony v domě zapojeny na stejnou linku?“

„Ne, pane. Telefony v přední části domu jsou zapojeny na jinou linku než telefony služebnictva. Přejete si, abych vejce obrátil, pane Archere?“

„Vezmu si je tak, jak jsou. Které aparáty jsou spojené s telefonem v komoře?“

„Jeden v úschovně prádla a druhý v chatě nad domem. V chatě pana Taggerta.“

Když jsem spolkl sousto, zeptal jsem se ho: „Je pan Taggert teď doma?“

„Nevím, pane. Myslím, že jsem ho v noci slyšel odjíždět.“

„Mohl byste se tam zajít podívat?“

„Ano, pane.“ Vyšel z kuchyně zadními dveřmi.

O chvíli později přijel nějaký vůz a do kuchyně vstoupil Graves. Ztratil sice něco ze své energie, ale pořád se ještě pohyboval rázně. Měl zarudlé oči.

„Vypadáš pekelně, Lew.“

„Právě jsem se z pekla vrátil. Přinesl jsi ten Lassiterův záznam?“

„Ano.“

Vytáhl z náprsní kapsy dálnopisnou zprávu a podal mi ji. Oči mi přeskakovaly dolů po hustě potištěném papíře.

Předveden před Soud pro mladistvé, New York, 29. března 1923, na základě stížnosti otce, záškoláctví. Svěřen do katolického nápravného ústavu v New Yorku, 4. dubna 1923. Propuštěn 5. srpna 1925… Soud pro zvláštní řízení, Brooklyn, 9. ledna, 1928, obviněn z krádeže bicyklu. Odsouzen podmíněně, svěřen pod dohled. Propuštěn 12. listopadu 1929… zatčen 17. května 1932 a obviněn z držení ukradené směnky. Případ ukončen pro nedostatek důkazů na doporučení obhájce… Zatčen pro krádež auta, 5. října 1936, odsouzen na tři roky v Sing Singu… Zatčen spolu se svojí sestrou Betty Lassiterovou agenty oddělení pro narkotika, 23. duben 1943. Usvědčen z prodeje jedné unce kokainu, 2. května 1943, odsouzen najeden rok a jeden den v Leavenworthu… Zatčen 3. srpna 1944, pro účast na přepadení vozu s výplatami společnosti General Electric. Shledán vinným, odsouzen na pět až deset let v Sing Singu. Propuštěn podmíněně 18. září 1947. Porušil podmínku a zmizel, prosinec 1947.

To byla hlavní fakta v Eddieho záznamu, zastávky na cestě jeho života. Na cestě od delikventního dětství k násilné smrti. Teď to bylo, jako kdyby se nikdy nenarodil.

U mého ramene se ozval Felix: „Pan Taggert je ve své chatě, pane.“

„Je vzhůru?“

„Ano, obléká se.“

„Nebyla by nějaká snídaně?“ zeptal se Graves.

„Ano, pane.“

Graves se otočil ke mně. „Dá se z toho něco použít?“

„Jen jedna věc. Lassiter měl sestru Betty, která s ním byla zatčená kvůli drogám. V Los Angeles, v tom Troyově podniku, je jedna pianistka, která se jmenuje Betty. A ta má drogy v záznamu. Říká si Betty Fraleyová.“

„Betty Fraleyová!“ vykřikl Felix od sporáku.

„To se vás netýká,“ zavrčel Graves nepříjemně.

„Počkej chvilku,“ řekl jsem. „Co je s tou Betty Fraleyovou, Felixi? Vy ji znáte?“

„Ne, já ji neznám, ale viděl jsem její desky v chatě pana Taggerta. Všiml jsem si toho jména, když jsem tam uklízel.“

„Mluvíte pravdu?“ zeptal se Graves.

„Proč bych měl lhát, pane?“

„Podíváme se, co tomu řekne Taggert.“ Graves vstal.

„Počkej chvilku, Berte.“ Položil jsem mu ruku na paži, ztuhlou napjatými svaly. „Násilím se nedostaneme nikam. I kdyby Taggert desky té ženy měl, ještě by to nic neznamenalo. Nevíme ani jistě, zda je to opravdu Lassiterova sestra. A možná, že Taggert desky sbírá.“

„Má opravdu dost velkou sbírku,“ pronesl Felix.

Graves umíněně trval na svém. „Myslím, že bychom se na to měli podívat.“

„Teď ne. Taggert může být vinen, ale když si budeme počínat humpolácky, Sampsona zpátky nedostaneme. Počkej, až Taggert odejde. Pak si tu jeho sbírku prohlédneme.“

Graves se ode mě nechal vtlačit zpátky na židli. Poklepával si konečky prstů na zavřená víčka. „Tohle je nejzamotanější případ, se kterým jsem se kdy setkal,“ řekl.

„To tedy je. Je vyhlášeno všeobecné pátrání po Sampsonovi?“ zeptal jsem se a napadlo mě, že Graves zná vlastně jen polovinu všech událostí.

Otevřel oči. „Od včerejška. Od deseti hodin večer. Uvedli jsme do pohotovosti dálniční policii a FBI. A všechna okresní policejní oddělení a šerify mezi Santa Teresou a San Diegem.“

„Možná bys měl zajít k telefonu,“ řekl jsem, „a vyhlásit další celostátní pátrání. Tentokrát po Betty Fraleyové. Zahrň do toho celý jihozápad.“

Ironicky se zasmál. „A tohle není příliš humpolácký přístup?“

„V tomto případě to považuji za nutné. Jestli nenajdeme Betty včas, tak ji najde někdo před námi. Jde po ní Dwight Troy.“

Vrhl na mě zvědavý pohled. „Odkud máš tuhle informaci, Lew?“

„Získal jsem ji dost obtížným způsobem. Včera v noci jsem mluvil s Troyem osobně.“

„Takže on je v tom namočený?“

„Teď už ano. Myslím, že chce těch sto tisíc pro sebe. A myslím, že ví, kdo je má.“

„Betty Fraleyová?“ Vytáhl z kapsy zápisník.

„To je moje domněnka. Černé vlasy, zelené oči, pravidelné rysy, výška stopadesát šest nebo osm, stáří mezi dvaceti pěti a třiceti. Pravděpodobně závislá na kokainu. Hubená, ale dobře stavěná, hezká. Hledaná pro podezření z vraždy Eddieho Lassitera.“

Ostře na mě vzhlédl od svých zápisků. „To je další tvoje domněnka, Lew?“

„Můžeš tomu tak říkat. Vyřídíš to?“

„Teď hned.“ Vydal se přes pokoj ke kuchyňské komoře.

„Tenhle telefon ne, Berte. Je napojený na telefon v Taggertově chatě.“

Zastavil se a otočil se ke mně se stopou zármutku v obličeji. „Zdá se, že nepochybuješ o tom, že Taggert je náš člověk.“

„Zlomilo by ti to snad srdce?“

„Mně ne,“ řekl a odvrátil se. „Použiji telefon v pracovně.“

24

Čekal jsem v hale v přední části domu, dokud mi Felix nepřišel říct, že Taggert snídá v kuchyni. Pak mě odvedl kolem zadního traktu garáží úzkou stezkou, která přešla v dlouhé kamenné schody, stoupající po úpatí kopce. Když jsme přišli na dohled chaty pro hosty, opustil mě.

Byl to jednopatrový bílý dům posazený mezi stromy, se zadní stranou obrácenou do svahu. Otevřel jsem nezamčené dveře a vstoupil dovnitř. Obývací pokoj byl obložen žlutou borovicí a vybaven lenoškami, gramorádiem a velkým jídelním stolem, pokrytým časopisy a štosy desek. Z velkého západního okna byl výhled na celou usedlost a moře až k horizontu.

Časopisy na stole byly Jazz Record a Downbeat. Prohlédl jsem desky a alba jedno po druhém: Decca Bluebird a Asch, dvanáctipalcové Commodory a Blue Notes. Bylo tam mnoho jmen, o kterých jsem už slyšel: Fats Waller, Red Nichols, Lux Lewis, Mary Lou Williams – a tituly, o kterých jsem ještě neslyšel nikdy: Numb Fumblin a Viper’s Drag, Night Life, Denapas Parade. Ale žádná Betty Fraleyová.

Byl jsem už ve dveřích, abych si pohovořil s Felixem, když jsem si vzpomněl na černé disky, které předevčírem dělaly žabky na moři. Pár minut poté, co se objevily, prošel domem Taggert v plavkách.

Zamířil jsem k pobřeží cestou okolo domu. Od proskleného altánu na okraji útesu vedlo šikmo na pláž dlouhé betonové schodiště. Na jeho úpatí stála převlékací kabina s krytou verandou. Vstoupil jsem do ní a v jedné místnůstce jsem našel na hřebíku pověšené gumové potápěčské brýle. Vysvlékl jsem se do slipů a nasadil si brýle na hlavu.

Čerstvý pobřežní vítr vanul proti vlnám a sfoukával jim ve sprškách hřebeny, ještě než se vlny zlomily. Ranní slunce mě pálilo do zad, suchý písek těsně za hranicí ke které dosahovala voda, a pozoroval jsem vlny. Byly jiskřivě modré, ladně okrouhlé jako ženy, ale já jsem z nich měl strach. Moře bylo studené a nebezpečné. Skrývalo v sobě mrtvé lidi.

Pomalu jsem vstoupil do vody, přetáhl si brýle na obličej a vyrazil jsem kupředu. Asi padesát metrů od břehu, za hranicí příboje, jsem se obrátil na záda a zhluboka se nadechl ústy. Ze zvedání a propadání vzdouvajícího se moře a z přebytku kyslíku se mi udělalo mírně nevolno. Přes zamžené sklo brýlí se zdálo, že se mi modrá obloha nad hlavou točí. Potopil jsem se pod vodu, abych si vyčistil sklo, a plaval jsem ke dnu.

Bylo pokryté bílým pískem, ze kterého vystupovala dlouhá hnědá žebra kamenů. Písek byl mírně zvířený pohybující se vodou, ale ne tolik, aby to zhoršovalo viditelnost. Křižoval jsem chvíli u dna v rozsahu asi dvanácti nebo patnácti metrů, ale nenašel jsem nic. Jen pár perlorodek pod míru, uchycených ke kamenům. Kopnutím nohou jsem vyplaval na hladinu za vzduchem.

Když jsem pozvedl brýle, uviděl jsem nějakého muže, jak mě pozoruje z útesu. Vzápětí sklonil hlavu pod třešňově červenou ochrannou stříšku altánu, ale ještě předtím jsem v něm poznal Taggerta. Několikrát jsem se zhluboka nadechl a opět jsem se potopil. Když jsem se vynořil, Taggert už nahoře nebyl.

Při třetím potopení jsem našel to, co jsem hledal. Nezlomený černý disk napůl pohřbený v písku na dně. S deskou přitisknutou k hrudi jsem se obrátil naznak a plaval k pobřeží. Vzal jsem ji do sprchy a pečlivěji omyl a osušil.

Když jsem vyšel z oblékárny, Taggert byl na verandě. Seděl na plátěném lehátku zády ke shrnovacím dveřím. Ve flanelových kalhotech a bílém tričku s krátkými rukávy vypadal velmi mladě a velmi opáleně. Černé vlasy na jeho malé hlavě byly pečlivě učesány.

Věnoval mi klukovský úšklebek, ale jeho oči zůstaly chladné. „Ahoj, Archere. Dobře jste si zaplaval?“

„Docela dobře. Ale voda je trošku studená.“

„Měl jste jít do bazénu. To je vždycky teplejší.“

„Dávám přednost oceánu. Nikdy nevíte, co v něm můžete najít. Já jsem našel tohle.“

Podíval se na desku v mých rukou, jako by ji viděl poprvé. „Co to je?“

„Nějaká deska. Někdo z ní seškrábal nálepku a hodil ji do moře. Rád bych věděl proč.“

Postoupil o krok ke mně. O dlouhý a neslyšný krok na zeleném koberci. „Ukažte mi to.“

„Nedotýkejte se jí. Mohl byste ji zlomit.“

Sáhl po desce. Ucukl jsem s ní z jeho dosahu. Jeho ruka hmátla naprázdno do vzduchu.

„Ustupte zpátky,“ řekl jsem.

„Dejte mi ji, Archere.“

„V žádném případě.“

„Tak já vám ji vezmu.“

„Nedělejte to,“ řekl jsem, „myslím, že bych vás mohl přerazit vejpůl.“

Stál a díval se na mě dlouhých deset sekund. Pak se zas vrátil k tomu úšklebku. Klukovské kouzlo se do něj však dostávalo jen velmi pomalu. „Vždyť jsem jen žertoval. Ale stejně bych rád věděl, co na té zatracené věci je.“

„Já také.“

„Pojďme si ji tedy přehrát. Támhle je přenosný gramofon.“ Přešel kolem mě ke stolu ve středu verandy a otevřel čtverhranný kožený kufřík.

„Já to pustím,“ řekl jsem.

„Správně – bojíte se, že bych tu desku zlomil.“ Vrátil se zpátky do židle a usadil se s nohama nataženýma před sebe.

Natočil jsem klikou gramofon a nasadil jsem desku na nosný talíř. Taggert se nedočkavě usmíval. Stál jsem a pozoroval jsem ho. Čekal jsem na nějaké znamení, na nějaký pohyb. Tenhle hezký mládenec ale nezapadal do mých představ o tom, co dělá s člověkem strach. Nezapadal do vůbec žádného vzorce, který jsem znal.

Deska byla poškrábaná a ohraná. Sólové piano tam rozjelo nějaký rytmus, napůl utopený v praskání poškrábané desky. Rytmus tvořily tři nebo čtyři opakované akordy, klasicky používané v boogie. Pak se mezi nimi začala proplétat pravá ruka a probouzet je k životu. Akordy se začaly násobit a zaplnily pokoj. Prostor, který vystavěly, byla napůl džungle, napůl stroj. Pravá ruka tím prostorem proplouvala sem a tam, jako štvané zvíře pronásledované umělou džunglí stínem obra.

„Líbí se vám to?“ zeptal se Taggert.

„Do určité míry. Kdyby to piano byl pouhý rytmický nástroj, tak by to bylo prvotřídní.“

„Ale to je právě ten vtip. Je to perkusivní nástroj, když ho člověk používá tímto způsobem.“

Deska dohrála a já jsem ji sundal. „Vypadáte, jako že se o boogie-woogie zajímáte. Nevíte, kdo tuhle desku nahrál?“

„Nevím. Stylově by to vypadalo na Luxe Lewise.“

„Pochybuji. Zní to spíš jako by to hrála nějaká žena.“

Zamračil se v pracném soustředění. Oči se mu zúžily. „Nevím o žádné ženě, která by takhle hrála.“

„Já o jedné vím. Slyšel jsem ji předevčírem v noci v Divokém pianu. Jmenuje se Betty Fraleyová.“

„Nikdy jsem o ní neslyšel,“ řekl.

„Neříkejte, Taggerte. Tohle je jedna z jejích desek.“

„Skutečně?“

„Měl byste to vědět. To vy jste tu desku hodil do moře. Proč jste to udělal?“

„Ta otázka nedává smysl, protože já jsem to neudělal. Ani ve snu by mě nenapadlo vyhazovat dobré desky.“

„Myslím, že hodně sníte, Taggerte. Myslím, že jste snil o sto tisíci dolarech.“

Mírně se na lehátku posunul. Jeho uvolněný postoj strnul a vytratila se z něj bezstarostnost.

„Chcete tím říct, že Sampsona jsem unesl já?“ zeptal se.

„Ne osobně. Chci tím říct, že jste na tom spolupracoval – s Betty Fraleyovou a jejím bratrem Eddiem Lassiterem.“

„Nikdy jsem o nich neslyšel. Ani o jednom z nich.“ Zhluboka vydechl.

„Tak o nich uslyšíte. S tou ženou se potkáte u soudu. A o tom druhém se tam něco dozvíte.“

„Počkejte chvilku,“ řekl. „Jste na mě příliš rychlý. To má být kvůli tomu, že jsem vyhodil ty desky?“

„Takže to tedy jsou vaše desky?“

„Jistě.“ Jeho hlas zvučel upřímností. „Připouštím, že jsem měl nějaké desky s Betty Fraleyovou. Zbavil jsem se jich včera v noci, když jste vyprávěl policii o Divokém pianu.“

„Vy ještě navíc odposloucháváte cizí rozhovory?“

„To byla náhoda. Zaslechl jsem vás, když jsem si sám zkoušel volat.“

„Betty Fraleyové?“

„Říkal jsem vám přece, že ji neznám.“

„Promiňte,“ řekl jsem. „Myslel jsem, že jste jí možná včera večer telefonoval, abyste jí dal zelenou k vraždě.“

„Vraždě?“

„K vraždě Eddieho Lassitera. Nemusíte se tvářit tak překvapeně, Taggerte.“

„Ale já o těch lidech nic nevím.“

„Věděl jste o nich dost, abyste vyhodil Bettyiny desky.“

„Slyšel jsem o ní, to je všechno. Věděl jsem, že hraje v Divokém pianu. Když jsem zaslechl, že se policie o to místo zajímá, zbavil jsem se jejích desek. Víte, jak nerozumně dokáže policie manipulovat s indiciemi.“

„Nesnažte se mi tady něco namluvit. Nevinného člověka by nikdy nenapadlo ty desky vyhazovat. Vlastní je přece spousta lidí.“

„To je právě to, co říkám. Není na nich nic špatného.“

„Ale vy jste si myslel, Taggerte, že je. Neměl byste žádný důvod myslet si, že mohou posloužit jako důkaz proti vám, kdybyste se skutečně té věci s Betty Fraleyovou nezúčastnil. A ty desky jste hodil do moře dobrých pár hodin před tím, že jste slyšel můj telefonní rozhovor – dřív než se vůbec někdo o Betty ve spojitosti s tímto případem zmínil.“

„Možná že ano. Ale bude vám hodně dlouho trvat, než mi na základě těch desek něco přišijete.“

„O to se ani nebudu snažit. Ty desky mě na vás upozornily. To stačí. Zapomeňme na ně a pojďme si promluvit o něčem důležitějším.“ Sedl jsem si do proutěné židle na druhou stranu verandy.

„O čem chcete mluvit?“ Pořád se ještě dokonale ovládal. Jeho udivený úsměv vypadal přirozeně a jeho hlas byl uvolněný. Prozrazovaly ho jenom vyboulené svaly na ramenou a třas stehen.

„O únosu,“ řekl jsem. „Vraždu si necháme napotom. Únos se považuje v tomto státě za téměř stejně vážný přečin. Já vám řeknu svoji verzi. A potom si poslechnu vaši. Na vaši verzi bude zvědavá spousta lidí.“

„To je škoda. Já žádnou verzi nemám.“

„Já ano. Přišel bych na ni už dřív, kdybyste mi nebyl sympatický. Měl jste mnohem víc příležitostí než kdokoli jiný. A silnější motivy. Nenáviděl jste Sampsona za to, jak s vámi zacházel. Nenáviděl jste ho kvůli těm všem penězům, které měl. Vy sám jste mnoho neměl –“

„Stále ještě nemám.“

„Měl byste být momentálně docela dobře zajištěn. Polovina ze sta tisíc je padesát tisíc. To je slušná prozatímní výpomoc.“

Žertovně spráskl ruce. „Nemám je snad zrovna u sebe?“

„Nejste tak hloupý“ řekl jsem. „Ale jinak jste dost velký hlupák. Jednal jste jako buran, Taggerte. Městské pijavice vás vysály a využily. Nikdy svoji polovinu ze sta tisíc neuvidíte.“

„Slíbil jste mi příběh,“ řekl jemně. Bylo těžké ho zlomit.

Ukázal jsem mu svoji nejlepší kartu. „Eddie Lassiter vám telefonoval tu noc předtím, než Sampson odletěl z Las Vegas.“

„Neříkejte mi, že jste jasnovidec, Archere. Říkal jste přece, že ten muž je mrtvý.“ Ale kolem úst se mu objevila další vráska.

„Jsem dost jasnovidný na to, abych vám pověděl, co jste Eddiemu říkal. Řekl jste mu, aby pronajal černou limuzínu a čekal, až mu z Burbanku zavoláte. Když Sampson telefonoval do Valeria pro auto, stornoval jste ten hovor a poslal místo toho na letiště Eddieho. Spojovatelka ve Valeriu se domnívala, že to volal Sampson. Umíte ho přeci velmi dobře napodobit, ne?“

„Pokračujte. Vždycky jsem měl rád výmysly.“

„Když Eddie přistavil před letiště pronajaté auto, Sampson do něj samozřejmě nastoupil. Neměl žádný důvod k tomu, aby někoho podezíral. Opil jste ho natolik, že si nevšiml rozdílu mezi řidiči – a byl tak opilý, že dokonce i tak malý muž jako Eddi ho mohl zvládnout, když dojeli na nějaké zastrčené místo. Co na něj Eddie použil, Taggerte? Chloroform?“

„Tohle měla být vaše verze. Dochází vám fantazie?“

„Je to naše společná verze. Ten stornovaný telefon byl důležitý, Taggerte. To byla věc, která vás do toho příběhu zapojila jako osobu číslo jedna. Nikdo jiný nemohl vědět, že bude Sampson telefonovat do Valeria. Nikdo jiný nemohl vědět, že Sampson přiletí z Nevady. Nikdo jiný neměl takové postavení, aby mohl dát Eddiemu tip noc předtím. Nikdo jiný to nemohl všechno takhle uspořádat a nechat proběhnout podle plánu.“

„Nikdy jsem nepopíral, že jsem byl na letišti se Sampsonem. Ve stejnou dobu tam bylo také několik set jiných lidí. Stavíte na indiciích, jako každý policajt. A ta záležitost s deskami nepatří ani mezi indicie. Nemáte žádný důkaz proti Betty Fraleyové a neprokázal jste ani žádné spojení mezi námi. Stovky sběratelů vlastní její desky.“

Jeho hlas byl stále ještě chladný a zřetelný, upřímně jasný, ale Taggert sám byl plný obav. Jeho tělo bylo shrbené a napjaté, jako kdybych ho zahnal do kouta. Jeho ústa se ošklivě zkřivila.

„To spojení nebude těžké prokázat,“ řekl jsem. „Museli vás někde spolu vidět. A nebyl jste to vy, kdo Betty telefonoval tu noc, kdy jste mě viděl ve Valeriu s Fay Eastabrookovou? V Divokém pianu jste ve skutečnosti nehledal Sampsona, že? Přišel jste za Betty Fraleyovou. Zavedl jste mě na špatnou stopu tím, že jste mi sundal z krku Puddlera. Myslel jsem, že stojíte na mé straně. Byl jsem o tom tak přesvědčený, že jsem váš výstřel na modrý náklaďák považoval za hloupost. Vy jste zatím Eddieho varoval, že? Řekl bych, že jste chytrý mládenec, kdybyste si nezašpinil ruce únosem a vraždou. Takové stupidity chytrost vylučují.“

„Jestli jste už skončil s nadávkami,“ řekl, „mohli bychom se vrátit k naší záležitosti.“

Stále ještě seděl klidně na plátěné židli, ale ruku, kterou držel za zády, vysunul před sebe. Mířil na mě pistolí. Byla to terčová pistole ráže 32, kterou jsem už jednou viděl. Byla to lehká zbraň, ale dost silná na to, aby se mi sevřel žaludek.

„Dejte ruce na kolena,“ rozkázal.

„Nemyslel jsem si, že se vzdáte tak snadno.“

„Nevzdávám se. Chci si jen zajistit svobodu jednání.“

„To, že mě zastřelíte, vám ji nezajistí. Získáte tím něco úplně jiného. Smrt v plynové komoře. Dejte tu pistoli pryč a můžeme si o tom pohovořit.“

„Neexistuje nic, o čem bychom spolu měli mluvit.“ Zavrtěl hlavou.

„Jako vždy nemáte pravdu. O co myslíte, že se snažím v tomto případě já?“

Neodpověděl. Teď, když držel v ruce pistoli připravenou k výstřelu, byla jeho tvář klidná a uvolněná. Byl to obličej nového člověka, klidný a nebojácný, protože nepřikládal žádnou zvláštní hodnotu lidskému životu. Klukovský a skoro nevinný, protože mohl páchat zlo, aniž o tom věděl. Byl to typ muže, který dospěl a nalezl sám sebe ve válce.

„Já se jen pokouším najít Sampsona,“ řekl jsem. „Kdybych ho mohl dostat zpátky, tak už mě nic jiného nezajímá.“

„Šel jste na to špatným způsobem, Archere. Zapomněl jste, co jste říkal včera večer: jestli se něco stane lidem, kteří unesli Sampsona, bude to jeho konec.“

„Nic se vám nestalo – zatím.“

„Zatím se také nic nestalo Sampsonovi.“

„Kde je?“

„Tam, kde ho nikdo nenajde, dokud já nebudu chtít.“

„Máte jeho peníze, tak ho nechte jít.“

„Chtěl jsem, Archere. Chtěl jsem ho dnes pustit na svobodu. Ale musí se to odložit – na neurčilo. Jestli se něco stane mně, tak je to Sampsonův konec.“

„Můžeme uzavřít dohodu.“

„Ne. Nemohu vám důvěřovat. Copak nevidíte, že jste všechno pokazil: Máte dar kazit věci, ale nemáte sílu zaručit, že je napravíte. Nemohu s vámi udělat nic jiného než tohle.“

Podíval se dolů na pistoli, která byla namířená na střed mého těla, a pak lhostejně zpátky na mě. Každou sekundu mohl vystřelit, bez přípravy, beze zloby. Stačilo, aby zmáčkl kohoutek.

„Počkejte,“ zachraptěl jsem. Krk jsem měl stažený. Cítil jsem, jak mi v něm vysychá. Ruce jsem měl zaťaté do kolen.

„Nebudeme to protahovat.“ Vstal a ohnul se směrem ke mně. Přenesl jsem váhu těla na židli. Jeden výstřel by mě neměl zabít, pokud nebudu mít smůlu. Mezi prvním a druhým výstřelem se mohu Taggertovi dostat na tělo. Zatímco jsem stahoval nohy dozadu, překotně jsem mluvil.

„Jestli mi vydáte Sampsona, mohu vám zaručit, že se vás nebudu snažit zadržet a že nebudu mluvit. Musíte znovu zkusit štěstí. Únos je stejný jako ostatní druhy obchodu: musíte znovu zkusit štěstí.“

„Zkusím je. Ale ne s vámi.“

Jeho napjatá paže na mě ukázala pistolí jako dutým modrým ukazováčkem. Podíval jsem se stranou, na opačnou stranu, než kam jsem chtěl vyrazit. Byl jsem už napůl ze židle, když se ozval výstřel. Když jsem k Taggertovi dorazil, nereagoval. Pistole mu vyklouzla z ruky.

Vystřelila úplně jiná zbraň. U vchodu stál Albert Graves s dvojčetem Taggertovy pistole v ruce. Prostrčil konec malíčku skrz kulatý otvor v paravánu.

„Je to bída,“ řekl, „Ale nešlo to jinak.“

25

Zachytil jsem Taggertovo klesající bezvládné tělo a položil je na zelený koberec trávníku. Tmavé oči byly otevřené a lesklé. Na dotek mých prstů nereagovaly. Kulatý otvor v pravém spánku nekrvácel. Stačilo jedno takové znamení smrti, podobné malému červenému mateřskému znamínku, a z Taggerta bylo za třicet dolarů organických chemikálií, tvarovaných jako člověk.

Graves stál nade mou. „Je mrtvý?“

„Nespadl proto, že by omdlel. Odvedl jsi rychlou a čistou práci.“

„Nebylo na vybranou – buď ty, nebo Taggert.“

„Já vím. Nerad bych byl malicherně kritický. Ale přál bych si, abys mu vystřelil pistoli z ruky nebo roztříštil loket.“

„Takové čarostřelectví už bych si nemohl dovolit. Vyšel jsem v armádě ze cviku.“ Jeho ústa se zahořkle zkřivila a jedno jeho obočí se pozvedlo. „Jsi zatracený šťoural, Lew. Zachránil jsem ti život a ty kritizuješ, jak jsem to udělal.“

„Slyšel jsi, co říkal?“

„Slyšel jsem toho dost. Unesl Sampsona.“

„Ale nebyl sám. Jeho přátelům se tohle bude sotva líbit. Určitě se pokusí Sampsona zabít.“

„Takže Sampson je naživu?“

„Podle Taggerta ano.“

„Kdo jsou ti ostatní?“

„Eddie Lassiter byl jeden. Betty Fraleyová je druhá. Pak mohou být ještě další. Budeš telefonovat policii o tom střílení?“

„Samozřejmě.“

„Řekni jí, aby to udrželi pod pokličkou.“

„Já se za to nestydím, Lew,“ vyhrkl ostře, „I když ty si myslíš, že bych měl. Musel jsem to udělat.“

„Podívej se na to z hlediska Betty Fraleyové. Až uslyší, co jsi udělal jejímu partnerovi, namíří si to rovnou k Sampsonovi, a udělá díru do jeho hlavy. Proč by se obtěžovala s tím, aby ho nechávala naživu? Dostala peníze –“

„Máš pravdu. Musíme se postarat, aby se to nedostalo do novin a do rádia.“

„A musíme ji najít, než se dostane k Sampsonovi. Dávej na sebe pozor, Berte. Ta žena je nebezpečná. A mám takový pocit, že byla do Taggerta zamilovaná.“

„Ona také?“ řekl a po krátké pauze dodal: „Rád bych věděl, jak to přijme Miranda.“

„Dost špatně. Měla ho ráda, ne?“

„Byla do něj zabouchnutá. Je romantická a strašně mladá. Taggert měl všechno, co ji přitahovalo: mládí, pěkný vzhled a úžasnou minulost z války. Tahle událost pro ni bude šok.“

„Mě hned tak něco nešokuje,“ podotkl jsem, „Ale i mě to překvapilo. Myslel jsem, že je to slušný kluk. Trošku zahleděný do sebe, ale solidní.“

„Neznáš tyhle typy jako já,“ řekl Graves. „Viděl jsem, jak se stejné věci staly podobným chlapcům. Ne sice v takhle extrémní podobě, ale přesto ty samé. Vyšli z vysokých škol rovnou do armády a k letectvu. A počínali si tam úžasně. Stali se z nich důstojníci a gentlemani s vysokými příjmy a ještě vyšším míněním o sobě samých. Válka byla jejich živel, a když válka skončila, byli vyřízeni. Museli se vrátit ke klukovským zaměstnáním a přijímat rozkazy od civilistů středního věku. Museli zacházet s perem a kalkulačkou místo kniplu a kulometu. Někteří z nich to neunesli a dali se na špatnou cestu. Mysleli si, že svět je ústřice, která jim patří, a nemohli pochopit, proč jim byla náhle odňata. Chtěli ji urvat zpátky a vysát. Chtěli být svobodní a šťastní a úspěšní, bez toho aby položili k této svobodě, štěstí nebo úspěchu základy. A tady máme to neblahé dědictví.“

Podíval se dolů na mrtvé tělo na podlaze. Taggertovy oči byly stále otevřené a zíraly skrze střechu do prázdné oblohy. Sklonil jsem se a zatlačil mu víčka.

„Začínáme být hrozně upovídaní,“ řekl jsem. „Pojďme odsud pryč.“

„Ještě chvilku.“ Položil mi ruku na paži. „Chtěl bych, abys mi prokázal službu, Lew.“

„O co jde?“

Odpověděl mi ostýchavě. „Obávám se, že kdybych o tom řekl Mirandě já, taky by nepochopila správně, jak se to přihodilo. Víš co myslím – mohla by dávat vinu mě.“

„Chceš, abych jí to řekl já?“

„Vím, že to není tvoje přítelkyně, ale byl bych ti za to vděčen.“

„Udělám to,“ řekl jsem. „Vždyť jsi mi zachránil život.“

Paní Krombergová právě luxovala velký přední pokoj. Když jsem vešel, pohlédla na mě a vypnula vysavač. „Našel vás pan Graves?“

„Našel mě.“

Její obličej se zachmuřil. „Je něco v nepořádku?“

„Už je to pryč. Nevíte, kde je Miranda?“

„Před několika minutami byla támhle v pokoji.“

Provedla mě domem a otevřela dveře do pokoje, zaplaveného sluncem. Miranda stála u okna, ze kterého byl výhled na patio. V rukou držela narcisy a aranžovala je do vázy. Žluté květiny neladily s jejími zasmušilými šaty. Jedinou barvu na jejím těle představovala šarlatová stuha kolem límečku černých vlněných šatů. Malá špičatá prsa vzpurně vypínala látku.

„Dobré ráno,“ řekla. „To je přání, ne konstatování.“

„Já jsem to tak pochopil.“ Tváře kolem očí měla odulé a namodralé. „Mám pro vás umírněně dobré zprávy.“

„Umírněně?“ Pozvedla okrouhlou bradu, ale její ústa zůstala zkormoucená.

„Máme důvod se domnívat, že váš otec je na živu.“

„Kde je?“

„Nevím.“

„Tak jak můžete vědět, že je naživu?“

„Neříkal jsem, že to vím. Řekl jsem, že si to myslím. Mluvil jsem s jedním z jeho únosců.“

Přistoupila ke mně a sevřela mi paži. „Co říkal?“

„Že je váš otec naživu.“

Pustila moji paži a sepnula dlaně. Její opálené prsty se do sebe křečovitě zaklesly. Narcisy spadly se zlomenými stonky na zem. „Ale copak můžete důvěřovat tomu, co říkají? Samozřejmě že prohlašují, že je naživu. Co chtěli? Telefonovali vám?“

„Mluvil jsem jen s jedním z nich. Tváří v tvář.“

„Vy jste se s ním setkal a nechal jste ho uniknout?“

„Nenechal jsem ho uniknout. Je mrtvý. Jeho jméno je Alan Taggert.“

„Ale to je nemožné. Já –“ Spodní ret jí poklesl a odhalil řadu bílých zubů.

„Proč je to nemožné?“ zeptal jsem se.

„On to nemohl udělat. Byl slušný. Vždycky se mnou – s námi jednal čestně.“

„Dokud nepřišla jeho velká příležitost. Pak pro něj touha po penězích znamenala víc než cokoli jiného. Byl ochoten pro ně i vraždit.“

V očích se jí objevila otázka. „Říkal jste, že Ralph je naživu?“

„Taggert vašeho otce nezavraždil. Pokusil se zavraždit mě.“

„Ne,“ hlesla. „On takový nebyl. To ta žena ho pokřivila. Věděla jsem, že ho zničí, jestli se s ní nerozejde.“

„Taggert vám o ní řekl?“

„Samozřejmě že ano. Říkal mi všechno.“

„A vy jste ho i přes to milovala?“

„Copak jsem někdy řekla, že ho miluji?“ Její ústa byla opět pevná a pyšně zakřivená.

„Pochopil jsem to tak.“

„Takového hlupáka? Nějakou dobu jsem ho prostě používala. Posloužil svému účelu.“

„Nechte toho,“ řekl jsem prudce. „Nemá cenu, abyste něco namlouvala mně, ani sobě.“

Její ruce spočívaly nehybně jedna v druhé, její štíhlé tělo bylo klidné. Klidné jako strom ohnutý větrem, který nepřestává dout. Ten vítr ji přitiskl ke mně. Její nohy pošlapaly narcisy. Její ústa se přitiskla na moje. Její tělo se tisklo k mému.

„Děkuji vám, že jste ho zabil, Archere.“ Její hlas byl zmučený a jemný, byl to hlas, jakým by asi mluvila otevřená rána, kdyby mohla mluvit.

Vzal jsem ji za ramena a podržel si ji od těla. „Mýlíte se. Já jsem ho nezabil.“

„Říkal jste přece, že zemřel, protože se vás pokoušel zavraždit.“

„Zastřelil ho Albert Graves.“

„Albert?“ Uchichtla se a to uchichtnutí se z ní opakovaně dralo ven jako jiskra přeskakující mezi hysterií a smíchem. „Albert že to udělal?“

„Je skvělý střelec – častokrát jsme spolu stříleli do terče. Kdyby takový střelec nebyl, nestál bych tu teď s vámi.“

„Jste tady se mnou rád?“

„Je mi z toho mírně nanic. Pokoušíte se ty věci spolknout a nezhroutit se z toho, ale nemůžete je strávit.“

Její pohled přejel po mém těle. Ušklíbla se jako opice, pokud se vůbec hezká dívka může takhle ušklíbnout. „Udělalo se vám snad nanic, když jsem vás políbila?“

„Sama víte, že ne. Ale je těžké zachovat si jasnou hlavu v místnosti s pěti nebo šesti osobami, které se spolu perou.“

„Tak vám je nanic?“ zopakovala se svým opičím úšklebkem. „Vám bude nanic, jestli se s tím nevypořádáte. Ujasněte si, co si o té záležitosti myslíte, a pořádně to obrečte. Nebo skončíte jako schizofrenik.“

„Vždycky jsem byla schizoidní typ. Ale proč bych měla brečet, Herr Doktor?“

„Abyste zjistila, jestli to umíte.“

„Vy mě neberete vážně, že je to tak, Archere?“

„Nemohu si dovolit strkat ruku do rozštípnutého stromu.“

„Bože můj. Dělá se vám ze mě nanic, mám schýzu a jsem rozštípnuté dřevo. A co si o mně myslíte doopravdy?“

„Nevím. Měl bych o tom lepší představu, kdybyste mi řekla, kde jste byla včera v noci.“

„Včera v noci? Nikde.“

„Jak jsem vyrozuměl, najezdila jste spoustu kilometrů v červeném kabrioletu.“

„To ano, ale neměla jsem žádný cíl. Prostě jsem jen řídila. Chtěla jsem být sama, abych si srovnala věci v hlavě.“

„Jaké věci?“

„O tom, co budu dělat. Víte, co budu dělat, Archere?“

„Ne. Vy ano?“

„Chci vidět Alberta,“ řekla. „Kde je?“

„Na terase. Taggert je tam také.“

„Zaveďte mě za Albertem.“

Našli jsme ho na verandě, jak sedí u mrtvého muže. Šerif a státní zástupce pohlíželi na Taggertovu tvář, která stále ještě nebyla zakrytá, a naslouchali Gravesově výpovědi. Když vešla Miranda, všichni tři vstali.

Aby se mohla dostat ke Gravesovi, musela překročit Taggerta. Udělala to bez jediného pohledu na jeho nezakrytý obličej. Vzala Gravesovu ruku do svých dlaní a pozvedla ji k ústům. Byla to jeho pravá ruka, kterou políbila. Ta, která vystřelila z pistole.

„Teď už se za tebe provdám,“ řekla.

Ať už to Graves věděl, nebo ne, měl k tomu, aby Taggerta zastřelil, dobrý důvod.

26

Asi půl minuty nikdo nepromluvil. Milenci stáli u sebe nad mrtvým tělem. Ostatní mlčeli a pozorovali je.

„Bude lepší, když odsud odejdeme, Mirando,“ řekl konečně Graves. Podíval se na okresního státního zástupce. „Omluvíš nás? Musíme to oznámit paní Sampsonové.“

„Jen jdi, Berte,“ řekl Humphreys.

Zatímco jeden člověk z jeho oddělení si dělal zápisky a druhý fotografoval tělo na podlaze, Humphreys vyslechl mě. Jeho otázky rychle a promyšleně zmapovaly celou záležitost. Řekl jsem mu, kdo byl Taggert, jak zemřel, a proč musel zemřít. Šerif Spanner netrpělivě ohryzával konce svého doutníku.

„Bude muset proběhnout soudní vyšetřování,“ řekl Humphreys. „Vy a Bert jste samozřejmě nevinní. Taggert měl u sebe zbraň a je zřejmé, že ji hodlal použít. Bohužel naše postavení je teď horší než předtím. Nemáme prakticky žádnou stopu.“

„Zapomínáte na Betty Fraleyovou.“

„Nezapomínám na ni. Ale ještě jsme ji nenašli. A i kdybychom ji našli, není jisté, že bude vědět, kde Sampson je. Na našem problému se nic nezměnilo a nejsme o nic blíž řešení než včera. Otázkou zůstává, jak najít Sampsona.“

„A sto tisíc dolarů,“ dodal Spanner.

Humphreys netrpělivě vzhlédl. „Peníze jsou myslím až na druhém místě.“

„Ano, na druhém místě. Ale sto tisíc dolarů v hotovosti je důležitá věc.“ Potáhl se za svůj elastický dolní ret a pohlédl svýma šedýma očima na mě. „Jestli jste s Archerem skončil, chtěl bych si s ním promluvit já.“

„Vezměte si ho,“ pronesl Humphreys chladně. „Já musím zpátky do města. Taggertovu mrtvolu nechám odvézt.“

Když jsme osaměli, šerif těžce vstal a postavil se nade mnou.

„Máte nějaké problémy, šerife?“ zeptal jsem se.

„To byste mi mohl říci vy.“ Zkřížil své tlusté paže na prsou.

„Řekl jsem vám všechno, co vím.“

„Možná. Ale včera v noci jste mi neřekl všechno, co jste měl. Dozvěděl jsem se to až dnes ráno od vašeho přítele Coltona. Řekl mi o té limuzíně, kterou Lassiter řídil; byla pronajatá z půjčovny vozů v Passadeně. A vy jste to věděl.“ Náhle zvýšil hlas, jako by mě chtěl přinutit ke zpovědi. „Neřekl jste mi, že jste to auto viděl, když byl doručen ten dopis od únosců.“

„Viděl jsem auto, které vypadalo podobně. Nevěděl jsem, že je to stejné auto.“

„Ale myslel jste si to. Coltonovi jste řekl, že to stejné auto bylo. Předal jste tu informaci policistovi, který ji nemohl použít, protože tento okres nespadá pod jeho pravomoc. Ale mně jste to neřekl, že? Kdybyste to udělal, mohli jsme ho chytit. Mohli jsme předejít tomu střílení a zachránit peníze –“

„Ale ne Sampsona,“ řekl jsem.

„Není na vás, abyste takové věci posuzoval.“ Tvář mu zčervenala hněvem. „Jednal jste svévolně a ztížil jste výkon mých povinností. Zadržel jste informace. Vzápětí poté, co Lassitera zastřelili, jste zmizel. Ve stejnou dobou zmizelo i sto tisíc dolarů.“

„Tahle souvislost se mi nelíbí.“ Vstal jsem. Byl to velký muž. Naše oči byly na stejné úrovni.

„Takže vám se to nelíbí. A jak si myslíte, že se to líbí mně? Neříkám, že jste ty peníze vzal – to se teprve ukáže. Neříkám, že jste zastřelil Lassitera. Říkám jen, že jste to mohl udělat. Chci teď vaši pistoli a chci vědět, co jste dělal tam na jihu, kde se s vámi střetl můj zástupce.“

„Hledal jsem Sampsona.“

„Hledal jste Sampsona,“ zopakoval ironicky. „A chcete, abych vám to věřil.“

„Nemusíte mi to věřit. Nepracuji pro vás.“

Naklonil se ke mně s rukou na boku. „Kdybych teď chtěl být ošklivej, tak vás na místě vyřídím.“

Došla mi trpělivost. „Nemusíte se ani moc snažit,“ řekl jsem „ošklivej jste už dost.“

„Víte, s kým mluvíte?“

„S jedním šerifem. S jedním šerifem, který stojí před těžkým případem a nemá žádné nápady. A tak hledá obětního beránka.“

Krev se mu vytratila z tváře a zanechala na ní výraz divoké zuřivosti. „O tomhle se dozvědí v Sacramentu,“ vykoktal ze sebe. „A až přijde vaše licence –“

„Tohle už jsem párkrát slyšel. A stále tu práci ještě dělám. Řeknu vám proč. Mám čistý rejstřík a zacházím slušně s lidmi. Tedy dokud oni zacházejí slušně se mnou.“

„Tak vy mi budete vyhrožovat!“ Jeho pravá ruka zatápala po pistoli v pouzdře na boku. „Jste zatčen, Archere.“

Posadil jsem se a zkřížil nohy. „Klídek, šerife. Sedněte si a uklidněte se. Musíme si o něčem promluvit.“

„Budu s vámi mluvit až před soudem.“

„Ne,“ řekl jsem. „Tady. Pokud mě ovšem nechcete předvést k inspektorovi pro přistěhovalce.“

„Co ten s tím má co dělat?“ Svraštil brvy ve snaze vypadat prohnaně, ale podařilo se mu vyloudit pouze udivený výraz. „Copak vy jste cizinec?“

„Jsem domorodec,“ řekl jsem. „Je tady vůbec ve městě nějaký inspektor pro přistěhovalce?“

„V Santa Terese ne. Nejbližší je na federálním úřadě ve Ventuře. Proč se ptáte?“

„Spolupracujete s ním často?“

„Dost často. Když zatknu nějakého ilegálního přistěhovalce, tak mu ho předám. Děláte si ze mě legraci, Archere?“

„Posaďte se,“ řekl jsem znovu. „Včera v noci jsem nenašel to, co jsem hledal, ale objevil jsem něco jiného. Něco, co by vás a toho inspektora mohlo udělat velmi šťastné. Nabízím vám to jako dárek. A nic za to nechci. Vážně.“

Dosedl na plátěnou židli. Jeho rozhořčení rázem vyprchalo a vystřídala ho zvědavost. „O co jde?“

Řekl jsem mu o modrém náklaďáku s uzavřenou korbou, snědých mužích v Chrámu, Troyovi a Eddiem a Claudovi. „Troy je hlava celého gangu, jsem si tím jist. Ostatní pracují pro něj. Provozovali tajnou přepravu podle pravidelného rozpisu mezi mexickou hranicí a oblastí Bakersfieldu. Jižní konec byl pravděpodobně v Calexicu.“

„Jo,“ zamumlal Spanner. „Tam se dají hranice překračovat snadno. Udělal jsem si tam před několika měsíci výlet s pohraniční hlídkou. Jediné, co tam stačí udělat, je podlézt ostnatý drát z jedné silnice na druhou.“

„A pak nastoupit do Troyova náklaďáku. Používali Chrám v oblacích jako přijímací stanici pro ilegální přistěhovalce. Bůh ví, kolik jich tam projelo. Včera v noci jich bylo dvanáct, nebo i víc.“

„Jsou tam ještě?“

„Teď už budou v Bakersfieldu, ale nemělo by být těžké je najít. Jestli dostanete Clauda, nepochybuji o tom, že bude mluvit.“

„Prokrista!“ vyhrkl Spanner. „Jestli jich převáželi víc než dvanáct za noc, tak je to tři sta šedesát za měsíc. Víte, kolik se za převoz přes hranice platí?“

„Ne.“

„Sto dolarů za kus. Ten Troy si přišel na pěkné peníze.“

„Pěkně špinavé peníze,“ řekl jsem. „Převážet náklaďákem bandy chudých indiánů, obírat je o úspory a dělat z nich námezdní dělníky.“

Podíval se na mě poněkud udiveně. „Nezapomínejte ale, že oni tak porušují zákony. Přesto je nestavíme před soud, pokud nemají nějaký trestní záznam. Dopravíme je zpátky na hranici a necháme je běžet. Ale Troy a ten jeho gang, to je jiná. Za to, co dělají, mohou vyfasovat i třicet let.“

„To by bylo jenom v pořádku,“ přitakal jsem.

„Nevíte, kde by se mohl Troy v Los Angeles potloukat?“

„Provozuje podnik, který se jmenuje Divoké piano, ale tam se asi neukáže. Řekl jsem vám už všechno, co vím.“ Kromě dvou věcí: toho muže, kterého jsem zabil, a té blondýny, která stále ještě čeká na Eddieho, pomyslel jsem si.

„Zdá se, že máte úroveň,“ pronesl šerif pomalu. „Můžete zapomenout na to, co jsem vám řekl o zatčení. Ale jestli se ukáže, že jste mi tu věšel bulíky na nos, tak vám to znovu připomenu.“

Nečekal jsem žádné díky, a tak jsem nebyl zklamán.

27

Zaparkoval jsem pod eukalypty. V prachu cesty byly stále ještě viditelné stopy pneumatik nákladního vozu. O něco dál stál zelený sedan model A, celý strupatý od rzi. Zadním nárazníkem byl opřený o kůl ohrady. Na registračním průkazu, uvázaném k řadicí práce, jsem si přečetl jméno: „Marcella Rinchová.“

Měsíční světlo bylo v noci k bílé chatě milosrdné. V poledním slunci vypadala uboze a zchátrale, působila jako špinavá kaňka na modrém ubrusu moře. Krajina kolem byla bez života. Pohybovalo se jen moře a slabé závany větru ve vysušené trávě na úbočí pahorku. Sáhl jsem po pažbě pistole. Suchý prach tlumil mé kroky.

Když jsem zaklepal, dveře se mírně pootevřely.

Nějaký ženský hlas se tupě zeptal: „Kdo je to?“

Ustoupil jsem stranou a čekal, pro případ, že by měla pistoli. Pozvedla hlas. „Je tam někdo?“

„Eddie,“ zašeptal jsem. Eddie už to jméno nepotřeboval, ale stejně se mi špatně vyslovovalo.

„Eddie?“ Zaznělo to důvěrně a užasle.

Čekal jsem. Na podlaze se ozval zvuk jejích šoupavých kroků. Než jsem mohl ve zšeřelém vnitřku místnosti rozeznat její tvář, zachytila se její pravá ruka za okraj dveří. Pod oprýskávajícím šarlatovým lakem prosvítaly špinavé nehty. Sevřel jsem jí ruku.

„Eddie!“ Tvář, která vyhlédla zpoza dveří, byla oslepená sluncem a zoufalým očekáváním. Pak žena zamrkala a uviděla, že já Eddie nejsem.

Za posledních dvanáct hodin rychle zestárla. Okolo očí měla napuchlé váčky, ústa měla svraštělá, bradu pokleslou. Čekání na Eddieho z ní vysálo život. Ve tváři se jí objevila náhlá zuřivost.

Její nehty se zaťaly do mé ruky jako papouščí pařát. Vykřikla: „Hnusný lháři!“

To bylo sice hodně tvrdé, ale kulka by byla tvrdší. Chytil jsem ji za druhé zápěstí a vtlačil zpátky do domu. Dveře jsem zabouchl patou. Pokusila se mě kopnout kolenem a pak mi zkusila prokousnout hrdlo. Vtlačil jsem ji na postel.

„Nechci ti nijak ublížit, Marcie.“

Otevřenými ústy mi zaječela přímo do obličeje. Ječení přešlo do chraptivého škytání. Vrhla se na bok a zahrabala se do přikrývek. Její tělo se zmítalo pláčem. Stál jsem nad ní a naslouchal chraptivému škytání.

Světlo, které proudilo do místnosti přes filtr špinavých oken, se odráželo od stěn s dešťovými mapami a od zchátralého nábytku. Mělo šedou barvu. Na starém tranzistoráku vedle postele ležela hromádka zápalek a balíček cigaret. Žena se po chvíli posadila a zapálila si jednu hnědou cigaretu.

Hlas, který se vynořil z kouře, byl opovržlivý a netečný. „Mohla bych tyhle záchvaty pláče někde předvádět, aby si fízlové přišli na svý.“

„Nejsem fízl.“

„Víte, jak se jmenuju. Celý dopoledne jsem čekala, že se objevíte.“ Podívala se na mě s chladným zájmem. „Jak hluboce můžete vy parchanti klesnout? Odděláte Eddieho a pak přijdete sem a za dveřma tvrdíte, že jste Eddie. Na vteřinu jsem si myslela, že to ve zprávách byl jen nějaký váš podraz. Můžete klesnout ještě hlouběji?“

„Moc už ne,“ řekl jsem. „Bál jsem se, že byste mi mohla otevřít dveře s pistolí.“

„Nemám žádnou pistoli. Nikdy jsem pistoli nenosila. Ani Eddie. Nepotloukal byste se tady, kdybyste ho včera v noci neoddělal. Určitě budete skákat radostí na jeho hrobě.“ Bezvýrazný hlas se opět zlomil. „Možná že já si zatancuju valčík na vašem, fízle.“

„Uklidněte se na moment. Poslouchejte, co vám řeknu.“

„S radostí, s radostí.“ Její hlas opět získal plechový přízvuk. „Vod teďka už budete mluvit jenom vy. Můžete mě tady zamknout a zahodit klíč. Ze mě už nic nedostanete.“

„Típněte tu trávu, Marcie. Chci vám říct něco rozumného.“

Zasmála se a vyfoukla mi kouř do obličeje. Vzal jsem jí napůl vykouřenou cigaretu z prstů a rozdrtil jsem ji podpatkem. Šarlatové pařáty vyrazily po mém obličeji. Ustoupil jsem a Marcie sklouzla zpět na postel.

„Musela jste v tom jet také, Marcie. Věděla jste přece, co Eddie dělá?“

„Nic nevím. Pracoval jako řidič náklaďáku. Převážel fazole z Imperial Valley.“ Náhle vstala a odhodila župan. „Odveďte mě klidně na strážnici. Všechno popřu.“

„Nejsem od policie.“

Když zdvihla paže, aby si přetáhla košili přes hlavu, její tělo se napjalo se vztyčenými prsy a pevným břichem. Na bílé kůži se jí rýsovalo černé ochlupení.

„Líbí se ti to?“ zeptala se. Spustila košilku dolů a pohrávala si s knoflíky u krku. Melírované plavé vlasy jí visely podél obličeje.

„Sedněte si,“ řekl jsem. „Takhle se nikam nedostaneme. Přišel jsem vám o něčem vyprávět.“

„Vy nejste fízl?“

„Opakujete se jako Puddler. Poslouchejte mě. Já chci Sampsona. Jsem soukromý detektiv, najatý k tomu, abych ho našel. Sampson je to jediné, o co mi jde – rozumíte. Jestli mi řeknete, kde je, úplně vás z toho vynechám.“

„Jste hnusný lhář. Nevěřím žádnému fízlovi, ani soukromému, ani jinému. A kromě toho nemám vůbec ponětí, kde by Sampson mohl být.“

Pohlédl jsem přímo do jejích hnědých očí. Byly mělké a bezvýrazné. Nedokázal jsem podle nich odhadnout, jestli lže.

„Tak vy nevíte, kde je Sampson –“

„Už jsem řekla, že nevím.“

„Ale víte, kdo o tom ví.“

Posadila se na posteli. „Nevím nic. Říkám vám to znova.“

„Eddie by tohle sám nedělal. Musel mít nějakého partnera.“

„Dělal to sám. A i kdyby ne – máte mě za udavače? Mám snad dělat práskače o tom, co policajti udělali Eddiemu?“

Posadil jsem se na židli vyrobenou z barelu a zapálil si cigaretu. „Řeknu vám takovou zvláštní věc. Byl jsem u toho, když Eddieho zastřelili. Na kilometry okolo nebyl žádnej policajt, pokud nebudeme počítat mě.“

„To vy jste ho zabil?“ zeptala se slabě.

„Já ne. Zastavil na vedlejší silnici, aby předal peníze do jiného auta. Do kabrioletu krémové barvy. V tom autě seděla nějaká žena. Ta žena ho zastřelila. Kde by teď mohla být?“

Oči se jí leskly jako mokré hnědé oblázky. Červená špička jazyka jí přejela po horním rtu a sklouzla na dolní. „To vod tý doby, co byla na tom bílým prášku,“ mluvila pro sebe. „Všechny nás nenáviděla, zmije.“

„Sedněte si a uklidněte se, Marcie. Kde je ta žena teď?“

„Nevím, o kom mluvíte.“

„O Betty Fraleyové,“ řekl jsem.

Po dlouhé odmlce opakovala: „Nevím, o kom mluvíte.“

Nechal jsem ji sedět na posteli a jel jsem zpátky k restauraci Na Rohu. Zastavil jsem na parkovišti a sklopil jsem sluneční stínítko na čelní sklo. Marcie znala můj obličej, ale ne moje auto.

Asi půl hodiny byla silnice k White Beach prázdná. Pak se v dálce objevil oblak prachu, zvířený zeleným sedanem, model A. Ještě než auto zabočilo na jih směrem k Los Angeles, zahlédl jsem výrazně nalíčený obličej, kudrlinky šedé kožešiny a nápadný klobouk s modrým pérem. Oblečení a kosmetika udělaly s Marcií za půl hodiny pravé divy.

Než jsem odbočil na dálnici, přejela ještě dvě nebo tři jiná auta. Maximální rychlost modelu A nebyla větší než osmdesát, takže nebyl žádný problém ho udržovat na dohled. Pomalá jízda po dálnici za parného dne pro mě nebyla nic nového. Jediný problém byl, jak zůstat vzhůru. Když jsme se přiblížili k Los Angeles a doprava zhoustla, zkrátil jsem vzdálenost mezi Marcií a mnou, jak to jen bylo možné.

Model A sjel z dálnice na bulvár Sunset a bez zastávky projel Pacific Palisades. Pracně se vyšplhal na kopec pod pohoří Santa Monica. Zanechával za sebou tmavě modrý oblak výfukových plynů. Na okraji Beverly Hills sjel náhle z bulváru a zmizel.

Sledoval jsem ho po klikaté silnici, lemované živými ploty. Zůstal stát zaparkovaný za vavřínovým plotem na štěrkované příjezdové cestě. Ve chvíli, kdy jsem ho míjel, jsem spatřil Marcii, jak kráčí přes trávník k dlouhému cihlovému krytému vchodu, který byl zastíněný oleandry. Vypadalo to, jako by ji hnala vpřed nějaká smrtící energie.

28

Odbočil jsem na nejbližší příjezdovou cestu, zaparkoval na jejím okraji a čekal na signál, který prolomí mírumilovnou náladu předměstí. Vteřiny se na sebe kupily vratce jako sloupek pokerových žetonů. Otevřel jsem dvířka auta a vysunul nohu na silnici, když v tom se ozval motor fordky. Stáhl jsem nohu dovnitř a usadil se za volant. Motor fordu zhasl. Místo toho se ozval jiný hlubší zvuk, a z příjezdové cesty vyjel černý buick. Za volantem seděl muž, kterého jsem ještě neznal. Oči v jeho lesklém obličeji vypadaly jako rozinky posazené do syrového těsta. Vedle něj seděla na předním sedadle Marcie. Přes zadní okénka byly zatažené záclonky.

Na bulváru zahnul buick zpátky směrem k moři. Sledoval jsem ho z takové blízkosti, jak jsem se jen odvážil. Mezi Brentwoodem a Pacific Palisades zahnulo auto doprava, na silnici, která stoupala do kaňonu. Měl jsem pocit, že v Sampsonově případě se už najezdilo dost kilometrů. Místo bylo dost úzké na to, aby tam cesta mohla skončit.

Silnice se zařezávala do západní stěny kaňonu. Pod jejím nechráněným okrajem byla změť křovisek. Nad silnicí po mé levé straně stály osamělé domy na hrubě upravených pozemcích. Domy měly nový a syrový vzhled. Protější svah byl hustě zarostlý přesličníkem.

Z vrcholu stoupání jsem zahlédl buick, jak přejíždí hřeben nejbližšího pahorku. Na sjezdu ze svahu kopce jsem zrychlil, přejel jsem úzký kamenný most vedoucí přes vyschlou barrancu a vystoupal na kopec za buickem. Ten už se na druhé straně pohyboval pomalu dolů, jako velký černý brouk, který si hledá cestu v neznámém území. Doprava před ním odbočovala rozježděná cesta. Brouk zaváhal a pak se po ní pustil.

Zaparkoval jsem za stromem, který z poloviny zakrýval moje auto při pohledu zespoda a pozoroval jsem, jak se buick na cestě zmenšuje. Když byl tak velký jako skutečný brouk, zastavil před žlutým domkem, velkým jako krabička od zápalek. Z domku vyšla žena velikosti zápalky s černou hlavou. Z auta vystoupili dva muži a dvě ženy a obklopili ji. Všech pět osob vešlo do domku.

Opustil jsem vůz a slezl křovinami do vyschlého řečiště na dně kaňonu. Vinulo se mezi balvany, ze kterých, když jsem se přiblížil, bleskově mizely malé ještěrky. Zkroucené stromy podél břehu mi umožnily dostat se nepozorovaně až za žlutý domek. Byla to chata z přírodního dřeva, jejíž zadní část spočívala na krátkých kamenných sloupcích.

Zevnitř se ozval křik nějaké ženy. Znovu a znovu. Ty výkřiky mi drásaly nervy, ale byl jsem za ně vděčný. Přehlušovaly hluk, který jsem dělal, když jsem vylézal nahoru a plížil se pod chatu. Po chvíli křik utichl. Ležel jsem na břiše a naslouchal zvukům na podlaze nade mnou. Ticho pod domem se zdálo být nabité čekáním na další výkřik. Cítil jsem čerstvé borové dřevo, vlhkou zem a vlastní pot.

Nad mou hlavou se ozval jemný hlas. „Ty si celou situaci špatně vykládáš. Zdá se ti, že jednáme z čistého sadismu nebo z pomstychtivosti. Je sice nepochybné, že tvoje chování by takový přístup plně opravňovalo…“

„Nech si ty kecy!“ pronesl hlas paní Eastabrookové. „Takhle se nikam nedostaneme.“

„Vyložím svůj názor, jestli dovolíš. Domnívám se, Betty, že jsi jednala velice hloupě. Bez porady se mnou jsi se pustila do vlastního podniku, což je věc, kterou svým zaměstnancům schvaluji jen velmi zřídka. A jako by to nestačilo, špatně sis všechno propočítala a ztroskotala jsi. Právě teď tě hledá policie stejně jako mě, Fay a Luise. Navíc sis jako oběť svého nepodařeného kompletu vybrala jednoho z mých cenných společníků. A vrcholem všeho je, že jsi prokázala nejen naprostý nedostatek věrnosti a kázně, ale i sesterské náklonnosti. Zastřelila jsi svého bratra, Eddieho Lassitera.“

„My víme, že jsi sežral celý slovník,“ vyhrkla Fay Eastabrooková. „Nech si ty kecy, Troyi.“

„Já jsem ho nezabila!“ Znělo to jako nářek zraněné kočky.

„Lžeš!“ vyštěkla Marcie.

Troy zvýšil hlas. „Buďte všichni ticho. Necháme stará nedorozumění být, Betty –“

„Já ji zabiju, jestli to neuděláte vy,“ řekla Marcie.

„Nesmysl, Marcie. Uděláš přesně to, co ti řeknu. Máme příležitost získat odškodnění a nedovolíme našim primitivnějším pudům, aby nás o něj připravily. Což nás přivádí k účelu tohoto příjemného večírku, není-liž pravda, Betty? Nevím, kde ty peníze jsou, ale dozvím se to. A až se to dozvím, udělím ti, abych tak řekl, rozhřešení.“

„Nesmí zůstat na živu“ řekla Marcie. „Přísahám, že ji zabiju, jestli to neuděláte vy.“

Fay se opovržlivě zasmála. „Nemáš na to kuráž, miláčku. Kdybys ji dokázala sejmout sama, tak bys nás nevolala.“

„Zmlkněte! Obě dvě.“ Troyův hlas poklesl opět do jemné jednotvárnosti. „Víš přece, Betty, že dokážu Marcii zvládnout. A myslím, že nyní už také víš, že dokážu zvládnout i tebe. Řekl bych, že se z toho můžeš dostat bez problémů. Ale mohla bys také hrozně trpět. Mohlo by se například stát, že by se z tebe stal nadosmrti mrzák…“

„Nic neřeknu,“ odpověděla Betty.

„Ale kdyby ses rozhodla spolupracovat,“ pokračoval Troy, jako když medu ukrajuje, „kdyby ses rozhodla dát přednost prospěchu skupiny před sobeckými zájmy, jsem si jist, že skupina by pak ráda pomohla tobě. Ještě dnes v noci tě můžeme dostat za hranice. Víš přece, že Louis a já tohle pro tebe můžeme udělat.“

„Neudělali byste to. Znám tě, Troyi,“ zašeptala Betty.

„Za moment mě poznáš ještě důvěrněji, drahoušku. Luisi, sundej jí druhou botu.“

Její tělo se svíjelo na podlaze. Slyšel jsem její oddechování. Bota dopadla na podlahu. Uvažoval jsem, jaké mám šance. Ale byli čtyři, příliš mnoho na jednu pistoli. Betty Fraleyová se z toho musela dostat živá.

Troy řekl: „Vyzkoušíme chodidlový reflex, jak se tomu myslím říká.“

„Mně se to nelíbí,“ poznamenala Fay.

„Ani mně ne, miláčku. Je mi to dokonce odporné. Ale když Betty je tak příšerně zatvrzelá.“

Chvíle ticha se protahovala jako membrána napjatá k prasknutí. Opět se ozval výkřik. Když skončil, zjistil jsem, že mám zuby zabořené do hlíny.

„Tvůj chodidlový reflex je velmi dobrý,“ řekl Troy. „Je škoda, že tvůj jazyk nefunguje stejně dobře.“

„Necháte mě odejít, když vám to prozradím?“

„Dávám ti své slovo.“

„Tvé slovo!“ zasténala Betty s hrůzou.

„Byl bych rád, Betty, kdybys mi věřila. Nedělá mi žádné potěšení ubližovat ti.“

„Nechte mě tedy vstát. Nechte mě, abych se posadila.“

„Samozřejmě, drahoušku.“

„Je to ve schránce na autobusové zastávce v Buenavista. Klíč je v mé tašce.“

Odplížil jsem se dál od domu a začal jsem utíkat. Když jsem se dostal ke svému autu, buick stále ještě stál na cestě pode mnou. Sjel jsem pozpátku z kopce na kamenný můstek a do půlky protilehlého svahu. Čekal jsem na buick s jednou nohou na spojce a druhou na brzdě.

Po nekonečné chvíli jsem zaslechl motor buicku na druhé straně kopce. Zařadil jsem rychlost a pomalu jsem se rozjel. Na vrcholu kopce se ve slunci zaleskl chrom. Držel jsem se uprostřed silnice. Setkali jsme se na mostě. Dva metry od mého nárazníku začalo velké auto brzdit. Ještě než zastavilo, byl jsem už ze sedadla venku.

Muž, kterému říkali Louis, na mě hleděl přes volant, s lesklou tváří zkřivenou zlostí. Otevřel jsem dveře na jeho straně a ukázal mu svoji pistoli. Fay Eastabrooková vedle něj vyrazila vzteklý výkřik.

„Ven!“ řekl jsem.

Louis spustil jednu nohu dolů a hmátl po mně. Ustoupil jsem. „Dávejte si pozor. Ruce za hlavu.“

Pozvedl ruce a vystoupil na silnici. Na jednom z jeho prstů zeleně zazářil smaragdový prsten. Jeho tučné boky se houpaly pod krémovým oblekem.

„Vy taky, Fay. Na tuhle stranu.“

Vrávoravě vystoupila na vysokých podpatcích.

„Teď se oba otočte.“

Opatrně se otočili a sledovali mě přes rameno. Uchopil jsem pistoli za hlaveň a udeřil jsem Louise do spodní části lebky. Sesunul se na kolena a měkce dopadl na obličej. Fay pozdvihla paže, aby si chránila hlavu. Klobouk jí rozmarně sklouzl na jedno oko. Na silnici její stín ironicky napodoboval její pohyby.

„Polož ho na zadní sedadlo,“ poručil jsem.

„Ty špinavý práskači!“ Pak řekla ještě další věci. Na lícních kostech jí vystoupily červené skvrny.

„Dělej!“

„Nedokážu ho zvednout.“

„Musíš!“ Postoupil jsem o krok k ní.

Neohrabaně si stoupla nad ležícího muže. Byl nehybný a mohutný. Rukama zaklesnutýma v podpaží pozvedla horní polovinu jeho těla a táhla ho do auta. Otevřel jsem dveře a společně jsme ho nacpali na zadní sedadlo.

Vzpřímila se, aby nabrala dech, a její tvář měnila barvy. Venkovský poklid kaňonu zaplaveného sluncem tvořil k našemu počínání podivnou kulisu. Viděl jsem nás jakoby z výšky. Dvě drobné figurky osamělé na slunci, plné myšlenek na krev a na peníze.

„Teď mi dej ten klíč.“

„Klíč?“ Přehnala své udivené zamračení do karikatury. „Jaký klíč?“

„Ten klíč od schránky, Fay. Rychle.“

„Nemám žádný klíč.“ Ale její pohled se téměř neznatelně pohnul k přednímu sedadlu buicku.

Ležela tam černá semišová kabelka. Klíč byl uvnitř. Přemístil jsem ho do své peněženky.

„Nastup,“ řekl jsem. „Tam ne. K volantu. Budeš řídit.“

Poslechla. Sedl jsem si za ni. Louis ležel bezvládně na opačném konci sedadla. Oči měl mírně pootevřené, ale panenky nebyly vidět. Jeho tvář připomínala ještě víc než předtím těsto.

„Nemohu projet kolem tvého auta,“ pronesla Fay nepřátelsky.

„Budeš couvat do kopce.“

Se škubnutím se rozjela na zpátečku.

„Ne tak rychle,“ řekl jsem. „Jestli se nabouráme, tak to nepřežiješ.“

Začala mi spílat, ale zvolnila. Opatrně vyjela pozpátku kopec a sjela po opačné straně. U odbočky na polní cestu jsem jí řekl, aby otočila a sjela dolů k chatě.

„Pomalu a opatrně, Fay. Žádné mačkání houkačky. S přeraženou krční páteří by se z tebe stal nadosmrti mrzák. Víš přece, že Blíženci nemají srdce.“

Dotkl jsem se jejího zátylku hlavní pistole. Zamrkala a auto poskočilo kupředu. Opřel jsem se o Louise a stáhl sem zadní okénko na pravé straně.

„Zatoč nalevo,“ řekl jsem, „A zastav přede dveřmi. Pak zahoukej.“

Dveře chaty se začaly otevírat. Sklonil jsem hlavu. Když jsem ji opět zvedl, stál ve dveřích Troy, s pravou rukou opřenou o rám dveří. Vydechl jsem a vystřelil. Na vzdálenost šesti metrů jsem dokázal rozpoznat znamení, které kulka zanechala mezi prvním a druhým kloubem jeho pravé ruky. Bylo podobné velkému červenému bodanci od nějakého hmyzu.

Než dokázal levou rukou sáhnout přes tělo pro pistoli, zůstal na okamžik nehybně stát. Byl to dost dlouhý okamžik na to, abych se k němu dostal a opět použil pažbu své pistole. Troy se zhroutil na zápraží se stříbrnou hlavou mezi koleny.

Za mnou zařval motor buicku. Vyrazil jsem za Fay, dostihl auto, ještě než ho stačila otočit a vytáhl ji za rameno ven. Pokusila se na mě plivnout a poslintala si bradu.

„Půjdem dovnitř,“ řekl jsem. „Jdi první.“

Šla téměř opile, klopýtajíc na vysokých podpatcích. Troy ležel nehybně na zápraží. Překročili jsme ho.

V místnosti byl stále ještě cítit zápach spáleného masa. Betty Fraleyová ležela na podlaze. Když mě Marcie spatřila, vrhla se na mě jako teriér. Srazil jsem ji na zem. Zůstala ležet. Pokynul jsem Fay hlavní pistole, aby se postavila do rohu za ni.

Betty Fraleyová se posadila. V krku jí hvízdal dech. Ze čtyř rovnoběžných škrábanců, které se táhly po jedné její tváři od spánku až k čelisti, jí odkapávala krev. Druhá tvář byla žlutě bílá.

„Vypadáte báječně,“ poznamenal jsem.

„Kdo jste?“ Její hlas zazněl jako krákorání. Oči měla strnulé.

„Na tom nezáleží. Musíme odsud vypadnout, než budu donucen tyhle lidi zabít.“

„To by bylo báječné,“ řekla. Pokusila se postavit, ale upadla na ruce a na kolena. „Nemůžu chodit.“

Zvedl jsem ji. Její tělo bylo lehké a tvrdé jako suchá větev. Hlava jí bezvládně visela přes moji paži. Měl jsem pocit, jako bych držel dítě. Marcie a Fay mě pozorovaly z rohu místnosti. Napadlo mně, že zlo má nejspíš podobu ženy.

Donesl jsem Betty do auta a posadil ji na přední sedadlo. Otevřel jsem zadní dveře a vytáhl Louise na zem. Na jeho odulých modrých rtech se tvořily bubliny.

„Děkuji vám,“ zachraptěla slabě Betty, když jsem se posadil za volant. „Zachránil jste mi život. Otázkou je, jestli to má nějakou cenu…“

„Za moc to nestojí. Ale nechám si od vás zaplatit. Cena je sto tisíc – a Ralph Sampson.“

29

Zaparkoval jsem buick u vjezdu na můstek a nechal jsem si klíčky od zapalování. Když jsem zvedl Betty ze sedadla, její pravá paže sklouzla po mých ramenou. Ucítil jsem na šíji její drobné prsty.

„Jste velice silný,“ řekla. „Vy jste Archer, že ano?“ Vzhlédla ke mně s potměšilou kočičí nevinností. Nevěděla o své zkrvavené tváři.

„Už bylo na čase, abyste si na mě vzpomněla. Dejte tu ruku dolů, nebo vás pustím.“ Sklopila víčka. Když jsem vykročil zpátky ke svému vozu, náhle vykřikla:

„Ale co oni?“

„Nemáme pro ně místo.“

„Vy je necháte uniknout?“

„Z jakého důvodu myslíte, že bych je měl nechat zatknout? Pro ublížení na těle?“ Našel jsem na silnici širší místo a otočil vůz směrem k bulváru Sunset.

Štípla mě do paže. „Musíme se vrátit.“

„Řekl jsem vám, abyste se mě nedotýkala. To, co jste udělala Eddiemu, se mi nelíbí o nic víc než jim.“

„Ale oni mají jednu moji věc!“

„Ne,“ řekl jsem. „Mám ji já. A už není vaše.“

„Ten klíč?“

„Ten klíč.“

Zhroutila se do sedadla, jako by jí změkla páteř. „Nemůžete je nechat běžet,“ řekla nevraživě. „Po tom, co mi udělali. Srazil jste Troye, a on vás dostane ještě dneska.“

„Sotva,“ odpověděl jsem. „Zapomeňte na ně a začněte se starat o sebe.“

„Nemám žádnou budoucnost, o kterou bych se musela starat. Nebo snad ano?“

„Nejprve chci vidět Sampsona. Potom se rozhodnu.“

„Odvezu vás k němu.“

„Kde je?“

„Není daleko od domova. Na jedné pláži asi šedesát kilometrů od Santa Teresy.“

„Vážně?“

„Nekecám, Archere. Ale vy mě stejně nepustíte. Nevzal byste si ani peníze, nebo snad ano?“

„Od vás ne.“

„A proč?“ zeptala se nepřátelsky. „Máte přece mých sto tisíc.“

„Pracuji pro Sampsonovy. Dostanou je zpátky.“

„Oni ty peníze nepotřebují. Uvažujte trochu, Archere. Jede v tom se mnou ještě jedna osoba. Ta osoba nemá nic společného s Eddiem. Proč byste si ty peníze nenechal a nerozdělil se s tou další osobou?“

„Co je to za muže?“

„Neřekla jsem, že je to muž.“ Hlasivky se jí už zotavily. Pokoušela se teď mluvit koketním dívčím tónem.

„Nedokázala byste pracovat se ženou. Kdo je ten muž?“ nevěděla, že je Taggert mrtvý, a nebyla vhodná chvíle na to, abych jí to říkal.

„Zapomeňte na to. Chvíli jsem myslela, že bych vám mohla důvěřovat. Asi mi měkne mozek.“

„Možná že ano. Ještě jste mi neřekla, kde je Sampson. Čím déle vám to bude trvat, tím menší budu mít chuť pro vás něco udělat.“

„Je na pláži, asi šestnáct kilometrů na sever od Buenavisty. Dříve to bývala šatna plážového klubu. Ten klub během války zrušili a…“

„Je Sampson živý?“

„Včera ještě byl živý. První den mu bylo zle od chloroformu, ale teď už je v pořádku.“

„Včera byl v pořádku, chcete říct. Je svázaný?“

„Neviděla jsem ho. To byla Eddieho starost.“

„Předpokládám, že jste ho nechala i pěkně vyhladovět.“

„Nemohla jsem tam jet. Znal mě od vidění. Eddieho neznal.“

„A Eddie zemřel rukou boží.“

„Ne, já jsem ho zabila.“ Řekla to téměř samolibě. „Ale nikdy se vám nepodaří mi to dokázat. Eddieho jsem nezastřelila kvůli Sampsonovi.“

„Šlo vám o peníze, že? Dva díly místo tří dílů.“

„Přiznávám, že to částečně hrálo roli. Ale jen částečně. Eddie mě ničil celé dětství. A když jsem se konečně postavila na vlastní nohy, dostal mě do lapáku. Užívala jsem drogy, ale on je prodával. Pomohl na mě federální policii ušít komplot. Sám vyvázl s lehkým trestem. Netušil, že to vím, ale já jsem přísahala, že mu to vrátím. Dostala jsem ho, když si myslel, že se mu začíná dařit. Ale možná, že ho to tak nepřekvapilo. Poradil totiž Marcii, kde mě najít v případě, že by se s ním něco stalo.“

„Vždycky se něco stane,“ poznamenal jsem. „Únosy se nikdy nepodaří. Zvláště když únosci začnou vraždit jeden druhého.“

Zahnul jsem na bulvár a zastavil u první benzinové stanice. Pozorovala mě, jak vytahuji klíčky ze zapalování.

„Co chcete udělat?“

„Zatelefonovat pro pomoc. Kvůli Sampsonovi. Možná umírá, a nám to bude trvat hodinu a půl, než se tam dostaneme. Jak se to místo jmenuje?“

„Býval to Sunlandský plážový klub. Je to dlouhá zelená budova. Je vidět z dálnice.“

Poprvé jsem si byl jist, že mluví pravdu. Zavolal jsem do Santa Teresy, zatímco pumpař plnil nádrž mého vozu. Oknem jsem mohl pozorovat Betty Fraleyovou.

Telefon zvedl Felix. „Tady sídlo pana Sampsona.“

„U telefonu Archer. Je tam pan Graves?“

„Ano, pane. Zavolám ho.“

Graves zvedl telefon. „Kde se sakra potloukáš?“

„V Los Angeles. Sampson je naživu, nebo přinejmenším ještě včera naživu byl. Je zavřený v šatně plážového klubu Sunland. Říká ti to něco?“

„Znal jsem to tam. Je to už léta mimo provoz. Vím, kde to je. Na sever od Buenavisty.“

„Zkus se tam dostat co nejrychleji s první pomocí a potravou. Možná by bylo dobré, kdybys vzal s sebou lékaře a šerifa.“

„Je na tom Sampson hodně špatně?“

„Nevím. Je tam od včerejška sám. Přijedu tam tak rychle, jak jen budu moci.“

Zavěsil jsem a zavolal Petra Coltona. Měl stále ještě službu.

„Něco pro tebe mám,“ oznámil jsem mu.

„Nepochybně opět něco na bolení hlavy.“ Nezdálo se, že by mě slyšel rád. „Ten Sampsonův případ, to je bordel století.“

„Byl. Dnes ho uzavírám.“

Jeho hlas poklesl o celou oktávu. „Řekni to ještě jednou, prosím.“

„Vím, kde je Sampson, a mám u sebe posledního člena z gangu únosců.“

„Nebuď tak upejpavý a vyklop to! Kde je?“

„Mimo tvůj rajón v okrese Santa Teresa. Šerif ze Santa Teresy je už na cestě k němu.“

„Takže ty jsi mě zavolal, jen aby ses pochlubil, ty prevíte. Myslel jsem, že pro mě něco máš.“

„Mám, ale ne únos. Sampson nebyl převezený přes hranice státu, takže s tím FBI nemá co dělat. Ale ten případ má vedlejší produkty. Mezi Brentwoodem a Palisades je jeden kaňon. Asi na osmém kilometru tam stojí zaparkovaný černý buick. Za ním vede polní cesta k chatě z borovicových prken. V té chatě jsou čtyři lidé. Jeden z nich je Troy. Možná bys je mohl trošku proklepnout.“

„Kvůli čemu?“

„Pašování ilegálních přistěhovalců. Mám naspěch. Řekl jsem toho dost?“

„Zatím ano,“ zabručel.

Když jsem se vrátil do auta, Betty Fraleyová se na mě podívala prázdným pohledem. Pak se jí v očích objevil znovu prohnaný výraz. „Co teď, siláku?“ zeptala se.

„Udělal jsem vám službu. Zavolal jsem policii, aby si vyzvedla Troye a ostatní.“

„A mě?“

„Uvidíme.“ Jel jsem po Sunset směrem k dálnici U.S. 101.

„Můžu proti němu svědčit,“ poznamenala.

„Nemusíte. Mohu mu to prokázat sám.“

„Ten pašerácký podnik?“

„Správně. Troy mě zklamal. Převážet Mexičany v náklaďáku, to je na gentlemanského podvodníka dost ubohé. To si mohl rovnou pronajímat hollywoodský stadión na hasičské bály.“

„Vynášelo mu to. Nechal si to zaplatit dvakrát. Od těch chudáků vybral peníze za cestu a pak je za stejné peníze dodával na farmy. Ti Mexičané o tom samozřejmě nevěděli, ale používali je jako stávkokaze. Tím způsobem získával Troy ochranu od některých místních policistů. A Louis podmazával mexickou federální policii na straně druhé.“

„Sampson také kupoval od Troye stávkokaze?“

„Ano, ale nikdy mu to nedokážete. Sampson si dával velký pozor, aby se do něčeho nenamočil.“

„A přece nebyl dost opatrný,“ prohodil jsem. Na to už Betty nic neřekla.

Když jsem odbočil na sever na dálnici, všiml jsem si, že její tvář je zkřivená bolestí. „V přihrádce je láhev whisky. Můžete si s ní vyčistit popáleniny a škrábance na tváři. Nebo ji vypít.“

Uposlechla oba návrhy a nabídla mi otevřenou láhev.

„Já nebudu pít.“

„Protože jsem se napila první? Mé choroby jsou čistě duševního rázu.“

„Dejte to pryč.“

„Vy mě nemáte moc rád, že?“

„Jed nepatří k mým oblíbeným nápojům. Ne že byste neměla své přednosti. Jak se zdá, docela vám to myslí.“

„Díky, můj intelektuální příteli.“

„A jste zkušená.“

„Nejsem panna, jestli máte na mysli tohle, už od jedenácti let. Eddie v tom viděl příležitost, jak si vydělat dolar. Ale nikdy jsem si nevydělávala na živobytí prostitucí. Hudba mě před tím zachránila.“

„Škoda že vás nezachránila také před tímhle podnikem.“

„Zkusila jsem to. Nevyšlo to. Proč si myslíte, že bych se ještě měla zajímat o to, co bude?“

„Protože máte starost o tu druhou osobu. Chcete, aby dostala peníze, bez ohledu na to, co se stane vám.“

„Řekla jsem vám, abyste na to zapomněl. Mohl byste mě pustit a nechat si peníze pro sebe. Taková šance získat sto tisíc se vám už nikdy nenaskytne.“

„Ani vám, Betty. Ani Alanu Taggertovi.“

Vydralo se z ní zachroptění. Když se vzpamatovala z překvapení, vyhrkla nepřátelsky: „Podváděl jste mě. Co víte o Alanu Taggertovi?“

„To, co mi sám řekl.“

„Nevěřím vám. Nikdy by vám nic neřekl.“

Vzápětí se opravila. „Neví nic, co by mohl říct.“

„Věděl.“

„Stalo se mu něco?“

„Stalo se mu to, že je mrtvý. Má díru v hlavě jako Eddie.“

Začala něco říkat, ale slova zmizela v přívalu pláče, ve vysokém skučení, které se proměnilo v chraptivé vzlyky. Po dlouhé době zašeptala:

„Proč jste mi neřekl, že je mrtvý?“

„Neptala jste se mě na to. Byla jste do něj zamilovaná?“

„Ano. Milovali jsme jeden druhého.“

„Když jste ho milovala, tak proč jste ho zatáhla do takovéhle záležitosti?“

„Nezatáhla jsem ho do toho. Sám to chtěl provést. Chtěli jsme společně utéct a…“

„A žít šťastně až do smrti.“

„Nechte si ty laciné vtipy.“

„Tenhleten příběh první lásky vám nespolknu, Betty. Alan byl ještě kluk, ale vy jste zralá žena, měřeno množstvím zkušeností. Potřebovala jste komplice a on vypadal, že by se dal snadno zvládnout.“

„Takhle to nebylo.“ Její hlas byl překvapivě jemný. „Žili jsme spolu půl roku. Alan přišel do Piana se Sampsonem, týden po otevření podniku. Zamilovala jsem se do něj a on do mě. Ale oba jsme neměli ani vindru. Potřebovali jsme peníze, abychom mohli začít nový život.“

„A Sampson byl ten správný zdroj. A únos byla ta správná metoda.“

„Nemusíte na Sampsona plýtvat sympatiemi. Na začátku jsme měli jiný plán. Alan si měl tajně vzít Sampsonovu dceru a Sampson ho měl z toho sňatku vyplatit. Sampson tohle zkazil sám. Jednu noc půjčil Alanovi svůj bungalow ve Valeriu. O půlnoci jsme ho přistihli za závěsem v ložnici, jak nás šmíruje. Pak Sampson řekl dceři, že jestli si Alana vezme, tak ji vydědí. Chtěl Alana také propustit, jenže my jsme toho o něm věděli příliš mnoho.“

„Proč jste ho nevydírali? To by se k vám lépe hodilo.“

„Přemýšleli jsme o tom, ale on byl pro nás příliš veliké sousto. Navíc měl ty nejlepší právníky ve státě. Věděli jsme toho o něm hodně, ale bylo by těžké mu to dokázat. Tak například ten Chrám v oblacích. Jak bychom mohli prokázat, že Sampson věděl, k čemu ho Troy, Claude a Fay používají?“

„Když toho tolik o Sampsonovi víte, tak mi řekněte, proč se takhle chová?“

„To je těžké. Myslívala jsem si, že je v něm kus teplouše, ale nevím. Stárne, a myslím, že cítí, jak ztrácí mízu. Hledal pořád něco, co by z něho zase udělalo muže: astrologii, nebo zvláštní druhy sexu, cokoli. Jediný člověk, na kterém mu záleží, je jeho dcera. Myslím, že věděl, jak o Alana stojí. A nikdy to Alanovi neodpustil.“

„Taggert měl stát o ni,“ řekl jsem.

„Myslíte?“ hlas se jí zlomil. Když znovu promluvila, skoro šeptala. „Nepřinesla jsem mu nic dobrého. Vím to sama, nemusíte mi to říkat. Ale nemohla jsem si pomoci. Jak zemřel, Archere?“

„Dostal se do slepé uličky a pokoušel se z toho vyváznout s pomocí pistole. Někdo jiný vystřelil dřív. Jeden muž, který se jmenuje Graves.“

„Ráda bych toho muže potkala. Předtím, jste říkal, že Alan mluvil. Je to pravda?“

„O vás ne.“

„To jsem ráda. Kde je teď?“

„V márnici v Santa Terese.“

„Přála bych si, abych ho mohla vidět – ještě jednou.“

Ta slova však už proudila z nějakého temného snu. V tichu, které pak následovalo, sen obestřel její mysl a zahalil ji stínem tak dlouhým, jako jsou stíny vrhané zapadajícím sluncem.

30

Když jsem v Buenavistě zpomalil, soumrak už změkčoval tvary ošklivých budov a podél hlavních ulic se rozsvěcela světla. Všiml jsem si neonového chrta na stanici autobusu, ale nezastavil jsem. Několik kilometrů za městem se dálnice opět sbíhala s pobřežím; vlnila se podél útesů nad pustými plážemi. Poslední šedé útržky světla se zachycovaly na mořské hladině a voda je pomalu pohlcovala.

„Tady to je,“ řekla Betty. Byla tak tichá, že jsem téměř zapomněl, že sedí na sedadle vedle mě.

Zastavil jsem na asfaltové krajnici dálnice, kousek za křižovatkou. U oceánu se cesta svažovala na pláž. Na rohu nějaký oprýskaný nápis inzeroval rozkvétající plážový ruch, ale na dohled nebyly žádné domy. Rozeznával jsem jen starý plážový klub, bezbarvou hmotu nízkých, dlouhých budov, která se odrážela proti jiskřící bělosti příboje.

„Dolů se nedá jet. Cesta je podemletá,“ poznamenala Betty.

„Myslel jsem, že jste tady ještě nebyla.“

„Nebyla jsem tady už týden. Předtím jsem si to byla prohlédnout s Eddiem, když to tady objevil. Sampson je v jedné z těch malých místností v pánské části šaten.“

„Bylo by dobře, kdyby tam byl.“

Vzal jsem si klíček od zapalování a nechal jsem ji v autě. Jak jsem šel dolů, cesta se zúžila na hrbolatou jílovou stezku s hlubokými příkopy po obou stranách. Dřevěná plošina před první budovou byla pokroucená. Pod nohama jsem cítil, že ze škvír vyrůstají trsy trávy. Okna byla až vysoko pod okapem. Byla temná.

Posvítil jsem si baterkou a uviděl ručně psané nápisy: „Páni“ na jedněch dveřích a „Dámy“, na druhých. Dveře napravo, ty pro „Pány“, byly pootevřené, otevřel jsem je dokořán, ale příliš naděje ve mně už nezbývalo. Celá budova se zdála být prázdná a mrtvá. Kromě neustálého pohybu moře tu nebylo ani stopy po nějaké známce života.

Ani stopy po Sampsonovi, ani stopy po Gravesovi. Podíval jsem se na hodinky, které ukazovaly tři čtvrtě na sedm. Od doby, kdy jsem Gravesovi telefonoval, uplynula víc než hodina. Měl spoustu času na to, aby se sem dostal z Cabrillo Canyonu, vzdáleného padesát kilometrů. Přemýšlel jsem, co se mu a šerifovi mohlo přihodit.

Přejel jsem kuželem světla baterky po podlaze, která byla pokrytá navátým pískem. Naproti mně se v sololitové přepážce nacházela řada zavřených dveří. Vykročil jsem k nim. Pohyb za mnou byl tak rychlý, že jsem ani neměl čas otočit se. Poslední slovo, které mi proletělo vědomím, bylo „léčka“.

„Hlupáku“, bylo první slovo, které se mi ve vědomí vynořilo, když jsem přišel k sobě. Z výšky na mě shlíželo kyklopské oko elektrické svítilny. První mojí reakcí bylo vstát a bojovat. Hluboký hlas Alberta Gravese však toto přání potlačil:

„Co se ti stalo?“

„Dej to světlo stranou.“ Paprsky svítilny mi pronikaly do očních důlků jako dýky a narážely na zadní klenbu mé lebky.

Postavil svítilnu na zem a poklekl vedle mě. „Můžeš vstát, Lew?“

„Mohu vstát.“ Ale zůstal jsem ležet na podlaze. „Jdeš pozdě.“

„Měl jsem potíže to tady v té tmě najít.“

„Kde je šerif? Toho jsi také nemohl najít?“

„Byl na výjezdu, odvážel do špitálu nějakého paranoika. Nechal jsem mu vzkaz, aby přijel za mnou a přivezl s sebou doktora. Nechtěl jsem ztrácet čas.“

„Zdá se mi, že jsi ztratil spoustu času.“

„Myslel jsem, že to místo tady znám, ale nějak jsem ho minul. Jel jsem skoro až do Buenavisty, než jsem si to uvědomil. Pak jsem se vrátil zpátky a nemohl jsem to najít.“

„Copak jsi neviděl mé auto?“

„Kde?“

Posadil jsem se. V hlavě se mi pohybovala bolest jako kyvadlo sem a tam. „Na rohu křižovatky nad námi.“

„Právě tam parkuji. Tvé auto jsem tam neviděl.“

Sáhl jsem po klíčcích od zapalování. Byly stále v mé kapse. „Jsi si tím jistý? Klíčky mi nevzali.“

„Tvé auto tam není, Lew. Kdo je to – oni?“

„Betty Fraleyová a ten člověk, který mě omráčil. Gang musel mít ještě čtvrtého člena, který hlídal Sampsona.“ Popsal jsem Gravesovi, jak jsem se do klubu dostal.

„Nebylo příliš chytré nechávat ji v autě,“ řekl.

„Tři omráčení ve dvou dnech udělaly z Honzy hlupáka.“

Postavil jsem se na nohy. Cítil jsem, jak pode mnou podklesávají. Graves mi nabídl paži, abych se o ni opřel. Opřel jsem se o stěnu.

Zvedl svítilnu. „Podívám se ti na hlavu.“ Hluboké vrásky na jeho tváři přetékaly v komíhavém světle úzkostí. Vypadal staře.

„Později,“ řekl jsem.

Vedl jsem svoji baterku a přešel jsem k řadě dveří. Sampson čekal za druhými z nich; tlustý starý muž zhroucený na lavici u zadní stěny místnůstky. Jeho hlava byla zaklíněna v rohu. Oči měl zalité krví.

Graves vešel za mnou a vydechl: „Bože můj!“

Podal jsem mu baterku a sklonil se nad Sampsonem. Ruce a kotníky měl svázané tlustým provazem, jehož konec byl provlečený okem skoby ve zdi. Druhý konec provazu byl zaříznutý do Sampsonova krku a zavázaný pod levým uchem na velký uzel. Sáhl jsem pod tělo po jednom ze svázaných zápěstí. Nebylo studené, ale puls v něm již nebyl žádný. Panenky v červených očích hleděly každá jinam. Na zavalitých, nehybných kotnících svítily zářivě žluto-zelené ponožky. V jejich barevnosti bylo cosi patetického. Graves zašeptal: „Je mrtvý?“

„Ano.“ Pocítil jsem strašné zklamání, za kterým se dostavila apatie. „Když jsem sem přišel, musel být ještě naživu. Jak dlouho jsem byl v bezvědomí?“

„Teď je čtvrt na osm.“

„Přišel jsem sem čtvrt hodiny před sedmou. Mají půlhodinový náskok. Musíme sebou hodit.“

„A Sampsona necháme tady?“

„Ano. Poldové budou radši.“

Zanechali jsme mrtvolu starého muže v temnotě. Z posledních sil jsem se vyškrábal na kopec. Mé auto bylo pryč. Gravesův studebacker stál na opačné straně křižovatky.

„Kam pojedeme?“ zeptal se, když se posadil za volant.

„Do Buenavisty. Půjdeme na dálniční policii.“

Podíval jsem se do peněženky a očekával jsem, že klíč od schránky už tam nebude. Ale ležel tam, napěchovaný v oddílu pro průkazy. Ať už mě omráčil kdokoli, neměl možnost si promluvit s Betty Fraleyovou. Nebo se rozhodli, že se pokusí uniknout a peníze nechají být. Ale to vypadalo dost nepravděpodobně.

Když jsme vjeli do města, řekl jsem Gravesovi: „Vysaď mě na autobusovém nádraží.“

„Proč?“

Řekl jsem mu proč a dodal jsem: „Jestli tam peníze jsou, možná se pro ně vrátí. Jestli tam nejsou, tak to zřejmě znamená, že jeli touhle cestou a dvířka schránky otevřeli násilím. Zajeď na dálniční policii a potom mě tady vyzvedni.“

Vysadil mě u chodníku před autobusovým nádražím. Postavil jsem se za skleněné dveře a prohlížel si přes ně velkou čtvercovou čekárnu. Na oprýskaných lavicích seděli tři nebo čtyři muži v montérkách a četli noviny. Několik starců, kterým zářivkové světlo dodávalo vzhled pradávných tvorů, se opíralo o zdi polepené plakáty a povídalo si mezi sebou. Mexická rodina v rohu – otec, matka a několik dětí – tvořila zvláštní jednotku, připomínající šestičlenný fotbalový tým. Pokladnu pod hodinami v zadní části místnosti vyplňoval uhrovitý mladík v květované havajské košili. Nalevo od něj byl pult s občerstvením, za kterým stála tlustá blondýna v uniformě. Řada zelených kovových schránek stála u zdi napravo.

Nikdo v místnosti nejevil známky napětí. Lidé tu čekali na docela všední věci: večeři, autobus, sobotní noc, důchod nebo přirozenou smrt v posteli.

Otevřel jsem skleněné dveře a prošel místností ke schránkám. Číslo, které jsem potřeboval, bylo vyraženo na klíči: dvacet osm. Když jsem zasunul klíč do zámku, rozhlédl jsem se po místnosti. Servírka na mě bez zájmu hleděla vodovýma modrýma očima. Nikdo jiný si mě nevšímal.

Uvnitř schránky byla červená plátěná plážová taška. Když jsem ji vytahoval, slyšel jsem, jak uvnitř šustí papír. Posadil jsem se na nejbližší volnou lavičku a otevřel jsem tašku. Hnědý papír na balíčku byl na jednom konci roztržený. Konečky prstů jsem nahmatal pevné okraje nových bankovek.

Vzal jsem tašku pod paži, přešel jsem k občerstvení a objednal jsem si kávu.

„Víte, že máte na košili krev?“ řekla mi blondýna.

„Vím. Já to tak nosím.“

Podívala se na mě, jako by pochybovala o mé schopnosti zaplatit. Odolal jsem pokušení dát jí stodolarovou bankovku a položil jsem na pult minci. Servírka mi podala kávu v masivním bílém šálku.

Upíjel jsem kávu a pozoroval dveře. V levé ruce jsem držel hrneček, pravou rukou jsem byl připravený vytáhnout pistoli. Elektrické hodiny nad pokladnou pomalu ukusovaly čas. Přijel nějaký autobus a zamíchal osazenstvem čekárny. Hodiny velice pomalu přežvykovaly šedesátkrát každou minutu. Za deset minut osm už nemělo smysl dál čekat. Buď se vzdali peněz, nebo byli přinuceni změnit plán.

Ve dveřích se objevil Graves a živě na mě gestikuloval. Odložil jsem šálek a šel jsem za ním. Jeho auto parkovalo na druhé straně silnice.

„Právě nabourali tvoje auto,“ řekl na chodníku, „Asi dvacet kilometrů odsud.“

„Unikli?“

„Zdá se, že jeden z nich ano. Ta Fraleyová je mrtvá.“

„Co se stalo s tím druhým?“

„Na dálniční policii ještě nevěděli. Dostali jen první radiové hlášení.“

Ujet dvacet kilometrů nám netrvalo ani čtvrt hodiny. Místo označovala řada stojících vozů a shluk lidských postav, které vypadaly ve světle reflektorů jako černé vystřihovánky. Graves odstrčil policistu, který se nás snažil zastavit máváním červeného světla.

Když jsem vyskakoval ze studebackeru, uviděl jsem za řadou vozů světelný pruh. Stálo v něm mé auto, předkem zaryté do náspu. Rozběhl jsem se a klestil si cestu davem kolem vraku.

Policista z dálniční hlídky se zjizvenou opálenou tváří mě chytil za paži. Sundal jsem mu ruku dolů. „To je moje auto.“

Oči se mu zúžily a vějířky vrásek se mu protáhly za uši. „Víte to jistě? Jak se jmenujete?“

„Archer.“

„Tak to je opravdu vaše. Na tohle jméno je auto registrováno.“ Zavolal na mladého policistu z hlídky, který rozpačitě postával u svého motocyklu: „Pojď sem, Ollie! Je tady chlapík, co mu patří to auto.“

Lidé v davu se začali přeskupovat a zaměřovali pozornost na mě. Když uvolnili neprostupný kruh kolem rozbitého auta, uviděl jsem vedle něj postavu přikrytou pokrývkou. Protlačil jsem se mezi dvěma ženami, které se do té postavy vpíjely očima, a pozvedl jsem jeden konec pokrývky. Ta věc pod ní měla nepochybně lidský původ, ale poznal jsem to jen podle šatů.

Dvě takové věci v jedné hodině už na mě byly příliš a můj žaludek se vzbouřil. Neobsahoval nic kromě kávy a hořkosti. Dva muži z hlídky čekali, až budu zase schopen mluvit.

„Ta žena vám ten vůz ukradla?“ zeptal se starší.

„Ano. Jmenuje se Betty Fraleyová.“

„Na velitelství říkali, že je po ní vyhlášeno pátrání –“

„To je v pořádku. Ale co se stalo s tou druhou osobou?“

„Jakou druhou osobou?“

„S tím mužem, který s ní jel.“

„V tomhle nabouraném autě nikdo další nejel,“ řekl mladý policista.

„To přece nemůžete vědět…“

„Ale já to vím jistě. Viděl jsem, jak se to stalo. Svým způsobem jsem to zavinil.“

„Ale, ale, Ollie.“ Starší muž mu položil ruku na rameno. „Počínal sis naprosto správně. Nikdo ti nemůže dávat vinu.“

„Stejně jsem rád, že to bylo kradené auto,“ řekl Ollie.

To mě podráždilo. Kabriolet byl pojištěný, ale budu za něj těžko hledat náhradu. Měl jsem k němu určitý vztah, podobný jako má jezdec ke svému koni.

„Jak se to stalo?“ zeptal jsem se ostře.

„Jel jsem si to asi osmdesátkou, pár mil jižně odsud, směrem na sever. A tahle dáma v kabrioletu se kolem mě přehnala, jako bych stál na místě. Jel jsem už sto čtyřicet, než jsem ji začal dohánět. A i když jsem ji už předjel, kalila to dál pořád stejně. Dával jsem jí znamení, aby zastavila, ale nevěnovala tomu žádnou pozornost. Tak jsem najel před ní. Pokusila se mě objet zprava a ztratila kontrolu nad řízením. Dostala se do smyku a asi po sto metrech narazila do náspu. Když jsem ji vytáhl ven, byla už mrtvá.“

Když skončil, měl tvář zpocenou. Starší muž mu jemně zatřásl ramenem. „Žádný strach, chlapče. Starost o dodržování zákonů je tvoje povinnost.“

„Jste si absolutně jistý,“ zeptal jsem se, „že nikdo jiný v autě nebyl?“

„Pokud se nevypařil – Je to legrační,“ připojil vysokým nervózním hlasem Ollie, „nic nehořelo, ale přesto měla popálená chodidla. A nemohl jsem najít její boty. Byla bosá.“

„To je vážně legrační,“ řekl jsem. „Přímo k popukání.“

Albert Graves se prodral davem. „Museli mít ještě další auto.“

„Tak proč by se ale trápila s tímhle?“ Sáhl jsem do vraku pod zkroucenou a zkrvavenou palubní desku a nahmatal dráty zapalování. Konce byly propojeny měděným drátem, který jsem tam ráno nechal. „Musela zapojit zapalování drátem, když chtěla nastartovat.“

„Ale to vypadá spíš na mužskou práci, ne?“

„Nutně ne. Mohla se to naučit od svého bratra. Tenhle trik zná každý zloděj aut.“

„Možná se rozhodli, že se rozdělí, aby mohli lépe uniknout.“

„Možná, ale nezdá se mi to. Byla dost chytrá na to, aby věděla, že ji moje auto může prozradit.“

„Musím sepsat prohlášení,“ pronesl starší muž z hlídky. „Můžete mi věnovat několik minut?“

Zatímco jsem odpovídal na jeho poslední otázku, přijel šerif Spanner v autě s vysílačkou, řízeném jeho zástupcem. Oba dva vystoupili a klusali směrem k nám. Spannerův mohutný hrudník se natřásal téměř jako prsa nějaké ženy.

„Co se stalo?“ Podíval se na mě a na Gravese vlhkýma, podezřívavýma očima.

Nechal jsem Gravese, aby mu všechno pověděl. Když uslyšel, co se stalo Sampsonovi a Betty Fraleyové, otočil se zpátky ke mně.

„Vidíte, jaké jsou následky toho, když neoprávněně zasahujete do cizí pravomoci, Archere? Varoval jsem vás, že jste povinen pracovat pod mým dohledem.“

Neměl jsem náladu, abych to mlčky přešel. „Dohledem! Kdybyste dorazil k Sampsonovi včas, tak mohl být teď naživu.“

„Vy jste věděl, kde je a neoznámil jste mi to,“ mlel dál. „Tohle si odskáčete, Archere.“

„Ano, já vím. Až budu žádat o obnovení licence. To už jste mi říkal. Ale co vy budete vykládat v Sakramentu o své vlastní neschopnosti? Staráte se ve špitálu o nějakého blázna, zrovna když případ vrcholí.“

„Od včerejška jsem v žádné nemocnici nebyl,“ řekl. „O čem to mluvíte?“

„Copak jste nedostal můj vzkaz o Sampsonovi? Už před několika hodinami?“

„Žádný vzkaz jsem nedostal. Takhle se z toho nevykroutíte.“

Podíval jsem se na Gravese. Uhnul očima. Držel jsem už jazyk za zuby.

Po dálnici se od Santa Teresy blížila sanitka s puštěnou sirénou.

„Dali si na čas,“ řekl jsem policistovi z hlídky.

„Vědí, že je mrtvá. Tak proč by se honili?“

„Kam ji odvezou?“

„Do márnice v Santa Terese, pokud si ji někdo nevyžádá.“

„Myslím, že ne, bude to dobré místo.“

Alan Taggert a Eddie, její milenec a její bratr, tam už byli.

31

Graves jel velmi pomalu, jako kdyby jím pohled na bouračku otřásl. Cesta zpátky do Santa Teresy nám trvala téměř půl hodiny. Strávil jsem ten čas přemýšlením – nejprve o Albertu Gravesovi a pak o Mirandě. Ty myšlenky mi nedělaly dobrou společnost.

Když jsme vjížděli do města, Graves na mě zvědavě pohlédl. „Ještě bych se nevzdával naděje, Lew. Policie má dost velkou šanci na to, aby ho chytila.“

„Koho myslíš?“

„Vraha, samozřejmě. Toho dalšího muže.“

„Jsem si jistý, že žádný další muž neexistuje.“

Jeho ruce pevněji sevřely volant. Viděl jsem, jak z nich vystupují klouby. „Ale někdo přece Sampsona zabil.“

„Ano,“ řekl jsem. „Někdo ano.“

Pozoroval jsem jeho oči, jak se pomalu obracejí k mým. Dlouze a chladně se na mě zadíval.

„Dávej pozor na řízení, Gravesi. Dávej si pozor.“

Obrátil pohled opět k silnici, ale ještě předtím jsem postřehl na jeho tváři nervózní výraz.

Na křižovatce dálnice s hlavní třídou Santa Teresy zastavil na červenou. „Kam teď pojedeme?“ zeptal se.

„A kam bys chtěl jet ty?“

„Mně je to jedno.“

„Pojedeme k Sampsonovům,“ řekl jsem. „Chtěl bych mluvit s paní Sampsonovou.“

„Musíš to udělat právě teď?“

„Pracuji pro ni. Dlužím jí zprávu.“

Světla semaforu se změnila. Cestou k domu Sampsonových nepadlo už ani slůvko. Temnou hmotou budovy pronikalo několik světel.

„Nechtěl bych se setkat s Mirandou, jestli to je možné,“ pronesl Graves. „Dnes odpoledne jsme se vzali a smrt jejího otce…“

„Nepřestřelil jsi trochu?“

„Co tím myslíš?“

„Mohl jsi přece počkat, až se její otec vrátí domů. Nebo tu svatbu ze slušnosti odložit.“

„Miranda chtěla, abychom se brali hned dnes. Oddali nás u soudu.“

„Strávíš tam pravděpodobně také dnešní svatební noc. Vězení je přece v té samé budově, ne?“

Neodpověděl. Když zastavil auto u garáží, naklonil jsem se kupředu, abych mu pohlédl do tváře. Nervozita z něj spadla. V jeho obličeji zůstala už jen rezignace hazardního hráče.

„Je to strašná ironie,“ řekl. „Tohle je moje a Mirandina svatební noc. Noc, na kterou jsem čekal léta. A teď ji nechci vidět.“

„Očekáváš, že tě tady nechám samotného?“

„Proč ne?“

„Nemohu ti důvěřovat. Byl jsi jediný muž, o kterém jsem si myslel, že mu můžu důvěřovat…“

Nedokázal jsem najít slova, kterými bych tu větu dokončil.

„Můžeš mi důvěřovat, Lew.“

„Od teď už to bude pan Archer.“

„Tak tedy, pane Archere. V kapse mám pistoli, ale nepoužiji ji. Mám už dost násilí. Rozumíš tomu? Je mi z toho už nanic.“

„Mělo by ti být nanic. Se dvěma vraždami v žaludku. Na nějakou dobu sis zřejmě užil násilí dosyta.“

„Proč říkáš dvě vraždy, Lew?“

„Pane Archere.“

„Nemusíš se tvářit jako mravokárce. Vůbec jsem nechtěl, aby to takhle dopadlo.“

„To nechce většina lidí. Využil jsi příležitosti k tomu, abys zastřelil Taggerta, a od té doby jsi improvizoval. Ke konci jsi již začal být pěkně neopatrný. Mohlo tě přece napadnout, že se dozvím, že jsi šerifovi večer nezatelefonoval.“

„Nemůžeš mi to dokázat.“

„To ani nemusím. Stačilo mi, že jsem díky tomu pochopil, o co ti šlo. Chtěl jsi být se Sampsonem v té šatně chvíli sám. Musel jsi dokončit práci, kterou za tebe neudělali Taggertovi společníci.“

„Ty si vážně myslíš, že jsem měl něco společného s tím únosem?“

„Vím sakra dobře, že ne. Ale únos měl něco společného s tebou. Udělal z tebe vraha, protože ti poskytl důvod k zabití Taggerta.“

„Zabil jsem Taggerta v dobré víře,“ řekl. „I když uznávám, že mi nebylo zrovna líto, že jsem ho mohl takhle odklidit z cesty. Miranda ho měla příliš ráda. Ale důvod, pro který jsem ho zastřelil, byl jiný. Chtěl jsem ti prostě zachránit život.“

„Nevěřím ti.“ Seděl jsem tam plný mrazivého hněvu. Hvězdy visely na černé obloze jako sněhové krystaly.

„Vůbec jsem to nijak neplánoval,“ řekl. „Neměl jsem čas na nějaké plánování. Taggert chtěl zastřelit tebe a místo toho jsem zastřelil já jeho. Bylo to jednoduché.“

„Zabíjení není nikdy jednoduché. Zvlášť když zabíjí člověk s tvojí hlavou. Jsi skvělý střelec, Gravesi. Nemusel jsi ho zabíjet.“

Odpověděl mi chraptivě. „Taggert si smrt zasluhoval. Dostal, co mu patřilo.“

„Ale ne ve správnou chvíli. Rád bych věděl, kolik jsi slyšel z toho, co mi říkal. Musel jsi toho slyšet dost, abys věděl, že byl jedním z únosců. Pravděpodobně dost na to, aby sis byl jistý, že když Taggert zemře, jeho společníci Sampsona zabijí.“

„Zaslechl jsem toho jen málo. Viděl jsem, že tě chce zabít, a místo toho jsem ho zastřelil já.“ Jeho hlas opět získal ocelový přízvuk. „Jak se zdá, udělal jsem chybu.“

„Udělal jsi několik chyb. Ta první byla zabití Taggerta – tím to všechno přece začalo, ne? Ve skutečnosti ti nešlo o to, aby Taggert zemřel. Chtěl jsi, aby zemřel Sampson. Chtěl jsi, aby se Sampson už nikdy nevrátil domů živý, a předpokládal jsi, že zabití Taggerta ti k tomu dává šanci. Ale Taggert měl pouze jednu společnici, a ta se skrývala. Dokonce ani nevěděla, že je Taggert mrtvý, dokud jsem jí to neřekl. A neměla příležitost Sampsona zabít. Kdyby ji měla, pravděpodobně by ji využila. A tak jsi musel zavraždit Sampsona sám.“

Na jeho tváři se objevil stud a něco, co vypadalo jako nejistota. Setřásl to ze sebe. „Jsem realista, Archere. Ty také. Sampson nebude nikomu scházet.“

Jeho hlas se změnil, začal být náhle plochý a bezvýrazný. V úsilí o záchranu se ten člověk proměňoval. Zkoušel různé postoje, aby našel ten pravý, o který by se mohl opřít.

„Bereš vraždu na lehčí váhu než v minulosti,“ řekl jsem. „Posílal jsi lidi za vraždu do plynové komory. Nenapadlo tě, že tam pravděpodobně sám míříš?“

Pokusil se o úsměv. Na obličeji se mu udělaly hluboké a ošklivé vrásky kolem úst a oči. „Nemáš proti mně žádný důkaz. Ani co by se za nehet vešlo.“

„Mám morální jistotu a tvoje nepřímé doznání –“

„Ale žádný důkaz. Nemáš toho ani tolik, abys mě dostal před soud.“

„To není moje starost. To je věc policie. Ale pořád nechápu, proč jsi Sampsona musel zavraždit.“

Nějakou chvíli mlčel. Když promluvil, jeho hlas se opět změnil. Byl upřímný a svým způsobem mladý. Byl to hlas muže, se kterým jsem před léty vedl dlouhé rozhovory. „Je zvláštní, že říkáš, že jsem Sampsona musel zabít, Lew. Přesně tak jsem to cítil. Uvědomil jsem si to jasně, až když jsem ho tam v té šatně našel. Ani jsem na něj nepromluvil. Bylo mi jasné, co se musí stát. A jakmile jsem to pochopil, musel jsem to udělat. Ať se mi to líbilo nebo ne.“

„Myslím, že se ti to líbilo.“

„Ano. Líbilo se mi, že ho zabíjím. Teď tu vzpomínku ale nemohu unést.“

„Nejsi k sobě příliš ohleduplný? Nejsem psychoanalytik, ale vím, že jsi měl ještě další motivy. Mnohem konkrétnější, i když ne tak zajímavé. Oženil jsi se dnes odpoledne s dívkou, která byla potenciálně velmi bohatá. Kdyby její otec zemřel, tak by se skutečně velmi bohatou stala. Neříkej mi, že si neuvědomuješ, že ty a tvoje nevěsta jste za posledních pár hodin získali aspoň pět miliónů dolarů.“

„Uvědomuji si to velmi dobře. Ale není to pět miliónů. Paní Sampsonová dostane polovinu.“

„Zapomněl jsem na ni. Proč jsi nezabil také ji?“

„Jdeš na to zostra.“

„Tys na to šel se Sampsonem také zostra, pro mizerný milión a čtvrt. Polovinu z poloviny jeho peněz. Nebyl jsi příliš skromný, Gravesi? Nebo jsi plánoval, že později zavraždíš i paní Sampsonovou a Mirandu?“

„Víš, že to není pravda,“ řekl bezvýrazně. „Za koho mě máš?“

„Ještě jsem si to nesrovnal v hlavě. Jsi muž, který se oženil s dívkou, a ten samý den zabil jejího otce, aby z ní udělal dědičku. Kvůli čemu, Gravesi? Copak jsi ji bez toho miliónového věna nechtěl? Myslel jsem, že jsi byl do ní zamilovaný.“

„Nech toho.“ Jeho hlas byl zmučený. „Mirandu z toho vynech.“

„Nemohu. Kdyby nebylo Mirandy, tak bychom tady mohli mluvit o něčem docela jiném.“

„Ne,“ řekl, „Není už nic, o čem bychom měli mluvit.“

Nechal jsem ho sedět v autě a usmívat se kamenným úsměvem hazardního hráče. Když jsem přecházel štěrkový příjezd k domu, byl jsem k němu otočený zády. Měl v kapse pistoli, ale neohlédl jsem se. Věřil jsem tomu, co říkal. Že už je mu z násilí nanic.

V kuchyni se svítilo, ale na moje zaklepání se nikdo neozval. Prošel jsem domem k výtahu. Když jsem vešel do hořejší haly, našel jsem tam paní Krombergovou.

„Kam jdete?“ zeptala se.

„Musím mluvit s paní Sampsonovou.“

„To není možné. Byla dnes hrozně nervózní. Asi před hodinou si vzala tři pilulky nembutalu.“

„Tohle je vážná záležitost.“

„Jak vážná?“

„Je to zpráva, na kterou čekala.“

V očích jí zablikaly jiskřičky porozumění, ale byla příliš dobrou služebnou, než aby se mě dál vyptávala. „Podívám se, jestli spí.“ Přistoupila k zavřeným dveřím do pokoje paní Sampsonové a tiše je otevřela.

Z nitra pokoje se ozval vystrašený šepot. „Kdo to je?“

„Krombergová. Pan Archer říká, že s vámi potřebuje mluvit. Říká, že je to důležité.“

„Výborně.“ V pokoji se rozsvítilo. Paní Krombergová ustoupila, abych mohl vejít.

Paní Sampsonová se opírala o lokty a mžourala do světla. Její opálená tvář byla opuchlá a omámená spánkem, nebo čekáním na spánek. Skrz hedvábné pyžamo jí prosvítaly okrouhlé tmavé bradavky jako nehybné oči.

Zavřel jsem za sebou dveře. „Váš manžel je mrtvý,“ pronesl jsem.

„Mrtvý,“ opakovala po mně.

„Zdá se, že vás to nepřekvapuje.“

„Mělo by mě to překvapit? Nevíte nic o tom, jaké jsem měla sny. Je to strašné, když nemůžete utišit mysl. Když se dostanete tak daleko, že se vám v polospánku zjevují obličeje zvlášť živé. Viděla jsem jeho tvář, celou opuchlou od mořské vody, jak mě chce pohltit.“

„Slyšela jste, co jsem vám říkal, paní Sampsonová? Váš manžel je mrtev. Byl před dvěma hodinami zavražděn.“

„Slyšela jsem vás. Věděla jsem, že ho přežiji.“

„To je vše, co to pro vás znamená?“

„Co víc by to pro mě mělo znamenat?“ Její hlas byl zastřený a bez citu, sykavě se ozýval z hlubokého předělu mezi spánkem a bděním. „Ovdověla jsem už dávno. Když zabili Boba, probrečela jsem celé dny. Nebudu se rmoutit kvůli jeho otci. Chtěla jsem, aby zemřel.“

„Tak se vám to přání splnilo.“

„Jen částečně. Zemřel příliš brzo, anebo ne dost brzo. Každý umírá příliš brzo. Kdyby si Miranda vzala toho druhého, Ralph by změnil závěť a všechno bych dostala já.“ Podívala se na mně potměšile. „Vím, co si myslíte, Archere. Že jsem ďábelská žena. Ale já nejsem ve skutečnosti zlá. Copak nevidíte, jak málo mi toho na světě zbývá? Musím se starat o to málo, co mám.“

„Polovinu z pěti milionů dolarů,“ řekl jsem.

„Nejde o peníze. Jde o moc, kterou vám dávají. Tolik ji potřebuji. Teď Miranda odejde a nechá mě tady samotnou. Pojďte si na chvíli sednout vedle mě. Před usnutím mě pronásledují hrozné můry. Myslíte, že budu muset jeho tvář vidět pokaždé, než usnu?“

„Nevím, paní Sampsonová.“ Bylo mi jí líto, ale ty ostatní pocity byly silnější. Šel jsem ke dveřím a pečlivě je za sebou zavřel. Zvenčí.

Paní Krombergová byla pořád ještě v hale. „Zaslechla jsem, že jste říkal, že je pan Sampson mrtvý.“

„Ano. Paní Sampsonová není ve stavu, kdy by s ní bylo možné pořádně mluvit. Nevíte, kde je Miranda?“

„Někde v přízemí, myslím.“

Našel jsem ji v obývacím pokoji, jak sedí u krbu a rukama si objímá pokrčené nohy. V místnosti bylo zhasnuto a za velkým středovým oknem jsem rozeznával temné moře a stříbrně tečkovaný obzor.

Když jsem vstoupil do pokoje, Miranda vzhlédla, ale nevstala. „To jste vy, Archere?“

„Ano. Přišel jsem vám říct několik věcí.“

„Našel jste ho?“ Žhnoucí poleno v krbu růžově osvětlovalo její hlavu a šíji. Oči měla velké a černé.

„Ano. Je mrtvý.“

„Věděla jsem, že bude mrtvý. Byl mrtvý již od začátku, že?“

„Přál bych si, abych vám mohl odpovědět, že ano.“

„Co tím myslíte?“

Vysvětlení toho, co tím myslím, jsem odložil. „Získal jsem zpátky ty peníze.“

„Jaké peníze?“

„Tyhle.“ Položil jsem jí tašku k nohám. „Sto tisíc.“

„Ty mě nezajímají. Kde jste ho našel?“

„Poslouchejte mě, Mirando. Stojíte teď na vlastních nohou.“

„Tak úplně ne,“ řekla. „Dnes odpoledne jsem se provdala za Alberta.“

„Já vím. Říkal mi o tom. Ale musíte odejít z tohoto domu a postarat se o sebe. První věc, kterou musíte udělat, je uschovat tyto peníze. Nezískal jsem je zpátky snadno a vy jich budete část potřebovat.“

„Promiňte. Kam bych je měla dát?“

„Do trezoru v pracovně, než je budete moci dát do banky.“ Zvedla se s náhlou rozhodností a vydala se do pracovny. Paže měla toporné a ramena pozdvižená, jako by odolávala nějakému tlaku shora.

Zatímco otevírala sejf, zaslechl jsem na příjezdové cestě auto. Miranda se ke mně otočila pohybem, který byl spíše dojemný než vážný. „Kdo to byl?“

„Albert Graves. Dovezl mě sem.“

„Proč nešel dál?“

Sebral jsem všechny zbytky odvahy a řekl jsem jí: „Dnes večer zabil vašeho otce.“

Její ústa se bez dechu pohnula a pak z nich vyrazila slova: „Vy si děláte legraci! To přece nemohl udělat!“

„Udělal to.“ Hledal jsem útočiště ve faktech. „Zjistil jsem dnes odpoledne, kde drželi v zajetí vašeho otce. Telefonoval jsem Gravesovi z Los Angeles a řekl jsem mu, aby tam se šerifem zajeli, co nejdříve budou moci. Graves tam dorazil přede mnou bez šerifa. Když jsem tam přijel já, nebylo po Gravesovi ani stopy. Zaparkoval auto někde mimo dohled a ukryl se v té budově s vaším otcem. Když jsem vstoupil dovnitř, udeřil mě zezadu a omráčil mě. Když jsem přišel k sobě, předstíral, že právě přijel. Váš otec byl mrtvý. Jeho tělo bylo ještě vlažné.“

„Nevěřím tomu, že to udělal Albert.“

„Já tomu věřím.“

„Máte nějaký důkaz?“

„To bude otázka formálního vyšetřování. Já jsem na to neměl čas. Bude na policii, aby takový důkaz našla.“

Usedla ochable do koženého křesla. „Tolik lidí zemřelo. Otec, Alan –“

„Oba zabil Graves.“

„Ale Alana zabil, aby vás zachránil. Říkal mi –“

„Nebylo to tak jednoduché. Zabití v sebeobraně a ještě něco víc. Nemusel Taggerta zabít. Je skvělý střelec. Mohl ho zranit. Ale on chtěl, aby Taggert zemřel. Měl k tomu svoje důvody.“

„Jaké to mohly být důvody?“

„Myslím, že jeden z nich znáte.“

Pozvedla obličej ke světlu. Zdálo se mi, jako by se rozhodovala. „Ano, zná. Milovala jsem Alana.“

„Ale plánovala jste, že si vezmete Gravese.“

„Rozhodla jsem se až včera v noci. Chtěla jsem si někoho vzít a on se zdál tím pravým. Je lepší se provdat než se spálit.“

„Graves o vás hrál hazardní hru a vyhrál. Ale ty další věci, na které sázel, nevyšly. Taggertův společník nezabil vašeho otce. Proto ho musel Graves zaškrtit sám.“

Zakryla si jednou rukou oči a čelo. Modré žilky na jejich spáncích byly mladé a jemné. „Je to tak neuvěřitelně ošklivé,“ řekla. „Nechápu, jak to mohl udělat.“

„Udělal to pro peníze.“

„Ale on se nikdy o peníze nestaral. To byla jedna z věcí, kterou jsem na něm obdivovala.“ Sundala ruku z obličeje a já jsem viděl, že se hořce usmívá. „Nebylo to ode mne moc moudré.“

„Možná bývaly doby, kdy se Graves o peníze nestaral. Možná jsou i taková místa, kde by tak mohl žít. Ale Santa Teresa k nim nepatří. Peníze jsou krví tohoto města. Když je člověk nemá, žije jen napůl. Graves musel trpět tím, že pracuje pro milionáře, stará se o jejich peníze a sám nic nemá. Najednou uviděl příležitost, jak se sám stát milionářem. Uvědomil si, že chce peníze víc než cokoli jiného na světě.“

„Víte, co bych si v této chvíli přála? Přála bych si, abych neměla peníze. Nestojí mi za ty problémy, které přinášejí.“

„Nemůžete peníze obviňovat za to, co dělají s lidmi. Zlo tkví v lidech a peníze jim jen dávají příležitost, jak ho uskutečnit. Když ztratí ostatní hodnoty, tak se z nich kvůli penězům stanou divoši.“

„Ráda bych věděla, co se to Albertu Gravesovi stalo.“

„To nikdo neví. Neví to ani on sám. Důležité teď je, co se mu stane.“

„Musíte to oznámit policii?“

„Chci jim to říct. Bude pro mě snadnější, když s tím budete souhlasit. A do budoucnosti to bude snadnější i pro vás.“

„Chcete po mně, abych sdílela odpovědnost, ale ve skutečnosti se nestaráte o to, co si myslím. Řekněte jim to tak či onak. I když přiznáváte, že nemáte žádný důkaz.“ Neklidně se pohnula na židli.

„Jestli Gravese obviní, nebude zapírat. Znáte ho lépe než já.“

„Myslela jsem si, že ho znám velice dobře. Teď už pochybují o všem.“

„Proto byste mi měla dát souhlas. Máte pochybnosti, které potřebujete vyřešit, ale nemůžete je vyřešit tím, že nebudete nic dělat. Stejně jako nemůžete dál žít v nejistotě.“

„Nejsem si jistá, jestli musím dál žít.“

„Nechoďte na mě s romantikou,“ pronesl jsem drsně. „Sebelítostí se z toho nedostanete. Měla jste se dvěma muži příšernou smůlu. Ale jste dost silná na to, abyste to vydržela. Říkal jsem vám už předtím, že si svůj život musíte sama vytvořit. Teď stojíte na vlastních nohách.“

Naklonila se ke mně. Ňadra se jí zhoupla, přístupná a měkká. Také její ústa byla měkká.

„Nevím jak začít. Co mám dělat?“

„Pojeďte se mnou.“

„S vámi! Vy chcete, abych jela s vámi?“

„Nechtějte, abych nesl vaše břímě, Mirando. Jste milá dívka a já vás mám velmi rád, ale nemiluji vás. Pojeďte se mnou a promluvíme si se státním zástupcem. Nechme to rozhodnutí na něm.“

„Skvělé. Pojedeme za Humphreysem. Vždycky měl k Albertovi blízko.“

Vyvezla mě klikatou silnicí na stolovou horu, která stála nad městem. Když zastavila před Humphreysovým bungalowem z červeného dřeva, stálo u vjezdu už jiné auto.

„To je Albertovo auto,“ řekla. „Běžte tam prosím sám. Nechci ho vidět.“

Nechal jsem ji v autě a vystoupil jsem po schodech na terasu. Humphreys otevřel dveře, ještě než jsem stačil sáhnout po klepátku. Jeho obličej připomínal víc než kdykoli jindy umrlčí hlavu.

Vyšel na terasu a zavřel za sebou dveře. „Graves je uvnitř,“ řekl. „Přijel před několika minutami. Řekl mi, že zabil Sampsona.“

„Co budete dělat?“

„Zavolal jsem šerifovi. Už je na cestě sem.“ Projel si prsty své řídnoucí vlasy. Jeho gesta, stejně jako jeho hlas, byla lehká a odtažitá, jako kdyby se realita vzdalovala z jeho dosahu.

„To je tragédie. Věřil jsem tomu, že Albert Graves je dobrý člověk,“ dodal.

„Zločin se často takhle šíří,“ řekl jsem. „Je jako epidemie. Sám jste již v minulosti viděl, jak k tomu může dojít.“

„Ale nikdy se to nestalo mému příteli.“ Na okamžik se odmlčel. „Před chvilkou Bert mluvil o Kierkegaardovi. Citoval z něj něco o nevinnosti, že je to jako když člověk stojí na okraji hlubokého zálivu. A nemůže pohlédnout dolů, aniž by tuto nevinnost ztratil. Jakmile se jednou podívá, je vinen. Bert říkal, že se podíval dolů a že byl vinen, ještě než Sampsona zabil.“

„Je k sobě stále ještě příliš ohleduplný,“ řekl jsem. „Nedíval se dolů, díval se nahoru. K domům v horách, kde žijí velké peníze. Chtěl být pro změnu sám velký, se čtvrtinou Sampsonových milionů.“

Humphreys pomalu odpověděl: „Nevím. Nikdy se o peníze moc nestaral. A myslím, že se o ně nestará dosud. Ale něco se mu stalo. Nenáviděl Sampsona, stejně jako spousta dalších lidí. Sampson zacházel s každým, kdo pro něj pracoval, jako se sluhou. Ale v Gravesovi bylo ještě něco hlubšího. Celý život tvrdě pracoval a všechno mu náhle zhořklo. Věci pro něj ztratily smysl. Ctnost a spravedlnost přestaly existovat. V něm i ve světě. Proto se také vzdal místa státního zástupce.“

„To jsem nevěděl.“

„Nakonec naslepo udeřil proti světu a zabil člověka.“

„Naslepo ne. Velmi prozíravě.“

„Velmi slepě,“ řekl Humphreys. „Nikdy jsem neviděl ubožejšího člověka, než je teď Albert Graves.“

Vrátil jsem se k Mirandě. „Graves je tam. Tak úplně jste se v něm nemýlila. Rozhodl se, že udělá správnou věc.“

„Přiznal se?“

„Je příliš čestný na to, aby dál podváděl, i kdyby ho nikdo nepodezíral, podezíral by se on sám. Každý člověk je čestný za určitých podmínek. A on věděl, že já vím. Šel za Humphreysem a řekl mu svůj příběh.“

„Jsem ráda, že to udělal.“ O chvíli později to popřely zvuky, které začala vydávat. Opřela se o volant a celým tělem jí otřásaly hluboké, trhavé vzlyky.

Posadil jsem ji stranou a řídil jsem sám. Když jsme sjížděli z pahorku, viděl jsem pod nám svítit celé město. Ta světla vypadala neskutečně. Hvězdy a světla oken vypadaly jako záblesky světlušek, jiskry studeného ohně, vznášející se v černé prázdnotě. Jedinou skutečnou věcí v mém světě byla ta dívka vedle mě. Chvějící se a ztracená.

Mohl jsem jí obejmout a vzít ji s sebou. Byla tak ztracená, tak bezbranná. Ale kdybych to udělal, už za týden by mě nenáviděla. Do šesti měsíců bych pak asi Mirandu nenáviděl já. Dnes pouze použila mé rameno k tomu, aby se na něm vyplakala, stejně jako by použila rameno kohokoli jiného.

Její pláč přešel do rytmického vzlykání, které ji ukolébalo ke spánku. Na úpatí kopce nás minulo šerifovo auto s vysílačkou a zatočilo vzhůru k domu, kde čekal Graves.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai