Pohyblivý terč, Nájdi obeť

Ross Macdonald

(1995)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Ross Macdonald

Pohyblivý terč

Preložil:

Jozef Šimo

Copyright © Ross Macdonald, 1967

Copyright © by Alfred A. Knopf, Inc.

Translation © Jozef Šimo, 1973

1

Taxík odbočil zo štátnej cesty USA č. 101 a uháňal smerom k moru. Cesta sa skrúcala okolo úpätia hnedého kopca ku kaňonu vystlanému zakrpatenými dubmi.

„Toto je kaňon Cabrillo,“ povedal mi šofér.

Nikde nebolo vidieť obydlia. „Vari tu bývajú ľudia v jaskyniach?“

„Kdežeby! Sídliská sú dolu pri mori.“

O minútu neskôr som zacítil pach mora. Prešli sme ďalšou zákrutou a vošli do jeho chladnej zóny. Nápis na tabuli pri ceste oznamoval: „Súkromný pozemok. Povolenie prechodu možno hocikedy zrušiť.“

Zakrpatené duby ustúpili zoradeným palmám a živým cyprusovým plotom. Cez ne som tu i tam zazrel pažite hýriace závlahovými postrekovačmi, hlboké podlubia pri vchodoch a strechy pokryté červenými škridlami alebo zeleným medeným plechom. Ako závan vetra nás predbehol rolls s pipkou za volantom a vzbudil vo mne dojem, že som v nereálnom svete.

Svetlobelasý opar nad dnom kaňona pripomínal riedky dym z tlejúcich peňazí. Cez dym aj more pripadalo vzácne, pevný klin v papuli kaňona, jasnomodré a vyhladené ani drahokam. Súkromný pozemok; farba stála; osobitosť zaručená. Nikdy predtým sa mi Tichý oceán nevidel taký maličký!

Zabočili sme do kopca medzi stromoradie jelší, chvíľku sme sa viezli po súkromnej vozovke a vyšli sme na kopec hore nad morom, čo sa hlboké a šíre rozlievalo až po Havajské ostrovy. Dom stál poniže na príkrom výstupku brala, obráteného chrbtom ku kaňonu. Bol dlhý a nízky. Krídla sa mu stretávali v tupom uhle namierenom k moru ako masívna hlava šípa. Cez krovie som zazrel oslepujúco biele tenisové dvorce a modrozelené trblietanie bazénu.

Šofér zabočil do vejárovitej cesty a zastal pri garážach. „Tu bývajú tí jaskynní ľudia. Chcete vojsť vchodom pre služobníctvo?“

„Áno, nie som hrdý.“

„Mám na vás čakať?“

Z vchodu pre služobníctvo vyšla zavalitá žena v modrej šatovej zástere a hľadela na mňa, ako vystupujem z taxíka. „Pán Archer?“

„Áno. Pani Sampsonová?“

„Krombergová. Som tunajšia gazdiná.“ Ako slnko po zoranom poli jej zvráskavenou tvárou prešiel úsmev. „Môžete taxík poslať preč. Felix vás odvezie do mesta, keď budete hotový.“

Vyplatil som taxikára a vybral som si z kufra cestovný vak. Takto naložený som sa cítil trochu v rozpakoch. Nevedel som totiž, či práca, na ktorú si ma objednali, potrvá hodinu alebo mesiac.

„Vak vám dám do skladu,“ povedala gazdiná. „Nemyslím, že ho budete potrebovať.“

Viedla ma cez kuchyňu, vybavenú porcelánovým a chromovaným zariadením, a cez halu, chladnú a klenutú ako kláštorná chodba, do kóje, ktorá sa dvihla na poschodie, kde stisla gombík.

„Máte tu všetky moderné vymoženosti,“ poznamenal som jej za chrbtom.

„Museli ich inštalovať, keď si pani Sampsonová zranila nohy. Stálo to sedemtisíc päťsto dolárov.“

Ak ma to malo ohromiť, zostal som veru ohromený. Zaklopala na dvere naproti výťahu. Nikto neodpovedal. Po opätovnom zaklopaní otvorila dvere do vysokej bielej miestnosti, priveľkej a priholej, aby v nej bývala žena. Nad masívnou posteľou boli pomaľované hodiny, pod nimi visela mapa a na toaletnom stolíku bol položený dámsky klobúk. Čas, priestor a sex.

Posteľ bola rozostlaná, ale prázdna. „Pani Sampsonová!“ zavolala gazdiná.

Ozval sa chladný hlas: „Som na slnečnej terase. Čo chcete?“

„Je tu pán Archer – ten, čo ste mu poslali telegram.“

„Povedzte mu, nech príde von, sem. A doneste ešte trochu kávy.“

„Prejdite tamtými dverami,“ povedala gazdiná a odišla.

Keď som vkročil na terasu, pani Sampsonová zdvihla oči od knižky. Napoly ležala na ležadle obrátená chrbtom k slnku, okolo tela mala opásaný uterák. Vedľa nej stálo kreslo pre invalida, no na invalida nevyzerala. Bola veľmi chudá a hnedá, taká opálená, že jej telo vyzeralo veľmi pevné. Vlasy, vyblednuté od slnka, sa jej kučeravili okolo drobnej hlavy ako vločky ušľahanej smotany. Uhádnuť jej vek bolo práve také ťažké ako uhádnuť vek mahagónovej figúry.

Zložila knihu na brucho a podala mi ruku. „Počula som o vás. Keď sa Millicent Drewová rozišla s Clydom, vravela, že ste jej pomohli. Nepovedala mi presne ako.“

„Je to dlhá história,“ povedal som, „a mrzká.“

„Millicent aj Clyde sú hrozne mrzkí, nemyslíte? To máte tak s tými estétmi! Vždy som mala podozrenie, že jeho milenkou nebola žena.“

„O svojich klientoch si nikdy nič nemyslím.“ Súčasne som ju obdaril svojím chlapčenským, teraz už trocha krivým úškľabkom.

„Ani o nich nehovoríte?“

„Ani o nich nehovorím. Ani so svojimi klientmi.“ Hlas mala čistý a svieži, no chorobu jej bolo badať v smiechu, v trpkom tóne, ktorý sa ozýval v trilkovaní.

Pozrel som jej do očí, do očí akoby inej bytosti, nastrašenej a nezdravej, čo sa jej schovávala v príjemnom hnedom tele. Sklopila oči.

„Sadnite si, pán Archer. Iste ste zvedavý, prečo som po vás poslala. Alebo nepodľahnete ani zvedavosti?“

Sadol som si na skladacie ležadlo vedľa stoličky. „Ba, zvedavý bývam, dokonca si aj vymýšľam. Moja práca sa zväčša zameriava na rozvody. Som proste hyena, aby ste vedeli.“

„Ubližujete svojmu dobrému menu, pán Archer. Ba ani nerozprávate ako detektív. Som rada, že ste spomenuli rozvod. Chcem, aby od samého začiatku bolo jasné, že mi oň nejde. Želám si, aby moje manželstvo trvalo. Totiž, aby ste vedeli, mienim žiť dlhšie ako môj muž.“

Nepovedal som nič, čakal som na ďalšie. Keď som sa díval zblízka, zbadal som, že má pokožku trochu drsnú, trochu vyschnutú. Slnko bilo na jej medené nohy, bilo mi na hlavu. Nechty na nohách i na rukách mala nafarbené krvavočerveným lakom.

„Nebude to prežitie súcejšieho. Pravdepodobne viete, že som nevládna na nohy. No som o dvadsať rokov mladšia ako on, a prežijem ho.“ Trpkosť sa jej dostala do hlasu a teraz bzučala ako ona.

Sama ju počula a radšej ju rýchlo preglgla. „Je tu horúce ako v peci, však? Je nespravodlivé požadovať od mužov, aby nosili saká. Prosím vás, vyzlečte sa.“

„Netreba, ďakujem pekne.“

„Ste gentleman.“

„Nosím popruhy na revolver. A ešte vždy zostávam zvedavý. V telegrame ste spomenuli Alberta Gravesa.“

„On mi vás odporúčal. Je jedným z Ralphových pravotárov. Po obede si s ním môžete pohovoriť o svojom honorári.“

„Už nie je okresným prokurátorom?“

„Nie, už od vojny nie.“

„Pracoval som s ním zavše v štyridsiatom a štyridsiatom prvom. Odvtedy som ho nevidel.“

„Vravel mi to. Povedal, že ste sa osvedčili pri pátraní po ľuďoch.“ Obdarila ma bledým úsmevom, mäsožravým úsmevom, ktorý pôsobil nezvyčajne na jej tvári. „Šikovne viete hľadať ľudí, pán Archer?“

„Lepšie by bolo povedať ‚nezvestných‘. Je váš muž nezvestný?“

„Nie je nezvestný, ak sa mám vyjadriť presne. Iba odišiel – sám alebo v spoločnosti niekoho. Nesmierne by sa nahneval, keby som ohlásila, že je nezvestný.“

„Rozumiem. Chcete, aby som ho podľa možnosti našiel a zistil, v akej je spoločnosti. A čo potom?“

„Len mi poviete, kde je a s kým. O ostatné sa postarám sama. I keď som chorá, i keď nevládzem na nohy,“ ozývalo sa v spodnom tóne jej plačlivého hlasu.

„Kedy odišiel?“

„Včera popoludní.“

„Kam?“

„Do Los Angeles. Bol v Las Vegas – neďaleko odtiaľ máme v pustatine dom – ale on odletel včera popoludní do Los Angeles s Alanom. Alan je jeho pilot. Ralph sa mu na letisku stratil a odišiel sám.“

„Prečo?“

„Asi preto, že bol opitý.“ Červené ústa sa jej opovržlivo skrivili. „Alan vravel, že pil.“

„Nazdávate sa, že sa dal na pijatiku? Robí to často?“

„Nie často, ale ustavične. Keď pije, stráca všetky zábrany.“

„Vo veciach sexuálnych?“

„Strácajú ich všetci chlapi, nie? Ale preto si nerobím starosti. Stráca zábrany v súvislostiach s peniazmi. Pred niekoľkými mesiacmi sa takto pozabudol a daroval komusi celý les.“

„Celý les?“

„Les aj s loveckým zámkom.“

„Daroval ho nejakej ženskej?“

„Takmer by som si želala, aby to bola žena. Daroval ho chlapovi, ale nie takému, ako si vy teraz myslíte. Chlapovi z Los Angeles, akémusi svätcovi.“

„To vyzerá, ako keby mu strašilo vo veži.“

„Ralphovi? Rozzúril by sa, keby ste mu to povedali priamo do očí. Začal ako hľadač naftových prameňov. Poznáte ten typ chlapa, napoly človek, napoly aligátor, napoly pasca na medvede s prasačou komorou tam, kde by mal mať srdce. To keď je triezvy. Ale alkohol ho zmäkčuje, aspoň tak to bolo za posledných niekoľko rokov. Len čo si trochu vypije, a hneď by chcel byť malým chlapcom. Vtedy hľadá niekoho s materinskými alebo otcovskými sklonmi, čo by mu utrel nos a osušil slzy a dal mu po zadku, keď je zlý. Znie to odo mňa kruto? Som iba objektívna.“

„Áno,“ ozval som sa. „Chcete, aby som ho našiel skôr, než niekomu daruje ďalší les.“ Mŕtveho alebo živého, hútal som, ale nebol som jej analytikom.

„A ak je s nejakou ženskou, prirodzene, aj to ma zaujíma. Musím sa o nej dozvedieť všetko, čo sa dá, pretože takejto výhody sa nemôžem vzdať len tak.“

Rád by som vedel, kto je jej analytikom.

„Máte na mysli nejakú konkrétnu ženu?“

„Ralph sa mi nezdôveruje s takýmito vecami – Miranda mu je oveľa bližšia než ja – a ja nemám možnosti po ňom sliediť. Preto si vás najímam.“

„Po lopate povediac,“ poznamenal som.

„Ja sa vždy vyjadrujem priamo.“

2

Filipínsky domáci sluha, chlapec v bielom kabáte, sa zjavil v otvorených dverách terasy. „Tu je káva, pani Sampsonová.“

Položil strieborný kávový servis na nízky stôl pri ležadle. Bol malý a vrtký. Vlasy na malej okrúhlej hlave sa mu ligotali a černeli ako vrstva masti.

„Ďakujem ti, Felix.“ Buď skutočne bývala milá k služobníctvu, alebo chcela na mňa urobiť dojem. „Vypijete si kávu, pán Archer?“

„Nie, ďakujem.“

„Možno by ste sa napili niečoho iného.“

„Nie pred obedom. Som detektív nového typu.“

Usmiala sa a malými dúškami popíjala kávu. Vstal som a zašiel na koniec slnečnej terasy, ktorá bola bližšie k moru. Pod terasou tvorili ďalšie terasy akoby dlhé zelené schody až po ostroh, ktorý potom prudko klesal až k brehu.

Za rohom som začul žblnkot a nahol som sa ponad zábradlie. Bazén bol na hornej terase, zelená voda v oválnej nádrži, vykladanej modrými kachličkami. Dievča s chlapcom sa pretekali v plávaní, brázdiac vodu ako tulene. Dievča naháňalo chlapca. Nechal sa dohoniť.

Nato sa premenili na muža a ženu a obraz pohybu zmeravel v slnečnej žiare. Hýbala sa iba voda a ruky dievčaťa. Stála za ním s rukami okolo jeho pása. Prstami mu nežne prebehla po rebrách, ako po strunách harfy, zachytávala sa chumáča chlpov uprostred jeho hrude. Hlavu mala schovanú za jeho chrbtom. V jeho tvári sa zračila pýcha a hnev ako na slepej bronzovej soche.

Odtisol jej ruky a odstúpil od nej. Tu sa jej tvár obnažila a ukázala sa veľmi zraniteľnou. Ramená jej ovisli, ako keby boli stratili svoj cieľ. Sadla si na okraj bazéna a nohami čľapkala vo vode.

Tmavý mládenec urobil pol druha premetu vo vzduchu, keď skákal do vody. Nepozrela naňho. Kvapky jej padali z koncov vlasov ako slzy a stekali jej na ňadrá.

Pani Sampsonová na mňa zavolala. „Obedovali ste?“

„Nie.“

„Tak potom obed pre dvoch v besiedke, Felix. Ja sa najem tu, ako obyčajne.“

Felix sa mierne uklonil a chystal sa odísť. Zavolala ho späť. „Dones fotografiu pána Sampsona z mojej obliekárne. Musíte vedieť, ako vyzerá, nie, pán Archer?“

Tvár v koženom puzdre bola tučná, riedke vlasy mu už šediveli a ústa sa zdali nepokojné. Hrubý nos chcel pôsobiť odvážne, ale vyvolával iba dojem tvrdošijnosti. Úsmev, ktorý zvraštil napuchnuté viečka a zbrázdil ovisnuté líca, bol meravý a nútený. Videl som také strojené úsmevy v márniciach na tvárach mŕtvych. Pripomenul mi, že aj ja zostarnem a zomriem.

„Úbohé čosi, ale pritom je to moje,“ poznamenala pani Sampsonová.

Felix vydal zo seba zvuk, ktorý mohol byť chichotom, mrmlaním alebo vzdychom. Ja som si nevedel vymyslieť nič, čo by som dodal k jej vyjadreniu.

Na obed nám prestrel v besiedke v trojuholníku medzi domom a stenou vyloženou červenými kachličkami. Nad murovaným oporným múrom bola stráň osadená nízkymi rastlinami, kríčkami a popínavými lobéliami, ktoré tvorili nepretržitú modrozelenú vlnu.

Tmavý mládenec tam už čakal, keď ma Felix vyviedol von. Zbavil sa už hnevu i pýchy, preobliekol sa do čerstvého svetlého obleku a vyzeral nenútene. Keď stál, bol dosť vysoký na to, aby som sa popri ňom cítil trochu nedorastený. Pevne mi stisol ruku.

„Volám sa Alan Taggert. Pilotujem Sampsonovo lietadlo.“

„Lew Archer.“

V ľavej ruke držal malý pohár, ktorým mierne točil. „Čo budete piť?“

„Mlieko.“

„Žartujete? Domnieval som sa, že ste detektív.“

„Mojím nápojom je kyslé kobylie mlieko.“

Mal príjemný úsmev, pri ktorom sa mu beleli zuby. „Ja pijem gin a horké. Zvykol som si na to v Port Moresby.“

„Hodne ste lietali?“

„Päťdesiatpäť výprav. Pár tisíc hodín.“

„Kde?“

„Zväčša na Karolínach. Mal som stroj P-38.“ Povedal to láskyplne a clivo, akoby bol vyslovil dievčenské meno.

Vtom vyšlo z domu aj dievča. Bolo oblečené v čiernopásikovaných šatách, zúžených na správnych miestach, voľných na ostatných. Tmavoryšavé vlasy, učesané a usušené, sa jej vlnili okolo hlavy. Široké zelené oči ako svetlé oči Indiána jej žiarili v čudnej hnedej tvári.

Taggert nás predstavil. Bola to Miranda, dcéra pána Sampsona. Posadila nás ku kovovému stolu pod kanafasový slnečník, ktorý vyrastal zo stredu stola na železnom steble. Nenápadne som si ju všímal ponad lososa s majonézou; bola to vysoká dievčina, jej pohyby mali istý nemotorný šarm, ktorý sa pomaly vyvíja, ale na ktorý hodno počkať. Pubertu tieto dievčatá prežívajú okolo pätnástich rokov, prvý sobáš alebo prvú zápletku v dvadsiatom alebo v dvadsiatom prvom roku. Nasleduje niekoľko ťažkých rokov, v ktorých sa dostávajú z romantiky a menia sa z dievčaťa na ženu; nato sú z nich hotové, skvelé ženy vo veku dvadsiatich ôsmich alebo tridsiatich rokov. Ona mala asi dvadsaťjeden rokov, bola trochu pristará na to, aby mohla byť dcérou pani Sampsonovej.

„Moja nevlastná matka,“ povedala, ako keby som bol rozmýšľal nahlas, „moja nevlastná matka vždy zachádza do extrémov.“

„Vravíte to v súvislosti so mnou, slečna Sampsonová? Som veľmi mierny typ.“

„Ani nie tak v súvislosti s vami. Všetko, čo robí, zaváňa krajnosťou. Aj iní spadnú z koňa a ešte zato neochrnú od drieku nadol. No Elaine je inakšia. Tuším, že je to u nej psychologické. Nie je už tou žiarivou krásavicou, akou kedysi bola, a preto odstúpila zo súťaže. Príležitosť na to jej poskytol ten pád z koňa. Ak chcete vedieť moju mienku, spadla naschvál.“

Taggert sa krátko zasmial. „Prestaň už s tým, Miranda. Zase si čítala akúsi knihu.“

Povýšenecky naňho pozrela. „Tebe to nikdy nebudú vyčítať.“

„Dá sa moja prítomnosť na tomto mieste vysvetliť psychologicky?“ spýtal som sa.

„Nie som si celkom istá, prečo ste tu. Máte prísť na stopu Ralphovi alebo niečo také?“

„Niečo také.“

„Asi by chcela niečo získať proti nemu. Uznáte, že zaváňa krajnosťou volať detektíva, keď sa muž nevráti jednu noc domov.“

„Som diskrétny, ak by vám moja prítomnosť mala robiť starosti.“

„Nemám nijaké starosti,“ odpovedala milo. „Dovolila som si iba psychologickú poznámku.“

Filipínsky sluha sa nenápadne pohyboval v besiedke. Felixov úsmev bol maskou, za ktorou jeho osobnosť číhala v osamelom očakávaní, kradmo vykukávajúca z čiernych, akoby prižmúrených oči. Mal som pocit, že jeho končisté uši počujú všetko, čo hovorím, počítali mi dych a za jasného dňa by zachytili aj tlkot môjho srdca.

Taggert sa zdal akýsi nesvoj a náhle zmenil tému rozhovoru. „Nepamätám sa, že by som sa niekedy predtým bol stretol s ozajstným detektívom.“

„Daroval by som vám aj svoju fotografiu, lenže ja sa na nej podpisujem krížikom.“

„Ale hovorme vážne. Detektívi ma zaujímajú. Kedysi sa mi dokonca zdalo, že by som chcel byť detektívom – to ešte prv, ako som sa stal pilotom. Rojčí o tom iste väčšina chlapcov.“

„Ale u väčšiny chlapcov zostáva pri rojčení.“

„Prečo? Nepáči sa vám vaše povolanie?“

„Aspoň nevystrájam žiadne psie kusy. Ale počujte, boli ste vraj s pánom Sampsonom, keď sa odrazu stratil z dohľadu?“

„Správne.“

„Ako bol oblečený?“

„Športovo. Harrisové tweedové sako, hnedá vlnená košeľa, hnedé dlhé nohavice, baganče. Bol bez klobúka.“

„A kedy to bolo piesne?“

„Asi o pol štvrtej – keď sme včera popoludní pristáli v Burbanku. Museli ešte odstrániť veľkú debnu, než som mohol dať lietadlo do hangára. Vždy to robím sám, lebo sú na ňom niektoré špeciálne vymoženosti, ktoré by sme si nechceli dať ukradnúť. Pán Sampson išiel telefonovať do hotela, aby mu poslali limuzínu.“

„Do ktorého hotela?“

„Do Valeria.“

„Do puebla neďaleko Wilshire?“

„Ralph tam má bungalow,“ povedala Miranda. „Páči sa mu tam, lebo je tam ticho.“

„Keď som sa dostal k hlavnému vchodu,“ pokračoval Taggert. „pána Sampsona už nebolo. Veľa som si z toto nerobil. Predtým hodne pil, ale nebolo to uňho nič nezvyčajné a ešte vždy sa vedel o seba postarať. No trochu ma to predsa len mrzelo. Zostal som trčať v Burbanku len preto, že nevedel päť minút počkať. Taxík do Valeria stojí tri doláre, a to je na mňa priveľa.“

Pozrel na Mirandu, aby zistil, či nehovorí priveľa. Zdalo sa, že ju jeho reči bavia.

„Tak či onak,“ pokračoval, „zaviezol som sa do hotela autobusom. Vlastne tromi autobusmi, každým som cestoval asi pol hodiny. A napokon som ho tam nenašiel. Čakal som tam takmer do tmy a potom som odletel s jeho lietadlom domov.“

„A dostal sa vôbec do Valeria?“

„Nie. Vôbec ta neprišiel.“

„A čo jeho batožina?“

„Nijakú batožinu nemal.“

„To znamená, že nemienil stráviť noc mimo domu?“

„Z toho sa to nedá usúdiť,“ zamiešala sa opäť Miranda. „To, čo potreboval v bungalowe, mával odložené vo Valeriu.“

„Možno, že je tam aj teraz.“

„Nie je. Elaine ta telefonuje každú hodinu.“

Obrátil som sa k Taggertovi. „Nepovedal niečo o svojich plánoch?“

„Mienil stráviť noc vo Valeriu.“

„Ako dlho bol sám, kým ste zaparkovali lietadlo?“

„Asi pätnásť minút. Viac ako dvadsať minút určite nie.“

„Limuzína z Valeria sa ta musela dostať hodne rýchlo. Možno do hotela vôbec netelefonoval.“

„Možno ho niekto čakal na letisku,“ poznamenala Miranda.

„Mal v Los Angeles veľa priateľov?“

„Zväčša obchodných známych. Ralph si nikdy nenarobil veľa známostí.“

„Mohli by ste mi povedať ich mená?“

Kývla rukou, ako keby tie mená boli hmyzom. „Radšej sa na to spýtajte Alberta Gravesa. Zavolám mu do kancelárie a oznámim mu, že prídete. Felix vás ta zavedie. A potom sa hádam vrátite do Los Angeles.“

„Zdá sa logické, že by som tam mal začať.“

„Alan vás ta môže dopraviť lietadlom.“ Vstala a pozrela naňho so zábleskom naučenej panovačnosti. „Nemáš nijakú zvláštnu prácu dnes popoludní, však, Alan?“

„Veľmi rád ho ta dopravím,“ odpovedal. „Aspoň sa nebudem nudiť.“

Kolísavým krokom sa niesla do domu, pekná vo svojom hneve.

„Nedráždite ju príliš,“ povedal som mu.

Vstal a vystrel sa nado mnou. „Čo tým chcete povedať?“

Bol v ňom nádych samoľúbosti, stredoškolskej bezočivosti a ja som ho ešte viac dráždil. „Potrebuje vysokého chlapa. Bol by z vás dvoch pekný párik.“

„Isteže, isteže.“ Záporne kýval hlavou zboka nabok. „O mne a Mirande si už mnohí urobili prenáhlené závery.“

„Medzi nimi aj Miranda?“

„Náhodou mám záujem o niekoho iného. Nie že by vás do toho niečo bolo. Alebo toho prekliateho miešanca.“

Mal na mysli Felixa, ktorý stál vo dverách vedúcich do kuchyne, ale náhle zmizol.

„Ten bastard mi ide na nervy,“ priznal sa Taggert. „Ustavične sa tu obšmieta a počúva, čo sa vraví.“

„Možno ho to len zaujíma.“

Zavrčal. „Jedna z vecí, čo ma v tomto dome štvú. Jedávam s rodinou, to je pravda, ale nemyslite si, že keď na to príde, nepatrím medzi služobníctvo. Praobyčajný lietajúci šofér.“

Ale nie v Mirandiných očiach, myslel som si, no nevyslovil som to. „Je to pomerne pohodlné zamestnanie, nie? Sampson iste netrávi väčšinu svojho času v lietadle.“

„Lety mi nerobia starosti. Rád lietam. Proti srsti je mi to, že musím toho starigáňa strážiť.“

„Vari on potrebuje strážcu?“

„Vie byť ani peklo na kolieskach. Nechcel som vám o ňom rozprávať pred Mirandou, ale posledný týždeň, čo strávil v tej pustatine, by ste boli povedali, že sa chce upiť na smrť. Pol druha litra denne mu bolo málo. Keď sa takto opíja, dostáva ilúzie velikášstva a mne sa vtedy hnusia jeho nemožné reči. Potom ho pochytí sentimentálnosť. Chce si ma adoptovať a kúpiť mi leteckú linku.“ Hlas mu zachrípol, prestal si ho ovládať, keď satiricky napodobňoval hlas starého opilca: „Postarám sa o teba, Alan, chlapček môj. Dostaneš leteckú linku.“

„Alebo les?“

„Nežartujem o tej leteckej linke. A on by toho bol aj schopný. Lenže, keď je triezvy, nedaruje nikomu nič. Ani len plechový cent.“

„Proste je schizofrenik,“ povedal som. „Čo ho k tomu vedie?“

„Neviem to naisto. Vedľa tej potvory tamhore by každý zošalel. Okrem toho vo vojne stratil syna. A tak asi som sa na scénu dostal ja. Fakticky nepotrebuje pilota na celý úväzok. Ale aj Bob Sampson bol letec. Zostrelili ho nad Sakašimou. Podľa Mirandy to starého pána zničilo.“

„Ako si s ním rozumie Miranda?“

„Dosť dobre, ale v ostatnom čase sa vadia. Sampson sa ju pokúšal vydať.“

„Za vybraného ženícha?“

„Za Alberta Gravesa.“ Povedal to neutrálnym tónom, ani za, ani proti.

3

Hlavná hradská vchádzala do Santa Terezy na dolnom konci mesta, blízko mora. Cesta viedla perifériou s brlohmi na spadnutie, s obydliami pripomínajúcimi obchodíky, prašnými chodníkmi tam, kde by mali byť asfaltované trotoáre, deti, čierne i biele, sa tu hrali v prachu. Bližšie k hlavnej ulici bolo zopár turistických hotelov s neónovými svetlami podobnými poleve na lepenkovom koláči, na červeno natreté domy, rad ošarpaných krčiem, kde sa schádzala svoloč. Chlapi na ulici mali nízke indiánske čelá a marokánske tváre. Po Cabrillskom kaňone som si pripadal ako človek z inej planéty. Cadillac sa mi zdal ako vesmírna loď, letiaca tesne nad zemou.

Pri hlavnej ulici Felix zabočil vľavo, opačným smerom od mora. Postupne ako sme stúpali, menila sa aj ulica. Chlapi vo farebných košeliach a plátenných oblekoch, ženy v nohaviciach a krátkych šatách odhaľujúcich rôzne časti brucha, vychádzali z kalifornských španielskych obchodov a úradov. Nikto sa nedíval na hory, čnejúce sa nad mestom, no hory tam predsa len boli a dodávali im čudný výraz.

Taggert mlčky sedel s prázdnym výrazom na peknej tvári. „Ako sa vám páči?“ spýtal sa ma, aby prerušil ticho.

„Mne sa to nemusí páčiť. A čo vy?“

„Podľa môjho vkusu je to mŕtve mesto. Ľudia sem chodia umierať ako slony. Ale potom predsa len žijú – aspoň to volajú žitím.“

„Mali ste vidieť mesto pred vojnou. Je tu čulo ani v úli v porovnaní s tým, čo bolo predtým. Nebolo tu nič okrem starých dám, ktoré zbierali ústrižky, šetrili pence a znižovali mzdy svojim záhradníkom.“

„Nevedel som, že poznáte toto mesto.“

„Zaoberal som sa tu niekoľkými prípadmi spolu s Bertom Gravesom – keď bol ešte okresným prokurátorom.“

Felix zaparkoval auto pred žltým dreveným podlubím, vedúcim do dvora kancelárskej budovy. Otvoril sklenú prepážku. „Pán Graves sedí na druhom poschodí. Môžete sa vyviezť výťahom.“

„Počkám tu,“ povedal mi Taggert.

Gravesova kancelária bola protikladom ošarpanej kutice v súdnej budove, kde si kedysi pripravoval súdne pojednávania. Čakáreň bola zariadená nábytkom zo svetlého dreva, potiahnutým zeleným súknom. Blondína s chladnými očami dopĺňala farebné zladenie miestnosti. Oslovila ma:

„Ste objednaný u pána advokáta?“

„Povedzte pánu Gravesovi, že prišiel Lew Archer.“

„Pán Graves je nateraz zaneprázdnený.“

„Počkám.“

Sadol som si na priveľmi vypchatú stoličku a dumal som o Sampsonovi. Blondínkine biele prsty tancovali na klávesoch písacieho stola. Bol som neposedný, ešte vždy som sa cítil neskutočný, lebo ma najali, aby som hľadal človeka, ktorého som si nevedel dobre predstaviť. Naftový kráľ, ktorý sa stýka so svätými mužmi a pritom sa opíja do nemoty. Z vrecka som vybral jeho fotografiu a opäť som si ju prezrel. Sampson hľadel z fotografie na mňa.

Otvorili sa vnútorné dvere a z nich vycúvala staršia dáma, trochu poskakovala a výdatne hovorila. Na hlave mala akýsi klobúk, ktorý iste našla na pláži, kde ho vyplavili morské vlny. Hodinky, ktoré mala prišpendlené na fialových hodvábnych prsiach, boli zdobené diamantmi.

Graves ju vyprevádzal von. Chválila ho, aký je len šikovný, aký veľmi šikovný a ako jej pomohol. Graves sa tváril, že ju počúva. Vstal som. Keď ma zazrel, mrkol na mňa ponad dámsky klobúk.

Klobúk sa vytratil a on sa vrátil odo dverí. „Aký som rád, že ťa opäť vidím, Lew.“

Po chrbte ma nepotľapkal, no jeho stisnutie ruky bolo pevné ako kedysi. Roky predsa len na ňom zanechali stopy. Na spánkoch mu vlasy ustupovali a malé sivé oči vykukovali zo siete drobných vrások. Ťažká, modrastým tieňom zahalená spodná čeľusť sa zdala pootvorená, zaťažená mäkkým mäsom líc. Nepríjemne mi padlo vedomie, že nie je ani o päť rokov starší odo mňa. No Graves sa vyšvihol po ťažkej ceste a od toho sa starne.

Povedal som mu, že ma teší toto stretnutie. A naozaj ma aj tešilo.

„Je to vari po šiestich či siedmich rokoch,“ poznamenal.

„Veru toľko,“ prisvedčil som. „Už nie si štátnym žalobcom.“

„Nemohol som si to ďalej dovoliť.“

„Ženatý?“

„Ešte nie. Inflácia,“ uškeril sa. „Ako sa má Sue?“

„Opýtaj sa jej advokáta. Nepáčila sa jej spoločnosť, do ktorej som chodil.“

„Mrzí ma to, Lew.“

„Nemusí ťa to mrzieť.“ Prešiel som na inú tému rozhovoru. „Máš veľa súdnych konaní?“

„Po vojne už menej. Nevyplatí sa to v takomto meste.“

„Niečo sa ti iste vypláca.“ Poobzeral som sa po miestnosti. Chladná blondínka sa ráčila usmiať.

„Toto je len fasáda. Ešte vždy som pravotárom, ktorý bojuje o uplatnenie. Ale učím sa rozprávať so starými dámami.“ Trpko sa usmial. „Poď ďalej, Lew.“

Vnútorná miestnosť – jeho kancelária – bola väčšia, chladnejšia, ťažkopádnejšie zariadená. Na dvoch holých stenách viseli obrazy s poľovníckymi námetmi. Ďalšie dve steny boli obložené knihami. Za masívnym písacím stolom sa Graves zdal ešte menší.

„A čo tvoja politická kariéra?“ spýtal som sa. „Chcel si byť kedysi guvernérom, pamätáš sa?“

„Strana sa v Kalifornii rozpadla. Ale aj tak mám politiky až po krk. V Bavorsku som spravoval celé dva roky isté mesto. Za vojenskú vládu.“

„Politické dobrodružstvo, čo? Ja som bol v spravodajskej službe. No a čo je s tým Ralphom Sampsonom?“

„Zhováral si sa s pani Sampsonovou?“

„Zhováral. Zaujímavý zážitok. Ale nie je mi celkom jasné, o čo v tejto veci ide. Ty vieš?“

„Mal by som to vedieť. Ja som ju na to nahovoril.“

„Prečo?“

„Lebo možno bude Sampson potrebovať ochranu. Človek s piatimi miliónmi dolárov by nemal riskovať, tak ako riskuje on. Je to alkoholik, Lew. Ide to s ním dolu vodou, odvtedy čo mu zabilo chlapca, a niekedy mám obavy, že stráca rozum. Vravela ti niečo o Claudovi, o tom indivíduu, ktorému daroval poľovnícky zámoček?“

„Áno. Ten svätec.“

„Claude sa mi vidí neškodný, ale ten, čo príde po ňom, nemusí byť taký. Nemusím ti veľa rozprávať o Los Angeles. Nie je to bezpečné miesto pre starigáňa, ako je on, najmä, keď je sám.“

„Nie,“ prisvedčil som, „nemusíš mi to vysvetľovať. Ale zdá sa mi, akoby ho pani Sampsonová podozrievala, že sa vydal na túru rozkoší.“

„V tej mienke som ju podporoval aj ja. Ona by totiž na jeho ochranu nevydala ani grajciar.“

„Ale ty hej.“

„Veď sú to jej peniaze. Som iba jeho právnikom. Uznávam, že toho starého som si akosi obľúbil.“

A pritom dúfaš, že sa staneš jeho zaťom, hútal som. „Čo je ochotná za to zaplatiť?“

„Koľko si povieš. Povedzme päťdesiat dolárov na deň plus výlohy.“

„Dohodnime sa radšej na sedemdesiatich piatich dolároch. Nepáči sa mi tajomnosť a neistota, ktoré zahaľujú celý prípad.“

„Šesťdesiatpäť.“ Zasmial sa. „Musím chrániť svojho klienta.“

„Nebudem sa s tebou hádať. Možno, že tu vlastne o nič ani nejde. Veď Sampson môže byť niekde s priateľmi.“

„Už som sondoval. Tu veľa priateľov nemal. Dám ti zoznam jeho kontaktov, ale na tvojom mieste by som s nimi čas nemárnil, alebo už len ako posledné východisko. Skutočných priateľov má v Texase. Tam nahonobil toľké peniaze.“

„Berieš to pomerne vážne,“ poznamenal som. „Prečo neurobíš ďalší krok a neoznámiš to polícii?“

„Chceš sa z toho vyzuť?“

„Áno.“

„Nedá sa to, Lew. Keby mi ho našla polícia, okamžite by ma prepustil. A okrem toho, nie som si celkom istý, či nie je s nejakou ženskou. Vlani som ho našiel v päťdesiatdolárovom vychýrenom dome v San Franciscu.“

„A čo si tam robil ty?“

„Hľadal som ho.“

„Čoraz väčšmi to zaváňa rozvodom,“ povedal som. „Ale pani Sampsonová zdôrazňovala, že jej o to nejde. Ešte vždy to nechápem – a nechápem ani ju.“

„Ani nečakaj, že ju pochopíš. Poznám ju už roky a ešte som ju nepochopil. No viem si s ňou poradiť v určitých medziach. Ak by sa vyskytlo niečo chúlostivé, oznám mi to. Prevláda u nej niekoľko motívov, ako lakomstvo a márnivosť. Môžeš s nimi rátať, keď s ňou prídeš do styku. Ale rozvod nechce. Najradšej by počkala a zdedila po ňom celé jeho bohatstvo – vlastná polovicu jeho majetku. Druhá polovica pripadá Mirande.“

„Prevládali u nej vždy tieto motívy?“

„Istotne odvtedy, čo ju ja poznám, čo sa vydala za Sampsona. Predtým sa pokúšala o kariéru v tanci, maliarstve, v návrhárstve dámskych šiat. Talent nemá žiaden. Nejaký čas bola Sampsonovou milenkou, napokon sa k nemu vrátila a vydala sa zaňho, ako posledné východisko. To bolo pred šiestimi rokmi.“

„A čo sa jej stalo s nohami?“

„Spadla z koňa, ktorého sa usilovala vycvičiť, a dopadla na kameň. Odvtedy nevládze chodiť.“

„Miranda tvrdí, že nechce chodiť.“

„Rozprával si sa s Mirandou?“ Tvár mu zažiarila. „Nie je to báječné dievča?“

„Isteže je.“ Vstal som. „Blahoželám ti.“

Zapýril sa a nepovedal nič. Nikdy predtým som nevidel Gravesa červenať sa. Bol som trochu v rozpakoch.

Cestou dolu v automatickom výťahu sa ma spýtal:

„Vravela ti niečo o mne?“

„Ani slovo. To som si len vymyslel.“

„Je to báječné dievča,“ opakoval. V štyridsiatke, bol opojený láskou.

Rýchlo však vytriezvel, keď sme došli k autu. Miranda sedela na zadnom sedadle spolu s Alanom Taggertom. „Išla som za vami. Rozhodla som sa letieť s vami do Los Angeles. Ahoj, Bert.“

„Ahoj, Miranda.“

Obdaril ju urazeným pohľadom. Dívala sa na Taggerta. Taggert sa díval doprázdna. Bol to trojuholník, ale nie rovnostranný.

4

Vzlietli sme proti vetru, ktorý dul od pobrežia, preleteli sme ponad letisko a stúpali sme k južnému priesmyku v horskom pásme. Santa Tereza vyzerala ako farebná letecká mapa na kolenách hôr, zatiaľ čo plachetnice v prístave pripomínali biele mydlové vločky vo vani plnej svetličky. Vzduch bol veľmi čistý. Končiare čneli tak ostro, že mi pripadali ako z lepenky, ktorú by som ľahko mohol preraziť prstom. Potom sme sa vzniesli vedľa nich do chladnejšieho vzduchu a zazrel som hornatú púšť, ktorá sa tiahla po päťdesiatmíľovom obzore.

Lietadlo sa postupne nakláňalo a zabočilo nad more. Bolo to štvorsedadlové lietadlo vybavené aj pre let v noci. Sedel som na zadnom sedadle. Miranda bola vpredu po Taggertovej pravici. Pozorovala jeho pravú ruku, ktorá opatrne narábala s kormidlom. Zdalo sa, že je hrdý na to, ako drží lietadlo v pokoji a v ustálenom smere.

Narazili sme do vzdušnej diery a klesli sme o sto stôp. Ľavou rukou ho chytila za koleno. Nechal si jej ruku tam.

To, čo mne bolo celkom jasné, muselo iste byť jasné aj Albertovi Gravesovi. Ak by Taggert Mirandu chcel, bude jeho, dušou i telom. Graves iba márnil čas a pripravoval si nepríjemnú chvíľu, keď ho dievča odstrčí.

Dosť som ho poznal, aby som to pochopil. Miranda predstavovala všetko, o čom sníval – peniaze, mladosť, pevné poprsie s ostrými bradavičkami, krásu, ktorá sa ešte mohla vystupňovať. Rozhodol sa pre ňu, a musí ju teda dostať. Celý život sa pre niečo rozhodoval a vždy dostal, čo chcel.

Bol farmárov syn z Ohia. Keď mal štrnásť či pätnásť rokov, jeho otec prišiel o farmu a čoskoro nato zomrel. Bert celých šesť rokov živil matku, pracoval ako robotník vo fabrike na výrobu pneumatík. Keď mu matka zomrela, študoval na vysokej škole a skončil ju úspešne. Ešte nemal celých tridsať rokov, keď skončil právo na Michiganskej univerzite. Rok strávil v Detroite ako pravotár korporácií a rozhodol sa, že sa presťahuje na západ. Usadil sa v Santa Tereze, pretože nikdy predtým nevidel hory a nikdy neplával v mori. Jeho otec sa mienil v dôchodku presťahovať do Kalifornie a Bert po ňom zdedil tieto sny o strednom západe. Do týchto snov patrila aj dcéra texaského naftového milionára.

Jeho sen zostal neporušený a nezmenený. Priveľa pracoval, aby mu zostalo času na ženy. Námestník okresného prokurátora, mestský prokurátor, okresný prokurátor. Svoje súdne pojednávania pripravoval, ako keby kládol základy spoločnosti. Vedel som to, lebo som mu sám pomáhal. Jeho prácu v súdnej sieni citoval istý sudca najvyššieho súdu ako vzor súdneho práva. A teraz, ako štyridsiatnik, sa Graves rozhodol, že hlavou prerazí múr.

Možno sa na ten múr vydriape a preskočí ho, alebo sa múr sám zrúti. Taggert mykol nohou, ako keď kôň odháňa muchy. Lietadlo sa otočilo a potom sa vrátilo na svoju trasu. Miranda odtiahla ruku.

So zlostným rumencom, ktorý mu siahal až po uši, Taggert potiahol kormidlo a stúpal, stúpal, ako keby chcel Mirandu nechať za sebou a ostať celkom sám v samotnom srdci oblohy. Teplomer nad ich hlavami klesol na štyridsať stupňov Fahrenheita. Vo výške osemtisíc stôp zazrel som ďaleko pred nami vpravo dolu Catalinu. Po niekoľkých minútach sme zabočili doľava k bielej škvrne nad mestom Los Angeles.

Zavolal som, aby som prehlušil rachot motora: „Mohli by ste pristáť v Burbanku? Chcel by som sa tam na niečo spýtať?“

„V poriadku.“

Letná horúčava z údolia nám stúpala naproti, keď sme krúžili pred pristátím. Horúčava tvorila akoby vrstvu na smetiskách a poliach a na napoly zastavaných predmestiach, spomaľovala drobné autíčka na cestách a na bulvároch a dusila vzduch. Nehmatateľný biely prach mi zanášal nosné dierky a vysúšal mi hrdlo. To sucho v hrdle sa u mňa vždy spájalo s pocitom, ktorý som mával, čo aj po poldni, keď som sa vrátil do mesta.

Dispečer taxíkov na letisku mal na rukávoch červenopásikovanej košele kovové štítky. Žltá čiapka mu visela takmer kolmo z tyla sivej hlavy. Roky na slnečnej horúčave a v paľbe osobných urážok, ktoré utŕžil, zanechali na jeho tvári zlostný červený výraz a dojem nesmierneho pokoja.

Pamätal sa na Sampsona, keď som mu ukázal fotografiu.

„Hej, bol tu včera. Všimol som si ho, lebo bol trochu pod parou. Nie že by bol do nemoty, lebo by som bol zavolal strážnika. Len o pohárik či dva viac, než mu bolo na osoh.“

„Isteže,“ prisvedčil som. „Sprevádzal ho niekto?“

„Pokiaľ som si všimol, nie.“

Spoza rohu sa vynorila žena s dvoma líškami, čo vyzerali, ako keby boli zahynuli od horúčavy. „Musím sa okamžite dostať do mesta.“

„Ľutujem, madam, ale musíte čakať, až prídete na rad.“

„Vravím vám, že je to súrne.“

„Musíte počkať podľa poradia,“ odpovedal jej monotónnym hlasom. „Máme nedostatok taxíkov, rozumiete?“

Opäť sa obrátil ku mne. „Ešte niečo, priateľko? Dostal sa ten váš chlapík do nepríjemností alebo čo?“

„Ani neviem. Ako sa dostal odtiaľto?“

„Autom – čiernou limuzínou. Všimol som si ju, lebo nebola nijako označená. Možno, že poňho prišla z niektorého hotela.“

„Bol niekto vo voze?“

„Len šofér.“

„Poznáte ho?“

„Nie. Niektorých hotelových šoférov poznám, ale tí sa ustavične menia. Toto bol menší chlapík, tuším, trochu poblednutý.“

„Nepamätáte sa na značku auta alebo na poznávaciu značku?“

„Mávam oči otvorené, priateľko, ale až taký génius nie som.“

„Ďakujem vám.“ Dal som mu dolár. „Ani ja nie som.“

Vyšiel som hore do baru, kde Miranda a Taggert sedeli ako dvaja cudzí, ktorých náhoda doviedla na jedno miesto.

„Telefonoval som do hotela Valerio,“ oznamoval mi pohotovo Taggert. „Limuzína by tu mala byť každú chvíľu.“

Vodičom limuzíny, keď konečne prišla, bol poblednutý človiečik v lesklom belasom obleku ako rozhodca zápasu a na hlave mal plátennú čiapku. Taxikársky dispečer tvrdil, že to nie je ten, ktorý predchádzajúceho dňa odviezol Sampsona.

Nasadol som k nemu na predné sedadlo. Nervózne rýchlo sa ku mne obrátil, tvár mu zosinela, hruď akoby sa mu prepadla, vypúlil oči. „Prosím, pane.“ Jeho otázka znela trochu podlízavo.

„Ideme do hotela Valerio. Mali ste včera službu?“

„Áno, pane.“ Hodil rýchlosť.

„Mal službu ešte niekto iný?“

„Nie, pane. Je tu ďalší šofér na nočnú smenu, ale ten chodí až na šiestu večer.“

„Volali vás včera popoludní na letisko v Burbanku?“

„Nie, pane.“ Do očí sa mu vkrádal ustarostený výraz a tento akoby jeho očiam pristal. „Nie, nemyslím, že by ma sem boli volali.“

„Ale nie ste si tým istý.“

„Ba hej, pane. Som si istý. Nebol som včera v týchto končinách.“

„Poznáte Ralpha Sampsona?“

„Z hotela Valerio? Isteže. Áno, poznám ho, pane.“

„Videli ste ho v poslednom čase?“

„Nie, pane. Už niekoľko týždňov nie.“

„Rozumiem. A počujte, kto preberá telefónne hovory pre vás?“

„Telefonistka v ústredni. Dúfam, pane, že sa nič nestalo. Je pán Sampson váš priateľ?“

„Nie,“ odpovedal som. „Som jeho zamestnanec.“

Po celý zvyšok cesty šoféroval bez slova a asi ľutoval, že toľko mrhal slovom pane. Keď som vystupoval, dal som mu dolár prepitného, aby som ho zmiatol. Miranda zaplatila cestovné.

„Rád by som si pozrel bungalow,“ povedal som jej v hale. „Ale najprv sa pozhováram s telefonistkou v centrále.“

„Vyzdvihnem kľúč a počkám vás.“

Telefonistka bola chladná panna, ktorá v noci snívala o mužoch a vo dne ich nenávidela. „Prosím.“

„Včera popoludní z letiska v Burbanku objednávali u vás limuzínu.“

„Na takéto otázky neodpovedáme.“

„To nie je otázka. Je to konštatovanie.“

„Som veľmi zaneprázdnená,“ povedala. Hlas jej štrngal ani mince, oči mala malé, tvrdé a svietili jej ako štvrťdolárniky.

Na pult vedľa jej lakťa som položil dolárovku. Pozrela na ňu, akoby bola nečistá. „Budem musieť zavolať pána správcu.“

„Dobre. Pracujem pre pána Sampsona.“

„Pre pána Ralpha Sampsona?“ Spýtala sa spevavo, trilkom.

„Áno, tak je.“

„Ale veď to telefonoval osobne on!“

„Viem. Ako ste vybavili ten telefonát?“

„Odvolal ho hneď vzápätí, ešte skôr, než som mohla niečo povedať šoférovi. Zmenili sa mu nejako plány?“

„Podľa všetkého áno. Ste si istá, že to volal on prvý aj druhý raz?“

„Áno, pravdaže,“ odpovedala. „Dobre poznám pána Sampsona. Chodí sem už roky.“

Vzala do ruky nečistú dolárovku, aby jej neznečistila stôl, a vložila ju do lacnej kabelky z plastickej hmoty. Potom sa obrátila k rozvodnej tabuli, na ktorej svietili tri červené svetlá.

Miranda vstala, keď som vošiel do haly. Bola nehlučná a bohato zariadená, s hrubými kobercami, hlbokými kreslami, s poslíčkami vo fialových uniformách, ktorí stáli v pozore. Miranda sa pohybovala ako živá mladá nymfa v múzeu. „Ralph tu nebol takmer mesiac. Pýtala som sa správcovho zástupcu.“

„Dal vám kľúč?“

„Pravdaže. Alan išiel otvoriť bungalow.“

Nasledoval som ju po chodbe, ktorá sa končila dverami z kovaného železa. Na pozemku za hlavnou budovou viedli malé chodníčky a po každej ich strane stáli chatky medzi terasovitými trávnikmi a kvetinovými hriadkami. Pokrývali plochu mestského bloku domov a boli obkľúčené vysokým kamenným múrom, ako keby to bola väznica. No väzni medzi týmito múrmi mohli užívať život naplno. Boli tu tenisové dvorce, bazén, reštaurácia, bar a nočný klub.

Sampsonová chatka bola väčšia ako ostatné a terasy vedia nej boli rozsiahlejšie. Bočné dvere boli otvorené. Prešli sme halou, preplnenou nepohodlne vyzerajúcimi španielskymi stoličkami, do veľkej miestnosti s vysokou povalou a dubovými hradami.

Na ležadle pred vyhasnutým kozubom sa hrbil Taggert nad telefónnym zoznamom. „Chcel som si zavolať istého priateľa.“ Pozrel na Mirandu a napoly sa zasmial. „Veď aj tak len nečinne čakám.“

„Nazdávala som sa, že tu zostaneš so mnou.“ Hlas jej znel vysoko, ale neisto.

„Áno?“

Poobzeral som sa po izbe: bola zariadená sektorovým nábytkom a neosobná, ako býva väčšina hotelových izieb. „Kde máva váš otec svoje súkromné veci?“

„Asi vo svojej izbe. Veľa toho tu nemá. Len nejaké šatstvo na preoblečenie.“

Ukázala mi dvere do jeho spálne na druhom konci haly a zažala svetlo.

„Čo porobil s tou izbou?“ spýtal som sa.

Miestnosť mala tvar dvanásťuholníka, bez obloka.

Nepriame svetlá boli červené. Steny boli zakryté hrubou červenou látkou, čo visela naberaná od stropu až po dlážku. Masívne kreslo a posteľ uprostred miestnosti pokrývala taká istá červená látka. Vrchol všetkého bolo okrúhle zrkadlo na povale, ktoré reprodukovalo miestnosť, ale hore nohami. Pamäť sa mi namáhala v červenom šere, až našla porovnanie, ktoré som potreboval: bordel neapolského typu, ktorý som kedysi v Mexico City navštívil – služobne.

„Niet divu, že sa dal na pijatiku, ak tu musel spávať.“

„Miestnosť nebývala takáto,“ vysvetľovala mi. „Iste ju dal prerobiť.“

Pomaly som chodil po izbe. Každý z dvanástich panelov zdobil zlatom vyšitý znak zvieratníka – strelec, býk, blížence a deväť ďalších.

„Zaujíma sa váš otec o astrológiu?“

„Áno, zaujíma,“ povedala rozpačito. „Pokúsila som sa mu to vyhovoriť, ale bezvýsledne. Išlo to s ním dolu vodou, keď umrel Bob. No netušila som, že zašiel až tak ďaleko.“

„Chodí k určitému astrológovi? V horách je ich plno.“

„To vám neviem povedať.“

Za závesom som našiel skriňu. Bola preplnená oblekmi, košeľami, od športového golfového úboru až po večerné oblečenie. Rad-radom som preskúmal vrecká. V náprsnom vrecku fraku som našiel peňaženku. Bola v nej hromada dvadsaťdolárových bankoviek a jediná fotografia.

Pridržal som ju k žiarovke, ktorá osvetľovala skriňu. Bola to sibylská tvár s tmavými pochmúrnymi očami a plnými ovisnutými ústami. Po obidvoch stranách tváre padali vlasy rovno k vysokému golieru čiernych šiat, ktoré sa strácali v umeleckom tieni na spodnom okraji fotografie. Ženská ruka napísala bielym atramentom na zatienenú časť: „Ralphovi venuje Fay so želaním všetkého dobrého.“

Bola to tvár, ktorú by som mal poznať. No pamätal som si iba tie melancholické oči, nič viac. Vrátil som peňaženku so Sampsonovho fraku a fotografiu som priložil k svojej zbierke, ktorá pozostávala z jedného kusa.

„Pozrite,“ upozornila na seba Miranda, keď som sa vrátil do miestnosti. Ležala na posteli so sukňou vyhrnutou nad kolená. Telo v ružovom svetle akoby jej horelo. Zavrela oči. „Čo vám pripomína táto bláznivá miestnosť?“

Vlasy jej žiarili okolo hlavy. Tvár mala obrátenú k povale a bola uzavretá a mŕtva. A útle telo jej horelo v ohni ako obeta na oltári.

Prešiel som k nej miestnosťou a položil som jej ruku na plece. Červené svetlo mi čiastočne presvecovalo ruku a pripomínalo mi, že mám v sebe aj kostru. „Otvorte oči.“

Otvorila ich a usmiala sa. „Aj vy ste si to všimli, však? Obeta na pohanskom oltári – ako Salambo.“

„Priveľa čítate,“ poznamenal som.

Ruku som jej ešte držal na pleci a cítil som jej slnkom opálené telo. Obrátila sa ku mne a stiahla ma k sebe. Pery jej horeli na mojich lícach, keď sa ich dotkla.

„Čo sa tu deje?“ spýtal sa Taggert vo dverách. Červené svetlo mu dodávalo výraz zúrivca, no v skutočnosti sa usmieval, strúhajúc svoj polovičatý úsmev. Táto epizódka mu bola do smiechu.

Vystrel som sa a upravil si kabát. Mne do smiechu nebolo. Miranda predstavovala to najčerstvejšie, čoho som sa kedy dotkol. Pri jej dotyku sa mi krv v žilách rozprúdila a hnala sa ani kone na pretekárskej dráhe.

„Čo to máte také tvrdé v kabátovom vrecku?“ spýtala sa Miranda zreteľne.

„Nosím pri sebe revolver.“

Vytiahol som z vrecka fotografiu tmavej ženy a obidvom som ju ukázal. „Videli ste ju už niekedy? Podpisuje sa Fay.“

„Ja určite nie,“ povedal Taggert.

„Nie,“ povedala Miranda. Usmievala sa naňho bokom a potajomky, ako keby bola tentoraz nad ním vyhrala bod.

Využila ma, aby ho nazlostila, a to ma hnevalo. Hnevala ma aj tá červená izba. Vyzerala ako vnútro chorého mozgu, bez očí, čo by videli von, nebolo tu vidieť nič okrem vlastného obráteného odrazu. Vyšiel som von.

5

Stisol som gombík a o chvíľu sa v mikrofóne ozval sýty ženský hlas. „Kto je to, prosím?“

„Lew Archer. Je Morris doma?“

„Isteže. Poďte ďalej.“ Ozval sa bzučiak, ktorý otváral vnútorné dvere bytu.

Už na mňa čakala, keď som vyšiel hore schodmi, bola to tučná blondína, hodne zvädnutá, šťastlivo vydatá. „Dlho sme vás nevideli.“ Trochu som sebou trhol, ale ona si to nevšimla. „Dnes ráno Morris dlho spal, teraz ešte len raňajkuje.“

Pozrel som na hodinky. Bolo pol štvrtej. Morris Cramm bol nočným redaktorom v istom denníku a pracoval od siedmej večer do piatej hodiny ráno.

Jeho žena ma viedla cez kombinovanú obývaciu izbu a spálňu preplnenú novinami a knihami, kde stála nepostlaná prenosná posteľ. Morris sedel v župane za kuchynským stolom, hľadiac na dve volské oká, ktoré opätovali jeho pohľad. Bol to drobný tmavý človiečik s bystrými čiernymi očami za hrubými dioptrickými sklami. Za očami bol mozog ako kartotéka, so štatistikou obyvateľstva mesta Los Angeles.

„Ráno, Lew,“ pozdravil ma, ale nevstal.

Sadol som si naproti nemu. „Je už neskoro popoludní.“

„Pre mňa je ráno. Čas je relatívny pojem. V lete, keď si idem ľahnúť, svieti mi žlté slnko nad hlavou – Robert Louis Stevenson. V ktorom laloku môjho mozgu sa chceš dnes ráno prehrabávať?“

Zdôraznil slovo ráno a pani Crammová to podčiarkla ešte tým, že mi naliala šálku kávy. Napoly ma presvedčili, že som práve vstal zo sna, v ktorom sa mi snívalo o Sampsonovcoch. Nebol by som namietal nič proti presvedčeniu, že Sampsonovci sú pre mňa iba snom.

Ukázal som mu fotografiu, podpísanú „Fay“. „Poznáš túto tvár? Marí sa mi čosi, že som ju kdesi videl, a to by mohlo znamenať, že je z filmu. Je to atraktívny typ.“

Skúmal kúsok tvrdého papiera. „Vyžitý upír okolo štyridsiatky, lenže fotografia má hádam zo desať rokov. Fay Estabrooková.“

„Poznáš ju?“

Prepichol vajíčko a pozeral, ako sa mu žĺtok rozteká po tanieri. „Vídaval som ju občas. Bola hviezdou v oblasti Pearl White.“

„Čím si zarába na živobytie?“

„Veľmi sa nenamáha. Žije v tichosti. Raz či dva razy bola vydatá.“ Prekonal svoj odpor a pustil sa do vajíčka.

„Je teraz vydatá?“

„To neviem. Nemyslím, že by jej posledné vystúpenie bolo veľmi zabralo. Teraz si trochu zarába malými úlohami. Sim Kuntz jej vo svojich filmoch vždy nájde nejakú úlohu. Kedysi bol jej režisérom.“

„Nezaoberá sa astrológiou, len tak, pomimo?“

„Možno.“ Zlostne pichol do druhého vajca. Ponižovalo ho, keď nevedel odpovedať na nejakú otázku. „Nemám o nej záznamy, Lew. Dnes už nie je ani zďaleka taká dôležitá. Ale nejaké príjmy iste má. Mierne strúha parádu. Videl som ju v Chansenovom podniku.“

„Bola sama, isteže.“

Skrivil malú vážnu tvár a prežúval ako ťava. „Hrabeš sa mi v obidvoch lalokoch, ty sukin syn. Zaplatíš mi za to, že mi namáhaš laloky?“

„Päťku hej,“ odpovedal som. „Výlohy mi hradia.“ Pani Crammová s mohutným poprsím sa týčila nado mnou a nalievala mi ďalšiu šálku kávy.

„Videl som ju, a nebolo to iba raz, s akýmsi mužom typu anglického poplatníka.“

„Biele vlasy, predčasne zošedivené, oči belasé alebo sivé. Stredná postava, čulý. Dobre oblečený. Aj fešný, ak sa ti páčia starnúci miništranti.“

„To vieš, že hej. Ešte s niekým?“ Nemohol som mu ukázať Sampsonovu fotografiu, ba nemohol som spomenúť ani jeho meno. Platili mu za registrovanie mien v dvojiciach. Veľmi zle mu za to platili.

„Aspoň raz. Večerala s akýmsi turistickým typom, tučným, oblečeným do desaťdolároviek. Bol taký naliaty, že sa bez pomoci nevládal doterigať ani ku dverám. To bolo už pred niekoľkými mesiacmi. Odvtedy som ju nevidel.“

„A nevieš, kde býva?

„Niekde mimo mesta. Mimo môjho revíru. No aj tak som ti toho narozprával najmenej za dolár.“

„To nepopieram, ale ešte mám čosi. Robí teraz Simeon Kuntz niečo?“

„Robí čosi na vlastnú päsť pre televíziu. Možno je tam s ním aj ona. Počul som, že nakrúcajú.“

Podal som mu päťdolárovku, ktorú si zarobil. Pobozkal ju a predstieral, že si ňou zapaľuje cigaretu. Žena mu ju vytrhla z ruky. Keď som odchádzal, obidvaja sa naháňali okolo kuchyne a smiali sa pritom ako dvaja milí blázni.

Taxík ma čakal pred činžiakom. Odviezol som sa domov a dal som sa do práce s telefónnymi zoznamami pre Los Angeles a okolie. V zozname nebolo meno Fay Estabrooková.

Vytočil som číslo Telepicture v Universal City a žiadal som, aby ma prepojili na Fay Estabrookovú. Telefonistka v centrále nevedela, či má hrať nejakú úlohu v hre, ktorú nakrúcali, bude sa vraj musieť informovať. Keďže hrala len nepatrnú úlohu, znamenalo to, že Fayina sláva filmovej herečky definitívne zapadla.

Telefonistka sa vrátila k aparátu. „Slečna Estabrooková je tu, ale nateraz je zaneprázdnená. Chcete jej nechať odkaz?“

„Prídem ta osobne. Na ktorej scéne pracuje?“

„Číslo tri.“

„Režíruje tam Simeon Kuntz?“

„Áno. Ale viete, že musíte mať priepustku?“

„Mám,“ zaklamal som.

Bola chyba, že som si pred odchodom odpásal revolver a zavesil som ho do skrine v predizbe. Popruhy na ňom boli v horúčave nepohodlné a okrem toho som nepredpokladal, že budem zbraň potrebovať. V skrini bol vak s otlčenými golfovými palicami. Vyniesol som ich do garáže a hodil som ich do kufra auta.

Universal City s fasádami natretých drevených domkov vyzeralo, akoby malo žltnúci papierový golier. Budovy Telepictures boli novšie než ostatné, no aj tak zapadali do prostredia ošúchaných budov a druhoradých reštaurácií, ktoré lemovali bulvár. Ich omietnuté steny vyzerali chatrne, ako keby ani nedúfali, že dlho vydržia.

Zaparkoval som za rohom pred obytným domom a trepal som so sebou vak s golfovými palicami ku vchodu do štúdia. Na stoličkách s rovnými operadlami sedelo desať či dvanásť ľudí pred kanceláriami, kde angažovali štatistov, snažili sa pritom tváriť dôležito – ukázať, že ich potrebujú a vyhľadávajú, strúhali blahosklonne výrazy. Dievča v pekne ušitom, ale hodne ošúchanom čiernom kostýme si sťahovalo z rúk rukavice a opäť ich naťahovalo. Žena vážnej tváre sedela s dievčatkom vážnej tváre na kolenách; bolo oblečené v ružových hodvábnych šatočkách a ustavične fňukalo. Bola to bežná skupina deklasovaných hercov – tučných, chudých, bradatých, hladko vyholených, v smokingoch i v sombrerách, chorých, alkoholikov a senilných – sedeli tu veľmi dôstojne, čakali, ale na nič.

Odtrhol som sa nasilu od tej slávy a prešiel som pochmúrnou chodbou ku krídlovým dverám. Muž stredných rokov s bradou ako tenší koniec šunky sedel pri bráne v belasej uniforme strážnika; na hlave mal čiapku so šiltom a po boku čierne puzdro na zbraň. Zastal som pred bránou a túlil som k sebe vak s palicami, ako keby pre mňa znamenali neviem čo. Strážnik pootvoril oči a pokúsil sa ma odhadnúť.

Prv ako sa ma mohol spýtať na niečo, čo by v ňom mohlo vzbudiť podozrenie, povedal som mu: „Pán Kuntz súrne potrebuje tieto palice.“

Strážcovia pred veľkými ateliérmi, kde sa nakrúcali celovečerné filmy, žiadali nielen pasy, ale aj víza a div že vám aj dutiny na tele neskúmali, či neskrývate ručné granáty. Pred samostatnými ateliérmi boli strážcovia povoľnejší a ja som vsadil práve na túto kartu.

Oprel sa o bránku, otvoril ju a kývol mi rukou, aby som prešiel. Vykročil som na biely betónový chodník, žeravo horúci, ktorý akoby viedol do bludiska, a stratil som sa medzi anonymnými budovami. Zabočil som na prašnú cestu označenú ako „Západná hlavná ulica“ a priblížil som sa k skupine maliarov, ktorí natierali zvetranú fasádu krčmy s otáčavými dverami, ale bez vnútorností.

„Javisko tri?“ pýtal som sa ich.

„Zabočte doprava a potom do prvej vľavo. Uvidíte tam tabuľu na druhej strane z New York Tenement.“

Zabočil som doprava a prešiel som popri Londýnskej ulici a zrubovom Dome pionierov a potom som zabočil doľava pred hotel Continental. Z diaľky tieto atrapové fasády vyzerali skutočné, ale zblízka také mrzké a spľasnuté, že som takmer začal pochybovať o vlastnej realite. Žiadalo sa mi odhodiť golfové palice, vojsť do hotela Continental a dopriať si tam symbolický nápoj spolu s ostatnými duchmi. No duchovia nemajú žľazy, kdežto ja som sa výdatne potil. Mal som si vymyslieť niečo ľahšie – napríklad badmintonovú raketu.

Keď som došiel k javisku tri, svietilo tam červené svetlo a zvukotesné dvere boli zavreté. Oprel som vak s golfovými palicami o múr a čakal som. Po chvíli červené svetlo zhaslo. Dvere sa otvorili a z haly vyšiel kŕdeľ tanečníc v králičích úboroch a namieril hore ulicou. Podržal som dvere poslednej dvojici a vkročil som dnu.

Interiér zvukového javiska bol reprodukciou divadla s červenými plyšovými sedadlami a lóžami a pozlátenými rokokovými ozdobami. Priestor pre orchester bol prázdny a javisko holé, no v niekoľkých predných radoch bolo zhromaždené obecenstvo. Mládenec bez kabáta nastavoval malý reflektor nad hlavou. Žiadal zapnúť svetlo a malý reflektor ožiaril hlavu ženy, čo sedela v strede prvého radu naproti kamere. Podišiel som bližšie bočnou uličkou a poznal som Fay ešte skôr, než zhasli svetlo.

Opäť sa rozsvietilo, ozval sa bzučiak a v miestnosti sa rozhostilo ťažké ticho. Prerušil ho hlboký ženský hlas:

„Nie je skvelý?“

Obrátila sa k mužskému so sivými fúzmi, čo sedel pri nej, a jemne ho potriasla za rameno. Tento sa usmial a prikývol.

„Strih!“ Drobný, na pohľad unavený, plešivý muž v krásnom gabardénovom obleku bledosivej farby vstal spoza kamery a naklonil sa k Fay Estabrookovej. „Pozri, Fay, si jeho mama. On je tu hore na javisku a div si srdce kvôli tebe nevyspieva. Toto je jeho prvá veľká príležitosť, tá, v ktorú si ty po celé roky dúfala, za ktorú si sa modlila.“

Jeho emocionálny stredoeurópsky hlas bol taký naliehavý, že som nevdojak pozrel na javisko. Bolo ešte prázdne.

„Nie je skvelý?“ opakovala žena napäto.

„Lepšie. Lepšie. Ale pamätaj si, že tá otázka nie je vlastne otázkou. Je to rečnícka otázka. Prízvukovať treba slovo ‚skvelý‘.“

„Nie je skvelý?“ zvolala žena.

„Ešte viac nadšenia. Viac srdca do toho, moja milá Fay. Vylej materinské srdce synovi, ktorý tak krásne spieva za svetlami rampy. Skús to ešte raz.“

„Nie je skvelý?“ zaštekala žena zlostne.

„Nie! Vyumelkovaním to nedokážeš. Rozum musíš nechať úplne bokom. Musí to byť prosté. Teplé, vrúcne prosté. Rozumieš ma, moja drahá Fay?“

Vyzerala nazlostená a bezradná. Každý v miestnosti ju s očakávaním pozoroval, od pomocného režiséra po kulisára. „Nie je skvelý?“ zvolala hrdelným hlasom.

„Oveľa, oveľa lepšie,“ povedal drobný muž. Žiadal kameru a svetlá.

„Nie je skvelý?“ opakovala. Muž so sivými fúzikmi sa usmial a zas prikývol. Položil jej dlaň na ruku a obidvaja sa navzájom usmiali do očí.

„Strih!“

Úsmevy prešli do unavenej nudy. Svetlá zhasli. Drobný režisér zavolal číslo sedemdesiatsedem. „Môžeš ísť, Fay. Zajtra ráno o ôsmej. A skús sa poriadne vyspať, miláčik.“ Tón, akým tieto slová vyslovil, sa zdal veľmi nepríjemný.

Neodpovedala. Zatiaľ čo na javisku divadla sa vytvárala nová skupina hercov a kamera sa obracala k nim, vstala a kráčala k strednej uličke. Ja som ju sledoval z pochmúrnej, skladišťu podobnej budovy von na slnko.

Stál som vo dverách, keď sa uberala preč, nie rýchlo, s pohybmi trochu náhodilými a bezcieľnymi. V pochmúrnom oblečení – v čiernom klobúku s vdovským závojom a prostom čiernom kabáte – vyzeralo jej veľké, pôvabné telo nemotorne a nevzhľadne. Vari to robilo slnko, čo mi svietilo do očí, alebo proste iba romantika, ale mal som dojem, že zlo, ktoré viselo v ovzduší štúdia ako plyn bez pachu, sa sústredilo v tej ťažkopádnej čiernej postave, čo kráčala po prázdnej umelej ulici.

Keď zabočila za roh hotela Continental, uchopil som vak s golfovými palicami a pobral som sa za ňou. Opäť som sa začal potiť a cítil som sa ako starnúci nosič golfových palíc, ako človek, čo sa vo svojom remesle nikdy nestane profesionálom.

Pripojila sa ku skupine asi pol tucta žien rôzneho veku a rôznych foriem, ktoré smerovali k hlavnému vchodu. Prv než ta došli, zabočili na chodník. Bežal som za nimi a videl som ich zmiznúť pod dreveným podlubím s nápisom „Šatne“.

Oprel som sa o otáčacie dvere pri strážnikovi a poberal som sa von. Spomenul si na mňa a na golfové palice:

„Nepotreboval ich?“

„Namiesto golfu ide hrať badminton.“

6

Čakal som, kým vyjde von, motor som mal naštartovaný a nechal som ho bežať naprázdno pri žltom okraji cesty neďaleko vchodu. Namierila opačným smerom po chodníku. Preobliekla sa do tmavého, dobre ušitého kostýmu, na hlave mala šikmo nasadený klobúčik. Neviem, či jej postavu narovnala vôľa alebo korzet. Zozadu vyzerala najmenej o desať rokov mladšia.

O niekoľko domov ďalej zastala pri čiernom sedane, odomkla ho a nastúpila. Zapojil som sa do prúdu a nechal som ju prejsť do prúdu predo mnou. Sedan bol nový buick. Nezáležalo mi na tom, či si všimne moje vozidlo, alebo nie. V losangeleskom okrese bola záplava modrých limuzín a celkový obraz premávky na bulvári sa menil, ako keď zatrasiete kaleidoskopom.

K zmenám obrazu prispela svojsky aj ona: vychádzala z jednotlivých prúdov, vracala sa do nich, šoférovala divo, ale schopne. Na voľnejšom úseku som musel ísť až sedemdesiatkou, aby som ju nestratil z dohľadu. Nezdalo sa mi, že by si ma bola všimla, robila to prosto zo zábavy. Zišla po Sunset istou päťdesiatkou a namierila k moru. Zákruty na Beverly Hills brala päťdesiatkou a šesťdesiatkou. Jej ťažké auto ešte naberalo rýchlosť. Na svojom ľahšom aute som si síce zahrával s odstredivou silou, no priveľa som neriskoval. Občas mi pneumatiky zaškrípali a zachveli sa.

Na dlhom konečnom svahu, po ktorom serpentíny vedú k Pacifickým palisádam, som ju pustil z dohľadu a takmer som ju stratil. Znovu som ju dohonil na rovnom úseku asi minútu predtým, ako odbočila z bulvára doprava.

Sledoval som ju po stúpajúcej ceste označenej „Woodlawn Lane“, ktorá sa vinula po vrstevnici. Asi sto metrov predo mnou, keď som práve vychádzal zo zákruty, urobila veľký oblúk a zabočila na súkromnú príjazdovú cestu. Zastavil som na mieste a zaparkoval som pod eukalyptovým stromom.

Cez živý plot z japonských dúl, čo rástol po obidvoch stranách chodníka, som ju videl stúpať po schodoch ku dverám bieleho domu. Otvorila dvere a vošla dnu. Dom bol poschodový, stál obďaleč ulice medzi stromami, patrila k nemu aj garáž, vybudovaná vo svahu. Bol to pekný dom pre ženu, ktorej sláva bola na ústupe.

Po chvíli ma omrzelo dívať sa na dvere, ktoré nie a nie znovu sa otvoriť. Vyzliekol som si sako, rozviazal kravatu, poskladal som ich a prehodil cez operadlo a vyhrnul som si rukávy. Z kufra som vybral kanvu na olej, zobral som si ju so sebou. Prešiel som smelo hore príjazdnou cestou popri buicku do otvorených dverí garáže.

Garáž bola obrovská, dosť veľká na to, aby sa do nej zmestil dvoj tonový nákladný voz, a ešte by zostalo dosť miesta pre buick. Čudné bolo práve to, že tam boli stopy po nákladnom aute, ktoré tu zrejme nedávno stálo. Na betónovej dlážke boli široké stopy po pneumatikách, ako aj mláčky hustého oleja, čo tu nakvapkal.

Malý, vysoko položený oblok v zadnej stene garáže hľadel do zadného dvora tesne nad úrovňou zeme. Zavalitý širokoplecí chlap sedel na kanafasovom ležadle, chrbtom obrátený ku mne. Jeho krátke vlasy vyzerali hustejšie a tmavšie, než by mal mať Ralph Sampson. Postavil som sa na prsty a pritlačil som tvár k obloku. Aj cez nerovné sklo bol obraz živý, ako keby ho maliar čerstvo namaľoval; široký, nič netušiaci chrbát chlapa v červenej košeli, hnedá fľaša piva a miska slaných búrskych orieškov na tráve vedľa neho, pomarančovník nad jeho hlavou, ovešaný nezrelými pomarančmi, akoby to boli tmavozelené golfové loptičky.

Naklonil sa nabok a krivými prstami obrovskej ruky hmatal po miske búrskych orieškov. Ruka misu netrafila a prehŕňala sa v tráve ako zmrzačený krab. Potom obrátil hlavu a ja som mu zazrel tvár zboku. Nebola to tvár Ralpha Sampsona a nebola to tvár, s ktorou muž v červenej košeli začal putovanie po tejto zemi. Bola to kamenná tvár vytesaná primitívnym sochárom. Rozprávala veľmi všednú a bežnú históriu dvadsiateho storočia, priveľa bitiek, priveľa zvieracej odvahy, primálo rozumu.

Vrátil som sa k stopám po pneumatikách a kľakol som si, že ich preskúmam. Neostávalo mi nič iné než zostať tak, ako som bol, keď som počul na príjazdovej ceste kroky.

Z dvier ma oslovil muž v červenej košeli: „Čo vy tu máte čo hľadať? Nemáte tu čo robiť.“ Obrátil som kanvu s olejom a strekol som prúd oleja na stenu. „Nezacláňajte mi, prosím vás.“

„Čože?“ povedal a ťažko dýchal. Hornú peru mal nafúknutú a hrubú, ako keby na nej mal chránidlo na ústa.

Nebol vyšší než ja a nebol ani taký široký ako dvere, no robil taký dojem. Vzbudzoval vo mne nervozitu, akú človek cíti, keď sa zhovára s cudzím buldogom v záhrade jeho pána. Vstal som.

„Veru hej, bratku, aj vy ich tu máte.“

Nepáčil sa mi štýl, akým podišiel ku mne. Ľavé plece mu čnelo dopredu, bradu mal spustenú, ako keby sa mu každá denná hodina delila na dvadsať trojminútových zápasníckych kôl.

„Čo tým mienite, že ich tu máme? Nemáme tu nič, aby ste vedeli, ale ak nám chcete nanútiť svoj pochybný tovar, môžete rátať s nepríjemnosťami.“

„Termity,“ povedal som chytro. Bol pri mne dosť blízko, aby som cítil jeho zapáchajúci dych. Pivo a slané búrske oriešky a pokazené zuby. „Povedzte pani Goldsmithovej, že ich určite má.“

„Termity?“ Stál na plochých chodidlách. Bol by som ho mohol zraziť na zem, lenže nebol by zostal na zemi.

„Tie malé zvieratká, čo žerú drevo.“ Strekol som ďalšiu dávku oleja na stenu. „Sú to hnusné potvory.“

„Čo to máte v kanve? Tam v tej kanve.“

„V tejto kanve?“

„Hej.“ Konečne som musel pochopiť, o ktorú kanvu ide.

„Prípravok na hubenie termitov,“ povedal som. „Zožerú to a zdochnú. Povedzte pani Goldsmithovej, že ich určite má.“

„Nijakú pani Goldsmithovú nepoznám.“

„Domácu paniu. Telefonovala do centrály našej firmy, aby sme jej prišli prezrieť garáž.“

„Do centrály?“ spýtal sa podozrievavo. Obočie vypchaté zjazvenou kožou sa sťa roleta spustilo na malé prázdne oči.

„Centrála na hubenie termitov. Hmyzomor je ústredie na hubenie termitov pre celú oblasť južnej Kalifornie.“

„Tak teda?“ Rozmýšľal nad mojimi záhadnými slovami. „Dobre. Ale my tu nemáme žiadnu pani Goldsmithovú.“

„Nie je toto Eukalyptová ulica?“

„Nie, toto je Pažiťová ulica. Ste na nesprávnej adrese, priateľko“

„Prepáčte mi teda,“ povedal som. „Myslel som, že toto je Eukalyptová ulica.“

„Nie, Pažiťová.“ Široko sa usmieval nad mojím hlúpym omylom.

„To aby som sa pobral. Pani Goldsmithová ma bude čakať.“

„Hej. Ale počkajte chvíľku.“

Rýchlo vystrčil ľavú ruku a uchopil ma za golier. Pravou rukou mi pohrozil. „Nie aby ste sem prišli snoriť ešte raz. Nemáte tu čo hľadať.“

Tvár mu navrela nazlostenou krvou. V očiach mu blčal divý hnev. Popukané kútiky mu svietili čerstvou penou, čo mu tiekla z úst. S pohotovým bitkárom ste si ešte menej na čistom ako s buldogom, odhliadnuc od toho, že je aspoň dvojnásobne nebezpečnejší.

„Počuj,“ povedal som a zdvihol som kanvu. „Tento jed ťa oslepí.“

Striekol som mu olej do očí. Zareval, predstierajúc bolesť. Odskočil som nabok. Pravicou mi čiastočne zasiahol ucho a nechal na ňom pálčivý pocit. Golier z košele mi odtrhol a visel mu zo zaťatej päste. Pravú ruku vystrel na zaolejované oči a nariekal ako nemluvniatko. Ak sa niečoho bál, bola to slepota.

Za mnou sa otvorili dvere, keď som už bol na polceste k autu, no neukázal som tvár, lebo som sa neobzrel. Zhrbil som sa za rohom živého plota a utekal som preč od svojho auta. Pešo som obišiel blok domov.

Keď som sa vrátil k autu, ulica už bola prázdna. Dvere garáže boli zavreté. Buick ešte vždy stál na ceste. Biely dom medzi stromami vyzeral pokojne a nevinne v podvečernom svetle.

Bola takmer tma, keď domáca pani vyšla z domu v bodkovanom ocelotovom kožuchu. Prešiel som popri vchode do príjazdnej cesty ešte prv, ako buick vycúval, a čakal som naň na bulvári Zapadajúceho slnka. Ešte zúrivejšie a menej presne sa hnala celou cestou k Hollywoodu, cez Westwood, Bel-Air, Beverly Hills,

Sledoval som ju, aby som ju nestratil celkom z dohľadu, Neďaleko nárožia Hollywoodu a Vine, kde sa všetko končí a všeličo začína, zabočila k súkromnému parkovisku a nechala tam auto. Na ulici som zaparkoval vedľa ďalšieho vozidla, kým som ju nevidel vojsť do Swiftovho podniku, gýčovú postavu kráčajúcu ako mierne opojená dáma. Potom som sa vrátil a preobliekol som si košeľu.

Revolver v skrini ma lákal, no neopásal som si ho. Volil som istý kompromis; vybral som zbraň z puzdra a vložil som ju v aute do skrinky na rukavice.

7

Čierna izba v Swiftovom podniku bola vyložená čiernym dubom, ktorý sa nejasne ligotal pod leštenými mosadznými svietnikmi. Miestnosť po obidvoch stranách lemovali boxy s koženými čalúnenými sedadlami. Ďalší priestor zaberali stoly. Všetky boxy a väčšina stolov bola obsadená parádne vyobliekanými zákazníkmi, čo alebo jedli, alebo čakali na jedlo. Ženy zväčša mali napnutú kožu, hladom scvrknutú na priveľkých kostiach. Mužskí sa poväčšine honosili tým mužným hollywoodskym výrazom, ktorý je ťažko opísať. V ich hlučnom hlase a širokých gestách bolo badať neodbytné sebavedomie, ako keby boha viazala milióndolárová zmluva na ich opateru.

Fay Estabrooková sedela v jednom zo zadných boxov a naproti nej na stole bol belasý flanelový lakeť. Ostatok jej spoločníka skrývala prepážka.

Zašiel som k baru pri tretej stene a objednal som si pivo.

„Bass, Black Horse, Carta Blanca alebo čierne Guinness? Po šiestej hodine nepodávame domáce pivo.“

Objednal som si Bass, dal som barmanovi dolár a kázal som mu nechať si drobné. Nijaké nezostali. Barman odišiel.

Naklonil som sa dopredu, aby som sa pozrel do zrkadla za barom, a zachytil som tri štvrtiny z tváre Fay Estabrookovej. Bola to živá tvár s napätým výrazom. Ústa sa jej rýchlo pohybovali. Práve v tej chvíli muž vstal.

Bol to muž neurčitého veku, typ, čo sa obyčajne zdržuje v spoločnosti mladších žien a rok čo rok zarobí nejaký ten dolárik, hoci nikto nevie na čom. Bol z tých starnúcich miništrantov, o ktorých hovoril Cramm. Belasý smokingový kabát mu pristal až priveľmi. Biely hodvábny šál na hrdle zvýrazňoval jeho strieborné vlasy.

Podával ruku ryšavému pánovi, čo stál pri boxe. Spoznal som ryšavca, keď sa pomaly obrátil a kráčal k vlastnému stolu uprostred miestnosti. Bol to spisovateľ, ktorý zmluvne pracoval pre spoločnosť Metro a volal sa Russell Hunt.

Striebrovlasý muž kývol rukou na rozlúčku Fay a zamieril k dverám. Pozoroval som ho v zrkadle. Kráčal rozhodne a sebavedomo, díval sa rovno pred seba, ako keby miestnosť bola pustá. Preňho pustá aj bola. Nikto nezdvihol ruku, nikto neroztiahol ústa do úsmevu. Keď vyšiel, obrátilo sa niekoľko hláv, zdvihlo sa niekoľko obočí. Fay Eastabrookovú nechali v jej boxe samu, ako keby sa od neho bola nakazila a mohla nákazu preniesť na iných.

Odniesol som si pohár k stolu Russella Hunta. Sedel s brucháčom, ktorý mal čapatý, vyhrnutý nos a lesklé, malé oči, aké mávajú agenti.

„Ako idú obchody, Russell?“

„Ahoj, Lew.“

Naše stretnutie ho nepotešilo. Keď som mal prácu, zarábal som tristo dolárov týždenne, a to v jeho očiach bolo postavenie sedliaka. On zarábal pätnásť stovák. Bol to bývalý reportér z Chicaga, ktorý svoj prvý román predal filmovej spoločnosti Metro a ďalší nikdy nenapísal. Hunt sa premieňal z nádejného mládenca na odporného starca trpiaceho na migrény a vlastniaceho bazén, ktorý nemohol používať, lebo sa bál vody. Pomohol som mu zbaviť sa jeho druhej ženy a urobiť tak miesto pre tretiu, ale ani tá nebola o nič lepšia.

„Sadni si, sadni si,“ povedal, keď som sa nechystal odísť. „Napime sa. Rozptyľuje to migrénu. Nepijem pre vlastné rozptýlenie. Pijem pre rozptýlenie migrény.“

„Počkaj,“ vraveli agentské oči. „Ak si výtvarný umelec, môžeš si sadnúť. Ináč sotva môžeš očakávať, že budem s tebou márniť čas.“

„Timothy je mojím agentom,“ oznámil mi Russell. ,,Ja som tou kačicou, čo mu znáša zlaté vajíčka. Všimni si, ako sa nervóznymi prstami zahráva s nožom a pritom oči upiera na moje hrdlo. Ak sa nemýlim, nič dobrého to neveští.“

„Ak sa nemýli,“ povedal Timothy. „Tvoríte niečo?“

Prijal som jeho štýl reči a súčasne aj ponúknutú stoličku. „Som muž činu. Poľovnícky pes, aby som sa presne vyjadril.“

„Lew je detektív,“ vysvetľoval Russell. „Vyhrabáva hriešne tajomstvá ľudí a predkladá ich pred oči pohoršeného sveta.“

„Nuž teda, ako hlboko môžete hrabnúť?“ opýtal sa Timothy veselo.

Jeho vtip sa mi nepozdával, no prišiel som sa informovať, a nie manévrovať. Všimol si výraz mojej tváre a obrátil sa k čašníkovi za svojou stoličkou.

„S kým si si to podával ruku?“ spýtal som sa Russella.

„Máš na mysli toho elegána so šálom? Fay mi povedala, že sa volá Troy. Kedysi boli manželia, mala by to teda vedieť.“

„Čím sa živí?“

„Celkom naisto by som ti nevedel povedať. Vídaval som ho všelikde: Palm Springs, Las Vegas, Tia Juana.“

„Las Vegas?“

„Tak sa mi zdá. Podľa Fay je to dovozca, ale ak on je dovozcom, potom som ja opičím strýkom.“ Potom si spomenul na svoju úlohu. „Je to dosť čudné, ale ja som opičí strýko, hoci sa ti musím priznať, že som bol prekvapený, keď moja mladšia sestra, tá, čo má tri prsia, na posledné Turice porodila takého rozkošného šimpanza, akého si v živote nevidel. Po prvom manželovi bola Lady Greystoková, aby si vedel.“ Náhle prestal žartovať. Tvár mu zvážnela a opäť nadobudla nešťastný výraz. „Doneste ešte niečo piť,“ povedal čašníkovi. „Dupľovanú škótsku. A to isté aj ostatným.“

„Malý momentík, pane.“ Čašník bol scvrknutý starec s čiernymi zapadnutými očami. „Teraz preberám objednávku tohto pána.“

„Nechce ma obslúžiť.“ Russell rozhodil rukami v nadsadenom zúfalstve.

Čašník predstieral, že hlboko vníma, čo vraví Timothy.

„Ale veď ja nechcem vyprážané hranolky. Chcem opekané zemiaky.“

„Opekané zemiaky nemáme, pane.“

„Ale ich môžete spraviť, nie?“ spýtal sa Timothy a vzduté nozdry sa mu zlostne chveli.

„Tridsaťpäť až štyridsať minút, pane.“

„Ach, bože,“ vzdychol Timothy. „Čo je to tu za vývarovňa? Poďme k Chasenovi, Russell. Musím dnes mať opekané zemiaky.“

Čašník stál a pozoroval ho akoby z diaľky. Pozrel som naňho a zistil som, že Fay Estabrooková je ešte vždy pri svojom stole a venuje sa fľaši vína.

„Do Chasenovho podniku ma už nepúšťajú,“ povedal Russell. „Vraj som agentom Kominformy. Napísal som libreto pre film, v ktorom zápornou postavou je istý nacista, a preto som agentom Kominformy. Odtiaľ, priatelia, vraj pochádzajú moje peniaze.“

„Nechaj to,“ prerušil som ho. „Poznáš Fay Estabrookovú?“

„Trochu. Pred niekoľkými rokmi som sa s ňou stretol, keď jej sláva bola na vzostupe. Ešte niekoľko rokov, a stretnem ju na zostupe slávy.“

„Zoznám ma s ňou.“

„Prečo.“

„Vždy som túžil ju poznať.“

„Nerozumiem ti, Lew. Je vo veku, že by ti mohla byť ženou.“

Prehovoril som v reči, ktorú vedel pochopiť: „Mám voči nej sentimentálnu úctu, ktorá má pôvod v zašlých časoch nenávratnej minulosti.“

„Predstav jej ho, keď chce,“ povedal Timothy. „Poľovnícki psi ma znervózňujú. Potom budem môcť pokojne zjesť tie opekané zemiaky.“

Russell sa ťažkopádne postavil na nohy, ako keby temenom hlavy podopieral povalu.

„Dobrú noc,“ povedal som Timothymu. „Zabávajte sa s personálom, kým vás nevyhodia a kým si nezlomíte ten svoj tučný krk.“

Vzal som si svoj pohár a viedol som Russella cez miestnosť. „Nepovedz jej, čím som,“ zašepkal som mu do ucha.

„Nebudem ti predsa na verejnosti prať špinavú bielizeň! V súkromnom živote je to niečo celkom iné. V súkromnom živote by som ti ju pral nesmierne rád. Je to pre mňa fetiš.“

„Ja ju zahadzujem, keď je špinavá.“

„To je škoda. Prosím ťa, v budúcnosti ju odkladaj pre mňa. Jednoducho mi ju posielaj na adresu Kraft Ebinga, na klinike.“

Pani Estabrooková uprela na nás oči temné ako tmavé reflektory.

„Toto je Lew Archer, Fay. Agent Komunistickej internacionály, aby si vedela. V hĺbke duše ťa už dávno obdivuje.“

„Aké milé od vás!“ zvolala hlasom, ktorým plytvala v materských úlohách. „Nech sa páči sadnúť.“

„Ďakujem pekne.“ Sadol som si na kožou obtiahnuté sedadlo naproti nej.

„Prepáčte,“ ospravedlnil sa Russell. „Musím strážiť Timothyho. Vedie triedny boj s čašníkom. Zajtra večer bude zas strážiť on mňa. Ach bože, bože!“ Odchádzal stratený v súkromnom bludisku svojich slov.

„Dobre padne vedieť, že si ľudia na človeka príležitostne spomenú,“ povedala žena. „Väčšina mojich priateľov je preč a na všetkých sa zabudlo. Helene a Florence a Mac… všetci sú preč a zabudnutí.“

Jej ufňukaná sentimentálnosť, napoly predstieraná, napoly skutočná, priniesla istým spôsobom príjemnú zmenu po Russellových zúfalých dvojzmyselných rečiach. Hovoril som tónom, ktorým začala ona.

„Tak pominie svetská sláva. Helene Chadvicková bola svojho času dobrá herečka. A vy ešte vždy hráte.“

„Snažím sa vypadnúť z herectva, Archer. Ale aj tak je naše mesto už mŕtve. Kedysi nám záležalo na výrobe filmov – naozaj záležalo. Keď som bola na vrchole, zarábala som až tri tácky týždenne, ale nám vtedy nešlo o peniaze.“

„Herectvo, to je ono.“ Bol som menej v rozpakoch, keď som mohol citovať.

„Herectvo, to bolo ono. Už to tak nie je. Mesto stratilo úprimnosť. Nezostal v ňom život. Nezostal život ani v meste ani vo mne.“

Naliala si posledné kvapky z pollitrovej fľaše sherry a vypila ho na jeden dlhý žalostný dúšok. Ja som si hladkal svoj pohárik.

„Darí sa vám dobre.“ Dovolil som očiam skĺznuť po ťažkopádnom tele, napoly odhalenom rozopnutým kožuchom. Na svoje roky mala postavu pomerne dobrú, driek úzky, poprsie plné, boky ako uchá na amfore. A okrem toho bola živá, vyžarovala ženskú moc, zvieraciu pýchu, akoby pýchu mačky.

„Páčite sa mi, Archer. Ste sympatický. Povedzte mi, kedy ste sa narodili?“

„Chcete povedať v ktorom roku?“

„Presný dátum.“

„Druhého júna.“

„Naozaj? Nepredpokladala som, že v znamení Blížencov. Blíženci bývajú bez srdca. Sú dvojduchí ako dvojčence a žijú dvojakým životom. Máte studené srdce, Archer?“

Naklonila sa ku mne širokými, nezaostrenými očami. Nemohol som povedať, či klame seba alebo mňa.

„Som priateľ každého,“ povedal som, aby som prerušil jej čaro. „Deti a psi ma zbožňujú. Pestujem kvety a mávam zelené prsty.“

„Ste cynik,“ odpovedala trucovito. „Nazdávala som sa, že budete sympatický, lenže vy ste vo vzdušnej sfére a ja zas vo vodnej.“

„Bola by z nás znamenitá záchranná skupina vo vzduchu a vo vode.“

Usmiala sa a poznamenala karhavo: „Neveríte na hviezdy?“

„Vy hej?“

„Pravdaže verím – čiste vedecky. Keď pozorujete dôkazy, nemôžete ich poprieť. Ja napríklad som narodená v znamení Raka a každý môže vidieť, že som typ Raka. Som citlivá a mám fantáziu; nemôžem žiť bez lásky. Tí, ktorých ľúbim, si ma môžu obkrútiť okolo prsta, ale viem byť aj tvrdohlavá, keď treba. Nemala som šťastie v manželstve, podobne ako mnohí narodení v znamení Raka. Ste ženatý, Archer?“

„Teraz nie.“

„To znamená, že ste boli. Opäť sa oženíte. Gemini to vždy robia. A často si berú ženu staršiu, než sú oni, vedeli ste to?“

„Nie.“ Jej naliehavý hlas ma akosi vyvádzal z rovnováhy, hrozil, že ovládne rozhovor i mňa. „Ste veľmi presvedčivá,“ poznamenal som.

„To, čo vravím, je čistá pravda.“

„Mali by ste to robiť ako svoje povolanie. Pre operátora príjemných spôsobov a presvedčivého zovňajšku by v tom mohli byť pekné možnosti zárobku.“

Jej nevinné oči sa zúžili do dvoch tmavých štrbiniek ako strielne na pevnosti. Skúmala ma nimi, dospela k taktickému rozhodnutiu, opäť ich otvorila. Boli teraz ako tmavé mláky nevinnosti, ako zamorené studne.

„Ale nie,“ odpovedala. „Nikdy to nerobím profesionálne. Je to talent, ktorý mám, istý dar – tí, čo sa narodili v znamení Raka, bývajú často psychicky vykoľajení – a cítim, že je mojou povinnosťou využívať ho. Ale nie za peniaze – iba v prospech svojich priateľov.“

„Máte šťastie, že máte samostatné príjmy.“

Pohár s tenkou nôžkou sa jej vyšmykol z ruky a rozbil sa na stole na dva kusy. „Celý Blíženec,“ povedala. „Vždy hľadáte iba fakty.“

Pocítil som tieň pochybnosti, ale striasol som sa ho. Strelila naslepo, a náhodou trafila cieľ. „Nemienil som byť zvedavý,“ povedal som.

„Ach, to viem,“ zrazu vstala a cítil som váhu jej tela, ako stála nado mnou. „Poďme preč odtiaľto, Archer. Už mi zase začínajú padať predmety z rúk. Poďme niekam, kde sa môžeme pozhovárať.“

„Prečo nie?“

Nechala na stole celú bankovku a s ťažkopádnou dôstojnosťou kráčala von. Nasledoval som ju, bol som spokojný s počiatočným úspechom, ale cítil som sa ako pavúk, ktorého sa chystá zožrať samica.

Russell sedel pri svojom stole s hlavou opretou o predlaktie. Timothy štekal na hlavného ako teriér, ktorý dostal do úzkych nejaké malé bezbranné zvieratko. Hlavný mu vysvetľoval, že opekané zemiaky budú hotové o pätnásť minút.

8

V hollywoodskom bare Roosevelt sa sťažovala na zlý vzduch a tvrdila, že sa cíti zle a že je stará. Vyhováral som jej to, ale predsa sme sa len presťahovali do Zebry. Presedlala na írsku whisky, ktorú pila neriedenú. V Zebre obviňovala istého muža pri susednom stole, že sa na ňu pohŕdavo díva. Navrhol som jej viac čerstvého vzduchu. Viezla ma dolu Wilshire, ako keby sa chcela prebojovať do inej dimenzie. Musel som zaparkovať jej buick pri Ambassadore. Svoje auto som nechal pred Swiftovým podnikom.

Pohádala sa s barmanom v Ambassadore pod zámienkou, že sa jej posmieval, keď sa mu obrátila chrbtom. Zaviedol som ju do suterénneho baru v podniku Huntoon Park, ktorý obyčajne nebýval preplnený. Nech sme prišli hocikde, všade boli ľudia, čo ju poznali, ale nik sa k nám nepridal, nik nevstal. Ba ani čašníci sa okolo nej veľmi nemali. Už aj vychádzala.

Okrem dvojice, čo sedela pritúlená k sebe na odľahlom konci baru, bol Huntoon Park pustý. Suterén s hrubými kobercami a diskrétnym osvetlením bol ako salón pohrebného ústavu, kde ležal vystretý večer, ktorý sme práve zabili. Pani Estabrooková bola bledá ako mŕtvola, no držala sa vzpriamene, bola schopná vidieť, rozprávať, piť a pravdepodobne aj myslieť.

Viedol som ju smerom k Valeriu v nádeji, že bude chcieť ísť ta. Ešte zopár pohárikov, a budem to môcť navrhnúť ja. Pil som s ňou, ale nie natoľko, aby som sa dostal pod vplyv alkoholu. Viedol som bezduchý rozhovor a ona rozdiel nespozorovala. Čakal som. Chcel som, aby si vypila toľko, že povie všetko, čo jej príde na rozum. Archer, nebeský blíženec a pomocník pri zrode zabudnutia.

Pozrel som si tvár v zrkadle za barom a príliš sa mi nepáčila. Chudol som a vyzeral som, ako keby som sa hnal za korisťou. Nos som mal pritenký, uši príliš blízko hlavy. Viečka očí mi vo vonkajších kútikoch klesali a dodávali mojim očiam trojuholníkovitý tvar, ktorý sa mi obyčajne páčil. Dnes večer mi pripadali ako drobné kamenné kliny vrazené medzi viečka.

Naklonila sa dopredu s bradou opretou o ruky a dívala sa kolmo dolu do poloprázdneho pohára. Hrdosť, ktorá jej držala telo vzpriamené a tvár sústredenú, sa pomaly vyparila. Sedela tu zhrbená, cítila horkú chuť na dne svojho života, ťahavým hlasom recitovala elégie:

„Nikdy o seba nedbal, ale mal zápasnícke telo a hlavu indiánskeho náčelníka. Bol čiastočne indiánskeho pôvodu. No nebolo v ňom nič malicherného. Sladučký chlapček. Tichý a pokojný, nikdy veľa nehovoril. Ale bol vášnivý, a muž jednej jedinej ženy, ostatný toho druhu, ktorého som kedy videla. Dostal tuberkulózu a za jedno leto bolo po ňom. To ma zlomilo. Nikdy som sa z toho nespamätala. Bol to jediný muž, ktorého som kedy milovala.“

„Ako ste vraveli, že sa volal?“

„Bill.“ Ľstivo na mňa pozrela. „To som však nevravela. Bol mojím predákom. Bývala som v jednom z prvých veľkých domov v údolí. Boli sme spolu rok a potom zomrel. Bolo to pred dvadsiatimi piatimi rokmi a odvtedy si ustavične myslím, že by mi bolo bývalo lepšie, keby som bola pošla aj ja.“

Zdvihla veľké suché oči a pozrela do mojich v zrkadle. Chcel som opätovať jej melancholický výraz, ale nevedel som si poradiť s tvárou.

Pokúsil som sa o úsmev, aby som sa povzbudil. Predsa len som bol dobrák. Stýkal som sa s drsnými chlapmi, ľahkými ženami, ťažkými prípadmi a prístupnými ľuďmi; súkromné oko na kľúčovej dierke nezákonných spálni; donášač žiarlivých, potkan za múrom, prenajatá zbraň pre každého, čo mohol zaplatiť päťdesiat dolárov, ale predsa len dobrák. V kútikoch očí a pri nozdrách sa mi utvorili vrásky; pery sa mi stiahli zo zubov, no úsmev sa nezjavil. Zmohol som sa iba na skúpy, vyhladovaný výraz, ako keď sa hyena mračí. Táto tvár videla priveľa barov, priveľa zbedačených hotelov a nepohodlných hniezd na milovanie, priveľa súdnych miestností a väzníc, priveľa pitiev a nástupov na políciu pri hľadaní zločincov, priveľa končekov nervov, obnažených ako mučené červíky. Keby som takú tvár našiel na cudzom človekovi, nedôveroval by som mu. Pristihol som sa pri myšlienke, ako sa asi pozdáva Mirande Sampsonovej.

„Doparoma s tými trojdňovými zábavami,“ povedala pani Estabrooková. „Do pekla s koňmi, Esmeraldami a loďami. Jeden dobrý priateľ je hoden viac než to všetko a ja nemám ani jedného jediného dobrého priateľa. Sam Kuntz mi tvrdil, že je mojím priateľom, a pritom mi oznamuje, že hrám v poslednom filme. Žila som svoj život pred dvadsiatimi piatimi rokmi a teraz som už celá nanič. Nepokúsite sa zapliesť so mnou, Archer?“

Mala pravdu. A predsa len ma zaujímala, aj okrem môjho úradného postavenia. Dlhá bola jej cesta dolu z výšin a vedela, čo znamená trpieť. V hlase jej už nezaznievali rafinované, ale pre ňu smiešne tóny, ktoré sa naučila od režisérov v štúdiu. Teraz ho mala drsný a príjemne zastretý. Podľa neho sa dalo jej detstvo umiestniť do Detroitu alebo do Chicaga alebo do Indianapolisu, na začiatok storočia, v chudobnej mestskej štvrti.

Vypila do dna a vstala. „Zaveďte ma domov, Archer.“

S takmer smiešnou pohotovosťou som skĺzol zo stoličky a uchopil som ju za rameno. „Nemôžete takto ísť domov. Potrebujete si ešte niečo vypiť, aby ste vytriezveli.“

„Ste milý.“ Nemal som takú hrošiu kožu, aby som necítil iróniu jej slov. „Lenže tento podnik neznášam. Vyzerá ako márnica. Prekristapána,“ zvolala na barmana, „kdeže sú všetci radovánkári? Nikto nemá čo osláviť?“

„Nie ste vy z tých, čo oslavujú, pani?“

Ťahal som ju preč, aby nezačala ďalšiu hádku, vyšli sme hore po schodoch a potom von. Vo vzduchu visela riedka hmla a zahaľovala neóny. Bezhviezdna obloha nad strechami budov bola tmavá a nízka. Striasla sa a ja som pocítil jej chvenie.

„Hore, na vedľajšej ulici je dobrý bar,“ povedal som.

„Valerio?“

„Myslím, že sa tak volá.“

„Dobre. Ešte pohárik, a potom už musím ísť domov.“

Otvoril som dvere na jej aute a pomohol som jej nastúpiť. Poprsím sa mi ťažko oprela o plece. Odtrhol som sa od nej Milší mi bol menej komplikovaný vankúš, ktorý je vypchatý perím, a nie spomienkami a sklamaním.

Čašníčka vo Valeriu ju oslovovala menom, zaviedla nás do boxu, kde vyprázdnila aj tak prázdny popolník. Barman, Grék s hladkou tvárou, prišiel až od baru k nej, aby ju pozdravil a spýtal sa jej, ako sa vodí pánu Sampsonovi.

„Je ešte v Nevade,“ povedala mu. Pozoroval som jej tvár, a ona si všimla výraz mojich očí. „Je to môj veľmi dobrý priateľ. Býva tu, keď sa zdržuje v meste.“

Dobre jej padla cesta autom okolo tých dvoch blokov domov alebo možno aj privítanie. Bola takmer čiperná. Možno, že som sa predsa len zmýlil.

„Skvelý chlapík,“ povedal barman. „Je nám tu smutno bez neho.“

„Ralph je skvelý, skvelý človek,“ prisvedčila pani Estabrooková. „Milučký človek.“

Barman si poznačil našu objednávku a odišiel.

„Vyložili ste mu horoskop?“ spýtal som sa. „Tomu vášmu priateľovi.“

„A ako ste to vedeli? On je Kozorožec. Milučký chlapík, ale rozkazovačný typ. Ale predsa zažil v živote tragédiu. Jeho jediný syn padol vo vojne. Ralphovo slnko skrížil Urán, aby ste vedeli. Nevedeli by ste povedať, čo to môže znamenať pre Kozorožca?“

„Nie. Znamená to preňho veľa?“

„Veru znamená. Ralph sa vyvíjal po duchovnej stránke. Urán je proti nemu, ale ostatné planéty sú s ním. Nabral odvahu z tohto vedomia.“ Dôverne sa ku mne naklonila. „Rada by som vám ukázala izbu, ktorú som dala prerobiť preňho. Je tu v jednom z bungalowov, ale tam by nás nepustili.“

„Býva tu teraz?“

„Nie. Je v Nevade. Má prekrásny dom v púšti.“

„Boli ste tam niekedy?“

„Koľko sa vy len vypytujete.“ Bokom sa na mňa usmiala s príšernou koketnosťou. „Vari vás nechytá žiarlivosť?“

„Povedali ste, že nemáte priateľov.“

„Povedala som niečo také? Zabudla som na Ralpha.“

Barman nám doniesol objednané nápoje a ja som začal malými dúškami popíjať. Sedel som obrátený k zadnej stene miestnosti. Dvere vedľa mĺkveho klavíra viedli do foyeru Valeria. Tými istými dvermi vošli spolu Alan Taggert a Miranda.

„Prepáčte,“ povedal som pani Estabrookovej.

Miranda ma zbadala, keď som vstal, a vykročila mi v ústrety. Položil som si prst na pery a druhou rukou som jej naznačil, aby sa vrátila. Odišla s otvorenými ústami a s prekvapeným pohľadom.

Alan bol pohotovejší. Uchopil ju pod pazuchu a vyviedol ju dverami von. Šiel som za nimi. Barman miešal akýsi nápoj. Čašníčka obsluhovala zákazníka. Pani Estabrooková nezdvihla oči. Dvere sa za mnou zavreli.

Miranda sa na mňa osopila. „Toto už naozaj nechápem. Podľa všetkého máte hľadať Ralpha.“

„Spracúvam istý kontakt. Choďte preč, prosím vás.“

„Ale ja som sa chcela s vami spojiť.“ Bola napätá až do plaču.

Povedal som Taggertovi: „Odveďte ju ešte skôr, ako mi pokazí celovečernú prácu. Von z mesta, ak je to možné.“ Tri hodiny strávené s Fay ma podráždili.

„Ale pani Sampsonová vám celý čas vytelefonúva,“ povedal mi.

Poslík Filipínčan stál opretý o stenu a vypočul všetko, Čo sme si povedali. Odviedol som ich za roh do napoly osvetleného foyeru. „Prečo telefonuje?“

„Dostala správu od Ralpha.“ Mirandine oči svietili jantárovou žiarou ako oči jeleňa. „Poslal jej expres list. Chce, aby mu poslala peniaze. Vlastne nie aby poslala, ale aby ich mala pripravené.“

„Koľko peňazí?“

„Stotisíc dolárov.“

„Povedzte to ešte raz.“

„Chce, aby za hotovosť vymenila účastiny v hodnote stotisíc dolárov.“

„Má ona toľko peňazí pri sebe?“

„Nemá ich, ale môže ich zaobstarať. Bert Graves má od Ralpha plnú moc.“

„Čo má s tými peniazmi urobiť?!“

„Píše, že dostane od neho ďalší list, alebo že pošle po ne posla.“

„Ste si istý, že list je od neho?“

„Elaine tvrdí, že je to jeho písmo.“

„Prezradil jej, kde sa zdržuje?“

„Nie, ale poštová pečiatka na liste je zo Santa Márie. Iste tam bol dnes.“

„Nie naisto. Čo chce odo mňa pani Sampsonová, aby som podnikol?“

„Nepovedala mi nič. Predpokladám, že sa chce s vami poradiť.“

„Dobre, tak je to teda. Povedzte jej, nech peniaze pripraví, ale nech ich nikomu neodovzdá bez dôkazu, že váš otec žije.“

„Myslíte, že je mŕtvy?“ Rukou si mykala golier na šatách.

„Nemôžem si dovoliť hádať.“ Obrátil, som sa k Taggertovi. „Mohli by ste odviezť dnes večer Mirandu lietadlom?“

„Práve som telefonoval do Santa Terezy. Letisko je v hmle. Ale zavčas rána to bude vari možné.“

„Tak jej to oznámte telefonicky. Mám isté tipy a tie pomaly sledujem. Najlepšie bude, ak sa Graves v tichosti spoji s políciou. S miestnou políciou a s políciou v Los Angeles. A aj s FBI.“

„S FBI?“ opakovala Miranda šeptom.

„Áno,“ povedal som. „Únos je federálny zločin.“

9

Keď som sa vrátil do baru, mladý Mexičan v smokingu a s gitarou v ruke sa opieral o klavír. Jeho slabý tenorový hlas, žalostný a vzdialený, spieval španielsku pieseň o býčích zápasoch. Prsty sa mu hromovo pohybovali po strunách. Pani Estabrooková sa naňho dívala a ledva si ma všimla, keď som si opäť sadol k jej stolu.

Hlasne zatlieskala, keď sa pieseň skončila, a kývla mu, aby prišiel k nášmu boxu. „Bábalu. Pekne prosím.“ Podala mu dolár.

Uklonil a usmial sa a pokračoval v speve.

„Je to Ralphova obľúbená pieseň,“ povedala. „A Domingo ju spieva tak krásne. Má v žilách ozajstnú španielsku krv.“

„Keď je reč o tom vašom priateľovi Ralphovi…“

„Čo je s ním?“

„Nenamietal by, že tu sedím s vami?“

„Nebláznite. Chcem, aby ste sa s ním niekedy stretli. Viem, že sa vám bude páčiť.“

„Čím sa zamestnáva?“

„Je viac-menej na odpočinku. Peňazí má dosť.“

„Prečo sa zaňho nevydáte?“

Drsno sa zasmiala. „Nepovedala som vám, že mám muža? No oňho si nemusíte robiť starosti. Je to čisté obchodná záležitosť.“

„Nevedel som, že ste podnikateľka.“

„Tvrdila som, že som podnikateľka?“ Opäť sa zasmiala, až príliš živo, a hneď nato zmenila tému: „Čudné, že mi navrhujete, aby som sa vydala za Ralpha.

On je ženatý a ja vydatá. Tak či onak, naše priateľstvo je iného druhu. Chápete ma, skôr iného, duševného charakteru.“

V mojej prítomnosti triezvela. Zdvihol som pohár. „Na priateľstvo. Duševného charakteru.“

Ešte ani nedopila, keď som čašníčke ukázal dva prsty. Druhý pohárik ju zdolal.

Tvár sa jej rozpadla, akoby pod vlastnou ťarchou. Oči jej stratili lesk, sotva sa mihali. Ústa jej zostali otvorené, akoby natrvalo zívala, červené pery jej kontrastovali s ružovo-bielym vnútrom úst. Mdlo zavrela ústa a pošepkala mi. „Necítim sa najlepšie.“

„Zaveziem vás domov.“

„Ste milý.“

Pomohol som jej postaviť sa na nohy. Čašníčka pridržala otvorené dvere, pani Estabrookovú obdarila súcitným pohľadom a mňa si ostro premerala. Pani Estabrooková sa tackala po chodníku ako starena, čo sa opiera o nejestvujúcu paličku. Držal som ju na meravých nohách a zamierili sme k autu.

Naložiť ju do voza nebolo ľahšie ako naložiť vrece uhlia. Hlava sa jej zakotúľala do rohu medzi dvere a operadlo. Naštartoval som auto a namieril som smerom k Pacifickým palisádam.

Pohyb auta ju po chvíli prebral. „Musím sa dostať domov,“ povedala tupo. „Viete, kde bývam?“

„Povedali ste mi.“

„Ráno musím opäť zarezávať. Dočerta! Plakala by som, keby ma vyhodil z filmu. Mám nezávislé životné prostriedky.“

„Vyzeráte ako podnikateľka,“ povedal som jej na povzbudenie.

„Ste milý, Archer.“ Táto jej veta sa mi už začínala protiviť. „Staráte sa takto o starú babu, ako som ja. Nebolo by vám po vôli, keby som vám prezradila, odkiaľ beriem peniaze.“

„Skúste to.“

„Ale ja vám to nepoviem.“ Jej smiech znel mrzko a nekontrolovateľne, bol v nízkom tóne. Zdalo sa mi, že som v ňom zachytil vedľajší tón, ale mohla to byť aj len moja domnienka. „Ste príliš milý chlapec.“

Hej, povedal som si, chlapec čisto amerického typu. Vždy ochotný podať pomocnú ruku, aby dáma padla rovno tvárou do kanála.

Dáma bola opäť v mrákotách. Aspoň nič viac nepovedala. Bola to otupná cesta po polnočnom bulvári s napoly bezduchým telom. V bodkovanom kožuchu vedľa mňa na sedadle podobala sa spiacemu pardálovi alebo starej divej mačke. V skutočnosti ani nebola taká stará – mohla mať najviac päťdesiat rokov – no tie roky ju napĺňali, napĺňali ju a kvasili v nej so zlými spomienkami. Narozprávala o sebe dosť, ale nie to, čo som chcel vedieť, a príliš sa mi hnusila, aby som sa snažil vypátrať niečo viac. Bol som si však istý a to mi nemusela ani povedať, že bola zlou spoločníčkou pre Sampsona alebo pre hociktorého neobozretného chlapa. Jej spoluhráči boli nebezpeční – jeden drsný, druhý úlisný. A ak sa niečo stalo Sampsonovi, vedela by to, alebo by sa to dozvedela.

Už nespala, keď som zaparkoval pred jej domom. „Zaparkujte auto na ceste. Urobíte mi to, miláčik?“

Cúvol som po celej dĺžke cesty a zaviedol som auto hore príjazdovou cestou. Potrebovala pomoc, aby vyliezla po schodoch ku dverám, a potom mi podala kľúč, nech jej otvorím. „Poďte ďalej. Pokúšala som sa vymyslieť si, čoho by som sa rada napila.“

„Ste si istá, že je to v poriadku? Čo váš muž?“

Smiech jej klokotal v hrdle. „Veď už roky spolu nežijeme.“

Išiel som jej v pätách do predizby. V tme som cítil pach, ktorý okolo seba šírila, pach ondatry a alkoholu, napoly zvierací, napoly človečí. Pod nohami som zacítil klzkú voskovanú dlážku a obával som sa, že spadne. Vo vlastnom dome sa pohybovala so slepou presnosťou námesačníka. Habkal som za ňou do miestnosti vľavo, kde rozsvietila svetlo.

Miestnosť, ktorá sa vynorila z tmy, sa ani zďaleka nepodobala na červenú izbu, ktorú kedysi zariadila pre Ralpha Sampsona. Bola veľká a prívetivá dokonca aj v noci za stiahnutými benátskymi žalúziami. Bola to solídna izba stredných vrstiev s neskorými impresionistickými reprodukciami na stenách, so vstavanými poličkami na knihy, na poličkách knihy, gramorádio a skrinka na gramofónové platne, vykachličkovaný kozub z tehál a pred ním ťažký sektorový chesterfieldsky nábytok, usporiadaný do polkruhu. Čudná sa mi zdala jedine vzorka na poťahoch, ktoré pokrývali chesterfieldsky nábytok a kreslo pod lampou: jasnozelené tropické rastliny a v pozadí biela púšťová obloha a medzi vejárovitými listami gánili ojedinelé oči. Vzorka sa menila, keď som sa na ňu díval. Oči mizli a opäť sa zjavovali. Sadol som si na celú skupinu týchto očí.

Stála pri prenosnom bare v rohu vedľa kozuba. „Čo pijete?“

„Whisky s vodou.“

Priniesla mi pohár. Polovica jeho obsahu sa jej cestou vyliala a zanechala tmavé škvrny na svetlozelenom koberci. Sadla si vedľa mňa, stlačiac pritom vyčalúnené sedadlo. Tmavá hlava jej kväcla na moje plece a zostala tam opretá. Mohol som teraz vidieť tých zopár oceľovosivých vlasov, ktoré jej kaderníčka nechala, aby nebolo vidieť, že ich má prefarbené.

„Nemôžem prísť na to, čoho by som sa rada napila,“ žalovala sa mi. „Nenechajte ma padnúť.“

Jednou rukou som ju objal okolo pliec, ktoré mala takmer také široké ako ja. Mocne sa o mňa opierala. Cítil som, ako pomaly dýcha, ako sa jej hruď dvíha a klesá, badal som, ako sa dýchanie spomaľuje.

„Nepokúšaj sa o nič dnes večer so mnou, miláčik, dnes som mŕtva. Niektorý iný večer…“ Hlas mala teraz jemný a akoby dievčenský, ale zastretý. Zastretý ako tie podmorské mladistvé záblesky v jej očiach.

Oči sa jej zavreli. Badal som mdlé chvenie jej tepu v žilkách jej zoschýnajúcich sa viečok. Tmavé mihalnice, ktoré ich lemovali, boli pozostatkami mladosti a krásy a naznačovali, že jej skaza je konečná a krutá. Bolo ju ľahšie ľutovať, keď spala.

Aby som sa presvedčil, že naozaj spí, jemne som jej zdvihol jedno viečko. Mramorovobiele očné jabĺčko gánilo doprázdna. Vybral som spoza nej ruku a nechal som ju klesnúť na vankúše. Prsia jej neforemne ovisli. Pančuchy mala pokrútené. Začala chrápať.

Vošiel som do susednej izby, zavrel som za sebou dvere a rozsvietil som svetlo. Žiarilo z povaly na vyblednutý mahagónový jedálny stôl s umelými kvetmi na prostriedku, pri jednej stene vitrína s porcelánom, pri druhej vstavaný bufet, šesť masívnych stoličiek usporiadaných okolo steny so sedadlami do izby. Zhasol som svetlo a vošiel som do kuchyne; bola čistá a dobre vybavená.

Chvíľu som pochyboval, či som túto ženu predsa len posúdil správne. Veď bývajú aj statoční astrológovia – a ešte viac neškodní opilci. Jej dom bol ako stotisíc ďalších v okrese Los Angeles, takmer až príliš typický, aby bol pravý. Okrem obrovskej garáže a buldoga, ktorý ju strážil.

Steny v kúpeľni boli obložené pastelovo-belasými kachličkami a hranatá vstavaná vaňa bola tiež belasá. Skrinka nad umývadlom bol preplnená tonikmi, hotovými liekmi, krémami, farbivami a púdrami, luminolom, veronalom. Fľaše a škatule hypochondrickej užívateľky zaberali miesto aj na poličke umývadla, na koši na špinavú bielizeň, ba aj na vrchnáku záchoda. Šatstvo v koši na bielizeň bolo všetko ženské. V držadle bola iba jedna kefka na zuby. Britva tu bola, ale bez krému na holenie alebo inej stopy po mužských rekvizitách.

Spálňa vedľa kúpeľne mala kvetovanú tapetu s ružovými ornamentami ako predvojnová sentimentálna nádej. Na nočnom stolíku ležala kniha o hviezdach. Šatstvo v skrini bolo všetko dámske a bolo ho tam veľa, mnohé so štítkami firmy Saks a Magnin. Spodná bielizeň a nočné úbory v zásuvkách boli broskyňovej a bledomodrej farby s čiernymi čipkami.

Pozrel som pod pokrútenú vrstvu pančúch v druhej zásuvke odhora a našiel som jadro čudáctva v tomto dome. Bol to rad úzkych balíčkov zviazaných gumičkami. V balíčkoch boli peniaze, samé bankovky, jednodolárové, päťdolárové a desaťdolárové. Väčšina bankoviek bola stará a zamastená. Ak všetky balíčky obsahovali to, čo som zistil v jednom, ktorý som prezrel, na dne tejto zásuvky bolo osem až desaťtisíc dolárov.

Klukol som si na päty a díval som sa na všetky tie peniaze. Zásuvka v spálni sa sotva hodila na ich vhodné uskladnenie. No pre takých, čo nemohli priznať svoje príjmy, bola bezpečnejšia než banka.

Naliehavé zvonenie telefónu prerušilo ticho ani zubárova vŕtačka. Narazilo na nerv a ja som vyskočil. No zavrel som zásuvku ešte skôr, ako som vyšiel do predizby, kde bol telefón. Žena v obývačke sa ani nepohla, nevydala ani najmenší zvuk.

Zakryl som si ústa kravatou, aby som si zamaskoval hlas. „Haló!“

„Pán Troy?“ Bol to ženský hlas.

„Áno.“

„Je tam Fay?“ hovorila rýchlo a úsečne. „Tu je Betty.“

„Ale čo!“

„Počujte pán Troy. Fay sa asi pred hodinou nalievala vo Valeriu. Ten mužský, čo bol s ňou, mohol byť od polície, ale v civile. Vravel, že ju zavezie domov. Iste by ste si neželali, aby sa tam obšmietal, keď dôjde nákladné auto. A viete, aká je Fay, keď je nachmelená.“

„Áno,“ povedal som a riskoval som: „A miesto odkiaľ voláte?“

„Piano, odkiaľ inde?“

„Je tam aj Ralph Sampson?“

Na odpoveď takmer začkala od prekvapenia. Chvíľku mlčala. Na druhom konci linky som počul ľudskú vravu, štrngot riadu. Bola to pravdepodobne reštaurácia.

Znovu sa spamätala: „Prečo sa pýtate mňa? V poslednom čase som ho nevidela.“

„Kde je?“

„Neviem. A kto je vlastne pri telefóne? Pán Troy?“

„Áno. Postarám sa o Fay.“ Položil som slúchadlo.

Kľučka hlavných dverí slabo zarachotila za mojím chrbtom. Zmeravel som s rukou na telefóne a hľadel som, ako sa kľučka z brúseného skla pomaly otáča a ligoce vo svetle, čo sem vnikalo z obývacej izby. Dvere sa zrazu otvorili a v nich zastal mužský v ľahkom zvrchníku. Bol prostovlasý, strieborná hriva mu svietila v nepriamom osvetlení. Vkročil dnu ako herec, keď prichádza na javisko, a ľahkou rukou tíško zavrel za sebou dvere. Pravú ruku držal vo vrecku zvrchníka. Vrecko mierilo na mňa.

Obrátil som sa k nemu. „Kto ste?“

„Viem, že je nezdvorilo odpovedať na otázku otázkou.“ Hlas mal jemnejší vďaka náznaku juhoanglického prízvuku. „Ale kto ste vy?“

„Ak to má byť ozbrojený útok…“

Predmet v jeho vrecku nemo na mňa zakýval. Nato spustil ráznejšie. „Položil som vám prostú otázku, človeče. Dajte mi prostú odpoveď.“

„Volám sa Archer,“ odpovedal som. „Používate svetličku na umývanie vlasov? Moja teta tvrdila, že je to veľmi účinné.“

Výraz tváre sa mu nezmenil. Svoju zlosť vložil do presnejšieho vyjadrenia. „Protiví sa mi zbytočné násilie. Prosím vás, nenúťte ma k takým metódam.“

Mohol som sa mu dívať na temeno hlavy, vidieť, ako mu pokožka presvecuje cez starostlivo učesané vlasy. „Naháňate mi strach,“ povedal som. „Poameričtený Angličan je stelesnený diabol.“

Zbraň v jeho vrecku bola malou, no intenzívnou chladiacou jednotkou, ktorá mrazila túto predsieň. Oči mal už celkom ľadové.

„A čím sa živíte, pán Archer?“

„Predávam poistky. Mojím koníčkom je zahrávať si s ozbrojenými zlodejmi.“ Siahol som po náprsnej taške, aby som mu ukázal vizitku s označením, že uzatváram „poistky všetkých druhov“.

„To nie. Nechajte si ruky tak, aby som ich videl. A dávajte si pozor na jazyk, áno?“

„Veľmi rád. Nechcite, aby som vám predal poistku. Nepredstavujete dobrú investíciu, keď takto narábate so zbraňou.“

Moje slová nepochopil, a preto ním ani nepohli. „Čo tu robíte, pán Archer?“

„Doviezol som Fay domov.“

„Ste jej priateľ?“

„Podľa všetkého áno. A vy?“

„Otázky budem dávať ja. Čo mienite robiť ďalej?“

„Práve som si chcel objednať taxík a odísť domov.“

„Najlepšie bude, ak to urobíte okamžite.“

Zdvihol som slúchadlo telefónu a zavolal som Klub žltých taxíkov. Pristúpil trochu bližšie ku mne. Ľavou rukou mi ohmatal prsia a oblasť pod pazuchami, potom nižšie, boky a chrbát. Bol som rád, že som nechal revolver v aute, no hnusil sa mi dotyk jeho rúk. Boli epicénne.

Cúvol a ukázal mi revolver, poniklovanú pištoľ kalibru 0.32 alebo 0.38. Uvažoval som, či ho mám odsotiť a obrať ho o zbraň.

Trochu sa vzpriamil a pištoľ na mňa mieril ako oko. „Nie,“ povedal. „Som pohotový strelec. Nemali by ste najmenšiu šancu na záchranu. A teraz sa otočte.“

Otočil som sa. Vrazil mi pištoľ do chrbta tesne nad ľadviny. „Do spálne.“

Viedol ma do osvetlenej spálne a obrátil ma smerom ku dverám. Počul som jeho rýchle kroky po izbe, zásuvku, ktorá sa otvorila a potom zavrela. Pištoľ sa mi opäť vrátila nad ľadviny.

„Čo ste tu dnu robili?“

„Tam som vôbec nebol. Svetlo zažala Fay.“

„Kde je teraz?“

„V prednej izbe.“

Zaviedol ma do miestnosti, v ktorej ležala pani Estabrooková, schovaná za operadlom chesterfieldskeho kresla. Upadla do omamného spánku, ktorý sa podobal smrti. Ústa mala otvorené, ale už nechrápala. Jedna ruka jej visela až na zem ako presýtený biely had.

Pohŕdavo na ňu pozrel, s opovrhnutím, aké by asi cítilo striebro voči špinavému mäsu.

„Nikdy dobre neznášala pijatiku.“

„Túlali sme sa po krčmách,“ povedal som. „Debatovali sme o astrológii.“

Ostro na mňa pozrel. „To je mi jasné. A vlastne, čo vás môže zaujímať na takomto vreci červov?“

„Hovoríte o žene, ktorú ľúbim.“

„O svojej žene.“ Nepatrné chvenie nozdier svedčilo o tom, že jeho tvár bola schopná pohybu. „Naozaj?“

„Nie som žiarlivý, pán Archer, ale musím vás varovať, aby ste sa jej stránili. Má vlastný okruh spoločníkov a vy by ste doňho prosto nezapadli. Fay, pravda, je veľmi znášanlivá. Ja som menej znášanlivý. Poniektorí z jej spoločníkov nie sú vôbec znášanliví.“

„Všetci hovoria toľko ako vy?“

Vyceril malé, pravidelné zuby a trochu zmenil postoj. Nachýlil sa nabok a hlava mu zasvietila v svetle. Bola to chlipná figúra, nebezpečný človek, čulý a pohotový za stareckou maskou. Pištoľa sa mu krútila okolo prsta ako strieborné koliesko a potom zastala namierená na moje srdce. „Tí sa vyjadrujú inakšie. Je vám to jasné?“

„Myšlienka je prostá a zrozumiteľná.“ Na chrbte som cítil chladný pot.

Na ulici zatrúbilo auto. Zašiel som k dverám a otvoril ich. Vonku bolo teplejšie.

10

„Som rád, že som si zavolal ústredňu,“ privítal ma taxikár. „Ušetril som si jalovú jazdu. Mal som ďaleký výlet až do Malibu. Štyri svine pozvané na plážovú zábavu. Tí sa k vode ani len nepriblížia.“

Pach na zadnom sedadle taxíka ešte aj teraz pripomínal skleník.

„Mali ste počuť, aké reči viedli tie ženské.“ Spomalil pred dopravnou značkou „stop“ pri Sunsete. „Vraciate sa do mesta?“

„Počkajte chvíľku.“ Zastavil. „Poznáte podnik menom Piano?“

„Divé piano?“ spýtal sa. „V západnom Hollywoode. Niečo ako chlastáreň.“

„Komu patrí?“

„Nepredložili mi účtovnícke knihy,“ odpovedal ľahostajne a hodil rýchlosť. „Chcete ta ísť?“

„Prečo nie?“ odpovedal som. „Noc sa ešte len začala.“ Klamal som. Noc sa už končila, chladla, srdce jej pomaly tĺklo. Pneumatiky zaskučali ako hladné mačky na asfaltovom povrchu cesty pokropenom hmlou. Neónové svetlá sliepňali nespavosťou.

V nočnom podniku Divé piano sa noc síce už začala dávno, no srdce jej umele povzbudzovali. Podnik stál v zle osvetlenej bočnej ulici medzi radom dvojdomov, medzi ulicami posiatymi smeťami a odpadkami. Nebola tam ani firemná tabuľa, ani fasáda z umelej hmoty, ani okná z brúseného skla. Nad vchodom sa oblúkovito krivilo podlubie, ktorého nečasom poznačené drevo sa lúpalo, akoby z neho padali šupiny. Nad týmto vchodom úzky balkón so zábradlím z kovaného železa maskoval obloky zastreté hrubými záclonami.

Vrátnik, černoch, vyšiel spod podlubia a otvoril dvere taxíka. Vyplatil som taxikára a sledoval som vrátnika dnu. V slabom svetle nad dverami som pozoroval, že okraj belasého kabáta má zodratý až po vlákna. Tlak nespočetných spotených rúk vytvoril okolo kľučky kožených hnedých dverí velikánsku čiernu škvrnu. Dvere viedli do dlhej miestnosti, úzkej ani tunel.

Ďalší černoch v čašníckom fraku, s obrúskom prehodeným cez predlaktie mi prišiel v ústrety ku dverám.

V belasom svetle, ktoré sa odrážalo od dvier, vyzerali jeho úsmevom roztiahnuté pery indigovej farby. Tieto steny zdobili jednofarebné modré nahé postavy v rôznych polohách. Pozdĺž nich, po každej stene, stáli stoly s bielymi obrusmi a medzi stolmi bola ulička. Na nízkom pódiu na druhom konci miestnosti hrala akási žena na klavíri. Cez dym vyzerala neskutočne, ako mechanická bábika so šikovnými rukami a s meravo nehybným chrbtom.

Podal som klobúk dievčine v úzkej šatni a objednal som si stôl blízko piana. Čašník ma kĺzavým krokom viedol uličkou, obrúsok mu pritom vial ako biele pierko, pokúšal sa urobiť dojem, že obchody sú čulé. No čulé neboli. Dve tretiny stolov boli prázdne. Ostatné boli obsadené dvojicami. Muži predstavovali prišelcov z barov lepšej triedy, ktorí odkladali návrat domov. Boli medzi nimi tuční i chudí, ale v belasom akváriovom svetle všetci vyzerali, ako keby mali rybie tváre, a ustričie oči.

Ich spoločníčky zväčša vyzerali platené alebo ochotné dať si zaplatiť. Dve alebo tri boli blondíny, ktoré som videl medzi balerínkami, na tvári mali strojený úsmev, ako keby ním chceli zastaviť chod času. Poniektoré boli staršie, také, ktoré sa vďaka svojim pneumatickým telám ešte rok či dva udržia nad vodou. Tieto ženy usilovne pracovali rukami, jazykmi a očami. Keby skĺzli z úrovne Divého piana, našli by sa ešte horšie podniky, kde by sa mohli uchýliť.

Mexické dievča s unudenou žltou tvárou sedelo osamotene za stolom vedľa môjho. Siahla po mne očami a potom ich zas odvrátila.

„Škótsku alebo bourbonskú, pane?“ spýtal sa čašník.

„Bourbonskú s vodou. Sám si budem miešať.“

„Prosím, pane. Máme aj obložené chlebíčky.“

Spomenul som si, že som hladný. „So syrom.“

„Prosím, pane.“

Pozrel som na piano a nebol som si istý, či som informácie nebral príliš doslovne. Žena, ktorá sa predstavila ako Betty, mi povedala, že miesto, odkiaľ volá, je piano. Chrapľavý zvuk piana si razil cestu návalmi smiechu od stolov a vytváral melancholický kontrapunkt. Rýchle a rozhodné pohyby klaviristkiných prstov sa zrkadlili v doske nad klávesnicou, ako keby klavír hral sám od seba a ona sa usilovala udržať s ním tempo. Vypnuté holé plecia mala chudé a pekne tvarované. Vlasy jej na ne splývali ani smola a dodávali pleciam neprirodzenú bielobu. Tvár jej nebolo vidieť.

„Haló, fešák. Objednaj mi niečo piť.“

Vedľa mojej stoličky stála Mexičanka. Keď som zdvihol oči, posadila sa k môjmu stolu. Jej telo so zaoblenými plecami a bez bokov sa pohybovalo ako bič. Šaty s hlbokým výstrihom vyzerali nemiestne, ako šaty na divochovi. Pokúsila sa o úsmev, no jej zdrevenená tvár sa toto umenie nikdy nenaučila.

„Mal by som vám skôr kúpiť okuliare.“

Vedela, že to mal byť nejaký vtip, ale nič viac. „Ste veselý chlapík. Veselých chlapcov mám rada.“ Hlas mala hrdelný, bol to hlas, ktorý sa dal čakať od zdrevenenej tváre.

„Veľmi by som vám nebol pochuti. Ale objednám vám niečo vypiť.“

Zagúľala očami, aby vyjadrila radosť. Mala ich tvrdé a nemenné ako hrče smoly. Ruky vystrela k môjmu predlaktiu a začala mi ho hladkať. „Páčiš sa mi, veselý chlapík. Povedz niečo smiešne.“

Nepáčil som sa jej, ani ona mne. Naklonila sa dopredu, aby som sa jej mohol zvrchu pozrieť na ňadrá. Mala ich malé, s bradavičkami ostrými ani ceruzka. Ruky i hornú peru mala zarastené čiernymi chĺpkami.

„Rozmyslel som si to, kúpim ti radšej hormóny,“ povedal som jej.

„Je to niečo na jedenie? Som veľmi hladná.“ Na dôkaz mi ukázala lačné biele zuby.

„Prečo si zo mňa kúsok neodhryzneš?“

„Posmievaš sa mi,“ povedala trucovito. Ale zato mi ďalej hladkala predlaktie.

Zjavil sa čašník a dal mi príležitosť zmeniť tému. Z podnosu preložil na stôl malý obložený chlebíček, pohár vody, čajovú šálku a na jej dne pol cóla whisky, prázdnu kanvu na čaj a pohár čohosi, čo telepaticky priniesol pre dievčinu.

„To bude šesť dolárov, pane.“

„Prosím?“

„Dva doláre za každý nápoj, pane. Dva doláre za obložený chlebíček.“

Zdvihol som hornú vrstvu chleba a pozrel som na lupienok syra, ktorý tam bol schovaný. Bol tenký ani pozlátka a takmer taký drahý. Položil som na stôl desaťdolárovú bankovku a zvyšok som nechal na stole. Moja primitívna spoločníčka si vypila ovocnú šťavu, pozrela na štyri doláre na stole a opäť sa dala spracúvať mi predlaktie.

„Máš ruky samú vášeň,“ povedal som; „ja náhodou iba čakám na Betty.“

„Betty?“ Vrhla pohŕdavý pohľad na chrbát pianistky. „Ale veď Betty je umelkyňa. Ona nebude…“ Vetu dokončila výrazným posunkom.

Zošpúlila pery a strčila medzi ne konček jazyka, akoby si chcela odpľuť. Kývol som na čašníka a objednal som niečo na pitie pre ženu pri piane. Keď som sa opäť obzrel po Mexičanke, už jej nebolo.

Čašník ukázal na mňa prstom, keď položil pohár na klavír, a pianistka sa obrátila, aby si ma pozrela. Tvár mala oválnu, takú malú a tak jemne modelovanú, že vyzerala až stiesnená. Oči mala neurčitej farby a neurčitého výrazu. Vôbec sa nepokúsila o úsmev. Kývol som jej hlavou na pozvanie. Záporne pokrútila hlavou a opäť sa naklonila nad klávesnicu.

Díval som sa jej na biele ruky, ako si razili cestu umelou džungľou boogie-woogie. Hudba ich sledovala akoby obrími skokmi, čo šušťali v kovovom poraste. Priam ste videli obrov tieň a počuli tlkot jeho srdca, mocný sťa kladivo. Bolo jej horúco.

Potom zmenila rytmus. Ľavá ruka jej ešte bubnovala a rolovala v basových tónoch, zatiaľ čo pravá vyludzovala blues. Dala sa spievať tvrdým, syčivým hlasom, na krajoch trochu ošúchaným, ale predsa len do istej miery dojemným:

Mozog mám v žalúdku

a srdce v ústach.

Rada by na sever

nohy na juh mieria.

Trpím modrou psychosomatikou,

doktor, doktor, doktor.

Rozober mi mozog,

naprav ma, doktor.

Doktor, uľav mi v bolesti –

Trpím modrou psychosomatikou.

Prednášala svoju pieseň s dekadentnou inteligenciou. Mne sa pieseň nepáčila, no predsa len si zaslúžila lepšie obecenstvo, než bola rozhovorená miestnosť za mojím chrbtom. Zatlieskal som, keď skončila, a objednal som jej ďalší pohár.

Priniesla si ho k môjmu stolu a prisadla si. Postavu mala ani tanagrinská figúrka, malú a perfektnú, a niesla sa bezvekovo niekde medzi dvadsiatkou a tridsiatkou.

„Páči sa vám moja hudba,“ konštatovala. Sklonila čelo a spopod neho hľadela na mňa – bol to manierizmus ženy hrdej na svoje oči. Hnedobodkované zreničky boli bez stredu a vzrušovali.

„Mali by ste byť na Päťdesiatej druhej ulici.“

„Nemyslite si, že som tam nebola. Ale vy ste tam nejaký čas už neboli, však? Podnik vyšiel na psí tridsiatok.“

„Ani tento podnik už nie je v rozkvete. Aj tento je pred krachom. Príznaky môže každý zbadať. Komu patrí?“

„Istému chlapovi, ktorého poznám. Máte cigaretu?“ Hlboko vdýchla do seba dym, keď som jej pripálil. Tvár jej nevedome čakala na návrat dymu, a keď sa ho nedočkala, trochu sklamaná sa nepatrne zhrbila. Bola ako nemluvňa s tvárou neurčitého veku, ktoré pije z prázdnej fľaše.

„Volám sa Lew,“ povedal som. „Iste som o vás už počul.“

„Som Betty Fraleyová.“ Vetu lemovala clivosť ako úzky čierny okraj na smútočnom oznámení. Pre mňa jej meno nič neznamenalo, ale pre ňu áno.

„Pamätám sa na vás,“ klamal som smelšie. „Boli ste nemilosrdne postihnutá, Betty.“ Všetci, čo sa dopujú, sú poznačení smolou.

„Môžete to opakovať bárs aj dvakrát. Dva roky v chládku a bez klavíra. Tá historka o šmeline narkotík bola vymyslená. Dokázali iba toľko, že som ich užívala ja. Zavreli ma v mojom záujme, ako povedali. V mojom záujme! Potrebovali publicitu a moje meno poznal kdekto. Dnes ho už nepoznajú, a ak sa toho zlozvyku zbavím, nebude to pomocou federálnej polície.“ Červené ústa sa jej krútili okolo mokrého červeného konca cigarety. „Dva roky bez klavíra.“

„Dobre hráte vzhľadom na to, že ste tak dlho necvičili.“

„Myslíte? Mali ste ma počuť v Chicagu, keď som bola na vrchole svojho výkonu. Mohla som robiť s klavírom, čo som chcela, poslúchol ma ako pes. Možno, že ste počuli niektoré moje platne.“

„Kto ich nepočul?“

„A boli také, ako som vám vravela?“

„Báječné. Som do nich celý hin.“

No klavír nebol mojím odborom a vybral som si nesprávne slová, alebo som svoju pochvalu nadsadil.

Zatrpknutosť, ktorá sa jej zračila na perách, sa jej rozšírila do očí a do hlasu. „Neverím vám. Povedzte mi názov čo len jednej.“

„Bolo to už dávno.“

„Páči sa vám moje Gin Mile Blues?“

„Páči,“ povedal som s uľahčením. „Hráte tam lepšie než Sullivan.“

„Klamete, Lew. Tú platňu som nikdy nenahrávala. Prečo chcete, aby som toľko rozprávala?“

„Páči sa mi vaša hudba.“

„Hej. Pravdepodobne nemáte sluch.“ Sústredene sa mi dívala do tváre. Menlivé oči mali teraz tvrdé, žiarivé, diamantové stredy. „Viete, mohli by ste byť policajtom. Nie ste fízlovský typ, ale je čosi v tom, ako sa dívate na veci, ako si ich zaraďujete, aj keď sa vám nepáčia. Máte fízlovské oči – oči, ktoré rady vidia ľudí trpieť.“

„Nerozčuľujte sa, Betty. Ste iba napoly psychicky postihnutá. Nerád vidím ľudí trpieť, ale fízel som.“

„Hľadáte narkotikov?“ Tvár jej zbledla od hrôzy.

„Nič také. Som súkromný detektív. Od vás nič nechcem. Čiste náhodou rád počúvam hudbu.“

„Klamete.“ Hoci bola pod tlakom nenávisti a strachu, ešte vždy hovorila šeptom. Hlas jej znel ako šuchot suchého lístia. „Vy ste zdvihli slúchadlo u Fay a tvrdili ste o sebe, že ste Troy. Čo vlastne chcete? Koho hľadáte?“

„Istého muža menom Sampson. Nevravte mi, že ste o ňom nepočuli. Viete, o koho ide.“

„Nikdy som o ňom nepočula.“

„Ale do telefónu ste povedali niečo iné.“

„Nuž teda dobre, videla som ho tu ako hocikoho iného. Znamená to, že som jeho pestúnkou? Prečo prichádzate kvôli nemu ku mne? V mojom zozname nepredstavuje nič viac ako ďalšiu muchu z baru.“

„Vy ste prišli ku mne. Nepamätám sa?“

Naklonila sa ku mne a sálala zo seba nenávisť ako magnetické pole. „Practe sa odtiaľto a viac mi sem nechoďte.“

„Mienim tu zostať naďalej.“

„To si myslíte vy.“ Meravou bielou rukou kývla na čašníka a tento hneď k nej pribehol. „Zavolaj Puddlera. Tento chlap je súkromný fízel.“

Pozrel na mňa a na modročiernej tvári sa mu zjavil záchvev neistoty.

„Len pokojne,“ povedal som.

Vstala a namierila ku dverám za klavírom. „Puddler!“ Všetky hlavy v miestnosti sa zdvihli.

Dvere sa náhle otvorili a z nich vyšiel mužský v červenej košeli. Drobnými očami brúsil naľavo i napravo, hľadal, kde má zakročiť.

Prstom ukázala na mňa. „Vyveď ho a ujmi sa ho. Je to špiceľ a chce zo mňa ťahať rozumy.“

Mal som dosť času na útek, ale nemal som naň chuť. Utiecť trikrát za jeden deň bolo na mňa priveľa. Šiel som mu v ústrety a inkasoval som úder, ktorý by bol aj začiatočník kryl. Vyplašene som mykol hlavou. Skúsil som pravou rukou. Kryl sa predlaktím a potom zaútočil naplno.

Vyblednuté oči namierili inam. Mal som čudný pocit, že ma nespoznávajú. Jednou päsťou ma zasiahol do žalúdka. Stiahol som ruku, ktorou som sa kryl, a tak som mu dal možnosť zasiahnuť ma druhou rukou na šiji pod uchom.

Potkol som sa o okraj pódia. Padol som na klavír. Vedomie zo mňa mizlo s neharmonickými zvukmi, až ho pohltil tieň.

11

Medzi tmavými kríkmi sedel bezmocný, drobný chlapík, opretý o čosi tvrdé. Čosi práve také tvrdé ho udieralo do tváre. Najprv do pravej čeľuste, potom do tej druhej. Po každom údere mu hlava narazila do tvrdej plochy za ňou. Tento znepokojujúci sled – úder, po ktorom nasledoval náraz – pokračoval s monotónnou pravidelnosťou hodne dlho. Vždy keď sa päsť blížila k čeľusti, bezmocný muž márne po nej chňapol boľavými zubami. No ruky mu pokojne viseli po boku. Nohy mal pozoruhodne nevládne a vzdialené.

Pri vchode do aleje sa zjavil vysoký tieň, chvíľu stál ako žeriav, potom groteskne krivkal smerom k nám. Puddler bol priveľmi pohrúžený do svojej práce, aby ho zbadal. Tieň za ním sa narovnal a jednu ruku vymrštil vysoko do vzduchu. Potom ruka klesla, držiac akýsi tmavý predmet. Nasledoval jasný zvuk, ako pri lúskaní vlašských orechov, v tyle Puddlerovej hlavy. Zložil sa predo mnou na kolená. Z očí som mu nemohol vyčítať nijaký výraz, lebo som videl iba bielko. Sotil som ho a on padol horeznačky.

Alan Taggert si obul topánku a čupol si vedľa mňa. „Poďme radšej preč odtiaľto. Veľmi silno som ho neudrel.“

„Povedzte mi, keď ho budete chcieť silno udrieť. Chcem byť pritom.“

Pery som mal napuchnuté. Dolné končatiny mi pripadali ako vzdialené a búriace sa kolónie môjho vlastného tela. Vzchopil som sa a postavil som sa na nohy. Ešte dobre, že som na jednej z nich nemohol stáť, inak by som bol kopol do chlapiska, čo ležal na chodníku, a neskôr by som to oľutoval – niekoľko rokov neskôr.

Taggert ma chytil pod pazuchy a viedol ma smerom ku vchodu aleje. Pri chodníku stál taxík s otvorenými dvierkami. Na druhej strane ulice pred drevenou fasádou Divého piana bolo pusto. Vtlačil ma do auta a nastúpil za mnou.

Chvíľu som mal v mozgu prázdno. Potom sa do prázdna nahrnul hnev. „Domov do postele. Ale ta nejdem. Do Swiftovho podniku na Hollywoodskom Boulevarde.“

„Tam je zatvorené,“ ozval sa šofér.

„Auto mám na ich parkovisku.“ A v aute som mal zbraň.

Boli sme na polceste ta, kým sa mi jazyk stačil hýbať zarovno s mozgom. „Kde v pekle ste sa tu vzali?“ spýtal som sa Taggerta.

„Spadol som rovno z neba.“

Zavrčal som naňho: „Neodvrávajte mi. Nemám na to náladu.“

„Prepáčte,“ povedal vážne. „Hľadal som Sampsona. Tamto vzadu je podnik zvaný Divé piano. Sampson ma raz ta pozval a reku pôjdem sa ich naňho spýtať.“

„Práve to som mienil aj ja. Videli ste, ako mi odpovedali.“

„Ako ste sa ta dostali?“

Nechcelo sa mi vysvetľovať. „Náhodou som sa ta zatúlal. Potom som sa vytúlal von.“

„Videl som vás vychádzať,“ povedal mi.

„Kráčal som na vlastných nohách?“

„Viac-menej. Trochu vám pritom pomáhali. Čakal som v taxíku, nech uvidím, čo bude ďalej. Keď vás ten bitkár zaviedol do aleje, prišiel som za vami.“

„Ani som sa vám nepoďakoval.“ Naklonil sa ku mne a naliehavým šeptom sa ma opýtal: „Naozaj si myslíte, že Sampsona uniesli?“

„Teraz si to nejako zvlášť nemyslím. Ale taký bol môj názor, kým som názory ešte mal.“

„Kto ho mohol uniesť?“

„Je v tom akási ženská menom Estabrooková,“ odpovedal som, „a mužský menom Troy. Poznáte ich?“

„Nie, ale o tej Estabrookovej som už počul. Pred pár mesiacmi bola so Sampsonom v Nevade.“

„V akej funkcii?“ Mojej doriadenej tvári sa chcelo škľabiť. Nechal som ju teda, nech sa škľabí.

„Naisto to neviem. Šla ta autom. Lietadlo bolo porúchané a ja som s ním bol v Los Angeles. Nikdy som sa s ňou nestretol, ale Sampson mi ju spomínal. Pokiaľ viem, vysedávali na slnku a zhovárali sa o náboženských témach. Myslím, že je prívrženkyňou toho svätca Clauda, toho, čo mu Sampson daroval les.“

„Mali ste mi to povedať skôr. To bola jej fotografia, čo som vám ukázal.“

„To som nevedel.“

„Teraz na tom už aj tak nezáleží. Strávil som večer s ňou. To bola žena, s ktorou som bol vo Valeriu.“

„Áno?“ Zdalo sa, že ho to prekvapilo. „Vie, kde je Sampson?“

„Je celkom možné, že to vie, ale nepovedala mi. Teraz ju navštívim ešte raz. A zišla by sa mi pomoc. Jej domácnosť je trochu násilnícka.“

„Výborne,“ povedal Taggert.

Reakcie som mal ešte spomalené, a tak som ho nechal šoférovať. V zákrutách bol trochu prudký, ale všetko šlo dobre, kým sme nedošli k domu Estabrookovcov. Bola tam tma. Buick už nestál na príjazdovej ceste a garáž bola prázdna. Hlavňou pištole som zabúchal na dvere. Nikto neodpovedal.

„Asi niečo tušila,“ nadhodil Taggert.

„Vlámeme sa.“

No dvere boli zarigľované a prisilné pre naše plecia. Zašli sme dozadu. Na dvore som sa potkol o hladký okrúhly predmet; ukázalo sa, že je to prázdna fľaša od piva.

„Pozor, starký,“ varoval ma Taggert, ako sa vystríhajú zálesáci. Zdalo sa, že má z toho zábavu.

S mladistvým zápalom sa vrhol proti kuchynským dverám. Keď sme zatlačili spolu, drevo sa začalo štiepať a zámka povolila. Cez kuchyňu sme prešli do tmavej predizby.

„Nemáte pri sebe zbraň?“ pvtal som sa. „Nie.“

„Ale použiť by ste ju vedeli.“

„Prirodzene. Ale radšej narábam s guľometmi,“ chvastal sa.

Podal som mu svoju automatickú pištoľu. „Musíte sa uspokojiť s touto.“ Zašiel som k hlavnému vchodu, odtiahol zámku a trochu som dvere odchýlil. „Keby niekto prišiel, povedzte mi, ale neukazujte sa.“

Veľmi vážne zaujal postavenie ako stráž pri Buckinghamskom paláci. Preskúmal som obývaciu izbu, jedáleň, kuchyňu, kúpeľňu; všade som zažal a zase zhasol svetlá. Miestnosti boli v tom istom stave, v akom som ich videl naposledy. V spálni to bolo trochu inak.

Rozdiel bol v tom, že v zásuvke boli iba pančuchy, nič viac. Okrem toho bola tam ešte použitá obálka; roztrhnutá a prázdna ležala v kúte zásuvky za pančuchami. Obálka bola adresovaná pani Estabrookovej na adresu, na ktorej som práve vykonával návštevu. Niekto na zadnú stranu obálky načarbal ceruzkou niekoľko slov a cifier:

Priem. hrubý $ 2000. Priem. výdavky (maxim.) $ 500. Priem. netto k dobru $ 1500.

Máj – 1500 x 31 – 46 500 bez 6500 (nepredvídanosti) –40 000

40 000 ÷ 2 = 20 000

Podobalo sa to hrubému výpočtu pozoruhodne výhodného obchodu. V jednom som si bol istý: Divé piano toľké sumy nezarábalo.

Opäť som obrátil v ruke obálku. Bol na nej dátum 30. apríla, teda spred týždňa, a poštová pečiatka uvádzala mesto Santa Maria. Zatiaľ čo som si tieto veci uvedomoval, začul som na ceste vrčať ťažký motor. Chytro som zhasol svetlo a prešiel som do predizby.

Vlna svetla sa mihla po fasáde domu a vnikla aj otvorom vo dverách, pri ktorých stál Taggert. „Archer!“ zašepkal zastretým hlasom.

Potom vyviedol odvážnu, ale pochabú vec. Postavil sa priamo do bielej žiary svetla a vystrelil z pištole, ktorú držal v ruke.

„Počkajte,“ povedal som, ale už neskoro. Strela sa odrazila od kovu a žabími skokmi sa s nárekom stratila v tme. Na odvetu nikto nevystrelil. Prešuchol som sa popri ňom a rýchlo som zišiel po predných schodoch. Nákladné auto úplne zakryté a uzavreté narýchlo cúvalo z príjazdovej cesty. Bežal som cez pažiť a stihol som auto na ceste ešte skôr, ako nabralo rýchlosť. Oblok na pravej strane kabíny bol otvorený. Rukou som sa zachytil o otvor, a jednu nohu som položil na blatník. Sponad volanta sa na mňa obrátila chudá tvár ako tvár mŕtvoly, svietili z nej malé ustrašené oči. Auto zabrzdilo, ako keby bolo narazilo do kamenného múru. Nadhodilo ma a spadol som na cestu.

Auto cúvlo, bolo počuť, ako zaškrípali ozubené kolesá pri zmene rýchlosti, a vozidlo mierilo na mňa, pokiaľ som bol ešte na kolenách. Na sekundu ma ostré svetlá akoby hypnotizovali. Hlučné kolesá sa na mňa rútili. Pochopil som ich úmysel a vrhol som sa nabok, odskočil som na chodník. Nákladné auto s celou svojou váhou prešlo po mieste na ceste, kde som pred chvíľou ležal, a namierilo hore ulicou, pričom rachot jeho motora bol čoraz vyšší a mohutnejší. Poznávaciu značku, ak nejakú mal, nemal osvetlenú. Zadné dvere boli bez oblokov.

Keď som došiel k svojmu autu, Taggert už mal naštartovaný motor. Vytlačil som ho spoza volanta a dal som sa sledovať nákladné auto. Nebolo ho už vidieť, keď sme došli k Sunsetu. Nedalo sa vedieť, či zabočilo smerom k moru alebo k horám.

Obrátil som sa k Taggertovi, ktorý trochu skleslo sedel vedľa mňa s pištoľou v lone. „Nestrieľajte, pokiaľ vám nedám pokyn.“

„Bolo už neskoro, keď ste mi povedali, aby som nestrieľal. Aj tak som mieril ponad kabínu, aby som šoféra prinútil vyliezť.“

„Pokúsil sa ma prejsť. Nebol by nám ušiel, keby sa na vás dalo spoľahnúť so zbraňou.“

„Prepáčte,“ povedal ľútostivo. „Asi som nevedel ovládnuť radosť, že držím v ruke zbraň.“ Podal mi pištoľ hlavňou obrátenú ku mne.

„Škoda už o tom hovoriť.“ Zabočil som vľavo, smerom k mestu. „Dobre ste si pozreli to nákladné auto?“

„Myslím, že to bolo vozidlo z armádnych prebytkov, aké sa používali na dopravu osôb. Bolo čierne, však?“

„Belasé. A čo šofér?“

„Veľmi som ho nemohol rozoznať. Mal na hlave čiapku so šiltom, to je vari všetko, čo som videl.“

„Nevideli ste jeho prednú poznávaciu značku?“

„Tuším, že nemal žiadnu.“

„To je horšie ako zle,“ poznamenal som. „Pochybujem, že Sampson bol teraz v tom nákladnom aute. Alebo že tam bol niekedy predtým.“

„Naozaj? Myslíte, že by sme mali ísť na políciu?“

„Myslím, že by sme mali. Ale najprv sa budem musieť porozprávať s pani Sampsonovou. Telefonovali ste jej?“

„Nemohol som sa jej dovolať. Bola pod vplyvom spacích práškov, keď som ju volal. Bez nich nemôže zaspať.“

„Navštívim ju teda ráno.“

„Mienite letieť s nami?“

„Pôjdem hore autom. Najprv chcem ešte niečo vybaviť.“

„Čo to má byť?“

„Súkromná záležitosť, maličkosť,“ povedal som tajomne.

Po tomto už mlčal. Ja som nechcel hovoriť. Bolo už nad ránom. Špinavočervený mrak nad mestom už bledol na okrajoch. Neskorá nočná premávka taxíkov a súkromných vozidiel sa scvrkla takmer na nulu a začali premávať včasné ranné nákladniaky. Očami som hľadal nákladné auto z vojenských prebytkov, ale žiadne som nevidel.

Nechal som Taggerta vystúpiť pri hoteli Valerio a šiel som domov. Na schodoch môjho bytu na mňa čakala pollitrová fľaša mlieka. Vzal som si ju, aby som mal spoločnosť. Elektrické hodiny v kuchyni ukazovali štyri hodiny dvadsať. V námrazníku ľadničky som našiel škatuľu mrazených ustríc a urobil som si z nich dusené jedlo. Moja žena nikdy nemala rada ustrice. Teraz som si mohol dovoliť sadnúť si za kuchynský stôl vo dne či v noci a kŕmiť sa ustricami, koľko mi len srdce ráčilo, a tak si budovať mužskú zdatnosť.

Vyzliekol som sa a ľahol si do postele, ani som sa neobzrel po prázdnej posteli na druhej strane spálne. Istým spôsobom mi bolo uľahčením, že nemusím nikomu vysvetľovať, čo som celý deň robil.

12

Bolo desať hodín dopoludnia, kým som sa dostal do mesta. Peter Colton sedel už vo svojej kancelárii za stolom. V spravodajskej službe býval kedysi mojím plukovníkom. Keď som otvoril dvere s brúsenými sklenými tablami, prudko zdvihol hlavu ponad kopy policajných správ, potom zas prudko sklopil oči na znak, že nie som vítaný. Bol vedúcim vyšetrovateľom v úrade okresného prokurátora. Bol to zavalitý muž stredných rokov, s plavými vlasmi ostrihanými na ježka, s bojovým nosom ako obrátená prova útočnej lode. Jeho kanceláriu tvorila omietnutá kocka s jediným oblokom v železnom ráme. Sadol som si nepohodlne na stoličku s tvrdým operadlom, čo stála pri stene.

Po chvíli namieril na mňa nos. „Čo sa stalo tomu, čo pre nedostatok lepšieho výrazu musím nazvať vašou tvárou?“

„Povadil som sa.“

„A chcete, aby som dal zatknúť chuligána, čo ohrozuje susedstvo.“ Úsmev mu roztiahol kútiky úst. „Budete musieť vybojovať vlastné bitky sám, človeče, ledaže by, samozrejme, bolo v nich niečo pre mňa.“

„Jedna lízanka,“ povedal som kyslo, „a tri tyčinky žuvačky.“

„Chcete podplatiť predstaviteľov zákona tromi tyčinkami žuvačky? Neuvedomujete si, že žijeme v atómovom veku, priateľko? Tri tyčinky žuvačky obsahujú dosť energie, aby nás všetkých rozdrúzgala na kúsky.“

„Nehovorte o tom. Hádka bola s divým pianom.“

„A myslíte, že nemám lepšiu robotu, ako siahať na rozkývané pianá? Alebo si páliť prsty so skrachovaným detektívom, ktorý sa špecializuje na rozvody? Dobre teda, von s tým. Zasa by ste chceli niečo za nič.“

„Niečo vám dám. Mohla by sa z toho stať najväčšia vec vo vašom živote.“

„Samozrejme, chcete niečo na revanš.“

„Maličkosť,“ priznal som sa.

„Tak teda von s tou historkou, ale v päťadvadsiatich slovách.“

„Váš čas nie je až taký vzácny.“

„Sedem,“ povedal a oprel si nos o brucho palca.

„Muž mojej klientky odišiel predvčerom z letiska v Burbanku v čiernej limuzíne, ktorej majiteľ bol neznámy. Odvtedy ho nevideli.

„Dvadsaťsedem.“

„Čušte. Včera dostala list písaný jeho písmom, v ktorom žiadajú stotisíc dolárov v bankovkách.“

„Toľko peňazí niet. Aspoň nie v bankovkách.“

„Je. Majú ich. Čo vám to hovorí?“

Z pravej hornej zásuvky písacieho stola vybral za hrsť reprografovaných listov a rýchle si ich prezeral. „Únos?“ pýtal sa neprítomne.

„Mne to veru zaváňa únosom. Ak ma len čuch neklame. Čo píšu v najnovších hláseniach?“

„Nijaké čierne limuzíny za posledných sedemdesiatdva hodín. Tí, čo majú limuzíny, sa o ne dobre starajú. Vravíte, predvčerom. O ktorej?“

Povedal som mu podrobnosti.

„Nie je vaša klientka trochu pomalá vo svojich reakciách?“

„Jej vášňou je diskrétnosť.“

„Ale nie pokiaľ sa to týka jej muža. Pomohlo by, keby ste mi povedali jej meno.“

„Počkajte chvíľku. Vravel som vám, že niečo od vás chcem. Dve veci: po prvé, aby sa to nedostalo na verejnosť. Moja klientka nevie, že som tu. Okrem toho chcem toho chlapíka dostať späť živého. Nie mŕtveho.“

„Je to priveľká vec, Lew, aby sme na nej zaspali.“ Vstal a začal chodiť hore-dolu medzi oblokom a dverami ako medveď v klietke.

„Dozviete sa to úradnou cestou. Potom to už nebude v mojich rukách. Medzičasom by ste mohli niečo urobiť.“

„Pre vás?“

„Pre seba. Začnite skúmať firmy, čo prenajímajú autá. To by bolo číslo dva. Číslo tri je Divé piano.“

„To stačí.“ Odmietavo zakýval rukami pred tvárou. „Počkám na úradnú správu, ak nejaká dôjde.“

„Vari som vám niekedy oznámil falošné údaje?“

„Veru hej a nie raz! Ale o tom sa teraz nebudem šíriť. Možno trochu zveličujete.“

„Prečo by som zveličoval?“

„Je to lacný a pohodlný spôsob ušetriť si kopu behania.“ Oči sa mu zúžili do malých belasých, ale múdrych štrbín. „V našom štáte je nesmierne veľa požičovní automobilov.“

„Urobil by som si to sám, ale musím odcestovať z mesta. Tí ľudia bývajú v Santa Tereze.“

„A volajú sa?“

„Môžem vám dôverovať?“

„Trochu. O niečo viac, než si myslíte.“

„Sampson,“ povedal som mu. „Ralph Sampson.“

„Počul som to meno. A už viem, čo chcete povedať o tých stotisíc.“

„Vtip je v tom, že nevieme, čo sa s ním stalo. Musíme čakať.“

„To podľa vás.“ Obrátil sa na podpätku smerom k obloku a rozprával chrbtom obrátený k izbe. „Vraveli ste čosi aj o Divom piane.“

„To bolo predtým, než ste spomenuli, že sa usilujem, aby iní vybehali za mňa čo treba.“

„Nevravte mi, že máte city, ktoré by som mohol aj uraziť.“

„Iba ste ma sklamali,“ odpovedal som. „Prinášam vám prípad predstavujúci stotisíc dolárov v hotovosti a päť miliónov v kapitále. A vy robíte drahoty s jedným dňom svojho vzácneho času.

„Nepracujem pre seba, Lew.“ Potom sa zrazu ku mne obrátil. „Je v tom aj Dwight Troy?“

„Kto je Dwight Troy?“ spýtal som sa.

„Jed v drobnom balení. Vedie Divé piano.“

„Nazdával som sa, že proti takýmto podnikom sú isté zákony. Aj proti takým, ako je on. Prepáčte, že nie som o tom informovaný.“

„Viete teda, kto to je?“

„Ak to má byť bielovlasý Angličan, potom áno, viem, o koho ide.“ Colton prikývol. „Raz som ho aj stretol. Neviem už prečo, zaháňal sa na mňa vtedy pištoľou. Nechal som ho tak a odišiel som. Nemal som právo odobrať mu zbraň.“

Colton rozpačito krčil mohutnými plecami. „Už roky sa ho pokúšame dostať. Je klzký a vynaliezavý. V zločinnosti zachádza iba potiaľ, pokiaľ sa cíti v bezpečí, keď sa pocit istoty vytráca, presedia na niečo iné. Začiatkom tridsiatych rokov mal veľké úspechy, pašovali liehoviny z Baja v Kalifornii, ale aj to pomaly zhaslo. Odvtedy sa mu vodilo všelijako, raz lepšie, raz horšie. Nejaký čas mal v Nevade herňu, ale syndikát ho z nej vytlačil. V ostatnom čase, ako počujem, boli jeho príjmy skromnejšie, no ešte vždy čakáme na príležitosť, ako ho lapiť.“

„Kým čakáte,“ povedal som s ťažkopádnou iróniou, „mohli by ste zavrieť Divé piano.“

„Zatvárame ho každých šesť mesiacov,“ odsekol. „Mali ste ho vidieť pred poslednou raziou, keď sa volal Rhinestone. Na poschodí bol výklenok pre vizionárov a masochistov, celkom regulárne číslo, v ktorom žena bičovala muža a podobné veci. Skoncovali sme s tým.“

„Kto viedol vtedy podnik?“

„Istá Estabrooková. A čo sa jej stalo? Ani na ňu nepodali trestné oznámenie.“ Zlostne zavrčal. „Proti takým podmienkam som bezmocný. Nie som politik.“

„Ani Troy nie je,“ povedal som. „Viete, kde býva?“

„Nie. Naňho som sa vás čosi pýtal, Lew.“

„Pýtali ste sa, to je pravda. Lenže on a Sampson sa pohybujú v tých istých kruhoch. Nebolo by od veci, keby ste určili niekoho, aby dozeral na Divé piano.“

„Ak sa nám niekto uvoľní.“ Neočakávane prikročil ku mne a položil mi na plece ťažkú ruku. „Ak opäť stretnete Troya, nepokúste sa odňať mu zbraň. Iní sa o to už pokúsili.“

„Ja nie.“

„Viem, že nie,“ odpovedal. „Tí, čo sa o to pokúsili, sú už mŕtvi.“

13

Z Los Angeles do Santa Terezy trvala cesta autom dve hodiny pri šesťdesiatmíľovej rýchlosti. Slniečko už prešlo zenitom, keď som došiel k domu Sampsonovcov; skláňalo sa k moru pomedzi mračná, ktoré na terasách vytvárali pohyblivé tiene. Otvoril mi Felix a viedol ma k obývacej izbe.

Bola taká veľká, že aj masívny, ťažký nábytok sa v nej strácal. Stena obrátená k moru bola z jedného kusa skla a na jej konci boli záclony z umelej hmoty, ktoré vyzerali ako naberané tyče svetla. Pani Sampsonová bola bábika životnej veľkosti, podopretá vankúšmi na ležadle pri obrovskom obloku. Oblečená bola v hodvábnych jerseových šatách citrónovej farby. Nohy v zlatých črieviciach jej spočívali na podnožke. Ani jediný vlások na jej vybielenej hlave nebol neupravený. Kovové kreslo na kolieskach stálo pri dverách.

Sedela nehybne, bez slova, vytvárajúc strojený obraz, ktorý sa stával komickým, ako sa sekundy míňali. Keď mi mlčanie už liezlo na nervy, prehovoril som ja. „Veľmi podarené,“ povedal som. „Pokúšali ste sa zastihnúť ma telefonicky?“

„Veľmi ste sa neponáhľali.“ Hlas nehybnej mahagónovej tváre znel namrzene.

„Nemôžem sa vám ospravedlniť. Usilovne pracujem vo vašej veci a odkázal som vám, čo máte robiť. Poslúchli ste moju radu?“

„Čiastočne. Poďte bližšie, pán Archer, a posaďte sa. Som úplne neškodná, naozaj neškodná.“ Ukázala na kreslo naproti nej. Prešiel som izbou k nemu.

„Po akej stránke?“

„Vôbec, ja celá, aká som,“ povedala s mäsožravým úsmevom. „Žihadlo mi vybrali. Ale vy ste, pravda, mali na mysli svoju radu Bert Graves vybavuje teraz finančnú stránku.“

„Spojil sa s políciou?“

„Ešte nie. O tom sa chcem s vami pozhovárať. Ale najprv by ste si mali prečítať ten list.“

Vzala do ruky obálku zo stolíka vedľa seba a hodila mi ju. Vybral som z vrecka prázdnu obálku, čo som našiel v zásuvke pani Estabrookovej, a porovnal som ich. Líšili sa čo do veľkosti a kvality, aj písmo na adrese bolo iné. Zhodovali sa iba v poštovej pečiatke zo Santa Marie. Sampsonov list bol adresovaný pani Sampsonovej a bol odoslaný o pol piatej predchádzajúceho popoludnia.

„O ktorej ste ho dostali?“

„Asi o deviatej včera večer. Je to expres, ako sám vidíte. Prečítajte si ho.“

List pozostával z jediného hárku papiera, aký sa používa na písacom stroji. Na jednej strane bolo načarbané toto:

Milá Elaine!

Uzavrel som obchodnú záležitosť, ktorá prišla neočakávane, a napochytro potrebujem peniaze v hotovosti. V našej spoločnej depozitnej skrinke v Americkej banke je veľa cenných papierov. Albert Graves zistí, ktoré z nich sa dajú predať, a postará sa, aby sa premenili na hotovosť. Chcem preto, aby si pre mňa predala cenné papiere v hodnote stotisíc dolárov. Nechcem bankovky väčšie ako päťdesiat a stodolárové. Nedovoľ, aby ich banka označila alebo zaznamenala ich čísla, lebo obchodná záležitosť, o ktorú ide, je dôverná a veľmi dôležitá. Nechaj peniaze v mojom trezore doma, kým nedostaneš odo mňa správu, čo bude veľmi skoro, alebo kým s odkazom k Tebe nepošlem posla, ktorý donesie odo mňa list na dôkaz svojej totožnosti.

Budeš sa musieť zveriť Bertovi Gravesovi, to je samozrejmé, ale je nezmierne dôležité, aby si o tejto veci nikomu inému nepovedala ani slovo. Keby si to prezradila, mohol by som prísť o veľkú sumu peňazí, ba dokonca by som sa mohol ocitnúť v konflikte so zákonom. Celá vec musí zostať úplne tajná. Preto Ťa žiadam, aby si to vybavila Ty, nech nemusím chodiť do banky ja. Túto vec dokončím do týždňa a potom Ťa čoskoro uvidím. Láskyplný pozdrav a nerob si starosti.

Ralph Sampson

„Je starostlivo napísaný,“ poznamenal som, „no nie je presvedčivý. Dôvod, ktorý uvádza, aby nemusel ísť do banky, je veľmi chabý. Čo si o veci myslí Graves?“

„Aj on poukázal na to isté. Tvrdí, že je to narafičené. Ale, ako vraví, rozhodnutie je v mojich rukách.“

„Ste si celkom istá, že je to písmo vášho muža?“

„O tom niet pochybností. A všimli ste si, ako je napísané slovo nesmierne. Patrí medzi jeho obľúbené slová, a vždy ho píše nesprávne. Ba dokonca ho aj vyslovuje nezmierne. Ralph nie je kultivovaný.“

„Otázka je, či je živý.“

Jej odmerané belasé oči sa obrátili ku mne s odporom. „Naozaj sa nazdávate, že je to také vážne, pán Archer?“

„Za normálnych okolností takéto obchody neuzatvára, však?“

„O jeho obchodných metódach neviem nič. V skutočnosti prestal obchodovať, keď sme sa vzali. Za vojny kúpil a predal nejaké ranče, ale podrobnosti o týchto transakciách mi nezveril.“

„Boli niektoré z jeho transakcií protizákonné?“

„Ja vám proste neviem povedať. Je toho schopný. To je jedna z vecí, čo mi zväzuje ruky.“

„A ktoré sú tie ďalšie?“

„Nedôverujem mu,“ precedila pomedzi zuby. „Neviem získať informácie o jeho úmysloch. S toľkými peniazmi možno sa chce vydať na cestu okolo sveta. Možno ma chce nechať. Neviem.“

„Neviem to ani ja, ale tuším nasledovné. Vášho muža držia, kým nepríde výkupné. Niekto mu tento list diktoval s pištoľou na sluche. Keby šlo naozaj o obchodnú vec, nemal by dôvod písať o tom vám. Graves má jeho plnú moc. No únoscovia sa radšej dávajú do spojenia so ženou svojej obete. Je to pre nich ľahšie.“

„Čo si počnem?“ povedala napätým hlasom.

„Konajte podľa ich pokynov doslovne, ale zavolajte si na pomoc políciu. Nie okato alebo verejne, ale tak, aby bola naporúdzi. Aby ste vedeli, pani Sampsonová, keď už raz únoscovia majú peniaze v rukách, najľahšie sa zbavia svojej obete tým, že jej vyrazia mozog a nechajú ju tak. Musíme teda pána Sampsona nájsť ešte skôr, ako sa to stane, a mne samému sa to nepodarí.“

„Ste si akýsi veľmi istý tým, že ho uniesli. Zistili ste niečo, čo ste mi nepovedali?“

„Niekoľko vecí. Jedno s druhým dokazuje, že váš muž sa stýkal s čudnou spoločnosťou.“

„Vedela som to.“ Na chvíľu si prestala ovládať tvár a objavili sa na nej črty víťazstva. „Rád sa vydáva za poriadneho manžela a dobrého otca, ale mňa nikdy tým neokabátil.“

„S veľmi čudnou spoločnosťou,“ povedal som vážnym hlasom. „S tak zlou, aká sa nájde len v Los Angeles, a horšej niet nikde.“

„Vždy mu vyhovovala nízka spoločnosť…“ Zrazu zmĺkla a zdvihla oči ku dverám za mojím chrbtom.

Stála tam Miranda. Bola oblečená v sivom gabardénovom kostýme, ktorý zdôrazňoval jej postavu, vlasy medenej farby mala vyčesané hore a takto upravená vyzerala ako staršia sestra dievčaťa, s ktorým som sa stretol deň predtým. No oči mala rozšírené od zlosti a slová sa z nej chrlili.

„Opovážiš sa niečo také tvrdiť o mojom otcovi! Možno, že zomiera, a ty sa nezmôžeš na iné ako ho z čohosi obviňovať.“

„Naozaj je to jediné, na čo sa zmôžem, moja drahá?“ Hnedá tvár bola opäť bezvýrazná. Pohybovali sa iba bledé oči a starostlivo namaľované ústa.

„Nevolaj ma svojou drahou.“ Miranda prikročila bližšie k nám. Aj v hneve malo jej telo pôvab mladej mačky. Ukazovala pazúry. „Fakticky ti záleží jedine na sebe. Ak som niekedy stretla narcistku, tak si to ty, Elaine. Tie tvoje drahé márnivosti, tvoja paráda, tvoje brčky a špeciálne kaderníčky, tvoja diéta – to všetko je len v tvojom záujme, však áno? – môžeš sa teda mať rada aj naďalej. Isteže nečakáš, že by ťa niekto ľúbil.“

„Od teba by som to určite nečakala,“ odpovedala staršia žena chladne. „Protiví sa mi čo len na to pomyslieť. Ale na čom vlastne záleží tebe? Možno na Alanovi Taggertovi? Ak sa nemýlim, poslednú noc si strávila s ním, Miranda.“

„Nestrávila som. Klameš.“

Stála nad svojou nevlastnou matkou chrbtom obrátená ku mne. Bol som v rozpakoch, ale nepohol som sa, zostal som sedieť na okraji stoličky. Neraz som bol svedkom toho, že hádky medzi mačkami sa skončia násilím.

„Čo ti Alan zasa dal košom? Kedy si ťa konečne vezme?“

„Nikdy! Nevydala by som sa zaňho.“ Mirande zlyhával hlas. Bola príliš mladá a zraniteľná, aby dlho vydržala hádku. „Ľahko je ti vysmievať sa mi, lebo si nikdy nikoho nemala rada. Si frigidná, aby si vedela. Môj otec by v tejto chvíli nebol bohviekde, keby si mu bola prejavila čo len trochu lásky. Vylákala si ho sem, do Kalifornie, ďaleko od jeho priateľov a teraz si ho vlastne vyhnala z vlastného domu.“

„Nezmysel!“ No napätie bolo badať už aj u pani Sampsonovej. „Chcem, aby si nad tým dobre pouvažovala, Miranda. Od samého začiatku si ma nenávidela a vždy si bola proti mne, či som bola v práve alebo nie. Tvoj brat bol voči mne spravodlivejší…“

„Boba do toho nemiešaj. Viem, že si ho mala v hrsti, ale to ťa nijako nectí. Lichotilo tvojej márnivosti, že ťa obskakuje nevlastný syn.“

„Stačí,“ povedala pani Sampsonová zastretým hlasom. „Choď už preč, ty nešťastnica!“

Miranda sa nepohla, ale zmĺkla. Ja som sa obrátil na sedadle a hľadel som z obloka. Pod terasovitou pažiťou viedol kamenný chodníček k besiedke na kraji ostrohu, vyčnievajúceho nad morom. Bola to malá osemhranná stavba s ihlanovitou strechou, celá zasklená. Cez ňu a za ňou som videl meniace sa farby mora; zelenú a bielu tam, kde sa začínal príboj, šalviovomedovú farbu trochu ďalej v pásme morských rastlín a potom tmavomodrú hlbokej vody, čo splývala s tmavomodrou farbou oblohy ďaleko na obzore.

Oči mi upútal neočakávaný pohyb za pásmom bielej vody, kde sa vlny začali lámať. Malý čierny disk letel ponad hladinu, ľahko sa párkrát dotkol vĺn, potom sa ponoril a zmizol z dohľadu. O chvíľu nasledoval ďalší. Prameň lietajúcich predmetov bol príliš blízko brehu, krytý strmým svahom útesu, aby som ho mohol vidieť. Keď ich šesť či sedem takto naskákalo do vody a zmizlo, viac sa ich nezjavilo. Nevoľky som sa obrátil k mĺkvej miestnosti.

Miranda ešte vždy stála nad stoličkou svojej nevlastnej matky, ale jej postoj sa zmenil. Telo akoby sa jej bolo uvoľnilo. Jednu ruku vystrieľala k macoche, ale nie v hneve. „Prepáč, Elaine.“ Tvár som jej nevidel.

Pani Sampsonovú som videl dobre. V tvári sa jej zračila zatvrdnutosť a vypočítavosť. „Urazila si ma,“ povedala. „Nemôžeš očakávať, že ti to odpustím.“

„Aj ty si ma urazila,“ povedala Miranda so vzlykotom. „Nesmieš mi vyhadzovať na oči Alana.“

„Tak sa mu potom nevešaj na krk. Nie, to nemyslím doslovne a ty to dobre vieš. Myslím, že by si sa mala zaňho vydať. Veď to chceš, nie?“

„Áno, ale dobre vieš, akú mienku má o tom otec. O Alanovi ani nehovoriac.“

„Ty si vezmi na starosť Alana.“ povedala pani Sampsonová takmer veselo, „a ja spracujem tvojho otca.“

„Naozaj ho spracuješ?“

„Máš na to moje slovo. A teraz, Miranda, prosím ťa, choď preč. Som hrozne unavená.“ Pozrela na mňa. „Pre pána Archera toto všetko bolo zaiste veľmi poučné.“

„Prosím?“ ozval som sa. „Prepáčte, obdivoval som ten krásny výhľad z vášho okna.“

„Áno, je krásny, však?“ Zavolala na Mirandu, ktorá už vychádzala z miestnosti. „Zostaň, moja drahá. Ja pôjdem hore.“

Zdvihla strieborný ručný zvonček, čo stál na stole vedľa nej. Náhly hlahol znel ako gong na konci zápasníckeho kola. Miranda doplnila obraz tým, že si s odvrátenou tvárou sadla do najodľahlejšieho kúta miestnosti.

„Videli ste nás v tom najhoršom,“ povedala mi pani Sampsonová. „Prosím vás, neposudzujte nás podľa toho. Rozhodla som sa, že urobím, ako ste mi kázali.“

„Mám zavolať políciu?“

„Urobí to Bert Graves. Pozná sa so všetkými vrchnosťami v Santa Tereze. Mal by tu byť každú chvíľu.“

Do miestnosti vkročila gazdiná pani Krombergová a tlačila vozík s gumenými kolesami po koberci. Takmer bez námahy zdvihla do náručia pani Sampsonovú a položila ju do kresla. Bez slova odišli z miestnosti.

Kdesi v dome sa ozvalo hučanie výťahu, keď pani Sampsonová vystupovala nahor.

14

Sadol som si na diván vedľa Mirandy v kúte miestnosti. Nechcela na mňa pozrieť. „Iste si o nás myslíte, že sme ohavné,“ poznamenala, „keď sa tak verejne hádame.“

„Zdá sa, že máte dôvod hádať sa.“

„Veru ani neviem. Elaine vie byť chvíľami taká milučká, lenže mne sa vidí, že ma vždy nenávidela. Bob bol jej miláčikom. Bol to totiž môj brat.“

„Padol vo vojne?“

„Áno. Bol si vo všetkom istý, čo ja nie som. Mocný, vedel sa ovládať a mal úspech vo všetkom, o čo sa pokúsil. Dostal námornícky kríž posmrtne. Elaine zbožňovala aj zem, po ktorej chodil. Niekedy som mala podozrenie, že je doňho zamilovaná. Pravda, všetci sme ho mali radi. Naša rodina sa celkom zmenila odvtedy, čo zomrel a čo sme sa presťahovali sem. Otec sa zrútil a Elaine sa dala postihnúť tou vymyslenou obrnou, zatiaľ čo ja som celá pomätená. Ale rozprávam priveľa, však?“ Bolo to pekné gesto, keď odvrátenú tvár obrátila zase ku mne. Ústa mala mäkké a rozochvené, veľké oči slepé od myšlienok

„Mne to neprekáža.“

„Ďakujem vám.“ Usmiala sa. „Nemám totiž nikoho, s kým by som sa pozhovárala. Nazdávala som sa, že som šťastná, keď mám za sebou toľké otcove peniaze. Bola som arogantná koza – možno som taká ešte aj teraz. Ale došla som k presvedčeniu, že peniaze môžu človeka odrezať od ľudí. Nemáme to, čo si spoločenský život v Santa Tereze vyžaduje, to medzinárodné hollywoodske postavenie, a preto tu nemám ani priateľov. Nemala by som to azda zazlievať Elaine. Ale práve ona za vojny naliehala, aby sme prišli sem bývať. Ja som urobila chybu, že som prestala študovať.“

„Kde ste študovali?“

„V Radcliffe. Veľmi som do toho prostredia nezapadla, ale v Bostone som mala priateľov. Vlani ma vyhodili pre rebéliu. Mala som sa ta vrátiť. Boli by ma vzali nazad, no bola som prihrdá na to, aby som ich odprosila. Príliš arogantná. Nazdávala som sa, že budem bývať s otcom, a on sa aj usiloval byť ku mne dobrý, ale neosvedčilo sa to. Už roky to neklapalo medzi ním a Elaine. V dome ustavične panuje napätie. A teraz sa mu čosi prihodilo.“

„Dostaneme ho nazad,“ povedal som. No mal som pocit, že by som sa mal pokúsiť niečo z nej vytiahnuť. „Ale veď máte iných priateľov. Napríklad Alana a Berta.“

„Alan fakticky o mňa nestojí. Kedysi som sa nazdávala, že by mal záujem – nie, nechce sa mi o ňom hovoriť. A Bret Graves nie je mojím priateľom. Chce si ma vziať a v tom je rozdiel. Pri človekovi, ktorý sa chce s vami oženiť, sa nemožno uvoľniť.“

„Ale on vás podľa všetkého ľúbi.“

„Viem, že ma ľúbi.“ Zdvihla okrúhlu, hrdú bradu. „Preto sa pri ňom nemôžem uvoľniť. A preto ma nudí.“

„Máte nesmierne veľké nároky, Miranda.“ Aj ja som veľa rozprával, vyprával som ako ktosi v diele Miles Standish. „Udalosti sa nikdy nevyvinú tak, ako by ich človek chcel ovplyvniť. Ste romantická a sebecká. Raz pristanete tak prudko, že si pravdepodobne zlomíte väzy. Alebo že utrpíte zlomeninu svojho ja, aspoň tak dúfam.“

„Povedala som vám, že som arogantná koza,“ povedala ľahostajne a nenútene. „Platím niečo za diagnózu?“

„Nebuďte zasa arogantná voči mne. Raz ste to už skúsili.“

Doširoka otvorila oči, šibalsky predstierajúc údiv. „Že som vás včera pobozkala?“

„Nechcem predstierať, že mi to nepadlo dobre. Páčilo sa mi to. Ale potom som sa zlostil. Nemám rád, keď ma niekto používa pre cudzie ciele.“

„A čo, mala som zlovestné ciele?“

„Nie zlovestné. Také študentské maniere. Mali by ste si vymyslieť lepšie spôsoby, ak si chcete pripútať Taggerta.“

„Nemiešajte sa do toho.“ Spočiatku hovorila ostro, ale potom zmiernila tón. „Veľmi vás to nazlostilo?“

„Až takto.“

Rukami som jej uchopil plecia, ústami som zvládol jej ústa. Pery mala napoly roztvorené a horúce. Telo mala chladné a pevné od pŕs až po kolená. Nebránila sa, ale ani sa neoddávala.

„Pocítili ste rozkoš?“ spýtala sa ma, keď som ju pustil.

Pozrel som jej do širokých zelených očí. Boli úprimné a priame, ale boli v nich bahnisté hĺbky. Pokúšal som sa uhádnuť, čo sa odohráva v tých morských hlbinách a ako dlho to už trvá.

„Potešil som svoje ja.“

Zasmiala sa. „Potešilo vám to aspoň pery. Zostal vám na nich rúž.“

Utrel som si ústa vreckovkou. „Koľko máte rokov?“

„Dvadsať. Dosť stará pre vaše nekalé ciele. Máte dojem, že sa správam ako dieťa.“

„Ste žena.“ Otvorene som jej očami skúmal telo – okrúhle prsníky, tenký pás, zaoblené boky, rovné, dobre modelované nohy – až zhíkla. „To nesie so sebou istú zodpovednosť.“

„Viem.“ Hlas jej znel drsno od sebaodsúdenia. „Nemala by som sa vešať na kdekoho. Vy ste už všeličo skúsili v živote, však?“

Bola to dievčenská otázka, ale moja odpoveď znela vážne. „Priveľa, po istej stránke. Mojím živobytím je všeličo vidieť zo života.“

„Tuším, že som veľa nezažila. Prepáčte mi, že som vás nazlostila.“ Zrazu sa ku mne naklonila a pobozkala ma na líce.

Cítil som sa zaskočený, lebo to bol bozk, ktorým by neter obdarovala strýka. Nuž, bol som o pätnásť rokov starší od nej. To zaskočenie netrvalo dlho. Bert Graves bol starší dokonca o dvadsať rokov.

Na príjazdovej ceste bolo počuť auto, nato nastal v dome istý ruch.

„To iste bude Bert,“ povedala.

Stáli sme naozaj kus od seba, keď vošiel do miestnosti. No obdaril ma jediným pohľadom, zastretým, spýtavým, urazeným, až potom si ovládal výraz tváre. Ale aj tak mu zostali zvislé čiary úzkosti medzi obočím. Vyzeral nevyspatý. No pohyboval sa rýchlo a rozhodne, tichým mačacím krokom na ťažkého chlapa, akým bol. Pozdravil Mirandu a obrátil sa ku mne.

„Čo na to povieš, Lew?“

„Dostal si tie peniaze?“

Spopod pazuchy vybral aktovku z teľacej kože, kľúčom ju odomkol a vysypal obsah na kávový stolík – zo tucet alebo aj viac obdĺžnikových balíčkov zabalených v hnedom bankovom baliacom papieri a zviazaných červenou stuhou.

„Stotisíc dolárov,“ povedal. „Tisíc päťdesiatdolároviek a päťsto stodolároviek. Boh sám vie, čo s tým budeme robiť.“

„Ulož ich zatiaľ do trezoru. Veď máte v dome safe, nie?“

„Áno,“ povedala Miranda. „V otcovej pracovni. Heslo zámky je v jeho stole.“

„A ešte niečo. Potrebujete ochranu pre tie peniaze a pre ľudí v dome.“

Graves sa obrátil ku mne, držiac v ruke hnedé balíčky. „A čo ty?“

„Ja tu nebudem. Vyžiadaj od šerifa, nech sem pošle niektorého svojho zástupcu. Veď sú na to.“

„Pani Sampsonová nechcela, aby som ich volal.“

„Teraz bude súhlasiť. Chce, aby si všetko odovzdal do rúk polície.“

„Výborne. Konečne dostáva trochu rozumu. Odložím, toto a potom budem telefonovať.“

„Navštív šerifa osobne, Bert.“

„Prečo?“

„Pretože,“ odpovedal som, „celá vec má príznaky vnútorného sprisahania. Niekto v dome by mohol mať záujem o ten telefonický rozhovor.“

„Pokročil si v tom ďalej ako ja, ale viem, čo myslíš. List prezrádza vedomosti o vnútorných domácich pomeroch, ktoré možno majú, ale nemusia mať od Sampsona. To za predpokladu, že jestvujú nejakí ‚oni‘ a že ho uniesli.“

„Budeme pracovať na základe tohto predpokladu, kým nenaďabíme na nejaký iný. Ale, preboha, nech tí policajti nevyrukujú s bubnami na zajace. Nesmieme ich vyľakať. Najmä ak chceme dostať Sampsona späť živého.“

„To všetko chápem. Ale kde budeš ty?“

„Na tejto obálke je poštová pečiatka zo Santa Márie.“ Nepokladal som za účelné povedať mu niečo o obálke, ktorú som mal vo vrecku. „Zostáva možnosť, že je tam v súvislosti s nejakým zákonitým vybavovaním. Alebo prípadne aj v súvislosti s nezákonným. Pôjdem teda ta.“

„Nikdy som nepočul, že by tam vybavoval obchody. Ale možno aj tak stojí za to pozrieť sa, čo sa deje.“

„Skúsil si niečo na ranči?“ pýtala sa Miranda Gravesa.

„Dnes ráno som telefonoval so správcom. Nedostali od neho ani správu ani pokyny.“

„O ktorý ranč ide?“ pýtal som sa.

„Otec má ranč na druhej strane Bakersfieldu. Je to poľnohospodársky ranč. Nie je však pravdepodobné, že by tam chodil teraz, keď sú tie nepokoje.“

„Poľnohospodárski robotníci štrajkujú,“ vysvetľoval Graves. „Trvá to už vari dva mesiace a došlo dokonca aj k násilenstvám. Je to hnusná situácia.“

„Mohla by nejako súvisieť s touto?“

„Pochybujem.“

„Totiž,“ ozvala sa opäť Miranda, „možno, že je v Chráme. Keď tam bol predtým, jeho listy prichádzali cez poštu v Santa Márii.“

„V chráme?“ Raz či dva razy predtým som sa bol pristihol, že dávam celý prípad do spojitosti s nejakou rozprávkou. Patrilo to k pracovnému riziku v kalifornskom kraji, ale predsa ma to len akosi omínalo.

„Chrám v oblakoch, ten, čo daroval Claudovi. Otec tam strávil niekoľko dní začiatkom jari. Je to v horách neďaleko Santa Márie.“

„A kto je Claude?“ spýtal som sa.

„Spomínal som ti ho,“ odpovedal mi Graves. „Ten svätý muž, ktorému daroval les. Tamojší kaštielik premenil na akýsi chrám v oblakoch.“

„Claude je šibnutý,“ nadhodila Miranda. „Nosí dlhé vlasy a bradu si nikdy neholí, ani nestrihá a rečou nepodarené napodobňuje Walta Whitmana.“

„Boli ste tam niekedy?“ spýtal som sa jej.

„Vyviezla som raz hore Ralpha, ale nezniesla som Claudove reči, keď začal hovoriť. Je to špinavý starý cap s hlasom ani hmlová siréna a s najhnusnejšími očami, do akých som sa kedy pozerala.“

„Čo keby ste ma ta zaviezli teraz?“

„Dobre. Len si prehodím sveter.“

Gravesove ústa sa mlčky hýbali, ako keby sa chystal namietať. Znepokojene za ňou hľadel, keď vychádzala z miestnosti.

„Bezpečne ju privediem domov,“ povedal som. Ale mal som držať jazyk za zubami.

Pristúpil ku mne so spustenou hlavou ani býk, bol to mohutný chlap a ešte pri sile. Ruky mu stŕpnuto viseli po bokoch, päste mal zaťaté.

„Počuj, Archer,“ povedal monotónnym hlasom. „Utri si z líca rúž, lebo ti ho utriem sám.“

Snažil som sa úsmevom zakryť rozpaky. „Vzal by som ťa so sebou, Bert. Mám veľa skúseností v zaobchádzaní so žiarlivými mužskými, som už priam majster po toľkých skúsenostiach.“

„Možno, že si. Ale ruky preč od Mirandy, lebo ťa pripravím o tvoju krásnu tváričku.“

Trel som si ľavé líce, na ktorom Miranda nechala odtlačok svojich perí. „Aby si ju zle nechápal…“

„Predpokladám teda, že si sa hral na bozkávanie s pani Sampsonovou?“ Chabo sa zasmial, akoby mu pukalo srdce. „Mňa neoklameš.“

„Bola to Miranda a nebola to hra. Cítila sa skleslá, ja som sa jej prihováral a ona ma pobozkala na líce. Bol to čiste bozk dieťaťa vlastnému otcovi, nerob si teda starosti.“

„Bodaj by som ti mohol veriť,“ povedal neisto. „Vieš, aké sú moje city voči Mirande.“

„Vravela mi to.“

„Čo ti povedala?“

„Že si do nej zaľúbený.“

„Teší ma, že to aspoň vie. Ale bol by som rád, keby sa zhovárala so mnou, keď jej je smutno.“ Trpko sa usmial. „Ako sa ti to pozdáva, Lew?“

„Nezveruj sa mi so svojimi srdcovými problémami. Môžeš si byť istý, že ťa sklamem. Napriek tomu by som ti dal dobrú radu.“

„Von s ňou!“

„Zachovaj si chladnú myseľ,“ povedal som mu. „Nerozčuľuj sa. Podujali sme sa na istú prácu a treba, aby sme ťahali za jeden koniec. Neohrozujem ťa v tvojich ľúbostných záležitostiach, a nerobil by som to, aj keby som mohol. A keď ti to už vravím takto po lopate, myslím, že ťa ani Taggert neohrozuje. Prosto nemá záujem.“

„Ďakujem ti,“ povedal tvrdo a nasilu. Nebol z tých, čo sa zdôverujú so svojimi intímnymi priznaniami. Skľúčene dodal: „Je o toľko mladšia odo mňa. Taggert je aspoň mladý a fešný.“

Vonku v predizbe sa ozvali tiché kroky a vo dverách sa zjavil Taggert, akoby na zavolanie. „Bral niekto moje meno nadarmo?“

Mal na sebe iba plavky a vystavoval na obdiv svoje široké plecia, úzky driek a dlhé nohy. S tmavými vlasmi, kučeravej úcimi sa mu na malej lebke, a s lenivým úsmevom na tvári mohol Grékom slúžiť za model mladistvého boha. No Graves si ho s nevôľou prezrel a povedal pomaly:

„Práve som povedal Archerovi, že podľa mňa ste driečny.“

Úsmev sa trochu zúžil, ale ešte mu zostal na tvári.

„Vyzerá to ako vynútený kompliment, ale nechajme to! Tak čo, Archer, je niečo nové?“

„Nie,“ odpovedal som. „A práve som vravel Gravesovi, že nemáte záujem o Mirandu.“

„To máte pravdu,“ odpovedal letmo. „Je to milé dievča, ale nie pre mňa. A teraz, ak ma ospravedlníte, hodím niečo na seba.“

„Veľmi radi,“ uistil ho Graves.

Ale ja som ho zavolal späť. „Počkajte minútku. Máte zbraň?“

„Dve cvičné pištole kalibru 0.32.“

„Nabite si jednu a noste ju pri sebe, hej? Zdržiavajte sa doma a majte oči otvorené. Skúste neprejavovať z tej pištole priveľa radosti.“

„Dostal som už poučenie,“ povedal veselo. „Očakávate, že niečo prepukne?“

„Nie, ale keby sa niečo náhodou stalo, musíte byť pripravený. Urobíte, ako som vám kázal?“

„Isteže urobím.“

„Nie je to zlý chlapec,“ povedal Graves, keď Taggert odišiel, „ale akosi neznášam pohľad naňho. Sám sa čudujem, nikdy predtým som nežiarlil.“

„Bol si už niekedy zaľúbený?“

„Doteraz nie.“ Vstal, plecia mal zhrbené, ťažil ho osud, nadšenie a zúfalstvo. Po prvý raz bol zamilovaný, a to natrvalo. Bolo mi ho ľúto.

„Povedz mi,“ začal, „prečo bola Miranda taká smutná? Kvôli otcovi?“

„Čiastočne preto. Cíti, že sa rodina rúti, rozpadáva. Potrebuje nejakú solídnu oporu.“

„Viem, že ju potrebuje. Je to jeden z dôvodov, pre ktorý ju chcem za ženu. Jestvujú, pravda, aj ďalšie, to ti nemusím vravieť.“

„Nie,“ prisvedčil som. Nato som riskoval úprimnú otázku. „Sú peniaze jednou z tých príčin?“

Ostro po mne šibol očami. „Miranda nemá vlastné peniaze.“

„Ale ich bude mať.“

„Bude ich mať, prirodzene, keď jej otec zomrie. Písal som jeho závet a ona dostane polovicu. Proti peniazom nenamietam…“ usmial sa trpko „… no nie som z tých, čo naháňajú bohatstvo, ak si mal na mysli to.“

„Nemal som. Ale k peniazom môže prísť oveľa skôr, než si myslíš. Starý pán chodieval do čudnej a nebezpečnej spoločnosti v Los Angeles. Spomenul ti niekedy istú pani Estabrookovú? Fay Estabrookovú? Alebo istého Troya?“

„Ty poznáš Troya? Čo je to za indivíduum?“

„Narába so zbraňami,“ odpovedal som. „Počul som o ňom, že má na svedomí vraždy.“

„To ma neprekvapuje. Nahováral som Sampsona, aby sa stránil Troya, ale Sampson ho pokladá za dobrého chlapa.“

„Stretol si sa niekedy s Troyom?“

„Pred pár mesiacmi mi ho Sampson predstavil v Las Vegas. Všetci traja sme tam spolu chodili po podnikoch a zdalo sa mi, že ho tam mnohí poznajú. Poznali ho všetci krupieri, ak to môže byť odporúčanie.“

„To teda nie je. Ale v Las Vegas mal kedysi vlastný dom. Robil už všeličo. A nemyslím, že by únos pokladal pod svoju dôstojnosť. Ako došlo k tomu, že bol Troy so Sampsonom?“

„Mal som dojem, že pracuje pre Sampsona, ale nebol som si tým istý. Je to čudný patrón. Díval sa, ako so Sampsonom hráme ruletu, ale sám sa nechcel zúčastniť. Ten večer ma stál rovných tisíc. Sampson vyhral štyritisíc. Malá kopa pýta viac.“ Trpko sa zasmial.

„Možno sa Troy snažil robiť dobrý dojem,“ poznamenal som.

„Možno. Naskakovala mi husia koža, keď som toho bastarda videl. Myslíš, že je aj do tejto veci zamiešaný?“

„Pokúšam sa to zistiť,“ povedal som mu. „Potrebuje Sampson peniaze, Bert?“

„Kdežeby, dočerta. Veď je milionár.“

„Prečo by teda uzatváral obchody s takým stroskotancom, ako je Troy?“

„Nevie, čo robiť s časom. Tantiémy sa mu hrnú z Texasu a Oklahomy a on sa nudí. Sampson získava peniaze tak prirodzene, ako ich ja prirodzene utrácam. Nie je šťastný, ak nezarába peniaze. Ja nie som šťastný, ak ich nemíňam.“ Prudko zmĺkol, keď do miestnosti vošla Miranda.

„Pripravený?“ spýtala sa. „Nerob si o mňa starosti, Bert.“

Rukou mu stisla plece. Pritom sa jej roztvoril svetlohnedý kabát a bolo jej vidieť prsia zahrotené pod svetrom, akoby vyjadrovali sčasti netrpezlivé očakávanie, sčasti rastúcu hrozbu. Spustila si vlasy a začesala si ich za uši. Žiarivá tvár sa k nemu naklonila ako priama výzva.

Pobozkal ju na líce, letmo a nežne. Ešte vždy mi ho bolo ľúto. Bol mocný, inteligentný, ale popri nej vo svojom belasom úradnom obleku vyzeral trochu drsno. Trochu unavený a pristarý na to, aby skrotil takú kobylku, ako bola Miranda.

15

Cesta priesmykom liezla do kopca pomedzi polia, porastené rastlinstvom prachovej farby, a pomedzi jasnočervené záseky. S plynovým pedálom stlačeným až na dlážku, udržal som rýchlosť na päťdesiatke. Ako sme stúpali, vozovka sa zužovala a čoraz prudšie sa skrúcala. Pred očami sa mi rýchlo tu i tam mihali stráne posiate skaliskami, široké kaňony lemované horskými dubmi a preklenuté telefónnymi káblami. Raz som cez výsek medzi horami zazrel more ako nízky belasý mrak, ktorý vzadu ustupoval do diaľky. Nato sa cesta slučkovito zapletala do horskej divočiny, uzavretej zo všetkých strán pevninou, ktorú zrazu zatienili mračná priesmyku a dodávali jej sivú chladnú farbu.

Zvonku mračná vyzerali ťažké a husté. Keď sme však do nich vošli, zdalo sa, že rednú, lebo sa preháňali v obrovských belasých chumáčoch cez cestu. Pozadie tvoril svah hory, holý a tmavý. V aute vyrobenom v roku 1946 a s dievčaťom podľa poslednej módy po boku mohol som si predstavovať, že prechádzame hranicou medzi Coltonovým atómovým vekom a kamennou dobou, keď sa ľudia stavali na zadné nohy a začali počítať čas podľa slnka.

Hmla hustla a obmedzovala mi viditeľnosť na osem až desať metrov. Poslednú prudkú zákrutu som zdolal na dvojke. Potom sa cesta vyrovnala. Doteraz namáhaný motor sa odrazu rozbehol ľahšie a my sme vyšli von z mračna. Z vrcholu priesmyku sme zazreli údolie zaplavené slnkom ako misu prekypujúcu žltým maslom a ďalej na druhej strane vrchy, jasné a zaostrené.

„Nie je to nádherné?“ poznamenala Miranda. „Nech je na strane Santa Terezy akokoľvek zamračené, v údolí je takmer vždy slnečno. V období dažďov často sa vyveziem sem hore pokochať sa slnkom.“

„Mám rád slnko.“

„Naozaj? Nazdávala som sa, že prosté veci, ako je slnko, vás nenadchýnajú. Ste človek neónového typu, nie?“

„Ak to vravíte vy.“

Chvíľu mlčala, zahľadená do stúpajúcej cesty, do belasej oblohy, ktorá prúdila opačným smerom. Priama a rovná cesta sa tiahla šachovnicovo usporiadanými zelenými a žltými farbami. Nebolo vidieť nikoho okrem mexických braceros, čo pracovali na poliach. Stlačil som plynový pedál. Ručička tachometra sa držala medzi osemdesiatimi piatimi a deväťdesiatimi míľami.

„Od čoho utekáte, Archer?“ spýtala sa posmešným tónom.

„Od ničoho. Mám vám dať vážnu odpoveď?“

„Pre zmenu by azda dobre padla.“

„Rád prežívam trochu nebezpečenstva. Krotkého nebezpečenstva, ktoré sám ovládam. Asi mi to dodáva pocit moci, keď držím v rukách vlastný život a pekelne dobre viem, že ho nestratím.“

„Ledaže by ste dostali defekt.“

„Nikdy v živote som ho nemal.“

„Povedzte mi, z tohto dôvodu ste si zvolili svoje zamestnanie? Preto, že máte rád nebezpečenstvo?“

„Môže to byť práve taká príčina ako hociktorá iná. Ale aj tak to nie je pravá príčina.“

„Prečo teda?“

„Zdedil som toto zamestnanie od iného človeka.“

„Vášho otca?“

„Od seba, keď som bol mladší. Nazdával som sa, že sa svet delí na dobrých a na zlých ľudí, že zodpovednosť za zlo možno prišiť za golier určitým ľuďom, a tak potrestať vinníkov. Ešte vždy sa poberám tým smerom. A pritom priveľa hovorím.“

„Neprestaňte!“

„Som pokrivený. Prečo by som mal pokriviť aj vás?“

„Ja už som. A okrem toho nerozumiem, čo ste povedali.“

„Začnem od začiatku. Keď som sa roku 1935 dal na detektívnu prácu, veril som, že zlo je vlastnosť, s ktorou sa istí ľudia rodia ako s rozštepom. Policajtovou prácou je vyhľadať týchto ľudí a odstrániť ich. No zlo nie je také jednoduché. Každý ho v sebe má, a či vychádza na povrch v jeho činoch, to závisí od niekoľkých okolností. Od prostredia, príležitosti, od hospodárskeho tlaku, od nejakej nešťastnej náhody, od nesprávneho priateľa. Chyba je v tom, že policajt musí ľudí posudzovať podľa hrubého meradla a potom konať na základe takého úsudku.“

„Posudzujete ľudí?“

„Každého, s kým sa stretnem. Absolventi policajnej školy robia vedu z vedeckých poznatkov a tieto majú svoj význam. Ale moja práca zväčša pozostáva z pozorovania ľudí a z ich posudzovania.“

„A v každom nachádzate zlo?“

„Takmer v každom. Buď sa ja stávam bystrejším, alebo ľudia horšími. A mohlo by to tak byť. Vojna a inflácia vždy splodia celé pokolenia nežiadúcich a mnohí z nich sa usadzujú v Kalifornii.“

„Vari nemáte na mysli našu rodinu?“ pýtala sa.

„Nie špeciálne.“

„Tak či onak, nemôžete Ralphovi pripisovať zodpovednosť za vojnu – aspoň nie celkom. Vždy býval tak trochu nežiadúci, aspoň odvtedy, čo ho poznám.“

„Celý život?“

„Celý život.“

„Nevedel som, že máte o ňom takú mienku.“

„Pokúsila som sa ho chápať,“ povedala. „Možno mal svoje dobré stránky, keď bol mladý. Začal totiž z ničoho. Jeho otec bol farmárom, ktorý mal prenajaté pozemky, ale vlastné nikdy nemal. Viem pochopiť, prečo Ralph strávil život honobením pozemkov. Ale nazdávali by ste sa, že by mal viac porozumenia voči chudobným, lebo sám bol kedysi chudobný. Napríklad vo veci štrajkujúcich na ranči. Životné podmienky majú hrozné a ich mzdy nie sú slušné, ale Ralph to nepripustí. Urobil všetko, čo bolo v jeho silách, aby ich vyhladoval a rozbil štrajk. Akoby si nevedel uvedomiť, že tí mexickí poľnohospodárski robotníci sú ľudia.“

„Je to dosť bežná ilúzia a pritom užitočná. Ľahšie je hodnotiť ľudí, ak si človek nepripustí, že sú ľudskí – v mojich stredných rokoch sa zo mňa stáva hotový moralista.“

„Posudzujete aj mňa?“ opýtala sa po chvíli mlčania.

„Provizórne. Nemám ešte argumenty a dôkazy. Povedal by som, že máte takmer všetko a mohli by ste sa vyvinúť v hocičo.“

„Prečo ‚takmer‘? Čo je mojím veľkým nedostatkom?“

„Chvost na vašom šarkanovi. Nemôžete urýchliť čas. Musíte nájsť jeho pulz a nechať sa unášať.“

„Ste čudný,“ povedala tíško. „Netušila som, že by ste mohli niečo také povedať. A posudzujete aj seba?“

„Nie, pokiaľ nemusím, ale včera večer som sa posudzoval. Napájal som liehovinami istého alkoholika a zazrel som vlastnú tvár v zrkadle.“

„Aký bol ortieľ?“

„Sudca odročil rozhodnutie, ale povedal mi, čo si o mne myslí.“

„A preto idete teraz tak rýchlo?“

„Možno, že preto.“

„Ja to robím z iných príčin. Ešte vždy si myslím, že váš dôvod predstavuje akýsi útek. Túžbu po smrti.“

„Nehovorte obrazne, prosím vás. Šoférujete rýchle?“

„Išla som touto cestou cadillacom aj rýchlosťou stopäť míľ.“

Neboli mi ešte jasné pravidlá hry, akú sme hrali, no predsa som cítil, že prehrávam. „A aké ste vy mali na to dôvody?“

„Robievam to z nudy. Nahováram si, že niečo stretnem – niečo úplne nové. Niečo holé a svetlé, nejaký pohyblivý terč na ceste.“

Moja skrytá mrzutosť nadobudla podobu otcovskej rady. „Stretne vás niečo nové, ak to budete robiť pričasto. Rozbitá hlava a zabudnutie.“

„Aby vás parom vzal,“ zvolala. „Tvrdili ste, že máte rád nebezpečenstvo, ale ste práve taký nudný ako Bert Graves.“

„Prepáčte mi, ak som vám nahnal strach.“

„Nahnal strach? Mne?“ Jej úsečný smiech bol bez farby a zlomený ako škrekot morského vtáka. „Vy muži ešte vždy trpíte na následky viktoriánskeho opojenia. Predpokladám, že podľa vás má žena sedieť doma, nie?“

„V mojom dome nie.“

Cesta sa začala nepokojne skrúcať a stúpať nahor. Dovolil som, aby stúpanie zdolalo automobil. Pri rýchlosti päťdesiatich míľ za hodinu sme si už nemali čo povedať.

16

Vo výške, pri ktorej som cítil, že ťažko dýcham, prišli sme na cestu vysoko vysypanú čerstvým štrkom a uzavretú drevenou bránou. Kovová poštová schránka zavesená na bránkovom stĺpe bola označená menom „Claude“, napísaným šablónovými písmenami. Otvoril som bránu a Miranda zaviezla automobil dnu.

„Je to ešte míľu odtiaľto,“ povedala mi. „Dôverujete mi?“

„Nie, ale chcem sa dívať na krajinu. Nikdy predtým som tu nebol.“

Okrem cesty krajina vyzerala, ako keby tam nikdy nebola vkročila ľudská noha. Údolie bodkované skaliskami a horským večne zeleným porastom sa otváralo pred nami, ako sme uháňali serpentínami nahor. Ďaleko poniže medzi stromami som postrehol, ako sa zachvel hnedý jeleň v pohybe a hneď zmizol. Ďalší jeleň uháňal za ním skokmi hojdacieho koníčka. Vzduch bol taký čistý a tichý, že by ma nebolo prekvapilo, keby som bol začul dupot ich kopýt. No nijaký zvuk neprehlušil stonanie motora. Nebolo čo počúvať, nebolo sa na čo dívať okrem svetlom nasýteného vzduchu a skalnatej tváre protiľahlého vrchu.

Auto sa preplazilo krajom tanierovitej rokliny na temene vrchu. Pod nami stál „Chrám v oblakoch“, skrytý pred každým okrem jastrabov a letcov. Bola to štvorcovitá jednoposchodová budova z kameňa natretého na bielo a z nepálenej tehly, postavená okolo ústredného nádvoria. Za drôtenou ohradou, ktorá tvorila akúsi palisádu, bolo niekoľko vedľajších budov. Z jednej z nich sa k nebu vznášal pramienok riedkeho čierneho dymu.

Vtom sa niečo pohlo na plochej streche hlavnej budovy, niečo, čo doteraz bolo také nehybné, že som to ani nezaregistroval. Čupel tam starec s nohami skríženými pod sebou. Pomaly a majestátne sa narovnal v celej výške svojej ošľahanej postavy. S neupravenými chumáčmi sivých vlasov a sivej brady, ktoré mu odstávali od hlavy, vyzeral ako slnko označené lúčmi na starej mape. Opatrne sa zohol po kus plátna, ktoré si ovinul okolo nahého drieku. Zdvihol ruku, ako keby nám chcel naznačiť, aby sme mali strpenie, a potom zliezol do stredného dvora.

Kované dvere zavŕzgali a pootvorili sa. Vyšiel nimi von a teperil sa ku bráne, ktorú odomkol. Po prvý raz som mu zazrel oči. Boli mliekovobelasej farby, úslužné a bez odrazu svedomia, ako oči zvieraťa. Napriek mohutným ohoreným pleciam a hustej brade, ktorá mu ovievala hruď, bol jeho výzor zoženštený. Jeho výrazný sebavedomý hlas bol zložitou zmesou barytónu a kontraaltu.

„Vitajte, vitajte, priatelia. Každý pocestný, čo sa priblíži k môjmu osamelému prahu, je vítaným hosťom pri mojom stole. Pohostinnosť má vysoké miesto medzi cnosťami, blízko vrcholnej cnosti samotného zdravia.“

„Ďakujem pekne. Môžem zájsť dnu autom?“

„Prosím vás, priateľko, nechajte automobil za plotom. Ani vonkajší okruh by sa nemal znečistiť čačkami mechanickej civilizácie.“

„Nazdával som sa, že sa s ním poznáte,“ povedal som Mirande, keď sme vystupovali z auta.

„Zdá sa mi, že dobre nevidí.“

Keď sme prišli bližšie, modrobiele oči sa upreli na jej tvár. Naklonil sa k nej a strapaté sivé vlasy mu padli dopredu a otreli sa mu o plecia.

„Hello, Claude,“ povedala sucho.

„Veď je to slečna Sampsonová! Neočakával som dnes návštevu mladosti a krásy. Taká mladosť! Taká krása!“

Dýchal cez pery, hrubé a červené. Pozrel som mu na nohy, aby som mu odhadol vek. Nohy v sandáloch so slamenou podrážkou s prúžkom remeňa pre palec boli hrčovité a napuchnuté; nohy šesťdesiatnika.

„Ďakujem,“ povedala nevľúdne. „Prišla som navštíviť Ralpha, ak je tu.“

„Ale on tu nie je, slečna Sampsonová. Som tu sám. Nateraz som svojich učeníkov poslal preč.“ Neisto sa usmial, neobnažiac pritom zuby. „Som starý orol a rozprávam sa so slnkom.“

„Starý sup!“ poznamenala Miranda počuteľne. „Bol tu v poslednom čase Ralph?“

„Nebol tu niekoľko mesiacov. Sľúbil sa mi, ale ešte neprišiel. Váš otec má duchovné predpoklady, ale je ešte uväznený a v zajatí hmotného života. Ťažko je ho pozdvihnúť do azúrového sveta. Bolestne mu padne otvoriť si náturu slnku.“ Povedal to spevavým rytmom, takmer v liturgickom takte.

„Namietali by ste, keby som si prezrel vašu budovu?“ spýtal som sa ho. „Chcem sa presvedčiť, že tu nie je.“

„Vravím vám, že som tu sám.“ Obrátil sa k Mirande. „Kto je tento muž?“

„Pán Archer. Pomáha mi hľadať Ralpha.“

„Rozumiem. Obávam sa, že ma budete musieť vziať za slovo, že tu nie je, pán Archer. Nemôžem vám dovoliť vstúpiť do vnútorného kruhu, keďže ste sa nepodrobili očisťujúcemu obradu.“

„Myslím, že aj tak si tu všetko prezriem.“

„Ale to nie je možné.“ Položil mi ruku na plece. Mal ju mäkkú, mohutnú a hnedú. „Nesmiete vojsť do chrámu. Nahnevalo by to Mithrasa.“

Jeho dych mi pripadal kyslosladký a skazený. Odtisol som mu ruku z môjho pleca. „Vy ste sa očistili?“

Zdvihol nevinné oči k slnku. „V týchto veciach nesmiete žartovať. Bol som strateným hriešnikom, zaslepeným v srdci a nečistým, kým som nevošiel do azúrového sveta. Slnečný meč zabil čierneho telesného býka, a tým som očistený.“

„A ja som divý býk pampy,“ povedal som.

Miranda si stala medzi nás. „To sú nezmyselné reči. Pôjdeme sa dnu pozrieť. V ničom by som vás nebrala za slovo, Claude.“

Sklonil kostnatú hlavu a usmial sa pod nosom s výrazom blahosklonnosti, ktorý sa mi hnusil. „Ako sa vám páči, slečna Sampsonová. Znesvätenie padne na vaše hlavy. Verím a dúfam, že Mithrasov trest nebude príliš prísny.“

S opovrhnutím si razila cestu vedľa neho. Šiel som za ňou klenutým vchodom do vnútorného nádvoria. Červené slnko nad horami na západe zostalo nezmenené. Claude už nepovedal ani slovo, ani sa na nás neobzrel, len sa pobral po kamenných schodoch a zmizol hore na streche.

Kameňom dláždený dvor bol prázdny. V stenách, ktoré ho lemovali, boli zavreté drevené dvere. Stlačil som kľučku na najbližších. Viedli do miestnosti s dubovými hradami, v ktorej bola vstavaná posteľ zakrytá špinavými prikrývkami, poškriabaný plechový kufor bez menovky, lacná lepenková skriňa na šaty a kyslosladký Claudov zápach.

„Vôňa svätosti,“ poznamenala Miranda tesne pri mojom pleci.

„Naozaj tu býval tvoj otec s Claudom?“

„Obávam sa, že hej.“ Zmrštila nos. „On berie tieto nezmysly o uctievaní slnka vážne. V jeho hlave sa to všetko viaže s astrológiou.“

„A tento dom naozaj daroval Claudovi?“

„Neviem, či ho dal naňho prepísať. Dal ho Claudovi k dispozícii, aby ho používal ako chrám. Predpokladám, že ho vezme od neho nazad, ak bude môcť. A ak sa vôbec niekedy dostane z tohto náboženského bláznovstva.“

„Je to čudný poľovnícky zámoček,“ utrúsil som.

„V skutočnosti to ani nie je poľovnícky zámoček. Postavil ho skôr ako skrýšu.“

„Ako skrýšu pred kým alebo pred čím?“

Pred vojnou. Spadá do Ralphovej poslednej fázy, do fázy pred jeho náboženským obdobím. Bol presvedčený, že ďalšia vojna je priam za rohom. Toto mala byť jeho svätyňa pre prípad, že by bolo zle. No vlani sa svojho strachu zbavil, práve keď začali prácu na protileteckom kryte. Aj plány na tento kryt boli hotové. Namiesto toho našiel útočište v astrológii.“

„Ja som nepoužil slovo bláznovstvo,“ povedal som. „Vy ste ho použili. Mysleli ste to vážne?“

„V skutočnosti ani nie.“ Usmiala sa akosi neveselo. „Ralph sa nezdá človekovi ani taký bláznivý, keď ho pozná. Cítil sa vinný, tak sa mi vidí, lebo zarobil peniaze na poslednej vojne. A potom došlo k Bobovej smrti. Pocit viny môže spôsobiť všelijaké neracionálne strachy.“

„Čítali ste ďalšiu knihu,“ povedal som. „Tentoraz to bola učebnica psychológie.“

Prekvapila ma jej reakcia. „Hnusíte sa mi, Archer. Nenudí vás hrať sa takto na nemého detektíva?“

„Isteže ma to nudí. Potrebujem niečo holé a svetlé. Pohyblivý terč na ceste.“

„Vy!“ Zahryzla si do pery, začervenala a odvrátila sa.

Prechádzali sme z miestnosti do miestnosti, otvárajúc a zatvárajúc dvere. Vo väčšine izieb boli postele a takmer nič viac. Vo veľkej obývacej izbe na konci bolo päť či šesť slamníkov na zemi. Obloky boli úzke a steny hrubé ako na pevnosti a vzduch zapáchal ani žumpa v okresnej väznici.

„Učeníci si žijú dobre, nech sú už hocijakí. Videli ste niekoho, keď ste tu boli predtým?“

„Nie. Ale vtedy som nevošla dnu.“

„Nájdu sa takí, čo naletia na spôsoby, aké má Claude. Odovzdajú všetko, čo majú, a nedostanú za to nič iné, iba hladovú stravu a nádej nervovo sa zrútiť. Ale nikdy predtým som nepočul o kláštore, kde by uctievali slnko. Ktovie, kde sú tí čudáci dnes.“

Obišli sme dvor, ale nevideli sme nikoho. Pozrel som na strechu. Claude tam sedel s tvárou obrátenou k slnku a s holým chrbtom obráteným k nám. Okolo drieku a bokov mu telo ovísalo v hrubých záhyboch. Hlava sa mu prudko pohybovala sem a tam, ako keby sa s niekým hádal, ale počuť nebolo nič. Vyzerá ako bradatá žena, čo pozná dva sexuálne svety, a jeho veľký eunušský chrbát a hlava lemovaná slnečným svetlom pôsobili čudne, smiešne a zároveň, hrozne.

Miranda sa mi dotkla lakťa. „Keď už hovoríme o bláznovstve…“

„Teraz hrá pred nami divadlo,“ povedal som a napoly som tomu aj veril. „Ale povedal aspoň pravdu o vašom otcovi. Ledaže by bol v niektorej z tých ďalších budov.“

Prešli sme po štrkovitom dvore k budove z nepálených tehál, kde sa dymilo z komína. Nazrel som dnu otvorenými dverami. Dievča so šatkou na hlave kvočalo pred žeravým ohniskom a čosi miešalo vo vriacom kotle. Bol to dvadsaťpäťlitrovy kotol a bol plný čohosi, čo pripomínalo fazuľu.

„Vyzerá to, ako keby sa učeníci mali vrátiť na večeru.“

Dievča nepohlo plecami, len hlavu obrátilo a pozrelo na nás. V indiánskej tvári hlinenej farby jej bielko očí svietilo ako z porcelánu.

„Videla si tu starého pána?“ spýtal som sa jej po španielsky.

Mykla plecom vo vrecovine smerom ku chrámu.

„Nie toho starého. Takého bez brady. Bez brady, tučného a bohatého. Volá sa seňor Sampson.“

Mykla obidvoma plecami a obrátila sa späť k vriacemu kotlu. Claudove sandále zaškrípali za nami na štrku.

„Nie som celkom sám, ako vidíte. To je moja slúžka, ale nie je oveľa lepšia ako hoviadko. Ak ste u nás už skončili, azda mi dovolíte vrátiť sa k mojim meditáciám. Západ slnka sa blíži a ja musím prejaviť úctu odchádzajúcemu bohovi.“

Vedľa budovy z nepálených tehál bola plechová búda s dverami zamknutými visacou zámkou. „Než odídete, otvorte búdu.“

Vzdychol a vybral zo záhybov bederného plášťa niekoľko kľúčov. V búde bola kopa vriec a lepenkových škatúľ, zväčša prázdnych. Bolo tam niekoľko vriec fazule, debna kondenzovaného mlieka a v niektorých škatuliach niekoľko kombinéz a pracovných čižiem.

Claude stál vo dverách a pozoroval ma. „Moji učeníci niekedy pracujú v údolí. Taká práca na zeleninových poliach je formou uctievania boha.“

Odstúpil, aby ma nechal vyjsť. Na mieste, kde mal predtým nohu, v hline na okraji štrku bol odtlačok pneumatiky. Bola to široká pneumatika nákladného auta. Vzorku tvaru rybej chrbtice som už kdesi predtým videl.

„Nazdával som sa, že mechanickým čačkám nedovoľujete vstúpiť sem za plot.“

Pozrel na zem a potom zdvihol usmiatu tvár. „Len keď treba. Pred niekoľkými dňami priviezlo nákladné auto zásoby.“

„Pevne verím a dúfam, že boli očistené.“

„Šofér bol očistený, áno.“

„Dobre. Predpokladám, že po našom znečistení budovu upracete.“

„To je medzi vami a bohom.“ Obzrel sa po zapadajúcom slnku a vrátil sa na svoju pozorovateľňu na streche.

Cestou späť k štátnej hradskej som si do pamäti vrýval cestu, aby som po nej mohol šoférovať aj poslepiačky, keby bolo treba.

17

Prv než sme prešli údolím, červené slnko sa ponorilo za mračná nad prímorským horským hrebeňom. Zatienené polia boli pusté. Stretli sme asi tucet nákladných áut naložených poľnohospodárskymi robotníkmi, ktorí sa vracali do svojich barakov na rančoch. Natlačení v hrkotajúcich autách ako statok, stáli trpezlivo a mlčali, chlapi, ženy a deti, v očakávaní jedla a spánku a východu slnka nasledujúceho dňa, šoféroval som opatrne, lebo som sa cítil trochu deprimovaný, postihnutý súmrakom, keď sa deň už vyčerpal a noc ešte nenadobudla moc.

Mračná prúdili priesmykom ako bystriny mlieka a predchádzali nás dolu k druhej strane hôr, miešajúc sa s pribúdajúcou nocou a silnejúcim chladom. Raz či dva razy v zákrute sa Miranda o mňa oprela a zachvela sa. Nepýtal som sa jej, či jej je zima, alebo či sa bojí, lebo som ju nechcel prinútiť, aby si vybrala medzi týmito možnosťami.

Mračná sa zosunuli po svahu vrchu až po štátnu hradskú 101. Z výšky priesmyku som videl reflektory motorových vozidiel v diaľke na ceste, rozmazané a obrovské v hmle. Kým som čakal pri dopravnej značke „stop“, až sa uvoľní prúd vozidiel na hlavnej ceste smerom od Santa Terezy, pár mocných svetiel sa rýchlo šplhalo hore. Zrazu zabočili smerom k nám ako divé oči. Uháňajúce auto sa iste pokúsi zabočiť na cestu k priesmyku. Brzdy mu zaškrípali, gumy zasvišťali a zavrčali. Vedľa mňa sa reku nepretlačí.

„Hlavu dolu,“ zavolal som na Mirandu a pevne som uchopil volant.

Ten druhý šofér vyrovnal, s rachotom prehodil na dvojku pri rýchlosti štyridsaťpäť alebo päťdesiat míľ za hodinu, otočil sa mi pred predným nárazníkom a prešiel na moju pravú stranu do sedemstopového priestoru medzi mnou a dopravnou značkou. V okamihu som zazrel šoférovu tvár, chudú, bledú, žltú v svetlách mojich hmloviek, nad ňou čiapku so šiltom. Sedel v tmavej limuzíne.

Cúvol som, obrátil som a hnal sa za ním. Čierna strecha sa mu ligotala od vlhka a trvalo mi dosť dlho, kým som sa rozbehol. Červené zadné svetlo, ktoré ma predchádzalo na ceste, zmizlo v hmle. Aj tak mi nebolo na nič. Mohol zabočiť na hociktorú poľnú cestu, čo viedli rovnobežne so štátnou hradskou. A možno najlepšie, čo som pre Sampsona mohol urobiť, bolo nechať limuzínu odísť. Zastavil som tak prudko, že Miranda sa musela obidvoma rukami zaprieť o predné sklo. Moje reflexy sa stávali prudké.

„Preboha, čo sa robí? Veď nás fakticky ani nenabúral.“

„Bodaj by nás bol nabral.“

„Je bezohľadný, ale šoféruje výborne.“

„Áno, je to pohyblivý terč, do ktorého som raz chcel trafiť.“

Zvedavo na mňa pozrela. Na tmavú tvár s obrovskými tmavými očami jej iba odspodu dopadalo svetlo zatienenej rozvodovej dosky. „Vyzeráte odhodlaný na všetko, Archer. Vari som vás opäť nazlostila?“

„Nie vy,“ povedal som. „To večné čakanie, že konečne dôjde k nejakému prelomu. Milší mi je priamy konflikt.“

„Rozumiem.“ V hlase jej bolo badať sklamanie. „Prosím vás, zavezte ma teraz domov. Je mi zima a som hladná.“

Obrátil som sa v plytkej hrobli a pobral som sa cez hradskú ku Cabrillovmu kaňonu. Za pruhom žltého svetla, ktoré hmlové svetlá tlačili pred nami, stromy a živé ploty viseli v hustom povetrí, popolavosivé emanácie, zanechané slnkom. Táto krajina sa zhodovala so zamračenou vzorkou v mojej lebke. Moje myšlienky, slepé a pomalé, sa tápavo poberali k nejakému náznaku, čo by viedol tam, kde sa skrýval Ralph Sampson.

Ten náznak čakal v poštovej schránke pri vchode do Sampsonovej príjazdovej cesty. A nebolo treba veľkej ľsti, aby ju človek našiel. Miranda ju zbadala prvá.

„Zastavte!“

Keď otvorila dvere, zazrel som bielu obálku, zastrčenú do otvoru poštovej schránky. „Počkajte. Nech ju pozriem ja.“

Tón môjho hlasu ju zadržal s jednou nohou na zemi, s rukou vystretou po obálke. Vzal som ju za jeden rožok a zabalil do čistej vreckovky. „Môžu na nej byť odtlačky prstov.“

„Ako viete, že je to od otca?“

„Neviem to. Zavezte teraz auto hore až k domu.“

V kuchyni som vybalil obálku. Neónové svetlo z povaly vrhalo mŕtvolne bielu žiaru na biely smaltovaný stôl. Na obálke nebolo ani meno ani adresa. Rozrezal som jeden koniec a nechtami som vytiahol zložený hárok papiera, ktorý bol dnu.

Srdce sa mi skoro zastavilo, keď som zazrel tlačené písmená, nalepené na hárku papiera. Písmená ktosi jednotlivo povystrihoval a usporiadal do slovných tvarov, podľa klasickej tradície únoscov. Text znel:

Pánu Sampsonovi sa dobre vodí a je zdravý zabaľte stotisíc dolárov do obyčajného papiera zaviažte špagátom a položte balík na trávu uprostred cesty na južnom konci hradskej naproti Fryersovej cesty, na jednu míľu od hranice Santa Terezy toto spravte o deviatej večer keď necháte balík chote hneď preč smer Santa Tereza ne skúšajte policajnú pascu ak si vážite Sampsonov život príde domov zajtra ak nebude pasca alebo prenasledovanie ani poznačené bankovky zle bude so Sampsonom ak to neurobíte

priateľ rodiny

„Mali ste pravdu,“ povedala Miranda pološeptom.

Chcel som niečo povedať na útechu. Ale na um mi neprišlo nič, ibaže so Sampsonom bude zle.

„Nože choďte pozrieť, či je Graves niekde nablízku.“ Odišla okamžite.

Naklonil som sa nad hárkom papiera, ale som sa ho nedotkol a skúmal som vystrihnuté písmená. Líšili sa hodne od seba čo do veľkosti aj čo do typu a boli vytlačené na hladkom papieri, pravdepodobne boli vystrihnuté z reklám niektorého časopisu s veľkým nákladom. Pravopis naznačoval poloanalfabeta, ale to sa nedalo vždy tvrdiť. Niektorí pomerne vzdelaní ľudia slabo ovládajú pravopis. Okrem toho to mohlo byť nastrojené.

Už som vedel list naspamäť, keď do kuchyne vošiel Graves s Taggertom a Mirandou v pätách. Prikročil ku mne na ťažkých, akoby zmeravených nohách, oči mu svietili železným leskom.

Ukázal som na stôl. „Toto bolo v poštovej schránke…“

„Vravela mi Miranda.“

„Možno to tam vložil niekto z auta, ktoré prešlo popri mne pred niekoľkými minútami na hlavnej hradskej.“

Graves sa sklonil nad list a nahlas si ho čítal. Taggert zostal stáť vo dverách s Mirandou, neistý, či je tu vítaný, ale správal sa celkom nenútene. Hoci sa fyzicky k sebe hodili, Miranda bola presne opačnej povahy než on. Pod očami jej vykvitli mrzké belasé škvrny. Široké pery jej zanovite viseli na jemných výrazných zuboch. Opierala sa o veraj dverí, v skleslej, bezútešnej póze.

Graves zdvihol hlavu. „To je jasné. Zavolám šerifovho nástupcu.“

„Je tu teraz?“

„Áno, v pracovni pri peniazoch. A zavolám aj šerifa.“

„Má odborníka na odtlačky prstov?“

„Okresný prokurátor má lepšieho.“

„Zavolajte aj jeho. Sú pravdepodobne príliš prefíkaní, aby zanechali čerstvé odtlačky, ale môžu tam byť staršie. Ťažko je vystrihovať písmená s rukavicami na rukách.“

„Správne. A čo si to spomínal, aké auto ťa to predbehlo?“

„To si nechaj pre seba. Tú vec si vybavím sám.“

„Predpokladám, že vieš, čo robíš.“

„Viem, čo robím. Nechcem nechať Sampsona zabiť, pokiaľ tomu môžem zabrániť.“

„Veď to ma práve trápi,“ povedal a vyšiel dverami tak rýchlo, že Taggert musel odskočiť, aby mu uvoľnil cestu.

Pozrel som na Mirandu. Vyzerala na odpadnutie. „Dajte jej niečo pod zub, Taggert.“

„Ak sa mi to podarí.“

Prešiel kuchyňou k chladničke. Sledovala ho očami. Na chvíľku som ju nenávidel. Podobala sa psovi, fenke v čase párenia.

„Nemôžem nič vziať do úst,“ povedala. „Myslíte, že je nažive?“

„Áno. Ale ja som sa nazdával, že ste oňho veľmi nestáli.“

„Ale po tom liste je situácia taká reálna. Predtým nebola reálna.“

„Až pekelne reálna. A teraz choďte preč. Choďte si ľahnúť.“ Mdlým krokom vyšla z miestnosti.

Dnu vošiel šerifov zástupca. Bol to zavalitý muž tmavej pleti, tridsať až štyridsaťročný. Mal hnedý konfekčný oblek, ktorý mu celkom nesedel v pleciach, a prekvapený skrivený výraz, ktorý nesedel jeho tvári. Pravicu držal na pištoli, čo visela z bočného puzdra, ako keby mu mala pripomínať jeho úradnú moc.

So strojenou nevľúdnosťou sa spýtal: „Čo sa tu robí?“

„Nič zvláštneho. Únos a vydieranie.“

„Čo je toto?“ Siahol po liste na stole. Musel som ho chytiť za zápästie, aby sa listu nedotkol.

Čiernymi očami mi hlúpo zagánil do tváre. „Čo si o sebe myslíte?“

„Volám sa Archer. Upokojte sa, pán zástupca. Máte brašňu s rekvizitami na overenie dôkazov?“

„Hej. V aute.“

„Nože ju doneste, áno? Toto odložím pre odborníkov na odtlačky prstov.“

Vyšiel von a vrátil sa s čiernou kovovou škatuľou. Vhodil som do nej list a on ju zamkol. Zdalo sa, že sa v tom vyžíva.

„Dobre ju opatrujte,“ povedal som mu, keď vychádzal so škatuľou pod pazuchou. „Nedajte ju z rúk.“

Taggert stál vedľa otvorenej chladničky a v rukách držal napoly zjedené morčie stehno. „Čo sa bude robiť ďalej?“ pýtal sa medzi hltmi mäsa. Buďte nablízku. Možno uvidíte trochu rozruchu. Máte pištoľ?“

„Isteže!“ Pohladkal si vrecko saka. „Čo myslíte, ako sa to stalo? Myslíte, že Sampsona schmatli hneď potom, čo odišiel z letiska v Burbanku?“

„To nemôžem vedieť. Kde je tu nejaký telefón?“

„Jeden je v sluhovej zásobárni. Dostanete sa k nemu priamo tadiaľto.“ Otvoril dvere na opačnej strane kuchyne a zavrel ich za mnou.

Bola to malá miestnosť obložená na jednej strane skriňami, mala len jeden oblok priamo nad medeným drezom a pri dverách nástenný telefón. Pýtal som si medzimesto, Los Angeles. Peter Colton by už mal mať po službe, ale možno, že mi nechal odkaz.

Telefonistka v centrále ma spojila s jeho kanceláriou a Colton sa v telefóne hlásil osobne.

„Tu Lew. Je to únos. Pred niekoľkými minútami sme dostali list, v ktorom žiadajú výkupné. Sampsonov list mal byť, prípravou, aby sa veci trochu uvoľnili. Najlepšie bude, ak sa pozhovárate s okresným prokurátorom. Stalo sa to pravdepodobne na vašom území, keď Sampson predvčerom odchádzal z letiska v Burbanku.“

„Na únoscov sú trochu pomalí.“

„Môžu si to dovoliť. Všetky postupy majú presne naplánované. Viete niečo o tej čiernej limuzíne?“

„Až moc. Toho dňa sa ich prenajalo dvanásť, ale väčšina sa zdá zákonitá. Okrem dvoch sa do agentúry vrátili všetky toho istého dňa. A tie ďalšie dve prenajali na týždeň a zaplatili vopred.“

„A popisy?“

„Prvá – istá pani Ruth Dicksonová, blondína, asi štyridsaťročná, býva v hoteli Beverly Hills. Overili sme si údaje a zistili sme, že je tam naozaj zapísaná, ale momentálne nebola doma. Číslo dva bol akýsi chlapík na ceste do San Francisca. Na druhom konci ešte nevrátil auto, ale minuli sa iba dva dni a on si ho najal na týždeň. Volá sa Lawrence Becker, drobný, chudý chlapík, nie najlepšie oblečený“

„

„To by mohol byť náš chlapík. Zistil si číslo?“

„Počkaj chvíľku, mám to tu – 62 S 895. Je to Lincoln, rok výroby 1940.“

„Ktorá požičovňa?“

„Deluxe v Pasadene. Pôjdem ta osobne.“

„Získaj čo najlepší popis a potom ho daj ďalej.“

„Dobre! Ale prečo naraz toľké nadšenie, Lew?“

„Tu na hradskej som zazrel chlapa, na ktorého by sa tvoj popis hodil. Prešiel popri mne v dlhom čiernom aute asi v čase, keď vhodili do schránky list o výkupnom. A ten istý Joe alebo jeho brat sa ma pokúsil prejsť belasým nákladným autom v Pacifických palisádach. Má na hlave koženú čiapku so šiltom.“

„Prečo si ho nelapil?“

„Z tých istých príčin, pre ktoré ho nelapíte ani vy. Nevieme, kde je Sampson, a ak sa budeme príliš rozhadzovať, nikdy sa to nedozvieme. Daj popis ďalej už len preto, aby ho mohli sledovať.“

„Chceš ma poučovať, čo mám robiť?“

„Tak to vyzerá.“

„V poriadku. Vieš poradiť ešte niečo múdre?“

„Pošli od vás niekoho do Divého piana, keď ho otvoria. Len pre prípad…“

„Už som ta jedného určil. Je to všetko?“

„Nech sa tvoj úrad dá do styku s okresným prokurátorom v Santa Tereze. Posielam list o výkupnom, aby zistili odtlačky prstov. Dobrú noc a ďakujem ti.“

„No-no!“

Zavesil slúchadlo a telefonistka prerušila spojenie. Nechal som si slúchadlo pri uchu a načúval som mŕtvu, hluchú linku. Uprostred nášho rozhovoru čosi cvenglo a na drôte bolo počuť šum. Mohlo to byť momentálne prerušené spojenie alebo to mohlo byť slúchadlo, ktoré niekto dvihol na niektorej inej klapke.

Celá minúta prešla, kým som začul slabý kovový šuchot, keď niekto zavesil slúchadlo niekde na inom telefóne v dome.

18

Pani Krombergová bola v kuchyni s kuchárkou, čulou bielovlasou ženou so širokými bokmi. Obidve vyskočili, keď som otvoril dvere zo zásobárne.

„Telefonoval som odtiaľ,“ povedal som.

Pani Krombergová sa zmohla na nevydarený úsmev. „Nepočula som vás tam hovoriť.“

„Koľko je v dome telefónov?“

„Štyri či päť. Dva na poschodí, tri dolu.“

Vzdal som sa myšlienky skontrolovať telefóny. Malo k nim prístup priveľa ľudí. „Kde sú všetci?“

„Pán Graves zvolal personál do prednej izby. Chcel sa dozvedieť, či niekto videl auto, čo prinieslo list o výkupnom.“

„A videl ho niekto?“

„Nie. Prednedávnom som počula auto, ale nevšimla som si ho. Vždy sem prichádzajú a obracajú sa na príjazdovej ceste. Nevedia, že je slepá.“ Pristúpila ku mne bližšie a dôverným šeptom sa ma pýtala: „Čo bolo v tom liste, pán Archer?“

„Žiadajú peniaze,“ odpovedal som a vyšiel som von.

Ostatné služobníctvo som stretol v predizbe, dvoch Mexičanov v oblečení záhradníkov, šli za sebou s ovisnutými hlavami, posledný šiel Felix. Kývol som mu rukou na pozdrav, ale on nereagoval. Oči mal nepriesvitné a ligotali sa mu ako dva uhlíky.

Graves čupel pred ohniskom v obývacej izbe a kliešťami obracal poloohorené poleno.

„Čo je to so služobníctvom?“ pýtal som sa ho.

Čosi zašomral a vstal, potom pozrel ku dverám. „Zrejme tušia, že ich podozrievame.“

„Bol by som radšej, keby to netušili.“

„Nepovedal som im nič, čo by im ten dojem mohlo vnuknúť. Pýtal som sa ich iba, či nevideli auto. Pravda, najviac mi záležalo na tom, aby som sa im mohol pozrieť do tvárí ešte skôr, ako ich uzavrú.“

„Máš dojem, že je to vnútorná akcia, Bert?“

„Celkom vnútorná zrejme nie. Ale nech ten list skladal hocikto, je až veľmi dobre informovaný. Ako mohol napríklad vedieť, že peniaze môžu byť pripravené už do deviatej hodiny večer.“ Pozrel na hodinky. „O sedem minút od tejto chvíle.“

„Môže to byť slepá nádej.“

„Možno.“

„Nebudeme sa o tom hádať. Možno máš pravdu, že je to čiastočne vnútorne organizovaná vec. Videl niekto to auto?“

„Pani Krombergová ho počula. Ostatní onemeli, alebo sa hrajú na nemých.“

„Ale nikto sa neprezradil?“

„Nie. Tí Mexičania a Filipínčania sú nevyspytateľní.“ Pokladal za dôležité dodať: „Nie, že by som mal dôvody podozrievať záhradníkov alebo aj samotného Felixa.“

„A čo Sampson sám?“

Obdaril ma ironickým pohľadom. „Nehraj sa na šikovného, Lew. Intuícia nikdy nebola tvojou silnou stránkou.“

„To je iba nápad. Ak Sampson platí osemdesiat percent dane z príjmov, mohol by takto rýchlo zarobiť osemdesiattisíc dolárov, keby sa inscenácia vydarila.“

„Pripúšťam, že by sa to dalo urobiť…“

„Už sa to aj stalo.“

„Ale v Sampsonovom prípade by to bolo nereálne.“

„Nenahováraj mi, že je samá statočnosť.“

Chytil kliešte na uhlie a udrel nimi po polene. Iskry sa rozleteli ako svetelné oči. „Každý by ho za poctivca nepokladal. No chýbajú mu mozgové bunky na takéto machinácie. Je v tom priveľké riziko. Okrem toho, on tie peniaze nepotrebuje. Jeho naftové zdroje sa odhadujú na päť miliónov Stotisíc dolárov je pre Sampsona iba zopár drobných mincí. Tento únos je skutočný, Lew. To sa nedá odškriepiť.“

„Rád by som to odškriepil,“ povedal som. „Priveľa únosov sa končí vraždou ako najvhodnejším východiskom.“

„Tento sa nemusí tak skončiť,“ zavrčal hlbokým hlasom, „a prisahám ti, že sa tak ani neskončí! Zaplatíme im tie peniaze a ak nám Sampsona nevydajú, tak ich vypátrame.“

„Súhlasím s tebou.“ No ľahšie to bolo povedať ako uskutočniť. „Kto odovzdá šalát?“

„Prečo nie ty?“

„Nuž, jednak by ma mohli spoznať. A ja mám ešte inú prácu. Urob to ty, Bert. A najlepšie bude, ak vezmeš so sebou aj Taggerta.“

„Nemám ho rád.“

„Je to bystrý chlapec a zbrane sa nebojí. Keby niečo zlyhalo, mohol by si potrebovať pomoc.“

„Nič nezlyhá. Ale vezmem ho so sebou, ak mi to prikážeš.“

„Prikazujem ti to.“

Vo dverách haly sa zjavila pani Krombergová a nervózne si poťahovala rožtek kabátca. „Pán Graves, prosím.“

„Čo je?“

„Bola by som rada, keby ste prehovorili s Mirandou, pán Graves. Pokúsila som sa vyniesť jej hore jedlo, ale ona ani dvere neodomkne. Ba ani sa neozve.“

„Nič jej nebude. Neskôr si s ňou pohovorím. Zatiaľ ju nechajte na pokoji.“

„Nepáči sa mi, keď sa takto správa. Je taká precitlivená.“

„Nemyslite už na to. Povedzte pánu Taggertovi, aby ma počkal v pracovni, áno? A povedzte mu, nech si vezme so sebou pištole – nabité.“

„Áno, pane.“ Len-len že sa nerozplakala, no stisla hrubé pery a odišla.

Keď sa Graves obrátil odo dverí, videl som, že niečo z jej starostí prešlo naňho. Jedným lícom mu trochu šklbalo. Oči mal upreté na čosi mimo miestnosti.

„Pravdepodobne si robí výčitky,“ povedal, napoly pre seba.

„Výčitky? Za čo?“

„Za nič konkrétne. Zásadne asi za to, že nevedela otcovi nahradiť svojho brata. Videla, že to so starým pánom ide dolu vodou a pravdepodobne teraz cíti, že by sa tak ďaleko nebol dostal, keby sa s ním bola zblížila.“

„Veď nie je jeho žena,“ povedal som. „Ako reaguje pani Sampsonová? Hovoril si s ňou?“

„Pred niekoľkými minútami. Znáša to veľmi dobre. Dokonca teraz číta román. Ako sa ti to pozdáva?“

„Nijako sa mi to nepozdáva. Azda by ona mala mať pocit viny.“

„Mirande by nepomohlo, keby ho mala, Miranda je čudné dievča. Je veľmi citlivá, ale pochybujem, že by si to uvedomovala. Ustavične vystrkuje hlavu a žije nad svoj citový fond.“

„Mieniš si ju vziať za ženu, Bert?“

„Vezmem si ju, ak budem môcť.“ Trpko sa usmial. „Neraz som ju o to žiadal. Nikdy nepovedala nie.“

„Vedel by si sa dobre o ňu postarať. Je zrelá na vydaj.“

Chvíľku na mňa mlčky pozeral. Pery sa mu naďalej usmievali, no oči mu vysielali varovné znamenia „ruky preč“. „Vravela mi, že ste dnes popoludní cestou mali výdatnú debatu.“

„Dal som jej niekoľko otcovských rád,“ povedal som. „O prirýchlej jazde autom!“

„Pokiaľ to zostáva na otcovskej úrovni,“ prudko zmenil tému rozhovoru. „A čo to indivíduum Claude? Mohol by mať prsty v tom únose?“

„Ten by mohol mať prsty v hocičom. Nezveril by som mu ani spálenú zápalku. No nezískal som nič presného. Tvrdil, že Sampsona nevidel už celé mesiace.“

Hmlové reflektory slamovožltej farby sa otreli o steny domu a po chvíli bolo počuť buchnúť dvere na aute. „To iste bude šerif,“ povedal Graves. „Čertovsky dlho mu trvalo, kým sa sem dostal.“

Šerif vošiel dnu, predstierajúc, že sa ponáhľa, ako bežec, ktorý pretrháva cieľovú pásku. Bol to mohutný muž oblečený v civile a na hlave mal rančerský klobúk so širokou strechou. Nielen jeho oblečenie, ale aj jeho tvár bola hybridná, napoly policajná, napoly tvár politika. Prísnosť zdôrazňovanú zaťatou čeľusťou popierali mäkké črty jeho úst, voľne spojené ústa, čo obľubujú ženy, pijatiku a prejavy.

Otrčil pravicu Gravesovi. „Mohol som tu byť skôr, ale chcel si, aby som sa cestou zastavil po Humpreysa.“

Ten druhý muž, čo ticho vkročil za ním do miestnosti, bol slávnostne oblečený. „Bol som na spoločenskom večierku,“ povedal. „Ahoj, Bert.“

Graves ma predstavil. Šerif sa volal Spanner. Humpreys bol okresný náčelník. Bol vysoký, vlasy mu už redli, mal chudú tvár a nepokojné oči, aké majú ostrostrelci intelektuáli. S Gravesom si nepodali ruky. Boli si na to priblízki. Humpreys robil zástupcu žalobcu, keď Graves bol okresným prokurátorom. Zostal som v úzadí a nechal som rozprávať Gravesa. Povedal im, čo potrebovali vedieť, a vynechal, čo vedieť nemuseli.

Keď dokončil, šerif poznamenal. „List vám prikazuje ísť autom na sever. To znamená, že jeho úniková cesta bude smerovať opačne, k Los Angeles.“

„Tak to vyzerá,“ prisvedčil Graves.

„Takže keby sme zablokovali cestu trochu ďalej na štátnej hradskej, mohli by sme ho lapiť.“

„To nesmieme,“ povedal som dôrazne. „Ak to urobíme, môžeme starého Sampsona pobozkať na rozlúčku.“

„No ak chytíme únoscu, môžeme ho prinútiť hovoriť…“

„Počkaj, Joe,“ zamiešal sa do reči Humpreys. „Musíme predpokladať, že únosca nie je sám. Ak vyradíme jedného z nich, ten ďalší alebo tí druhí vyradia Sampsona. Je to jasné ako facka.“

„A stojí to v liste,“ poznamenal som. „Videli ste ten list?“

„Má ho Andrews,“ povedal Humpreys. „Je to môj odborník na odtlačky prstov.“

„Ak niečo nájde, môže si to overiť a porovnať s kartotékou FBI.“ Cítil som, že sa stávam nepopulárnym, no nemal som čas na taktné rečičky a nedôveroval som drobným policajtom, že vedia, čo sa má a čo sa nemá. Obrátil som sa k šerifovi. „Dali ste sa do styku s úradmi v oblasti Los Angeles?“

„Ešte nie. Pokladal som za potrebné najprv ohodnotiť situáciu.“

„Dobre. Takáto je teda situácia. Aj keby sme doslova poslúchli pokyny, zostáva viac ako päťdesiatpercentná pravdepodobnosť, že Sampson z toho živý nevyviazne. Vedel by spoznať aspoň jedného člena gangu, toho, čo ho uniesol z Burbanku. A to je v jeho neprospech. Situáciu ešte viac zhoršíte, ak sa pokúsite dostihnúť tých, čo vyzdvihnú peniaze. V okresnej väznici budete síce mať jedného únoscu, ale Sampson bude niekde ležať s prerezaným hrdlom. Najlepšie urobíte, ak použijete drôtové spojenie. Nech sa Graves stará o veci na tomto konci.“

Spannerovi od hnevu nabehli červené škvrny na tvári, už otváral ústa, že prehovorí.

Humpreys mu v tom zabránil. „To dá rozum, Joe. Nie je to síce najlepší zákonný prostriedok, ale musíme voliť istý kompromis. Dôležité je zachrániť Sampsonovi život. Mohli by sme sa teraz vrátiť do mesta. Čo ty na to?“

Vstal. Šerif ho nasledoval.

„Môžeme sa spoliehať na Spannera, že nebude konať na vlastnú päsť?“

„Myslím, že áno,“ povedal Graves pomaly. „Humpreys naňho dozrie.“

„Humpreysovi to zrejme dobre myslí.“

„Výborne. Pracoval som s ním vyše sedem rokov, nikdy som ho neprichytil pri vážnej chybe. Navrhol som ho na toto miesto, keď som sa vzdal úradu.“ V hlase mu zaznela ľútosť.

„Mal si sa držať toho miesta,“ povedal som. „Tá práca ťa bavila.“

„Ale čertovsky zle sa vyplácala! Držal som sa toho úradu desať rokov a nakoniec som sa zadĺžil.“ Lišiacky na mňa pozrel. „Prečo si ty odišiel od polície v Long Beach, Lew?“

„Peniaze neboli hlavnou príčinou. Nechcelo sa mi pchať sa kamsi. A nepáčila sa mi špinavá politika. Ale aj tak som sa vlastne nevzdal. Vyhodili ma.“

„Dobre teda, vyhrávaš.“ Opäť pozrel na hodinky. Bolo takmer pol deviatej. „Je načase nasadať na koňa.“

Alan Taggert bol už v pracovni v hnedom trenčkote, ktorého vyduté vrecká ho neprirodzene rozširovali. Vytiahol ruky z vreciek, v každej držal pištoľ. Graves vzal jednu a Taggert si nechal druhú. Boli to terčové pištole kalibru 0.32 s úzkymi belasými hlavňami a výraznými muškami.

„Pamätajte si,“ povedal som hlavne kvôli Taggertovi, „nestrieľať, ak nestrieľajú na vás.“

„Nejdete s nami?“

„Nie.“ Potom som povedal Gravesovi: „Poznáš roh Fryersovej cesty?“

„Áno.“

„Nedá sa tam niekde skryť?“

„Vôbec nie. Na jednej strane je otvorená pláž a na druhej strane zásek cesty.“

„Tušil som, že tam nič nebude. Choďte svojím autom dopredu. Ja pôjdem pomalšie za vami a zaparkujem asi o míľu poniže na hlavnej hradskej.“

„Nepokúsiš sa o rýchlu akciu?“

„Veru nie. Chcem ho iba vidieť, ako prejde popri mne. Stretnem sa s vami potom pri benzínovom čerpadle na okraji mesta. Posledná možnosť.“

„Dobre.“ Graves otočil kľúčikmi na safe.

Od okraja mesta po Fryersovu cestu viedla štvorprúdová hradská, pripomínajúca poličku, vytesanú do výbežkov nad pobrežím. V strede ju oddeľoval pás trávy, chránený betónovými krajmi. Pri odbočke na Fryersovu cestu sa trávnatý pás končil a hradská sa zúžila na tri prúdy. Gravesov studebaker sa rýchle obrátil v podobe U hneď pri križovatke a zaparkoval so zapnutými svetlami.

Pre jeho účel to bolo dobré miesto, holý roh lemovaný po pravej strane radom bielych stĺpov. Vchod do Fryersovej cesty vyzeral ako sivočierna diera v boku výbežku. Na dohľad nebol ani dom ani strom. Áut na hradskej bolo málo a premávali riedko.

Podľa hodín na mojej rozvodovej doske bolo o desať minút deväť. Zakýval som na Taggerta a Gravesa a uháňal som ďalej popri nich. K nasledujúcej odbočke bolo sedem desatín míle. Skontroloval som si to na tachometri. Dvesto metrov za touto odbočkou postavili po pravej strane parkovisko pre tých, čo sa chcú pokochať výhľadom na krajinu. Odbočil som k nemu a zaparkoval som so zhasnutými svetlami a obrátený smerom na juh. Bolo o sedem minút deväť. Ak všetko pôjde podľa plánu, auto s peniazmi by malo popri mne prejsť o desať minút.

Keď auto zastalo, hmla sa okolo neho uzavrela, dvíhajúc sa od morského brehu ako neskutočný sivý príval. Niekoľko párov reflektorov sa šinulo na sever ako oči rýb v morských hĺbkach. Pod ochranným zábradlím more dýchalo a klokotalo v temnote. Dve minúty po deviatej uháňajúce reflektory prihrmeli spoza zákruty od Fryersovej cesty.

Uháňajúce auto prudko zabrzdilo, prv než došlo ku mne, a zabočilo na vedľajšiu cestu vľavo. Nepostrehol som ani jeho farbu ani tvar, ale počul som, ako naberá rýchlosť. Šoférova technika sa mi zdala známa.

Nerozsvietil som svetlá a potme som prešiel cez hradskú k odbočke. Ešte som k nej nedošiel, keď som začul tri zvuky, vzdialené a tlmené hmlou. Zlostný nárek bŕzd, výstrel, vzmáhajúci sa rachot motora naberajúceho rýchlosť.

Koryto vedľajšej cesty sa napĺňalo bielym rozptýleným svetlom. Zastavil som auto len niekoľko stôp od križovatky. Z vedľajšej cesty vyšlo ďalšie auto a zabočilo predo mnou vľavo smerom k Los Angeles. Bolo to kombi s dlhým nosom, bledokrémovej farby. Cez zahmlené bočné sklo som nemohol zazrieť šoféra, ale zdalo sa mi, že vidím tmavú masu ženských vlasov. Nebol som pripravený ho prenasledovať, ani by som nebol mohol, tak či onak.

Zapol som hmlovky a zabočil som na cestu. Niekoľko sto metrov od hlavnej hradskej stálo auto s dvoma kolesami v priekope. Zaparkoval som za ním a vystúpil som s revolverom v ruke. Bola to čierna limuzína, predvojnový lincoln, vyhotovený na zvláštnu objednávku. Motor ešte bežal naprázdno a svetlá boli zapnuté. Poznávacia značka bola 62 S 895. Ľavou rukou som otvoril predné dvere, v pravej som držal odistenú pištoľ.

Naklonil sa ku mne drobný chlapík, čo sústredenými mŕtvymi očami hľadel do tmy. Zachytil som ho ešte skôr, ako vypadol. Už dvadsaťštyri hodín som v kostiach cítil predtuchu smrti.

19

Na hlave mal ešte stále koženú čiapku ostro narazenú na ľavú stranu. V čiapke nad ľavým uchom bola okrúhla diera. Ľavú stranu tváre pokrývali popáleniny z čierneho pušného prachu. Sila nárazu guľky mu posunula hlavu nabok a teraz, keď som ho posadil rovno, mu ovisla na plece. Ruky s čiernymi nechtami skĺzli z volantu a ovisli mu po bokoch.

Jednou rukou som ho pridržiaval na sedadle a druhou som sa mu kutral vo vreckách. V bočných vreckách koženej vetrovky mal vetruvzdorný zapaľovač, ktorý páchol benzínom, lacné drevené poloprázdne puzdro na cigarety, krútené do hnedého papiera z pšeničnej slamy, a štvorcólový pružinový nôž. V zadnom vrecku nohavíc mal zodratú peňaženku zo žraločej kože, v nej osemnásť či dvadsať dolárov v malých bankovkách a kalifornský vodičky preukaz nedávno vystavený na meno akéhosi Lawrencea Beckera. Adresa na preukaze bola adresou lacného hotela v Los Angeles, na okraji Skid Road. Pravdepodobne to nebola jeho skutočná adresa a Lawrence Becker nebolo jeho skutočné meno.

V ľavom vrecku nohavíc bol špinavý hrebeň v koženkovom puzdre. V ďalšom vrecku bol ťažký zväzok kľúčov od auta na retiazke – s kľúčmi od áut všetkých možných značiek od chevroleta po cadillac – a opotrebovaný kartón zápaliek s označením: „Pamiatka z The Corner, koktaily a roštenky, Hlavná cesta 101 južné od Buenavisty“. Pod vetrovkou nemal nič okrem športovej košele.

V popolníku na rozvodovej doske bolo niekoľko krátkych ohorkov marihuany, ale ostatok auta bol čistý ani píšťalka. V skrinke na rukavice nebola dokonca ani registračná karta auta, nie to ešte stotisíc dolárov v bankovkách strednej hodnoty.

Vrátil som mu tieto predmety do vrecka, oprel som ho o sedadlo a zabuchol som dvere, aby nespadol. Raz som sa obzrel, keď som kráčal k vlastnému autu. Svetlá na lincolne ešte svietili, bežiaci motor ešte vždy vyháňal výfukom slabý prúd dymu. Mŕtvy muž, zhrbený nad volantom, asi bol pripravený na dlhú, rýchlu cestu do inej časti krajiny.

Gravesov studebaker bol zaparkovaný neďaleko čerpadiel pri benzínovej pumpe. Graves a Taggert stáli pri aute a rozbehli sa ku mne, keď som došiel. Tváre, pokiaľ som to v tme rozoznal, mali od vzrušenia bledé a vlhké.

„Bola to čierna limuzína,“ povedal Graves. „Pomaly sme odchádzali autom preč a videli sme ho zastaviť na rohu. Tvár som mu nevidel, ale mal na hlave čiapku a na sebe koženú vetrovku.“

„Ešte ich má na sebe.“

„Videli ste ho prejsť blízko seba?“ Taggertov hlas bol taký napätý, že hovoril šeptom.

„Odbočil ešte prv, ako došiel ku mne. Sedí v aute na najbližšej odbočke s guľkou v hlave.“

„Kriste dobrotivý!“ zvolal Graves. „Vari si ho nezastrelil, Lew!“

„Zastrelil ho ktosi iný. Krémové kombi vyšlo z vedľajšej cesty minútu po výstrele. Tuším, že ho viedla žena. Uháňala smerom k Los Angeles. A povedzte, ste si istí, že tie peniaze vybral?“

„Videl som ho, keď ich vyberal.“

„Ale ich už nemá; stala sa teda jedna z dvoch možností. Alebo ho napadli, alebo ho jeho kumpáni podviedli. Ak ho napadli jeho kumpáni, tých stotisíc nedostanú. Ak ho podviedli, podvedú aj nás. Tak či onak, je to pre Sampsona zlé.“

„Čo budeme robiť ďalej?“ pýtal sa Taggert.

Odpovedal mu Graves. „Celý prípad odhalíme. Polícii dáme zelenú. Ponúkneme odmenu. Dohovorím sa o tom s pani Sampsonovou.“

„Jedno je isté, Bert,“ poznamenal som. „Tá streľba musí zostať utajená – aspoň sa nesmie dostať do novín. Ak to urobili zlodeji, jeho partneri budú z toho viniť nás, a to by bol Sampsonov koniec.“

„Bastardi hnusní!“ Gravesov hlas znel napäto a odhodlane. „Svoju časť dohody sme dodržali. Keby som ich len mohol dostať do rúk…“

„Ani by si to nevedel. Získali sme iba jedného mŕtveho, a to v prenajatom aute. Najlepšie bude začať so šerifom; veľa toho nespraví, ale bude to slušné gesto. Potom prídu na rad hliadky na štátnej ceste a FBI. Získaj pre vec čo najviac chlapov.“

Povolil som ručnú brzdu a vozidlo sa pohlo o niekoľko centimetrov. Graves cúvol od obloka. „Kam vlastne ideš?“

„Hrať sa na slepú babu. Sampsonova situácia vyzerá tak neutešene, že bude najlepšie, ak začnem čo najskôr.“

Päťdesiat míľ po štátnej ceste ma doviedlo do Buenavisty. Pri hlavnej ulici mesta sa štátna cesta rozšírila na dvojprúdovú. Osvetľovali ju nápisy motelov a krčiem a fasády troch kín. Na dvoch kinách reklamné nápisy oznamovali mexické filmy. Mexičania žili z plodov zeme, odvtedy čo konzervárne pozatvárali. Ostatní obyvatelia mesta žili z Mexičanov a z rybárskeho loďstva.

Zastal som v strede mesta pred predajňou cigár, prerastenou zeleňou, kde ste okrem iného mohli kúpiť zbrane, časopisy, rybárske náčinie, čapované pivo, písacie potreby, baseballové rukavice, antikoncepčné prostriedky a cigary. Dva tucty mexických chlapcov s napomádovanými, kučeravými vlasmi prúdili do obchodu a zas von, lákaní jedným i druhým smerom, hracími automatmi dovnútra a dievčatami na ulicu. Dievčatá sa tu presúšali vyfintené a nafarbené, brázdiac vzduch prsníkmi. Chlapci si pískali, zaujímali pózy alebo predstierali nezáujem.

Zavolal som jedného na kraj chodníka a spýtal som sa ho, kde je The Corner. Poradil sa s ďalším. Potom obidvaja ukázali smerom na juh.

„Priamo týmto smerom, asi päť míľ, tam, kde sa cesta zvažuje k White Beach.“

„Je tam veľká červená tabuľa vedľa cesty,“ povedal druhý chlapec a nadšene roztiahol ruky. „Tú neminiete. The Corner.“

Poďakoval som sa im. Uklonili sa, usmiali a prikývli, ako keby som im ja bol preukázal láskavosť.

Nápis hlásal The Corner červenými neónovými písmenami na streche dlhej, nízkej budovy napravo od štátnej cesty. Na križovatke za budovou čierno-biely nápis označoval smer k White Beach. Zaparkoval som na vyasfaltovanom parkovisku vedľa budovy. Na parkovisku bolo osem či desať ďalších áut a nákladné auto s vlečkou na kraji hlavnej cesty. Cez polozavreté obloky som videl niekoľko párikov pri stole a niekoľko ďalších pri tanci.

Vľavo od vchodu, kade som vošiel, bol dlhý bar úplne prázdny. Jedáleň a tanečný parket boli napravo. Zostal som stáť pri vchode, ako keby som niekoho hľadal. Nebolo dosť tanečníkov, aby bolo v lokáli živo. Do tanca im vyhrával hudobný automat. V pozadí miestnosti bolo prázdne pódium pre orchester. Z bohatých večierkov z čias vojny zostala iba zošliapaná dlážka, rady neprestretých, rozheganých stolov, napáchnuté steny ako opité spomienky, strapaté ozdoby ako podnapité nádeje.

Hostia pociťovali depresiu, vládnucu v lokáli. Ich tváre hľadali smiech a zábavu a akosi ich nemohli dostihnúť. Ani jedna z prítomných tvárí mi nikoho nepripomínala.

Jediná čašníčka pristúpila ku mne. Bola tmavooká, s mäkkými ústami, dobrej postavy, ale v dvadsiatke už starla. V tvári a na tele ste čítali jej životopis. Kráčala opatrne, ako keby ju boleli nohy.

„Želáte si stôl, pane?“

„Ďakujem. Sadnem si do baru. Ale predsa len by ste mi mohli pomôcť. Hľadám istého človeka, ktorého som stretol pri baseballovom zápase. Nevidím ho však tu.“

„Ako sa volá?“

„V tom je ten háčik – neviem ako sa volá. Som mu dlžný peniaze za stávku a on tvrdil, že ho tu stretnem. Je to drobnejší chlapík, asi tridsaťpäťročný, nosí koženú vetrovku a koženú čiapku. Má modré oči a končistý nos.“ A dieru v hlave, milá moja, dieru v hlave.

„Tuším, že viem, koho myslíte. Volá sa nejako Eddie alebo také čosi. Chodí si sem niekedy vypiť, ale dnes večer tu nebol.“

„Vravel, že sa tu stretneme. O ktorej sem obyčajne chodí?“

„Neskoršie ako teraz – okolo polnoci. Šoféruje na nákladnom aute, nie?“

„Hej, na belasom nákladniaku.“

„To je on,“ prisvedčila. „Videla som ho na parkovisku. Bol tu ktorýsi večer a telefonoval odtiaľto – medzimestský hovor. Bolo to predvčerom večer. Šéfovi sa to nepáčilo – človek nikdy nevie, koľko pýtať za hovor, keď trvá dlhšie ako tri minúty – ale Eddie vravel, že bude volať na účet volaného, a tak mu šéf dovolil telefonovať. A koľko ste mu vlastne dlžný?“

„Moc. Neviete, kde býva?“

„Nie. A do toho ma nič nie je. A vás?“

„Iba že sa chcem dať s ním do styku. Potom by som mu mohol poslať tie peniaze.“

„Môžete ich nechať u šéfa, ak chcete.“

„Kde je?“

„Chico, za barom.“

Jeden z hosťov za stolom zacengal o pohár a čašníčka opatrne kráčala k nemu. Vošiel som do baru.

Barmanova tvár od ustupujúcej vlasovej čiary po voľné sánky bola hrozne dlhá a chudá. Noc, ktorú trávil za prázdnym barom mu tvár ešte akoby predĺžila. „Čo sa bude páčiť?

„Pivo.“

Čeľusť mu klesla o stupeň nižšie. „Východné či západné?“

„Východné.“

„To bude tridsaťpäť, aj s hudbou.“ Čeľusť sa mu napravila, čím stratila na výške. „Hráme pre zákazníkov.“

„Môžem dostať obložený chlebíček?“

„Isteže,“ povedal takmer veselo. „Aký?“

„So slaninou a vajíčkom.“

„Prosím.“ Otvorenými dverami kývol na čašníčku. „Hľadám istého chlapíka menom Eddie. Toho, čo nedávno mal so mnou medzimestský telefónny rozhovor.“

„Ste z Las Vegas?“

„Práve som sa odtiaľ vrátil.“

„Ako idú obchody?“

„Dosť biedne.“

„Škoda,“ povedal spokojne. „Prečo ste ho hľadali?“

„Dlhujem mu peniaze. Býva tu niekde nablízku?“

„Hej. Myslím, že býva. Ale neviem kde. Raz či dvakrát tu bol s akousi blondínou. Bola to pravdepodobne jeho žena. Je celkom možné, že sem príde aj dnes večer. Zostaňte nablízku.

„Ďakujem. Zostanem.“

Zaniesol som si pivo k stolu pri obloku, odkiaľ som mohol pozorovať parkovisko a hlavný vchod. Po chvíli mi čašníčka priniesla obložený chlebík. Otáľala aj potom, čo som jej zaplatil a dal prepitné.

„Mienite tie peniaze nechať u šéfa?“

„Práve o tom rozmýšľam. Chcem mať istotu, že ich dostane.“

„Vás poctivosť priam zožiera, čo?“

„Viete, čo sa stane dohadzovačom, ktorí neplatia, čo treba?“

„Veď som si aj myslela, že by ste mohli byť dohadzovačom.“ Zrazu sa ku mne naklonila a naliehavo sa rozhovorila. „Počujte, pane, mám priateľku, čo chodí s chlapcom z cvičnej dráhy, ten vraj tvrdí, že Jinx má zajtra zabezpečené tretie miesto. Vsadili by ste naňho za prvé miesto alebo za umiestenie medzi najlepšími?“

„Šetrite si peniaze,“ povedal som jej. „Neprejdete im cez rozum.“

„Vsádzam iba z toho, čo dostanem ako prepitné. Tento chlapec, priateľ mojej kamarátky, tvrdí, že Jinx je na betón istý.“

„Šetrite si peniaze…“

Skepticky našpúlila ústa. „Ste čudný dohadzovač.“

„Dobre teda.“ Podal som jej dve dolárovky. „Vsaďte teda na Jinxa, na skúšku.“

Pozrela na mňa a prekvapene pritom zagánila. „Fíha! Ďakujem vám, pane – lenže ja som od vás nepýtala peniaze.“

„Je to vždy lepšie ako prísť o vlastné,“ povedal som.

Takmer dvanásť hodín som bol bez jedla a obložený chlebík mi chutil. Došlo viacero áut, kým som ho jedol. S veselým smiechom vošla rozjarená skupina mladých a obchody pri bare ožili. Nato zastal na parkovisku čierny sedan, fordka, pri prednom skle ako boľavý palec svietil červený reflektor.

V mužovi, ktorý vystúpil z auta, sa dal s takou istotou spoznať policajt v civile, ako sa spoznáva dres baseballového sudcu, lebo pravý bok mu vydúvala zbraň, visiaca pod sakom. Zazrel som mu tvár, keď vošiel do osvetleného kruhu pred vchodom. Bol to šerifov zástupca zo Santa Terezy. Chytro som vstal a dverami na konci barovej miestnosti som vyšiel k pánskemu záchodu a zamkol som za sebou dvere. Zložil som veko na záchodovej mise, sadol som si naň a začal som dumať o svojej nedôslednosti. Nemal som nechať kartón zápaliek v Eddieho vrecku.

Osem či desať minút som čítal nápisy na vybielenej stene. ,,John ‚Rags‘ Latino, víťaz prekážok na 120 yardov, Stredná škola Dearbon, Mich., 1948.“

„Franklin P. Schneider, okres Osage, Oklahoma, hluchonemý, ďakujem vám.“ Ostatné boli bežné nápisy, aké bývajú v umyvárňach, grafiky s primitívnymi čiarami.

Holá žiarovka z povaly mi svietila do očí. Mozog mi vypol a ja som posediačky zaspal. Miestnosť sa premenila na vybielenú chodbu, ktorá sa zvažovala do útrob zeme. Schádzal som ňou do špinavej rieky, tečúcej pod mestom. Vrátiť som sa nemohol. Musel som sa brodiť touto riekou splaškov. Našťastie, mal som so sebou chodúle. Tie ma preniesli nepošpineného, zabaleného v celofáne na odpočívadlo na druhej strane. Odhodil som chodúle – boli to barly – a nastúpil som na chrómový eskalátor, ktorý svietil ani kostlivcove čeľuste. Hladko a bezpečne ma preniesol všetkými zónami zla k ružami porastenej bráne, ktorú mi otvorilo dievča za spevu piesne Domov, sladký domov.

Vykročil som na vydláždené námestie a dvere sa s rachotom za mnou zavreli. Bolo to hlavné námestie mesta, ale ja som bol na ňom sám. Bolo veľmi neskoro. Nikde ani chýru po električke. Jediné žlté svetlo sa odrážalo na vyšľapanom chodníku. Keď som sa pohol, zaznela mi v ušiach clivá ozvena mojich krokov a domy, hrbiace sa po všetkých štyroch stranách námestia, sa rozhučali ako les pred búrkou. Brána opäť zarachotila a otvoril som oči.

Akýsi kov búchal zvonku na dvere.

„Otvorte,“ volal zástupca šerifa. „Viem, že ste tam.“

Odsunul som zámku a otvoril som dvere dokorán. „Máte akosi naponáhlo, strážca zákona.“

„Vy ste to teda! Tušil som, že to budete vy.“ Čierne oči a hrubé pery sa mu zúžili od radosti. V ruke držal revolver.

„A ja som zas vedel, že ste to vy,“ povedal som. „Každý však nemusel vedieť, kde som.“

„Možno, že ste mali dôvod to tajiť, čo? Možno, že ste mali dôvod schovať sa sem, keď som vošiel? Šerif si myslí, že ide o domácu akciu, a bude ho zaujímať, čo tu robíte.“

„To je on,“ ozval sa barman pri jeho boku. „Tvrdil, že mu Eddie telefonoval do Las Vegas.“

„Čo vy na to?“ pýtal sa ma šerifov zástupca. Revolverom mi šermoval popred nos.

„Poďte dnu a zavrite dvere.“

„Hej? Tak potom si položte ruky na hlavu.“

„Nemyslím, že to treba.“

„Položte si ruky na hlavu.“ Revolver sa mi zaryl do brucha. „Máte pri sebe zbraň?“ Začal ma ohmatávať druhou rukou.

Cúvol som, aby sa ma nemohol dotknúť. „Mám pri sebe zbraň. Tú mi však nemôžete vziať.“

Opäť ku mne prikročil. Dvere sa za ním zavreli. „Viete, čo robíte, hej? Prekážate úradnej osobe pri vykonávaní povinností. Mám sto chutí vás zatknúť.“

„Chuť môžete mať.“

„Nechajte si tie vtipy pre seba, chlape. Chcem iba vedieť, čo tu robíte.“

„Zabávam sa.“

„Vy sa teda vyhovárate, čo?“ povedal ako policajt zo zábavnej literatúry. Dvihol voľnú ruku, že ma udrie.

„Zadržte,“ povedal som. „Ani prstom sa ma nedotknite.“

„A prečo nie?“

„Pretože som policajta ešte nezabil. Bola by to škvrna na mojom štíte.

Pohľady sa nám stretli a chytili sa za pasy. Zdvihnutá ruka mu meravo čnela vo vzduchu a postupne klesala.

„A teraz odložte zbraň,“ povedal som. „Nemám rád, keď ma ohrozujú.“

„Nikto sa vás nepýtal, čo máte rád,“ povedal, ale oheň v ňom už pohasol. V tvári sa mu zračil zápas protichodných pocitov: hnevu a pochybností, podozrenia a prekvapenia.

„Prišiel som sem z tých istých príčin čo vy, zástupca zákona.“ To posledné slovo som ťažko dostal zo seba, no napokon sa mi to predsa len podarilo. „Našiel som kartón zápaliek v Eddieho vrecku…“

„Ako ste sa dozvedeli jeho meno?“ spýtal sa pohotovo.

„Povedala mi to čašníčka.“

„Hej? Barman tvrdí, že vám telefonoval do Las Vegas.“

„Snažil som sa vypumpovať niečo z barmana. Rozumiete ma? To bol iba úskok. Pokúsil som sa o lesť.“

„No a čo ste sa dozvedeli?“

„Mŕtvy sa volal Eddie a jazdil nákladným autom. Zavše sa tu zastavil na pohárik. Pred tromi večerami telefonoval odtiaľto do Las Vegas. Pred tromi večerami bol Sampson v Las Vegas.“

„Neklamete?“

„Vás by som neklamal, aj keby som mohol, pán strážmajster.“

„Ježišu Kriste,“ povedal, „to čosi objasňuje nie?“

„Ani som si nevšimol, povedal som. „Ďakujem vám, že ste ma na to upozornili.“

Čudne na mňa pozrel, ale revolver odložil.

20

Pol míle som sa viezol po štátnej ceste, obrátil som sa, viezol som sa zase späť a zaparkoval som na križovatke diagonálne od The Corner. Auto šerifovho zástupcu ešte vždy stálo na parkovisku.

Hmla sa dvíhala, rozplývala sa ako mlieko vo vode a vietor ju odvieval k moru. Rozširujúci sa obzor mi iba pripomenul, že Ralph Sampson môže byť niekde ďaleko odtiaľto – hocikde. Môže umierať v nejakej horskej chate, môže byť utopený na morskom dne, alebo môže mať v hlave dieru ako Eddie. Autá sa hnali popri reštaurácii jedným i druhým smerom, hnali sa domov alebo sa hnali k žiarivejším svetlám. V spiatočnom zrkadle som si videl tvár smrteľne bledú, ako keby Eddieho smrť bola akosi zasiahla aj mňa. Pod očami som mal kruhy a potreboval som sa oholiť.

Z juhu prifrčalo nákladné auto a pomaly prešlo popri mne. Zabočilo na parkovisko. Nákladné auto bolo belasé a vlieklo za sebou uzavretú vlečku. Z kabíny vyskočil chlap a šmatľavo prešiel po asfaltke. Spoznal som jeho chôdzu, kráčal, ako keby mal gumené kolená, a vo svetle pri vchode som zazrel i jeho tvár. Nejaký divý sochár ju vykresal zo skaly a potom ju rozbil ďalšou skalou.

Náhle zastal, len tak ním trhlo, keď zazrel policajné auto. Zastal, zvrtol sa a utekal späť k belasému nákladniaku, Cúvol, prevodové kolesá zaškrípali a zabočil smerom na White Beach. Keď sa mu zadné svetlo zmenilo na veľkosť červenej iskry, pustil som sa za ním. Asfaltka sa zmenila na štrkovú a napokon na piesčistú cestu. Celé dve hodiny som hltal prach, čo nechával za sebou.

Na mieste, kde cesta schádzala až k pláži, medzi dvoma výbežkami, križovala ju ďalšia. Svetlá nákladného auta zabočili naľavo a pobrali sa hore svahom. Keď prekonali stúpanie a nebolo ich už vidieť, šiel som za nimi. Cesta bola pre jedno jediné vozidlo a bola vysekaná vo vrchu. Z temena smerom napravo som videl dolu pod sebou more. V mračnách, prevaľujúcich sa nad morom, putoval mesiac. Jeho svetlo na čiernej vode sa ligotalo ako na matnom olovenom papieri.

Ďalej vpredu sa kopec ploštil a cesta sa vyrovnala. Viezol som sa pomaly so zhasnutými svetlami. Skôr ako som si to uvedomil, došiel som až k nákladniaku. Stál na bočnej cestičke, bez svetiel, asi päťdesiat metrov od cesty. Šiel som ďalej.

O štvrť míle ďalej sa cesta odrazu skončila. Napravo, smerom k moru sa kľukatil chodník, ale uzatvárala ho drevená bránka. Na konci cesty som obrátil auto a vyliezol som pešo na vŕšok.

Rad eukalyptových stromov sa zúbožene odrážal od oblohy a lemoval chodník, kde stálo nákladné auto. Zišiel som z cesty a šiel som tak, aby stromy boli medzi mnou a vozidlom. Zem bola nerovná, posiata chumáčmi drsnej trávy. Neraz som sa potkol. Priestor predo mnou sa otvoril a na kraji výbežku som takmer vykročil doprázdna. Ďaleko podo mnou biele morské vlny hladkali pláž. More vyzeralo tvrdé ani železo, ale pritom dosť blízko, aby človek mohol doňho skočiť.

Podo mnou vpravo bolo vidieť biely svetelný štvorec. Začal som sa spúšťať dolu kopcom, pridržiavajúc sa trávy, aby som nespadol. Okolo svetla nadobudla podobu malá budova, biely domec na úpätí výbežku.

Oblokom bez záclon som mohol nazrieť priamo do jedinej izby. Ohmatal som revolver na popruhoch a štvornožky som priliezol k obloku. V miestnosti boli dvaja ľudia. Ani jeden z nich nebol Sampson.

Puddler sedel vklinený do stoličky vyrezanej z bočky, s porušeným profilom ku mne; v hrsti držal fľašu piva. Naproti nemu na nepostlanej skladacej posteli bola ženská. Petrolejová lampa, visiaca z trámu neomietnutej povaly, jej vrhala tvrdé biele svetlo na rovné plavé vlasy a na tvár. Bola to chudá a strhaná tvár s nepríjemne širokými nosnými dierkami a vyschnutými ústami. Živé v tvári boli iba chladné hnedé oči, čo civeli a hľadeli zo zvrásnenej kože očných jamiek. Posunul som si hlavu nabok, aby som sa dostal z ich zorného poľa.

Miestnosť nebola veľká, ale vyzerala hrozne holá. Dlážka z mäkkého dreva bola bez koberca, od špiny až šmykľavá. Drevený stôl naložený neumytým riadom stál pod svetlom. Ďalej pri náprotivnej stene bol dvojplatňový varič, chladnička, čo len-len že stála, hrdzou postihnutý drez a pod ním plechové vedro na chytanie odtekajúcej vody.

V miestnosti bolo tak ticho a drevené steny boli také tenké, že som počul syčanie petrolejovej lampy. Aj Puddlerov hlas, keď povedal:

„Uznáš, že tu nemôžem čakať celú noc. To odo mňa nemôžeš žiadať. Musím sa vrátiť do práce. Nepozdávalo sa mi to policajné auto, čo čakalo pri Corneri.“

„Už si to raz povedal. To auto nemusí nič znamenať.“

„Tak to teda vravím znova. Už by som bol býval späť v Piane, to teda dobre vieš. Pán Troy zúril, keď sa Eddie neukázal.“

„Nech ho bárs aj porazí.“ Ženin hlas bol ostrý a lenivý ako jej tvár. „Ak sa mu nepáči, ako si Eddie robí svoju prácu, nech si ju robí sám!“

„Tu nemáš čo vravieť takýmto štýlom.“ Puddler sa poobzeral po izbe. „Nehovorila si takto, keď sa Eddie vrátil z basy a prišiel si hľadať miesto. Keď vyšiel z basy, hľadal prácu a pán Troy mu ju dal…“

„Prepánajána! Kedy už prestaneš opakovať to isté dookola, tupec akýsi?“

Jeho zjazvená tvár nabrala prekvapený výraz. Stiahol hlavu medzi plecia a hrubá šija mu z vráska čela ani korytnačkin krk. „Takto by si so mnou nemala hovoriť, Marcie.“

„Tak drž papuľu a nehovor o Eddiem a jeho base.“ Hlas mala ostrý ani tenká čepeľ na noži. „Koľko žalárov si ty videl znútra, tupec?“

Jeho odpoveď bola revom mučeného býka. „Mňa nechaj na pokoji, počuješ?“

„Dobre, ale ty zas nechaj na pokoji Eddieho.“

„A vôbec, kde sa dočerta podel Eddie?“

„Neviem, kde je a prečo tu nie je, ale viem, že má na to príčinu.“

„No, nech je to poriadna príčina, keď ju prednesie pánu Troyovi.“

„Pán Troy sem a pán Troy tam. Vari ťa zhypnotizoval? Možno sa Eddie vôbec nebude zhovárať s pánom Troyom.“

Hľadel na ňu malými očami v snahe vyčítať jej z tváre, čo má na mysli, ale o chvíľu sa vzdal. „Počuj, Marcie,“ povedal po chvíli mlčania. „Veď ty vieš šoférovať na nákladniaku.“

„Dočerta s tvojimi rečami! Nechcem nič mať s tými kšeftami.“

„Ale ja sa mám nimi zaoberať. Eddie tak isto. Len z teba sa stala akási fajnovka, odvtedy čo ťa zobral z ulice…“

„Prestaň tárať, lebo oľutuješ!“ Varovala ho. „Najhoršie na tebe je, že si zbabelec. Len zazrieš policajné auto, a už máš plné gate. A tak sa pokúšaš nahovoriť ženskú, aby to za teba vylízala, ako každý zbabelec.“

Zrazu vstal, oháňajúc sa fľašou. „Na mňa neútoč, počuješ? Ja neznesiem nič od nikoho. Keby si bola chlap, rozbil by som ti ten tvoj ksicht, rozumieš!“ Pivová pena stiekla na zem a rozliala sa jej po kolenách.

Odpovedala chladno: „Pred Eddiem by si také niečo nepovedal. Rozsekal by ťa na kusy, to dobre vieš.“

„Tá malá opica!“

„Hej, tá malá opica! Sadni si, Puddler. Každý vie, že si mocný bitkár. Donesiem ti druhé pivo.“

Vstala a prešla miestnosťou, kráčajúc ľahko a zúrivo ani vyhladovaná mačka. Zvesila z klinca pri dreze uterák a utrela si ním župan poliaty pivom.

„Tak sadneš za volant v tom nákladniaku?“ spýtal sa Puddler nádejne.

„Musím všetko povedať dvakrát tak ako ty? Nebudem šoférovať na žiadnom nákladnom aute. Ak máš strach, nech šoféruje jeden z nich.“

„Nie, to nemôžem urobiť. Nepoznajú cestu; niečo by sa im stalo.“

„Tak potom iba márniš čas, nie?“

„Hej, tak sa mi vidí.“ Neisto k nej prikročil, vrhnúc obrovský tieň na dlážku a na stenu. „A čo by si povedala na maličkosť, než odídem? Na malú zábavu pre dvoch. Eddie je aj tak pravdepodobne s niekým v posteli. Nie som na zahodenie, pokiaľ ide o také veci.“

Schytila zo stola nôž na chlieb, taký so zvlneným ostrím. „Také nápady si nechaj Puddler, lebo ťa budem milovať týmto.“

„Nože, Marcie. Mohli by sme sa dohodnúť.“ Zostal nehybne stáť, na bezpečnú vzdialenosť.

Preglgla, aby ovládla vzrastajúcu hystériu, ale aj tak jej hlas reval, keď sa ozvala. „Prac sa odtiaľto!“ Nôž sa v ostrom svetle pohol, namierený na jeho hrdlo.

„Okej, Marcie. Nemusíš zato zúriť.“ Mykol plecami a odvrátil sa s urazeným a bezradným pohľadom odmietnutého milenca.

Odišiel som od obloka a vydal som sa hore kopcom. Ešte som nedošiel k autu, keď sa náhle otvorili dvere a z nich sa na svah kopca premietol obdĺžnik svetla. Zmeravel som v polohe štvornožca. Na suchej tráve pred sebou som videl tieň svojej hlavy.

Potom sa dvere zavreli a opäť ma zahalila tma. Puddlerov tieň vyšiel spomedzi ostatných tieňov za domom. Šiel hore strmým chodníkom, rozvíril pod nohami prach a zmizol za eukalyptovými stromami.

Musel som si vybrať medzi ním a tou plavovlasou ženou Marcie. Zvolil som si Puddlera. Marcie počká. Večne bude čakať, kým sa Eddie vráti.

21

Niekoľko míľ severne od Buonavisty belasé nákladné auto odbočilo z hradskej a namierilo vpravo. Zastal som, aby získalo predo mnou dobrý náskok. Nápis pri križovatke oznamoval „Vyhliadková cesta“. Prv ako som sa po nej pustil, zapol som hmlové svetlá. Hmla sa rozplynula smerom k moru, no nechcel som, aby Puddler celou cestou videl za sebou tie isté svetlá.

Celá cesta merala takmer sedemdesiat míľ, dve hodiny namáhavého šoférovania cez hory. Jeden päťmíľový úsek po hrebeni v takej výške, že ma až uši boleli, sa vyrovnal tej najhoršej ceste, akou som kedy viedol auto za dňa; dva závozy na okraji čierneho útesu s tmavou večnosťou, čo čakala pod každou zákrutou. Nákladné vozidlo stúpalo, ako keby bezpečne sedelo na koľajniciach. Nechal som ho zmiznúť z dohľadu, opäť som zapol svetlá a pokúsil som sa vzbudiť v sebe pocit nového šoféra, čo vedie iný druh vozidla.

Inou cestou sme sa dostali do údolia, ktoré som toho odpoludnia prešiel s Mirandou. Na rovnej ceste som opäť vypol svetlá a šiel som v mesačnom svite, spoliehajúc sa na svoju pamäť. Myslel som, že viem, kam sa nákladné vozidlo poberá. Ale musel som mať istotu.

Na druhej strane údolia nákladniak liezol hore do hôr po hadiacej sa asfaltovej ceste vedúcej ku Chrámu. Opäť som musel zapnúť svetlá, aby som ho mohol sledovať. Keď som došiel ku Claudovej poštovej schránke, drevená bránka vedľa nej bola opäť zavretá. Nákladné auto bolo vysoko nado mnou, ako svätojánska muška lezúca hore kopcom. A vyššie nad ním, nad nerovným čiernym obzorom, sa ligotala jasná, hviezdnatá obloha. V jasnom nebi svieti mesiac.

Zunovalo ma už čakať, sledovať ľudí po tmavých cestách, bez pohľadu na ich tváre. Pokiaľ som vedel, boli tamhore iba tí dvaja, Puddler a Claude. Ja som mal pri sebe zbraň – a výhodu prekvapenia.

Otvoril som bránku a prešiel som autom vinúcou sa cestou k okraju plošiny a potom dolu smerom k Chrámu. Nad jeho bielym masívom sa vznášala slabučká žiara z vnútorného svetla. Nákladné auto stálo v otvorenej drôtenej bráne, zadné dvierka doširoka otvorené. Zaparkoval som pri bráne a vystúpil som z auta.

Dnu v aute nebolo nič okrem učupených tieňov, drevená lavica vyložená po jednej i druhej hrane polokonopným plátnom, ostrý pach ľudí, ktorí sa spotili a uschli v šatách.

Nato zavŕzgali a otvorili sa kované dvere Chrámu. Vyšiel z nich Claude ako mesiacom ožiarená karikatúra rímskeho senátora. Sandále mu vŕzgali na štrku. „Kto je?“ spýtal sa.

„Archer. Pamätáte sa na mňa?“

Vyšiel som spoza nákladniaka a ukázal som sa mu. V ruke držal elektrický lampáš. Mieril na revolver, čo som držal v ruke.

„Čo tu robíte?“ Brada sa mu triasla, ale hlas mal pevný.

„Ešte vždy hľadám Sampsona,“ povedal som.

Keď som sa k nemu blížil, cúvol ku dverám. „Viete, že tu nie je. Nestačilo vám jedno znesvätenie?“

„Odpusťte si tie rečičky, Claude. Podarilo sa vám vôbec nimi niekoho oklamať?“

„Poďte teda ďalej, ak musíte,“ povedal. „Lebo vidím, že musíte.“

Pridržal mi dvere otvorené a potom ich za mnou zavrel. Puddler stál uprostred nádvoria.

„Postavte sa tamto vedľa Puddlera,“ povedal som Claudovi.

Ale Puddler sa už šmatlavo rozbehol ku mne. Raz som mu vystrelil k nohám. Guľka urobila bielu jazvu na kameni pred ním a odrazila sa do múra budovy na druhej strane dvora. Puddler zastal a pozeral na mňa.

Claude sa pokúsil vyraziť mi z ruky zbraň. Vrazil som mu lakťom do žalúdka. Zohnutý klesol na dlažbu.

„Poď sem,“ riekol som Puddlerovi. „Chcem sa s tebou porozprávať.“

Nepohol sa z miesta. Claude sa posadil, držiac sa za brucho, a hlasne nariekal španielskym dialektom, ktorému som nerozumel. Na druhej strane dvora sa otvorili dvere, ako keby rozumeli po španielsky. Vynoril sa z nich celý tucet chlapov. Boli drobní a hnedí a hrnuli sa ku mne. Zuby im svietili v mesačnom svetle. Blížili sa bez slova a ja som dostal z nich strach. Asi preto, alebo z iných príčin, som nestrieľal. Hnedí chlapi pozreli na moju zbraň, ale aj tak sa ďalej blížili ku mne. Zovrel som revolver v hrsti a čakal som. Prví dvaja čoskoro krvácali z hlavy. Potom sa na mňa vrhli ani roj, zavesili sa mi na ruky, podrážali mi nohy, údermi po hlave ma zbavili vedomia. Unikalo ako miznúce zadné svetlo vozidla na tmavej horskej stráni sveta.

Prebral som sa a hneď som sa začal biť. Ruky mi čosi držalo, boľavé ústa bozkávali betón. Po chvíli som si uvedomil, že zápasím sám so sebou. Ruky som mal zviazané za chrbtom, nohy zohnuté a priviazané k pásu. Vládal som sa nanajvýš trochu kolísať a hlavou udierať o betón. Rozhodol som sa proti takejto taktike.

Pokúsil som sa kričať. Lebka sa mi chvela ani surová koža na bubne. Nepočul som vlastný hlas nad tým dunením. Prestal som kričať. Hrmot v hlave mi neutíchal, narastal, až som ho prestal počuť, mlátil mi v sluchách synkopovým tónom, ako keď robotníci vtĺkajú do zeme kolíky. Vďačný som bol, že sa to skončilo, i keď to bolo Claudovou nevítanou zásluhou.

„Ťažký je hnev bohov,“ povedal nado mnou a za mnou. „Beztrestne jeho chrám neznesvätíte.“

„Prestaňte tárať,“ zadudral som do betónu. „Budete sa zodpovedať z dvoch únosov namiesto jedného.“

„Netárajte, pán Archer.“ Zamliaskal jazykom priloženým o podnebie. Keď som natiahol krk, zazrel som jeho hrčovité nohy v sandáloch na dlážke v blízkosti mojej hlavy.

„Zle chápete situáciu,“ povedal, siahajúc po slovách, ako keby si obliekal šatstvo. „Ozbrojeným násilím ste napadli náš útulok, zaútočili ste na mňa, napadli ste mojich priateľov a učeníkov.“

Pokúsil som sa o neradostný smiech, a úspešne. „Je Puddler jedným z vašich učeníkov? Je to veľmi duchovný typ človeka.“

„Počúvajte, pán Archer. Celkom oprávnene sme vás mohli zabiť v sebaobrane. Váš život je ešte vždy v našich rukách.“

„Prečo nevyleziete na komín a neodletíte?“

„Nechápete vážnosť tejto…“

„Chápem, že ste smradľavý starý zločinec.“ Pokúšal som sa vymýšľať šťavnatejšie urážky, ale mozog mi riadne nefungoval.

Pätou ma kopol do boku, presne nad ľadviny. Otvorili sa mi ústa a zuby zaškrípali o betón. Nevydal som zo seba ani hlások.

„Pouvažujte nad tým,“ povedal.

Svetlo sa vzdialilo a dvere zabuchli. Bolesť v hlave a tele pulzovala ako hviezda. Najprv bola malá a vzdialená, potom veľká a blízka, nato sa zmenšovala v otáčajúci sa bod, hrot nepokojného nebožieca.

Na prahu vedomia mi myseľ hýrila obrazmi spoza toho prahu; mrzkejšie tváre, než som kedy videl kdekoľvek na ulici, zlovestnejšie ulice, než som kedy poznal v ktoromkoľvek meste. Prišiel som na pusté námestie v srdci mesta. Smrť číhala za sliepňajúcimi oblokmi ako stará pobehlica, čo si chorobu zakrýva líčidlom. Dívala sa na mňa tvár, ktorá sa každú sekundu menila. Mirandina hnedá tvár, mladá, z ktorej rástli sivé vlasy. Claudove ústa sa obnažili a premenili sa na Fayin úsmev. Potom sa Fay scvrkávala, zostávali iba veľké tmavé oči a z týchto sa vykľula hlava Filipínca, ktorá sa skorým starnutím zosušila v striebristú Troyovu hlavu. Eddieho sklený mŕtvy pohľad sa vracal opäť a opäť a mexické tváre sa taktiež opakovali, každá podobná tej druhej, každá s plochými čiernymi očami a ligotavými zakrivenými zubami v úsmeve, z ktorého sa vynáral hnev a strach. S rukami zviazanými za chrbtom, s pätami pritlačenými k zadku som sa zniesol cez prah do nepríjemného spánku.

Svetlo, ktoré som zazrel cez viečka, ma priviedlo späť do uzavretého červeného svetla. Nad sebou som začul hlas, ale oči som držal zavreté. Hlas znel ako tiché pradenie Troyovho hlasu.

„Dopustil si sa vážnej chyby, Claude. Ja totiž tohto chlapíka poznám. Prečo si mi nepovedal o jeho predošlej návšteve?“

„Nepokladal som ju za dôležitú. Hľadal Sampsona, nič viac. Bola s ním Sampsonova dcéra.“ Bolo to prvý raz, čo Claude hovoril prirodzeným hlasom a tónom. Z hlasu sa mu vytratila afektovaná hĺbka a zdvihol sa o celú oktávu. Vydával zo seba zvuky ako nastrašená žena.

„Nepokladal si to za dôležité, čo? Poviem ti, aké je to dôležité pre teba. To znamená, že si prestal byť užitočný. Môžeš si zbaliť tú svoju hnedú pobehlicu a pratať sa preč odtiaľto.“

„Toto je môj dom. Sampson mi vravel, že tu môžem bývať. Nemôžete ma odtiaľto vykázať.“

„Už sa stalo, Claude. Zbabral si svoju úlohu, a to znamená, že je s tebou koniec. Pravdepodobne sa celá vec skončila. Sťahujeme sa preč z Chrámu a nenecháme ťa tu, aby si sa stal provokatérom či konfidentom.“

„Ale kam sa podejem? Čo si počnem?“

„Otvor si ďalší chrám. Vráť sa do Gowe Gulch. Je mi úplne jedno, čo budeš robiť.“

„Fay s tým nebude súhlasiť,“ povedal Claude váhavo.

„Nemienim sa s ňou o tom radiť. A viac sa o tom nebudeme hádať, lebo ťa odovzdám Puddlerovi, môžeš si to vybaviť s ním. Ale neurobím to, lebo mám pre teba ešte jednu prácu.“

„Čo to má byť?“ Claude sa usiloval, aby jeho hlas znel presvedčivo.

„Môžeš dokončiť dodávku terajšieho nákladu. Nie som si celkom istý, či si na to súci, ale musím to riskovať. Tak či onak, riziko do značnej miery ponesieš sám. Predák z ranča ťa počká pri juhovýchodnom vchode, aby im zabezpečil voľnú cestu. Vieš, kde je juhovýchodný vchod, nie?“

„Áno. Hneď vedľa štátnej cesty.“

„Výborne. Keď zložíš náklad, zavezieš nákladniak späť do Bakersfieldu a tam ho stratíš. Nepokúšaj sa ho predať. Nechaj ho na niektorom parkovisku a zmizni. Môžem sa na teba spoľahnúť, že to urobíš?“

„Áno, pán Troy. Ale nemám peniaze.“

„Tu máš stovku.“

„Len stovku?“

„Máš šťastie, že dostávaš aj toto, Claude. Môžeš sa hneď vydať na cestu. Povedz Puddlerovi, nech príde ku mne, keď sa naje.“

„Nepripustíte, aby mi ublížil, však, pán Troy?“

„Nebuď hlúpy. Nedovolil by som mu, aby ti skrivil čo len jeden z tvojich špinavých vlasov.“

Claudove sandále odvŕzgali. Tentoraz svetlo pri mne zastalo. Čosi ma ťahalo za povraz, ktorý mi zvieral zápästie. Ruky a predlaktie som mal stŕpnuté, no v pleciach som cítil nápor.

„Nechajte ma!“ Keď som pohol čeľusťami, zmocnila sa ma triaška. Musel som zaťať zuby, aby som ju ovládol.

„Za chvíľočku sa z toho dostanete,“ povedal Troy. „Zviazali vás ako kus hydiny, keď ju nesú na trh, však?“

Počul som, ako sa nôž vnára do vláken špagáta. Napätie v horných i dolných končatinách povolilo. Mdlo mi ovisli na betón ako kusy dreva. V šiji som pocítil ľadový chlad a celé telo sa mi roztriaslo.

„Postavte sa na nohy, kamarát.“

„Táto poloha mi vyhovuje.“ Cit sa mi vracal do nervov v rukách a nohách a pálil ma ako slabý oheň.

„Nesmiete trucovať, pán Archer. Raz som vás už varoval pred svojimi spoločníkmi. Ak s vami zaobchodili trochu násilne, musíte uznať, že ste si to zapríčinili sám. A smiem podotknúť, že veľmi neobyčajnou metódou ponúkate svoje poistky? Na temene vrchu, v skorých ranných hodinách, s revolverom v ruke. Medzi ľuďmi, ktorých výhľady na život sú oveľa lepšie ako vaše.“

Pohol som ramenami a tĺkol som jednu nohu o druhú. Krv teraz už nimi prúdila, ako keby bola drsným, horúcim povrazom. Troy tanečnými krokmi cúvol odo mňa.

„Revolver, ktorý držím v ruke, je namierený na tylo vašej hlavy, pán Archer. Ale pomaly môžete vstať, ak sa cítite pri sile.“

Vzoprel som sa na ruky a nohy a prinútil som sa zdvihnúť z dlážky. Miestnosť sa roztočila a náhle zastala. Bola to jedna z tých holých komôrok, do ktorých sa vchádzalo z dvora Chrámu. Na lavici pri stene stál lampáš. Vedľa neho stál Troy, starostlivo upravený ako vždy, a v ruke držal ten istý poniklovaný revolver.

„Včera večer som sa spoľahol na vaše slová,“ povedal. „No povedal by som, že ste ma sklamali.“

„Konám si svoje povinnosti.“

„Asi sú v rozpore s mojimi.“ Šermoval zbraňou v ruke, ako keby chcel položiť bodku za vetou. „A aké to vlastne máte zamestnanie a povinnosti, priateľko?“

„Hľadám Sampsona.“

„Je Sampson nezvestný?“

Pozrel som do jeho meravej tváre v snahe dozvedieť sa, koľko o prípade vie. Jeho tvár nehovorila nič.

„Rečnícke otázky ma nudia, Troy. Fakt je, že nič nezískate, keď jeden únos skomplikujete druhým. Oplatí sa vám pustiť ma na slobodu.“

„Ponúkate mi dohodu, priateľko? Jednačky sú vašou slabou stránkou, však?“

„Nepracujem sám,“ povedal som. „Dnes večer je polícia už v Piane. Pozorujú, čo sa deje u Fay. Ešte dnes ju sem privedie Miranda Sampsonová. Bez ohľadu na to, čo mi spravíte, vaše pochybné obchody sa skončili. Zastreľte ma, a bude to aj váš koniec.“

„Možno preceňujete svoju dôležitosť.“ Starostlivo nastrojil úsmev. „Nemali by ste záujem o nejaké to percento z hrubého výťažku dnešného večera? Nie je to na zahodenie.“

„Či by som nemal záujem?“ Rozmýšľal som, ako by som sa zmocnil zbrane, ktorú držal v ruke. Myšlienky som mal trochu nejasné. Dalo mi dosť námahy stáť na nohách.

„Uvažujte nad mojím postavením,“ vravel Troy. „Akýsi súkromník sa zamieša do mojich vecí, a to nie raz, ale dvakrát tesne za sebou. Zatnem zuby a znesiem to. Nie nadšene, ale to znesiem. Namiesto aby som vás zabil, ponúkam vám tretinu z dnešného výťažku. Sedemsto dolárov, pán Archer.“

„Tretina dnešného hrubého výťažku je tridsaťtritisíc.“

„Čo?“ Zdesil sa a odrazilo sa mu to na tvári. „Mám vám to napísať?“

Okamžite sa ovládol. „Hovorili ste o tridsiatich troch tisícoch. To je veľmi grandiózny odhad.“

„Jedna tretina zo stotisíc dolárov je tridsaťtri tisíc dolárov a tridsaťtri centov.“

„Čo to tu tárate za hlúposti?“ Hlas mu zdrsnel od strachu. S nevôľou som videl, ako sa jeho napätie prenáša na zbraň, ktorú držal v ruke.

„Škoda rečí,“ povedal som. „Nedotkol by som sa vašich peňazí.“

„Lenže ja vás nechápem,“ povedal vážne. „A v hádankách so mnou nesmiete hovoriť. Znervózňuje ma to. Ruky sa mi od toho trasú.“ Názorne mi to ukázal na pištoli v ruke.

„Vy neviete, čo sa deje, Troy? Nazdával som sa, že ste do všetkého zasvätený.“

„Predpokladajte, že o ničom neviem. A hovorte rýchlo.“

„Prečítajte si to v novinách.“

„Vravel som vám, aby ste hovorili rýchlo.“ Zdvihol pištoľ, aby som sa jej mohol pozrieť do oka. „Povedzte mi o Sampsonovi a o tých stotisíc.“

„Prečo by som vám mal hovoriť o vašich veciach? Pred dvoma dňami ste uniesli Sampsona.“

„Pokračujte.“

„Včera večer váš šofér vyzdvihol tých stotisíc. Nestačilo vám to?“

„Puddler to urobil?“ Jeho pokojný výraz celkom zmizol. Tvár mu ovládol nový výraz, výraz vraha, krutý a sústredený.

Zašiel ku dverám a otvoril ich, držiac pištoľ medzi nami. „Puddler!“ Hlas sa mu vzniesol vysoko a zlomil sa.

„Ten druhý šofér,“ povedal som „Eddie.“

„Klamete, Archer.“

„Nuž dobre. Počkajte si na policajtov, kým prídu a oznámia vám to osobne. Teraz už vedia, pre koho Eddie pracoval.

„Eddie nemá na to rozum.“

„Na mŕtveho má rozumu dosť.“

„Čo tým chcete povedať?“

„Eddie leží v márnici.“

„Kto ho zabil? Polícia?“

„Možno, že vy,“ povedal som pomaly. „Stotisíc dolárov je hodne peňazí pre bývalého odsúdenca.“

Nereagoval na moje posledné slová. „Čo sa stalo s peniazmi?“

„Niekto Eddieho zastrelil a odniesol si peniaze. Niekto v combi krémovej farby.“

Tieto slová ako keby ho boli udreli medzi oči a na chvíľu vyrazili schopnosť vnímať. Posunul som sa doprava a dlaňou ľavej ruky som mu vyrazil pištoľu. No pištoľ spadla na zem, nevystrelila a skĺzla až k otvoreným dverám.

Puddler skočil ku dverám a na revolver skôr ako ja. Cúvol som dozadu.

„Mám mu dopriať pár striel, pán Troy?“

Troy zakrúžil zranenou rukou. Mihala sa ako biely moľ v kruhu svetla, čo vrhala lucerna.

„Teraz nie,“ povedal. „Musíme odtiaľto vypadnúť a nesmieme po sebe nechať mŕtvoly. Zaveď ho na mólo na Rincone. Vezmi jeho auto. Tam ho zadrž, kým ti neodkážem. Rozumel si?“

„Rozumel som, pán Troy. Kde budete?“

„Ani neviem. Je Betty dnes večer v Piane?“

„Nebola tam, keď som odchádzal.“

„Vieš, kde býva?“

„Nie – v posledných pár týždňoch sa sťahovala. Ktosi jej kdesi požičal chatu. Neviem kde…“

„Používa ešte to isté auto?“

„To combi? Áno. Aspoň včera, ako viem, ho ešte mala.“

„Hej, rozumiem,“ povedal Troy. „Ako vždy mám okolo seba hlupákov a naničhodníkov. Nemôžu sa vyhnúť nepríjemnostiam, čo? Ukážeme im, čo sú nepríjemnosti, Puddler.“

„Áno, pane.“

„Marš,“ zrúkol Troy na mňa.

22

Vyviedli ma k môjmu autu. Vedľa neho stál Troyov buick. Nákladné auto už tam nebolo. Claude aj tí hnedí už boli preč. Bola ešte tmavá noc s mesiacom na sklonku.

Zo šopy vedľa budovy z nepálenej hliny doniesol Puddler povraz. „Dajte si ruky za chrbát,“ rozkázal mi Troy. Nechal som si ruky visieť po bokoch. „Dajte si ruky za chrbát.“

„Doteraz som si konal svoje povinnosti,“ povedal som. „Ak ma budete ďalej znepokojovať, budem mať na vás ťažké srdce.“

„Ako sa tu vystatujete,“ poznamenal Troy. „Nože ho utíšte, Puddler.“

Obrátil som sa, že budem tvárou k Puddlerovi, ale nie dosť rýchlo. Päsťou mi udrel do zátylka. Bolesť mi prebehla telom ani rozbité sklo a opäť ma pevne zahalila tma. Nato som sa ocitol na ceste. Tu premávalo veľa vozidiel. Bol som zodpovedný za každého, čo sedel v aute. Mal som o každom napísať hlásenie, uviesť jeho vek, zamestnanie, koníčka, vierovyznanie, hotovosť peňazí v banke, sexuálne sklony, politické zmýšľanie a obľúbené miesto stravovania. Cestujúci často presedali z auta do auta. Na autách sa menili poznávacie značky a farba. Pero mi vyschlo. Naložili ma do belasého nákladného auta a potom do čierneho, pohrebného. Za volantom sedel Eddie a ja som ho nechal viesť. Chystal som sa niekoho zabiť.

Plán vraždy som mal napoly pripravený, keď som sa prebral. Ležal som stisnutý na dlážke vlastného auta medzi prednými a zadnými sedadlami. Dlážka uháňajúceho vozidla sa chvela a akoby do taktu mi v hlave búšila bolesť. Ruky som mal opäť zviazané za chrbtom. Na prednom sedadle bol Puddler so širokým chrbtom, s obrysmi jasnými vo svetle reflektorov. Nemohol som sa ani zviechať, ani po ňom siahnuť.

Pokúsil som sa vyslobodiť si ruky z povrazu, krútil som ich a ťahal, až som si kožu na zápästí odrel do živého mäsa a spotil som sa do poslednej nitky. Povraz vydržal lepšie než ja. Zavrhol som tento plán a venoval som sa ďalšiemu.

Tmavými, málo frekventovanými cestami sme zišli z hôr a späť k moru. Zaparkoval auto pod celtou natiahnutou na žŕdkach. Len čo zhasol motor, počul som dolu pod nami morský príboj, ktorý udieral o piesok. Vytiahol ma za golier na kabáte a postavil ma na nohy. Všimol som si, že môj kľúč od zapaľovania si strčil do vrecka.

„Ani muk,“ varoval ma, „lebo vám naložím znovu.“

„Ty máš odvahu, len čo je pravda,“ povedal som. „Treba odvahu, aby človek udrel niekoho zozadu, zatiaľ čo iný naňho mieri pištoľou.“

„Čušte!“ Rozložil mi prsty ruky na tvár a zakrivil ich smerom dolu. Páchli potom, zatuchnutým ani pot koňa.

„Aj to si vyžaduje veľa odvahy,“ povedal som, „biť niekoho do tváre, keď má ruky zviazané za chrbtom.“

„Čušte!“ skríkol. „Lebo vás umlčím natrvalo.“

„To by pán Troy neschvaľoval.“

„Čušte. A hýbte sa.“ Položil mi ruky na plecia, otočil ma a vysolil spopod celty.

Bol som na opačnom konci od mora, na železnej konštrukcii, ktorá stála na pilieroch nad vodou. Na oblohe za mnou boli naftové ťažné veže, ale bez svetla. Nič sa nehýbalo okrem mora a systoly a diastoly naftového čerpadla na konci mostovej konštrukcie. Puddler mi kráčal v pätách a tak sme sa pobrali k čerpadlu. Dosky tvoriace chodník boli pokrivené a zle poukladané. Medzi štrbinami sa leskla čierna voda.

Keď sme boli od brehu asi sto metrov, rozoznal som čerpadlo na konci železnej konštrukcie a videl som, ako sa dvíha a klesá ako mechanická hračka. Vedľa nej bola búda na náradie a za ňou nič okrem mora.

Puddler odomkol dvere na búde, sňal z klinca lampáš a zapálil ho.

„Sadnite si, vy hlupák.“ Lampášom mávol k masívnej lavici, čo stála pri stene. Na jednom konci lavice bol zverák a vedľa neho niekoľko kusov náradia: kliešte, francúzske kľúče rôznych veľkostí a dlhý hrdzavý pilník.

Sadol som si na voľné miesto. Puddler zavrel dvere a položil lampáš na naftový sud. Jeho tvár, osvetlená zospodu žltým svetlom, nevyzerala ani ako tvár človeka. Čelo bolo nízke, skosené ako čelo neandertálca, výraz ťažkopádny a tupý, bez myšlienky. Nebolo by spravodlivé obviňovať ho z toho, čo urobil. Bol to divoch, ktorého náhoda priviedla do džungle zo železa a betónu, ochočené ťažné zviera, bojujúci stroj. A predsa som ho obviňoval. Musel som. Musel som sa buď zmieriť s tým, čo mi uštedril, alebo nájsť spôsob, ako mu to odplatiť.

„Si v ošemetnom postavení,“ nadhodil som.

Alebo ma nepočul, alebo odmietal odpovedať. Oprel sa o dvere, svojou zavalitou postavou mi zastavoval cestu. Načúval som, ako čerpadlo vonku búši a vŕzga, ako voda dolu čľapká o železné stĺpy. Rozmýšľal som nad všetkým, čo som vedel o Puddlerovi.

„Si v ošemetnej situácii,“ opakoval som.

„Držte papuľu.“

„V úlohe žalárnika, tak som to mienil. Zvyknutý si na opačnú úlohu, však? Že trčíš v cele a teba niekto stráži.“

„Povedal som, aby ste čušali.“

„Koľko žalárov si videl znútra, hlupáčik?“

„Dočerta!“ zvolal. „Varoval som vás.“ Hrozivo namieril ku mne.

„To je už kus odvahy,“ povedal som, „vyhrážať sa niekomu, čo má ruky zviazané za chrbtom.“

Otvorenou rukou ma udrel po tvári.

„Najhoršie s tebou je, že si zbabelec,“ povedal som. „Presne tak, ako to vravela Marcie. Bojíš sa dokonca aj Marcie, čo, Puddler?“

Zostal stáť a žmurkal na mňa, jeho postava čnela nado mnou. „Zabijem vás, ak sa budete so mnou takto zhovárať. Zabijem vás, počujete?“ Vyslovoval tieto slová nesúvisle, chrlili sa z neho príliš rýchlo pre jeho nemotorné ústa. V kútiku sa mu vynorila bublina slín.

„Ale pánu Troyovi by sa to nepáčilo. Kázal ti, aby si ma držal v bezpečí, pamätáš sa? Mne nemôžeš nič urobiť, Puddler.“

„Uši vám vytrhám,“ povedal. „Vytrhám vám uši.“

„Ale nie keby som mal voľné ruky, ty úbožiak akýsi.“

„Koho voláte úbožiakom?“ Opäť zdvihol na mňa ruku.

„Ty kreatúra skrachovaná,“ povedal som. „Ty trkvas. Ty úbohé nemehlo. Udrieť človeka, keď je zviazaný – len toho si schopný.“

Neudrel ma. Vytiahol z vrecka nožík a otvoril ho. Malé oči mal červené a lesklé. Teraz už mal celé ústa mokré od slín.

„Vstaňte,“ skríkol. „Ukážem vám, kto je nemehlo.“

Obrátil som sa k nemu chrbtom. Rozrezal mi povraz na zápästí a zavrel nožík. Potom si ma zvrtol k sebe a uštedril mi rýchly úder do tváre, ktorý z nej vybil posledný cit. Vedel som, že sa mu silou nevyrovnám. Kopol som ho do žalúdka, a to ho odsotilo na druhý koniec búdy.

Kým sa ku mne vracal, zdvihol som z lavice pilník. Hrot bol tupý, ale aj tak mi mohol poslúžiť. Dostali sme sa do seba. Držiac pilník pravou rukou blízko hrotu, škrabol som ho po čele od spánku k spánku. Cúvol odo mňa. „Porezali ste ma,“ povedal neveriacky.

„Čoskoro prestaneš vidieť, Puddler.“ Istý fínsky námorník v dokoch v San Pedro ma kedysi naučil, ako bitkári s nožom na baltskom pobreží oslepujú svojich protivníkov.“

„Aj tak vás ešte skántrim!“ Vrhol sa na mňa ani býk.

Čupol som si takmer k zemi, ocitol som sa pod ním a ďobol som ho pilníkom tam, kde to bolelo. Zareval a spadol. Rozbehol som sa k dverám. On skočil za mnou a chytil ma, keď som ich otváral. Tackali sme sa po celej dĺžke konštrukcie a potom sme spadli do prázdna. Rýchlo som nabral dych ešte skôr, ako sme dopadli na hladinu. Ponorili sme sa spolu. Puddler ma mocne tĺkol, ale jeho údery tlmila voda. Zachytil som sa mu prstami opaska a pevne som sa držal.

Mlátil a kopal ako vyplašené zviera. Videl som, ako z neho uniká vzduch, striebristé bublinky, ktoré sa čiernou vodou dvíhali na povrch. Ešte som ho pevne držal. Pľúca potrebovali vzduch, hruď mi spľasla. Myšlienky sa mi spomaľovali a zahmlievali. Ale Puddler sa už nebránil.

Musel som sa ho pustiť, aby som sa včas dostal na povrch. Zhlboka som sa nadýchol a ponoril som sa za ním. Šaty mi prekážali a topánky mi ťažili nohy. Ponáral som sa vrstvami čoraz väčšieho chladu, až mi v ušiach hučalo od tlaku vody. Puddler bol mimo dosahu a mimo dohľadu. Šesťkrát som to skúsil a potom som sa vzdal. Kľúč od zapaľovania môjho auta mal v nohavicovom vrecku.

Keď som doplával na breh, nohy ma nechceli niesť. Musel som sa odplaziť z dosahu príboja. Bol to následok jednak fyzickej vyčerpanosti a jednak strachu. Bál som sa toho, čo zostalo za mnou v tej studenej vode.

Ležal som v piesku, kým sa mi tlkot srdca neutíšil. Keď som sa konečne postavil na nohy‘, vrtné veže na obzore sa už jasne črtali pred rozodnievajúcou sa oblohou. Vyšiel som hore po brehu na miesto, kde stálo ukryté moje auto, a rozsvietil som svetlá.

Na jednom zo stĺpikov, ktoré držali celtu, bol priviazaný kúsok medeného drôtu. Vytiahol som ho a spojil som káble zapaľovania pod rozvodovou doskou. Motor naskočil pri prvom pokuse.

23

Slnko už bolo nad horami, keď som sa dostal do Santa Terezy. Presne zaostrilo každý predmet, každý list, každý kameň, každé steblo trávy. Od kaňonovej cesty vyzeral dom Sampsonovcov ako hračka postavená z kociek cukru. Keď som bol bližšie, uvedomil som si ticho, vládnuce okolo neho. Zastavil som auto. Aby som zastavil aj motor, musel som odpojiť kábel zapaľovania.

Felix prišiel ku vchodu pre služobníctvo, keď som zaklopal. „Pán Archer?“

„Vari sa dá o tom pochybovať?“

„Mali ste nejakú nehodu, pán Archer?“

„Tak to vyzerá. Je môj kufor ešte v sklade?“ Mal som v ňom rezervný oblek a rezervné kľúče od auta.

„Áno, pane. Máte poranenú tvár, pán Archer. Mám zavolať lekára?“

„Nerobte si starosti. Ale sprcha by mi dobre padla, keby bola nejaká poruke.“

„Áno, pane, nad garážou mám sprchu.“

Zaviedol ma do svojho bytu a priniesol mi kufor. Osprchoval a oholil som sa v jeho miniatúrnej kúpeľni a vyzliekol som oblek mokrý od morskej vody. Lenlen že som sa nenatiahol na nepostlatú posteľ v jeho čistučkej malej cele a nepustil som celý prípad dolu vodou.

Keď som sa vrátil do kuchyne, práve nakladal na podnos striebornú raňajkovú súpravu. „Zajedli by ste si, pane?“

„Slaninu s vajíčkami, ak by to bolo možné.“ Ochotne prikývol okrúhlou hlavou. „Len čo budem hotový s týmto, pane.“

„Pre koho je ten podnos?“

„Pre slečnu Sampsonovú, pane.“

„Tak zavčasu?“

„Bude raňajkovať vo svojej izbe.“

„Je v poriadku?“

„Neviem, pane. Veľmi málo spala. Prišla domov až po polnoci.“

„Odkiaľ?“

„Neviem, pane. Odišla súčasne s vami a s pánom Gravesom.“

„Sama viedla auto?“

„Áno, pane.“

„Ktoré auto?“

„Packard combi.“

„Nože, nech si spomeniem: je to krémové auto, však?“

„Nie, pane. Je červené. Krikľavočervené. Zatiaľ čo bola preč, najazdila vyše dvesto míľ.“

„Dávate dobrý pozor na členov rodiny, čo, Felix?“

Nevinne sa usmial. „Medzi moje povinnosti patrí starať sa o benzín a olej v motorových vozidlách, pane, lebo riadne zamestnaného šoféra tu nemáme.“

„Ale vy nemáte slečnu Sampsonovú v láske.“

„Som jej oddaný, pane.“ Jeho nepriesvitné čierne oči boli jeho maskou.

„Moc vás tu preháňajú, Felix?“

„Ani nie, pane. Ale moja rodina je vážená na Samare. Prišiel som do Spojených štátov študovať na Californskú vysokú školu technickú, keď budem môcť. Uráža ma podozrenie pána Gravesa, ktorý mi neverí len preto, že mám pleť inej farby. Aj záhradníkov to urazilo.“

„Hovoríte o včerajšom večere?“

„Áno, pane.“

„Nemyslím, že to tak mienil.“ Felix sa úprimne usmial. „Je pán Graves teraz tu?“

„Nie, pane. Myslím, že je v šerifovej kancelárii. Prepáčili by ste mi na chvíľku, pane?“ Zdvihol si podnos na plece.

„Viete šerifovo telefónne číslo? A musíte povedať pane v každej vete?“

„Nie, pane,“ povedal s jemnou iróniou. „23665.“

Vytočil som číslo v sklade hlavného sluhu a žiadal som Gravesa k telefónu. Ospanlivý šerifov zástupca ho zavolal.

„Tu Graves.“ Hlas mal zastretý a unavený.

„Tu Archer.“

„Kde si bol, preboha?“

„Poviem ti to neskôr. Dozvedel si sa niečo o Sampsonovi?“

„Ešte nie, ale predsa sme trochu pokročili. Pracujem s väčšou skupinou z FBI. Do Washingtonu sme telegrafovali klasifikáciu prstových odtlačkov mŕtveho a asi pred hodinou sme dostali odpoveď. Je v záznamoch FBI a je to dlhý záznam. Volá sa Eddie Lassiter.“

„Prídem, len čo sa najem. Som u Sampsonovcov.“

„Radšej nie.“ Stíšil hlas. „Šerif sa na teba zlostí, že si včera ušiel. Prídem radšej ja za tebou.“ Položil slúchadlo a ja som otvoril dvere do kuchyne.

Na panvici sa veselo škvarila slanina. Felix ju preložil do ohrievacej misy, vložil krajce chleba do strojčeka na hrianky pri sporáku, rozbil vajíčka a vylial ich do horúcej masti a z rozpáleného variča mi nalial šálku kávy.

Sadol som si ku kuchynskému stolu a sŕkal som vriacu kávu. „Sú všetky telefóny v dome zapojené na jednu linku?“

„Nie, pane. Telefóny v prednej časti sú na inej linke ako telefóny pre služobníctvo. Mám vám vajíčka obrátiť, pán Archer?“

„Zjem ich, ako sú. Ktoré sú spojené s telefónom v zásobárni?“

„Ten, čo je v miestnosti na bielizeň, a ten, čo je v hosťovskom dome nad vilou. Vo vilke pána Taggerta.“

Medzi hltmi jedla som sa ho spýtal: „Je pán Taggert teraz tam?“

„Neviem, pane. Tuším, že som ho v noci počul prichádzať autom.“

„Nože, choď to zistiť, hej?“

„Áno, pane.“ Vyšiel z kuchyne zadným vchodom.

O minútu neskôr došlo hore auto a nato prišiel Graves. Niečo zo svojho tempa stratil, ale ešte vždy sa pohyboval rýchlo. Oči mal zapálené.

„Vyzeráš ako z horúceho pekla, Lew.“

„Veď som odtiaľ práve došiel. Doniesol si ten záznam o Lassiterovi?“

„Hej.“

Z vnútorného vrecka saka vybral tenký papier ďalekopisu a podal mi ho. Oči mi chodili po husto písaných riadkoch.

Predvedený pred súd pre maloletých New York, 29. marec 1923, na otcovu sťažnosť, že chodí za školu. Poslaný do newyorskej katolíckej polepšovne 4. apríla 1923. Vypustený 5. augusta 1925… Mimoriadny súd v Brooklyne, 9. januára 1928 obžalovaný z krádeže bicykla. Odsúdený podmienečne s odkladom. Odklad zrušený 12. novembra 1929… Zatknutý 17. mája 1932, obvinený, že mal pri sebe ukradnutú poštovú poukážku. Na odporúčanie štátneho žalobcu obžaloba bola zrušená pre nedostatok dôkazov… 5. októbra 1936 zatknutý pre krádež motorového vozidla, odsúdený na 3 roky do Sing-Singu… 23. Apríla zatknutý spolu so sestrou Betty Lassiterovou agentmi úradu pre narkotiká. Odsúdený za predaj jednej unce kokaínu 2. mája 1943, odsúdený na rok a jeden deň v Leaveworth… Zatknutý 3. Augusta za účasť na lúpežnej krádeži vozidla, ktoré viezlo výplatu firmy General Electric. Priznal sa a bol odsúdený na 5 až 10 rokov v Sing-Singu. Prepustený na čestné slovo 18. septembra 1947. Slovo porušil a zmizol v decembri 1947.

Toto boli hlavné body v Eddieho trestnom registri, body na bodkovanej čiare, ktorá označovala jeho cestu od detskej trestnej činnosti po jeho násilnú smrť. A teraz to všetko vyzeralo práve tak, ako keby sa nikdy nebol narodil.

Vedľa mňa sa ozvali Felixove slová: „Pán Taggert je vo svojej vilke, pane.“

„Je už hore?“

„Áno, už sa oblieka.“

„Budú nejaké raňajky?“ pýtal sa Graves. „Áno, pane.“

Graves sa obrátil ku mne. „Je v tom niečo užitočné?“

„Jedna vec, hoci ešte nie je dokázaná. Lassiter mal sestru Betty, ktorú zaistili s ním, lebo predávala narkotiká. V Los Angeles je istá žena menom Betty, ktorá vo svojom trestnom registri má tiež uvedený predaj narkotík, je to klaviristka v Troyovom pochybnom večernom podniku. Hrá pod menom Betty Fraleyová.“

„Betty Fraleyová!“ zvolal Felix od sporáka.

„Do toho ťa nič nie je,“ povedal mu Graves nepríjemným hlasom.

„Moment,“ povedal som. „Čo vieš o Betty Fraleyovej, Felix? Poznáš ju?“

„Že by som ju poznal, to netvrdím, ale videl som jej platne vo vilke pána Taggerta. Všimol som si to meno, keď som tam utieral prach.“

„Vravíš pravdu?“ spýtal sa ho Graves.

„Prečo by som mal klamať, pane?“

„Uvidíme, čo nám o tom povie Taggert.“ Graves vstal.

„Počkaj chvíľku, Bert.“ Položil som mu ruku na predlaktie. Všimol som si, že je meravé od napätia. „S buldozérom tu nepochodíme. Aj keď Taggert má platne tej ženy, to nemusí ešte nič znamenať. Ešte nie sme si istí ani v tom, že je to Lassiterova sestra. A možno, že zbiera platne.“

„Má veľkú zbierku,“ povedal Felix.

Graves bol neústupný. „Myslím, že by sme sa mali na ňu pozrieť.“

„Teraz nie. Taggert môže byť čertovsky vinný, ale nedostaneme Sampsona na slobodu, ak pôjdeme na vec tupo. Počkaj, až tam nebude Taggert. Potom si prezrieme jeho gramofónové platne.“

Graves mi dovolil posadiť ho späť na stoličku. Končekmi prstov si hladkal zavreté viečka. „Toto je najväčšia divočina, akú som kedy videl alebo o akej som kedy počul,“ povedal.

„To je.“ A pritom Graves vedel sotva polovicu toho, čo ja. „Vyhlásili celoštátne pátranie po Sampsonovi?“

Graves otvoril oči. „Vyhlásili ho včera večer o desiatej. Zapojili sme do toho hliadky na štátnych cestách a FBI, ako aj každé policajné oddelenie a každého okresného šerifa medzi naším mestom a San Diegom.“

„Myslím, že najlepšie bude, ak si sadneš k telefónu,“ povedal som „a zariadiš ďalšie celoštátne pátranie. Tentoraz po Betty Fraleyovej. Rozšír ho na celú juhozápadnú oblasť.“

Ironicky sa usmial, mohutnú čeľusť nastavil dopredu. „A toto nespadá do kategórie tupého prístupu?“

„V tomto prípade to pokladám za nevyhnutné. Ak sa nezmocníme čo najrýchlejšie Betty, niekto nás pri nej iste predbehne. Dwight Troy ide k nej ozbrojený.“

Čudne na mňa pozrel. „Odkiaľ berieš takéto správy, Lew?“

„Nadobudol som ich tvrdou cestou. Zhováral som sa včera večer s Troyom osobne.“

„To znamená, že je do tohto zamiešaný?“

„Teraz určite. Myslím, že tých stotisíc chce pre seba, a tuším, že vie, kto ich má.“

„Betty Fraleyová?“ Z vrecka si vybral zápisník.

„To je môj odhad. Čierne vlasy, zelené oči, pravidelné črty tváre, päť stôp dva alebo tri palce vysoká, tridsadťpäť až štyridsaťročná, pravdepodobne užíva kokaín, chudá, ale dobre stavaná a aj krásavica, ak máš chuť zahrávať si s plazmi. Hľadá sa ako podozrivá z vraždy Eddieho Lassitera.“

Prudko zdvihol oči zo zápisníka. „To má byť ďalší odhad, Lew?“

„Povedzme, že hej. Dáš to poslať telegraficky?“

„Hneď.“ Namieril cez miestnosť ku skladu hlavného sluhu.

„Nepouži ten telefón, Bert. Ten je spojený s telefónom v Taggertovej vilke.“

Zastal a obrátil sa s tieňom zármutku na tvári. „Si si celkom istý, že Taggert je človek, ktorého hľadáme?“

„Veľmi by ťa to zarmútilo, keby ním bol?“

„Mňa nie,“ povedal a odvrátil sa. „Zatelefonujem z pracovne.“

24

Čakal som v hale v prednej časti domu, kým mi Felix neprišiel oznámiť, že Taggert raňajkuje v kuchyni. Potom ma viedol poza garáže hore chodníkom, ktorý napokon vyústil v kamenné schody, vedúce hore kopcom. Opustil ma až vtedy, keď sme už pred sebou mali hosťovskú vilu.

Bol to prízemný dom, drevený, s bielo natretou konštrukciou, týčiaci sa medzi stromami, chrbtom obrátený k vŕšku. Otvoril som dvere, ktoré neboli zamknuté, a vošiel som dnu. Obývacia izba bola vyložená červeným smrekom a zariadená kreslami, gramorádiom, veľkým jedálenským stolom naloženým časopismi a kopami gramofónových platní. Výhľad z veľkého obloka na západnej strane zahrnoval celý statok a more až k obzoru.

Časopisy na stole boli Jazz Record a Downbeat. Prezrel som platne z alba jednu za druhou, Decca a Bluebird a Asch. Dvanásťcólovú Commorodes a Blue Notes. Bolo tam veľa mien, o ktorých som počul: Fats Waller, Red Nichols, Lux Lewis, Mary Lou Williams – a názvy diel, ktoré som nikdy nepočul. Numb Fumbling a Viper’s Drag, Nočný život, Danapas Parade. Ale nič od Betty Fraleyovej.

Už som bol pri dverách, že sa zájdem porozprávať s Felixom, keď som si spomenul na čierne disky, ktoré deň predtým ktosi hádzal do mora. Len niekoľko minút potom, čo som ich videl, Taggert prešiel domom v kúpacom úbore.

Vyhol som sa domu a namieril som k brehu. Zo zasklenej pergoly na okraji výbežku dlhý rad betónových schodov viedol kľukato po útese k pláži. Na úpätí týchto schodov bola zasklená veranda a do tejto som vošiel. V jednej z kabín som na klinci našiel gumenú potápačskú masku. Vyzliekol som sa do trenírok a nasadil som si masku na hlavu.

Čerstvý vetrík dul od brehu, akoby odháňal vlny a odvieval im hrebene a rozprašoval ich prv, než sa zlomili o breh. Ranné slnko mi pálilo chrbát, suchý piesok mi hrial chodidlá. Minútu som postál v pásme mokrého hnedého piesku nad dosahom vĺn a díval som sa na ne. Vlny boli modré a penili sa, pôvabne zaoblené ako ženské telo, ale ja som sa ich bál. More bolo studené a nebezpečné. Skrývalo mŕtvych.

Pomaly som sa brodil vodou, stiahol som si masku na tvár a ponoril som sa. Asi päťdesiat yardov od brehu som sa obrátil na chrbát a hlboko som dýchal ústami. Kolísanie vĺn a väčšie množstvo kyslíka, ktorého sa mi dostalo, mi spôsobili mierny závrat. Cez zahmlené očné sklá sa mi zdalo, že sa mi obloha točí okolo hlavy. Ponoril som sa pod vodu, aby som si očistil sklá, skočil som z hladiny a plávajúc prsia, smeroval som ku dnu.

Bol tam čistý biely piesok, prerušovaný dlhými hnedými rebrami skál. Piesok bol trochu zvírený pohybom vody, ale nie až natoľko, aby narušil viditeľnosť. Plával som kľukato hore-dolu v šírke asi desiatich-pätnástich metrov, ale nenašiel som nič okrem nedorastených abalón, čo sa lepili k bralu. Odrazil som sa nohami a namieril som k povrchu po vzduch.

Keď som zdvihol okraj masky, uvidel som človeka, ktorý ma pozoroval z útesu. Chytro sa schýlil za vetrolam z divých višní pri pergole, ale nie dosť rýchlo, aby som nespoznal Taggerta. Viackrát som sa zhlboka nadýchol a opäť som sa ponoril. Keď som vyšiel na povrch, Taggerta už tam nebolo.

Pri treťom ponore som našiel to, čo som hľadal, nerozbitú čiernu platňu, sčasti zaborenú do piesku na morskom dne. Držal som platňu pritisnutú na hruď, obrátil som sa na chrbát a plávajúc nohami, dostal som sa k brehu. Zaniesol som platňu pod sprchu, poumýval som ju a nežne a starostlivo osušil ako matka batoliatko.

Taggert bol na verande, keď som vyšiel zo šatní. Sedel na kanafasovom kresle, chrbtom obrátený k prepážkovým dverám. Vo flanelových nohaviciach a bielej športovej košeli vyzeral veľmi mladý a opálený dohneda. Čierne vlasy na malej hlave mal starostlivo učesané.

Obdaril ma chlapčenským úškrnom, ktorý sa mu však nedostal až k očiam. „Hello, Archer. Príjemne ste si zaplávali?“

„Nebolo to zlé. Voda je trochu studená.“

„Mali ste sa kúpať v bazéne. Je vždy teplejší.“

„Radšej plávam v mori. Človek nikdy nevie, čo tam nájde. Našiel som napríklad toto.“

Pozrel na platňu, ktorú som držal v ruke, ako keby si ju len teraz bol všimol. „Čo je to?“

„Gramofónová platňa. Zdá sa, že niekto z nej zoškriabal ceduľku a zahodil ju do mora. Ktovie prečo?“

Urobil jeden krok smerom ku mne, dlhý a nehlučný na trávnistom koberci. „Ukážte mi ju.“

„Nedotýkajte sa jej. Mohli by ste ju rozbiť.“

„Nerozbijem ju.“

Natiahol ruku, že ju vezme. Ja som ju prudko vytrhol z jeho dosahu. Rukou lapil iba vzduch. „Nepribližujte sa,“ povedal som mu. „Dajte mi to, Archer.“

„Asi nie.“

„Tak potom si ju od vás vezmem násilím.“

„To nerobte,“ varoval som ho. „Myslím, že by som vás mohol zlomiť na dve polovice.“

Zostal nehybne stáť asi desať dlhých sekúnd. Potom si zase nasadil úškľabok. Chlapčenský pôvab nechal na seba dlho čakať. „Ale, človeče, ja som iba žartoval. No rád by som vedel, čo je na tej prekliatej platni.“

„To by som rád vedel aj ja.“

„Tak si ju prehrajme. Je tu prenosný gramofón.“ Prešiel popri mne k stolu v strede verandy a otvoril štvorhrannú kazetu upletenú z umelej hmoty.

„Ja ju prehrám,“ povedal som.

„Správne – veď sa bojíte, že vám ju rozbijem.“

Vrátil sa k svojmu kreslu, sadol si a natiahol nohy pred seba.

Natiahol som stroj a položil platňu na disk. Taggert sa nedočkavo usmieval. Ja som ho pozoroval postojačky, čakajúc na znamenie, na neočakávaný pohyb. Tento krásavec sa nehodil do komplexu strachu, ktorý ma ovládal. Ba nezapadal do nijakého komplexu, čo mi bol známy.

Platňa bola poškriabaná a obohratá. Začal hrať jediný klavír, pridusený povrchovým šumom. Tri či štyri akordy z ošúchaných melódií boogie odzneli a potom sa opakovali. Potom sa nimi preplietla pravá ruka a dodala im život. Prvé akordy sa rozmohli a naplnili celú miestnosť. Priestor, ktorý takto vytvorili, bol jednak džungľový, jednak strojový. Pravá ruka sa ním pohybovala doprava a potom zas späť, akoby niečo naháňala. Akoby naháňala tieň obra v umelej džungli.

„Páči sa vám?“ pýtal sa Taggert.

„Do istej miery. Keby klavír bol bicím nástrojom, bolo by to prvotriedne.“

„O to práve ide. Je to bicí nástroj, ak ho takto chcete použiť.“

Platňa dohrala a ja som ju zastavil. „Zdá sa, že máte záujem o boogie-woogie. Neviete náhodou, kto nahral túto platňu?“

„Sotva by som to vedel povedať, nie, neviem. Podľa štýlu by to mohol byť Lux Lewis.“

„Pochybujem. Znie to skôr, ako keby hrala žena.“

Zmraštil obočie v predstieranej sústredenosti. Oči v hlave mal malé. „Nepoznám ženu, čo by vedela takto hrať.“

„Ja jednu poznám. Predvčerom večer som ju počul hrať v Divom piane, Betty Fraleyová.“

„Nikdy som o nej nepočul,“ povedal. „Netárajte, Taggert. Je to jedna z jej platní.“

„Hej?“

„Mali by ste to vedieť. Veď ste ju hodili do mora. A prečo ste to urobili?“

„Otázka neprichádza do úvahy, lebo som to neurobil. Ani vo sne by mi neprišlo na um hádzať do mora dobré gramofónové platne.“

„Mne sa zdá, že ste rojko, Taggert. Tuším, že sa vám snívalo o stotisíc dolároch.“

Trochu sa pomrvil na stoličke. Ešte vždy sedel roztiahnutý, ale v každom svale mu bolo badať napätie. Keby ho niekto bol vytiahol za golier, nohy by mu boli zostali v terajšej polohe, rovno pred ním vo vzduchu.

„Naznačujete tým, že som ja uniesol Sampsona?“

„Nie osobne. Naznačujem, že vy ste sa s niekým sprisahali, že to urobíte – s Betty Fraleyovou a s jej bratom Eddie Lassiterom.“

„Nikdy som tie mená nepočul – ani jedno ani druhé.“ Hlboko sa nadýchol.

„Budete o nich počuť. S jedným sa stretnete pred súdom a o druhom budete počuť.“

„Tak potom moment, prosím,“ povedal. „Idete na mňa veľmi zhurta. To preto, že som tie platne zahodil?“

„Je to vaša platňa?“

„Isteže.“ Hlas sa mu chvel úprimnosťou. „Priznávam, že som mal niekoľko platní od Betty Fraleyovej. Zbavil som sa ich včera večer, keď ste s políciou hovorili o Divom piane.“

„Aj vy odpočúvate cudzie telefonické rozhovory?“

„To bola číra náhoda. Počul som vás, keď som sa sám chystal telefonovať.“

„Betty Fraleyovej?“

„Vravel som vám, že ju nepoznám.“

„Prepáčte mi,“ povedal som. „Myslel som, že ste jej možno včera večer telefonovali, aby ste jej dali zelenú na tú vraždu.“

„Vraždu?“

„Vraždu Eddieho Lassitera. Nemusíte sa tváriť tak prekvapene, Taggert.“

„Ale veď ja o tých ľuďoch nič neviem.“

„Vedeli ste o nich dosť, keď ste zahodili Bettine platne.“

„Počul som o nej, ale nič viac. Vedel som, že hrá v Divom Piane. Keď som sa dozvedel, že sa polícia zaujíma o ten podnik, zbavil som sa tých gramofónových platní. Dobre viete, akí vedia byť nerozumní, keď ide o nepriame dôkazy.“

„Nepokúšajte sa oklamať ma tak, ako klamete sám seba,“ povedal som. „Nevinnému by ani na um neprišlo odhodiť tie platne. Veď po celom štáte sú ľudia, čo ich majú, nie?“

„Veď to chcem tvrdiť aj ja. Niet v nich nič, čo by ma mohlo usvedčiť z čohokoľvek.“

„Ale predsa ste sa nazdávali, Tagger, že je v nich niečo usvedčujúce. Nemali by ste dôvod pokladať ich za dôkaz proti sebe, keby ste v tom neboli spolu s Betty Fraleyovou. A náhoda chcela, že ste ich hodili do mora mnoho hodín predtým, ako ste vypočuli môj telefonický rozhovor – skôr ako sa Bettino meno spomenulo v súvislosti s týmto prípadom.“

„Možno som ich hodil,“ odpovedal. „Ale budete mať čo robiť, aby ste mi niečo prišili za golier na základe týchto platní.“

„Nemienim sa o to pokúsiť. Platne ma zaviedli k vám, a tým poslúžili svojmu účelu. Zabudnime teda na platne a hovorme o niečom dôležitejšom.“ Sadol som si na prútenú stoličku na verande naproti nemu.

„O čom chcete hovoriť?“ Ešte vždy sa dokonale ovládal. Jeho záhadný úsmev bol prirodzený a hlas neskreslený. Prezrádzali ho iba na pleciach zhrčavené a na stehnách sa chvejúce svaly.

„O únose,“ povedal som. „Tú vraždu necháme na neskôr. Únos je v tomto štáte práve taká vážna vec. Poviem vám svoju verziu o únose a potom si vypočujem vašu. Je mnoho takých, čo budú so záujmom počúvať vašu.“

„To je škoda, lebo ja nijakú nemám.“

„Ale ja mám. Bol by som na ňu prišiel skôr, keby som si vás nebol náhodou obľúbil. Mali ste k tomu viac príležitostí než hocikto iný a viac dôvodov. Zle vám padlo, ako sa Sampson k vám správal. Zazlievali ste mu, že má toľko peňazí. Sám ste ich veľa nemali…“

„A ešte nemám ani teraz,“ povedal.

„Nateraz by ste mali byť dobre zaopatrený. Polovica zo stotisíc je päťdesiattisíc. Taký časové príhodný darček.“

Žartovne vystrel ruky. „Nosím ich pri sebe?“

„Až taký hlúpy nie ste,“ povedal som. „Ale hlúpy ste zato dosť. Zachovali ste sa ako hlupáčik, Taggert. Mestská spodina vás získala a zneužila vás. Pravdepodobne nikdy neuvidíte svoju polovicu z tých stotisíc.“

„Sľubovali ste mi, že mi poviete rozprávku,“ povedal líškavým hlasom. Ťažko ho bude zlomiť.

Vytiahol som svoj tromf. „Eddie Lassiter vám telefonoval večer predtým, než ste odleteli so Sampsonom z Las Vegas.“

„Nenahovárajte mi, že ste duševne chorý, Archer. Vraveli ste mi, že ten chlap je mŕtvy.“ No okolo Taggertových úst sa vytvorila nová biela čiara.

„Som duševne dosť zaťažený na to, aby som vám povedal, čo ste povedali Eddiemu. Oznámili ste mu, že do Burbanku poletíte na druhý deň okolo tretej popoludní. Kázali ste mu najať čiernu limuzínu a čakať váš telefonát z burbanského letiska. Keď Sampson telefonoval do Valeria ohľadom limuzíny, jeho objednávku ste zrušili a namiesto toho ste poslali po Eddieho. Telefonistka vo Valeriu si myslela, že to volá opäť Sampson. Viete vynikajúco napodobniť jeho hlas, však?“

„Pokračujte,“ povedal Taggert. „Fantáziu som vždy obľuboval.“

„Keď Eddie došiel pred letisko v najatom aute, Sampson doňho nastúpil, lebo to pokladal za samozrejmé. Nemal dôvod na podozrenie. Tak ste ho opili, že si už nemohol všimnúť rozdiel v šoféroch – tak ste ho opili, že si s ním vedel poradiť aj drobný Eddie, keď sa dostal na isté súkromné miesto. Čo mu Eddie tam dal užiť, Taggert? Chloroform?“

„To má byť vaša rozprávka,“ odpovedal. „Vari vám už fantázia dochádza?“

„Rozprávka patrí nám obom. Dôležitý bol ten zrušený telefonát, Taggert. To vás ponajprv zatiahlo do tej rozprávky. Nikto iný nemohol vedieť, že Sampson bude telefonovať do Valeria. Nikto iný nemohol všetko zariadiť, postarať sa, aby všetko prebiehalo podľa plánu.“

„Nikdy som nepopieral, že som bol so Sampsonom na letisku. Súčasne tam bolo niekoľko stovák ďalších ľudí. Práve tak si potrpíte na nepriame dôkazy ako ostatní policajti. A pokiaľ ide o platne, tie vlastne ani nie sú nepriamymi dôkazmi. Je to začarovaný kruh. Proti Betty Fraleyovej nemáte nič dokázateľného a nedokázali ste, že by medzi nami bola nejaká spojitosť. Stovky zberateľov majú jej platne.“

Hlas mu ešte vždy znel chladno a jasne, veselo a úprimne, no predsa len bol ustarostený. Telo mal zhrbené a napäté, ako keby som ho bol prinútil vojsť do úzkeho priestoru. A ústa sa mu začínali nepekne kriviť.

„Nebolo by ťažké dokázať nejaké to spojenie,“ povedal som. „Niekedy vás iste spolu niekde videli. A neboli ste to vy, čo ste ju nedávno večer volali telefonicky, keď ste ma vo Valeriu videli s Fay Estabrookovou? V Divom piane ste vlastne nehľadali Sampsona, však nie? Prišli ste tam pozrieť Betty Fraleyovú. Odviedli ste ma od stopy, keď ste ma vyrvali z Puddlerových pazúrov. Domnieval som sa, že ste na mojej strane. Natoľko, že som si vysvetľoval ako hlúposť to, že ste vystrelili na belasé nákladné auto. Tým ste vlastne varovali Eddieho, aby ušiel, však, Taggert? Bol by som vás pokladal za šikovného, keby ste si neboli zašpinili ruky únosom a vraždou. Takáto hlúposť potom zastiera šikovnosť.“

„Ak ste skončili s nadávkami na moju adresu,“ povedal, „môžeme prejsť k veci.“

Ešte vždy pokojne sedel na kanafasovej stoličke, ale pravou rukou pohol a v nej držal revolver. Bola to cvičná pištoľ kalibru 0.32, ktorú som už predtým videl, ľahká zbraň, ale dosť závažná, aby sa mi žalúdok už teraz začal vzpierať.

„Nechajte si ruky na kolenách,“ povedal.

„Nemyslel som, že sa tak skoro vzdáte.“

„Ešte som sa nevzdal. Teraz si proste zabezpečujem slobodu konania.“

„Nezabezpečíte si ju tým, že ma zastrelíte. Zabezpečili by ste si tým niečo iné. Smrť v plynovej komore. Odložte ten revolver a potom si o veci pohovoríme.“

„Nemáme si o čom pohovoriť.“

„Mýlite sa, ako obyčajne. Čo myslíte, o čo sa vlastne snažím v tejto záležitosti?“

Neodpovedal. Keď teraz držal revolver v ruke pripravený k násiliu, tvár mal opäť hladkú a uvoľnenú. Bola to tvár nového človeka, pokojná a nebojácna, pretože ľudskému životu nepripisoval zvláštnu cenu. Bola chlapčenská a nevinná, pretože vedel páchať zlo a takmer si to neuvedomoval. Bol z tých mužov, ktorí vyrástli a ocitli sa vo vojne.

„Pokúšam sa nájsť Sampsona,“ povedal som. „Ak ho dostanem späť, na ničom inom mi nezáleží.“

„Šli ste na to nesprávnou cestou, Archer. Zabudli ste na to, čo ste povedali včera večer: ak sa niečo stane tým, čo uniesli Sampsona, bude to jeho koniec.“

„Nič sa vám nestalo – zatiaľ.“

„Nič sa nestalo Sampsonovi.“

„Kde je?“

„Tam, kde ho nikto nenájde, kým nedám súhlas, aby ho našli.“

„Máte svoje peniaze. Pusťte ho na slobodu.“

„Tak som to mienil, Archer. Chcel som ho pustiť dnes. No bude to treba odložiť – na neurčito. Ak sa niečo stane mne, bude to amen pre Sampsona.“

„Môžeme sa nejako dohodnúť.“

„Nie,“ povedal. „Nemohol by som sa na vás spoľahnúť. Musíme sa dostať do bezpečia. Nevidíte, že ste nám to prekazili? Máte moc pokaziť veci, ale nemáte moc zaručiť nám, že sa dostaneme do bezpečia. Pri vás mi neostáva nič iné iba toto.“

Sklopil oči a pozrel na zbraň, ktorá mierila na stred môjho tela, potom zas ľahostajne zdvihol zrak ku mne. Mohol vystreliť v hociktorej chvíli, bez prípravy, bez hnevu. Stačilo mu potiahnuť spúšť.

„Počkajte,“ povedal som. Hrdlo sa mi zovrelo. Pokožku som mal suchú, nemohol som sa potiť. Rukami som si zvieral kolená.

„Nechceme to ďalej preťahovať.“ Vstal a pohol sa smerom ku mne.

Sediac ďalej na stoličke, preniesol som váhu tela z jednej strany na druhú. Jeden výstrel by ma nezabil, ledaže by som naozaj nemal šťastie. Medzi prvým a druhým som sa k nemu mohol dostať. Kým som si posúval nohy pod seba, začal som rýchle hovoriť.

„Ak mi dáte Sampsona, môžem vám zaručiť, že sa vás nepokúsim zadržať a že budem mlčať. S ostatnými to budete musieť riskovať, ako budete najlepšie vedieť. Únos je ako každé podnikanie. Musíte vedieť riskovať.“

„Veď aj riskujem,“ odpovedal, „ale nie s vami.“

Zdvihol pravicu s revolverom, ktorý akoby bol druhým predĺženým prstom. Šibol som očami nabok, opačným smerom, než som sa mienil pohnúť. Postavil som sa zo stoličky, keď zaznel výstrel. Keď som prišiel k nemu, Taggert bol už v bezvedomí. Zbraň sa mu vyšmykla z ruky.

Bol to iný revolver, čo sa ozval. Vo dverách stál Albert Graves, v ruke držal pištoľ podobnú Taggertovej. Malíček prestrčil okrúhlou dierkou v prepážke.

„Škoda,“ povedal, „ale musel som to urobiť.“

Z tváre mi cícerkom tiekol pot.

25

Zachytil som Taggertovo nevládne telo, keď padalo, a položil som ho na trávový koberec. Tmavé oči mal otvorené a svietili mu. Nereagovali na dotyk mojich prstov. Z okrúhlej diery v pravom spánku nevytiekla ani kvapka krvi. Stačila smrteľná značka nie väčšia ako materské znamienko a z Taggerta sa stala hromada chemických látok v tvare človeka.

Graves stál nado mnou. „Je mŕtvy?“

„Nepadol následkom záchvatu. Vykonal si čistú prácu.“

„Mal si to byť ty, alebo Taggert.“

„Viem,“ povedal som. „Ale radšej by som bol, keby si mu bol strelou vyrazil z ruky zbraň, alebo pohmoždil lakeť ruky, z ktorej strieľal.“

„Na takú streľbu si už dnes netrúfam. Pri vojsku som vyšiel z formy.“ Ústa sa mu trpko vykrútili a pritom zdvihol jedno viečko. „Ty si mi ale sukin syn, Lew. Zachránil som ti život a ty si trúfaš kritizovať moju metódu.“

„Počul si, čo vravel?“

„Počul som dosť. Uniesol Sampsona.“

„Ale nebol v tom sám. Jeho priatelia týmto nebudú nadšení. Pomstia sa Sampsonovi.“

„Sampson teda žije?“

„Podľa Taggerta žije.“

„Kde sú tí ostatní?“

„Jeden z nich bol Eddie Lassiter. Betty Fraleyová je druhá. Je ich možno viac. Zavoláš políciu pre túto streľbu?“

„Prirodzene.“

„Povedz im, nech to držia v tajnosti.“

„Nehanbím sa za to, Lew,“ povedal ostrým hlasom, „hoci si myslíš, ako sa mi vidí, že by som sa mal hanbiť. Musel som to urobiť, a ty poznáš zákony, ktoré tu platia, práve tak ako ja.“

„Dívaj sa na to z hľadiska Betty Fraleyovej. To nebude zákonné hľadisko. Keď sa dozvie, čo si urobil jej poskokovi, pôjde rovno k Sampsonovi a prevŕta mu dieru do hlavy. Prečo by sa mala snažiť držať ho pri živote? Peniaze už má…“

„Máš pravdu,“ povedal. „Musíme to utajiť pred novinami a rozhlasom.“

„A musíme ju nájsť ešte skôr, ako sa dostane ku Sampsonovi. A daj si pozor aj ty, Bert. Je nebezpečná a niečo mi vraví, že na Taggerta brala.“

„Aj ona?“ začudoval sa a potom, po chvíľke mlčania: „Kto vie, ako to bude znášať Miranda.“

„Dosť ťažko. Páčil sa jej, nie?“

„Bola doňho buchnutá. Je totiž romanticky založená a veľmi mladá. Taggert mal práve to, čo podľa jej mienky mladík má mať; mladosť, krásu a ohromné zásluhy vo vojne. Dostane z toho šok.“

„Ja sa ľahko nezľaknem,“ povedal som, „ale toto ma prekvapilo. Pokladal som ho za pomerne solídneho chlapca, trochu egocentrického, ale solídneho.“

„Nepoznáš tieto typy tak dobre ako ja,“ povedal Graves. „Videl som, ako sa tie isté veci stávali aj iným – nie až do takýchto krajností, samozrejme, ale také isté. Vyšli zo strednej školy rovno do armády alebo k letectvu a osvedčili sa vo veľkom. Stali sa z nich dôstojníci a páni, plat mali vysoký a mienku o sebe ešte vyššiu a vykazovali úspechy potrebné na to, aby nespľasli. Vojna bola ich živlom. Keď sa však vojna skončila, boli hotoví aj oni. Museli sa vrátiť do chlapčenských zamestnaní a prijímať rozkazy od civilov v stredných rokoch. Narábali perami a kalkulačkami namiesto dôstojníckych paličiek a guľometov. Poniektorí z nich to nezniesli a zvrhli sa. Pokladali svet za svoju ustričku a nevedeli pochopiť, prečo im ju vyrvali z rúk. Chceli sa jej opäť zmocniť. Chceli byť slobodní, šťastní a úspešní bez toho, aby položili základy slobode, šťastiu a úspechu. A z toho bývajú potom dozvuky ako po prehýrenej noci.“

Sklopil som zrak k čerstvej mŕtvole na zemi. Oči mala ešte otvorené, hľadeli cez strechu na prázdnu oblohu. Zohol som sa a zatlačil som ich.

„Stávame sa veľmi elegickí,“ poznamenal som. „Poďme preč odtiaľto.“

„O chvíľu.“ Položil mi ruku na plece. „Chcem ťa požiadať o láskavosť, Lew.“

„Čo to má byť?“

Hovoril s neistotou. „Obávam sa, že ak o tom budem hovoriť s Mirandou, nebude sa na vec dívať tak, ako sa to stalo. Vieš, čo chcem povedať – možno bude obviňovať mňa.“

„Chceš, aby som jej to povedal ja?“

„Viem, že to nepatrí medzi tvoje povinnosti, ale bol by som ti povďačný.“

„To ti môžem urobiť,“ povedal som. „Viem, že si mi naozaj zachránil život.“

Pani Krombergová hrmotala s vysávačom v prednej veľkej izbe. Zdvihla hlavu, keď som vošiel, a vypla vysávač. „Našiel vás pán Graves?“

„Našiel ma.“

Odrazu zbystrila pozornosť. „Stalo sa niečo?“

„Už je to za nami. Neviete, kde je Miranda?“

„Pred niekoľkými minútami bola v salóne.“

Viedla ma cez dom a nechala ma predo dvermi slnkom zaliatej miestnosti. Miranda bola pri okne, ktoré sa dívalo na spacium. V kurách mala žlté narcisy a upravovala ich do vázy; žlté kvety kontrastovali s jej tmavým oblečením. Jedine červená šatka vo výstrihu čierneho vlneného kostýmu bola pestrá. Malé ňadrá pod obopínajúcou látkou mala ostro zahrotené.

„Dobré ráno,“ povedala. „Tým vyjadrujem želanie, nie konštatovanie.“

„To chápem.“ Pod očami mala napuchnuté modrasté vačky. „Ale mám pre vás mierne dobrú správu.“

„Mierne?“ Zdvihla okrúhlu bradu, ale ústa jej zostali neveselé.

„Máme isté príčiny domnievať sa, že váš otec je nažive.“

„Kde je?“

„Neviem.“

„Ako potom viete, že je nažive?“

„Nevravel som, že to viem. Povedal som, že sa domnievam. Hovoril som s jedným z jeho únoscov.“

Prudko ku mne pristúpila a chytila ma za rameno. „Čo povedal?“

„Že váš otec žije.“

Pustila ma a zopla ruky. Hnedé prsty mala skrivené v pevnom zovretí. Žlté narcisy spadli na zem a polámali sa. „Ale nemôžete sa spoľahnúť na to, čo hovoria, však? Samozrejme, budú tvrdiť, že ešte žije. Čo od vás chceli? Telefonovali vám?“

„Ide iba o jedného z nich. Rozprávali sme sa zoči-voči.“

„Vy ste ho videli a nechali ste ho ujsť?“

„Nenechal som ho ujsť. Je mŕtvy. Volá sa Alan Taggert.“

„Ale veď to nie je možné. Ja…“ Dolná pera jej ovisla a obnažila jej spodný rad zubov

„Prečo by to nebolo možné?“ opýtal som sa.

„On by nebol schopný niečoho takého. Bol slušný človek. Vždy sa správal statočne ku mne – k nám.“

„Kým sa mu nenaskytla veľká príležitosť. Vtedy zatúžil po peniazoch viac ako po hocičom inom. Bol ochotný vraždiť, aby ich získal.“

Oči jej nadobudli spýtavý výraz. „Vraveli ste, že je Ralph nažive?“

„Taggert nezavraždil vášho otca. Pokúšal sa zavraždiť mňa.“

„Nie,“ povedala. „On nebol taký. Tá ženská ho pokrivila. Vedela som, že ho zničí, ak bude s ňou chodiť.“

„Hovoril vám Taggert o nej?“

„Pravdaže mi vravel. Povedal mi všetko.“

„A napriek tomu ste ho mali rada?“

„Tvrdila som to niekedy?“ Ústa mala opäť pevné, zaokrúhlené od hrdosti.

„Vyrozumel som, že ste ho ľúbili.“

„Toho hlúpeho nafúkanca! Nejaký čas som ho využívala. Slúžil mojim cieľom.“

„Prestaňte!“ povedal som prudko. „Mňa neoklamete a neoklamete ani seba. Roztrháte sa na kúsky.“

Stála nehybne so zloženými rukami, vysoké telo mala vypnuté. Bola pokojná ako strom, ktorý vietor zohne a neprestajne drží skrivený. Ten vietor ju posotil ku mne. Nohami nevedomky pošliapala žlté narcisy. Ústa sa jej zovreli na mojich perách. Pritisla sa ku mne celým telom, i keď nie dosť dlho.

„Ďakujem vám, že ste ho zabili, Archer.“ Hlas jej znel stiesnene a ticho, bol to hlas, akým by sa ozvala rana, keby vedela prehovoriť.

Uchopil som ju za plecia a odtrhol som ju od seba. „Mýlite sa, ja som ho nezabil.“

„Vraveli ste, že sa pokúsil vás zavraždiť a že je mŕtvy.“

„Zastrelil ho Albert Graves.“

„Albert?“ Rozosmiala sa a jej chichot preskakoval ako živá iskra medzi smiechom a hystériou. „Albert to urobil?“

„Je výborný strelec – kedysi sme spolu hodne cvičili streľbu s pištoľami,“ povedal som. „Keby nebol takým strelcom, nebol by som tu teraz s vami.“

„Ste rád, že ste tu teraz so mnou?“

„Je mi z toho trochu nanič. Snažíte sa prezrieť všetky tieto udalosti a pritom sa nezrútiť, lenže nevládzete ich dostať do žalúdka.“

Očami mi prešla po tele a uškerila sa, napodobňujúc opicu tak verne, ako to len mohlo pekné dievča. „Bolo vám nanič, keď som vás pobozkala?“

„Sama ste videli, že nie. Ale človek sa cíti zmätený, keď je v jednej miestnosti spolu s piatimi či šiestimi súperiacimi osobnosťami.“

„Chcete povedať s osobnosťami, od ktorých je vám nanič,“ povedala opäť s tým opičím úškľabkom.

„Vám bude nanič, ak si nesadnete. Pekne si to v sebe rozoberte, poriadne sa vyplačte, lebo ináč skončíte ako schizofrenik.“

„Vždy som bola schizoidný typ,“ povedala. „Ale prečo by som mala plakať, pán doktor?“

„Aby ste zistili, či to viete.“

„Neberiete ma vážne, pán Archer, pravda?“

„Nemôžem si dovoliť strčiť ruku do rozštiepeného stromu.“

„Môjtybože,“ zvolala. „Niekomu je odo mňa nanič, som schizo a teraz rozštiepený strom. Čo si vskutku o mne myslíte?“

„Ani veru neviem. Lepšie by som vás pochopil, keby ste mi povedali, kde ste boli včera večer.“

„Včera večer? Nikde.“

„Vyrozumel som, že ste sa včera večer vozili v červenom packarde combi.“

„Povozila som sa, ale nikam som nešla. Len som sa vozila. Chcela som byť sama, aby som dospela k rozhodnutiu.“

„O čom?“

„O tom, čo budem robiť. Viete, čo budem robiť, Archer?“

„Nie, neviem. A vy to viete?“

„Chcem sa zhovárať s Albertom,“ povedala. „Kde je?“

„V šatni, kde sa to stalo. Aj Taggert je tam.“

„Zaveďte ma k Albertovi.“

Našli sme ho na ohradenej verande, kde sedel nad mŕtvym. Šerif a okresný prokurátor sa dívali na Taggertovu tvár, ktorá bola ešte nezakrytá a počúvali, čo im Graves rozprával. Všetci traja vstali, keď vošla Miranda.

Musela prekročiť Taggerta, aby sa dostala ku Gravesovi. Urobila to a ani jediný pohľad nevenovala nepokrytej tvári. Chytila Gravesa za ruku a zdvihla si ju k perám. Pobozkala mu ruku, ktorá vystrelila z revolvera.

„Teraz si vás vezmem za muža,“ povedala.

Či si to Graves uvedomoval alebo nie, ale mal dôvod, aby Alana Taggerta strelil do hlavy.

26

Asi pol minúty nikto neprehovoril. Zaľúbenci stáli vedľa seba nad mŕtvolou. Ostatní tiež stáli a dívali sa na nich.

„Mali by sme sa odtiaľto pohnúť, Miranda,“ povedal napokon Graves. Pozrel na okresného prokurátora. „Keby ste ma ospravedlnili, budem to musieť oznámiť pani Sampsonovej.“

„Nech sa ti páči, Bert,“ súhlasil Humphreys.

Zatiaľ čo zamestnanec z jeho úradu si písal poznámky a ďalší fotografoval mŕtvolu na zemi, Humphreys mi kládol otázky. Jeho otázky boli vecné a rýchle. Povedal som mu, kto bol Taggert, ako zomrel a prečo musel zomrieť. Šerif Spanner nepokojne počúval a pritom hrýzol cigaru na franforce.

„Musí sa na to ešte pozrieť obhliadač mŕtvol,“ povedal Humphreys. „Ty a Bert ste, pravda, v suchu. Taggert mal v ruke smrtonosnú zbraň a zrejme ju mienil použiť. Nanešťastie toto zastrelenie nás stavia do horšej situácie, než bola predtým. Prakticky nevieme ako ďalej.“

„Zabúdaš na Betty Fraleyovú.“

„Nezabúdam na ňu. Ale ju sme ešte nelapili, a aj keď ju chytíme, nemáme istotu, že vie, kde je Sampson. Problém sa nezmenil a nie sme bližšie k jeho vyriešeniu, než sme boli včera. A problém je nájsť Sampsona.“

„A tých stotisíc dolárov,“ dodal Spanner.

Humphreys naňho netrpezlivo pozrel. „Peniaze sú podľa mňa druhoradé.“

„Áno, druhoradé, ale stotisíc v hotovosti, to je vždy dôležité.“ Poťahoval si elastickú spodnú peru. Jeho sivé oči spočinuli na mne. „Ak ste už dohovorili túto s Archerom, rád by som si s ním teraz pohovoril aj ja.“

„Prosím,“ povedal Humphreys chladne. „Ja sa musím vrátiť do mesta.“ Odviezol so sebou aj Taggertovu mŕtvolu.

Keď sme sa ocitli sami, šerif ťažkopádne vstal a zostal čnieť nado mnou.

„Tak čo?“ povedal som. „Čo máte na srdci, pán šerif?“

„To by ste vari mali povedať vy mne.“ Skrížil ruky na hrudi.

„Vravel som vám, čo viem.

„Možno. Ale nepovedali ste mi všetko, čo ste mi mali povedať o včerajšom večere. Dnes ráno som dostal správu od vášho priateľa Coltona. Spomínal limuzínu, ktorú viedol ten Lassiter: pochádzala z požičovne áut v Passadene a vy o tom viete.“ Zrazu sa rozkričal, ako keby ma chcel zastrašiť k priznaniu. „Nepovedali ste mi, že ste ju videli už skôr, predtým než doručili list o výkupnom?“

„Videl som podobné vozidlo, ale nevedel som, že je to to isté.“

„Ale tušili ste, že je to to isté vozidlo. Coltonovi ste to dokonca tvrdili. Túto informáciu ste dali príslušníkovi, ktorý ju nemohol použiť, pretože nemá právomoc v tomto okrese. Ale mne ste to nepovedali, čo? Keby ste mi to boli povedali, boli by sme ho mohli lapiť. Boli by sme mohli zabrániť tej streľbe a boli by sme tak ušetrili peniaze…“

„Ale nie Sampsona,“ podotkol som.

„To vy nemôžete posúdiť.“ Tvár mu div nepukla vo švíkoch od rozzlostenej krvi. „Vzali ste situáciu do vlastných rúk a bránili ste mi vo vykonávaní mojich povinností. Zamlčali ste informácie. Zmizli ste hneď potom, čo zastrelili Lassitera. Súčasne zmizlo stotisíc dolárov.“

„Takéto narážky si vyprosím,“ vstal som. Bol to mohutný chlap a teraz sme mali oči v jednej výške. „Vy si to vyprosujete. A čo si myslíte, že ja z toho mám radosť? Netvrdím, že ste tie peniaze vzali – to sa ešte uvidí. Netvrdím, že ste zastrelili Lassitera. Tvrdím iba toľko, že ste ho mali možnosť zastreliť. Odovzdajte mi svoju zbraň a okrem toho chcem vedieť, čo ste robili, keď vás môj zástupca dostihol na juhu. A chcem vedieť, čo ste robili potom.“

„Hľadal som Sampsona.“

„Hľadali ste Sampsona,“ povedal s náznakom irónie. „Vari si myslíte, že vám verím?“

„Nemusíte mi veriť. Nepracujem pre vás.“

Naklonil sa ku mne s rukami opretými o boky. „Keby som bol pes, dal by som vás okamžite zbaliť.“

Trpezlivosť mi povolila. „No, nehnevajte sa, ale teraz ste naozaj pes.“

„Viete, s kým sa rozprávate?“

„So šerifom. So šerifom, čo má na krku ťažký prípad, ale nijaké nápady. A tak hľadáte obetného baránka.“

Krv sa mu scedila z tváre, takže mu ostala smrteľne bledá. „O tomto sa dopočujú v Sacramente,“ vyjachtal zo seba. „Keď pôjde o obnovenie vašej živnosti…“

„To som už počul a nie raz. Zatiaľ pracujem ďalej a poviem vám aj prečo. Mám čistý štít a neobťažujem ľudí, kým ma oni nezačnú otravovať.“

„Vy sa mi chcete vyhrážať?“ Pravou rukou hmatal po puzdre visiacom po boku. „Ste zatknutý, Archer.“

Sadol som si a skrížil som nohy. „Len nie tak prudko, pán šerif. Sadnite si a upokojte sa. O niektorých veciach si budeme musieť pohovoriť.“

„S vami si pohovorím pred súdom.“

„Nie,“ povedal som. „Tu. Iba ak by ste ma chceli zaviesť k imigračnému inšpektorovi.“

„Čo je ho do toho?“ Prižmúril viečka v snahe vyzerať múdro, ale podarilo sa mu vystrúhať iba nechápavý výraz. „Vari nie ste cudzinec?“

„Som domorodec,“ odpovedal som. „Je tu v meste úrad pre prisťahovalcov?“

„V Santa Tereze nie. Najbližší je vo federálnom úrade vo Venture. Prečo?“

„Hodne s ním spolupracujete?“

„Dosť. Keď tu nájdem cudzinca, čo nie je legálne zaregistrovaný, odovzdám ho im. Chcete ma okabátiť, Archer?“

„Sadnite si,“ opakoval som. „Nenašiel som včera večer to, čo som hľadal, ale našiel som niečo iné. Mali by ste z toho mať radosť a imigračný inšpektor tiež. Ponúkam vám to ako dar, bez akýchkoľvek podmienok.“

Usadil sa do kresla. Hnev ho náhle prešiel a vystriedala ho zvedavosť. „Čo to má byť? Ale nech to stojí za to.“

Porozprával som mu o uzavretom modrom nákladnom aute, o hnedých ľuďoch v Chráme, o Troyovi, Eddiem a Claudovi. „Troy je vodcom gangu. Som si tým pomerne istý. Ostatní pracujú preňho. Založili si pravidelnú podzemnú železnicu medzi mexickými hranicami a oblasťou Bakersfieldu. Južný koniec je pravdepodobne v Calexico.“

„Hej,“ prisvedčil Spanner. „Tam je ľahko prekročiť hranicu. Pred niekoľkými mesiacmi som tam bol s pohraničiarmi. Stačí sa tam pretiahnuť drôteným plotom z jednej cesty na druhú.“

„A Troyovo nákladné auto tam na nich čakalo a naložilo ich. Chrám používali ako prijímaciu stanicu pre ilegálnych prisťahovalcov. Bohvie, koľko ich tadiaľ prešlo. Včera večer ich tam bolo dvanásť alebo aj viac.“

„Ešte sú tam?“

„Teraz sú už v Bakersfielde, ale asi by nebolo ťažké pozbierať ich. Ak dostanete do rúk Clauda, som presvedčený, že vám všetko prezradí.“

„Bože dobrý!“ zvolal Spanner. „Ak ich previezli každý večer dvanásť, to je tristošesťdesiat za mesiac. Viete, koľko platia, aby ich prepašovali k nám?“

„Nie.“

„Sto dolárov za osobu. Ten Troy zarábal na tom veľké sumy.“

„Špinavé peniaze,“ poznamenal som. „Privážať skupiny chudobných Indiánov, oberať ich o úspory a potom ich tu púšťať na slobodu, aby sa z nich stali sťahovaví nádenníci.“

Pozrel na mňa trochu čudne. „A nezabudnite, že okrem toho porušujú zákony. No nestíhame ich, pokiaľ nemajú v registroch zapísané tresty. Zavedieme ich späť na hranicu a tam ich púšťame. Ale Troy a jeho gang, to je dačo iné. To, čo oni robili, stačí, aby im naparili tridsať rokov.“

„No vidíte,“ povedal som.

„Neviete, kde býva v Los Angeles?“

„Vedie tam nočný podnik zvaný Divé piano, ale tam sa veľa neukazuje. Povedal som vám, čo viem.“ Okrem dvoch vecí: nespomenul som človeka, ktorého som zabil, a plavovlasú ženu, ktorá ešte čaká na Eddieho.

„Zdá sa, že ste statočný človek,“ povedal šerif pomaly. „Zabudnite na to, čo som vravel o zatknutí. Ale ak sa ukáže, že ste mi rečičkami chceli len zastrieť oči, opäť si na to spomeniem.“

Neočakával som, že sa mi poďakuje, a preto som sa necítil sklamaný.

27

Zaparkoval som na chodníku pod eukalyptom. V prachu boli ešte viditeľné stopy po nákladnom aute. Trochu obďaleč na tom istom chodníku stál so zadkom tesne pritisnutým k stĺpu v plote zelený sedan model A, posiaty hrdzavými bodkami. Na registračnom lístku pod volantom som prečítal meno „Marcella Finchová“.

Mesačný svit bol k bielemu domčeku milostivý. Ale v poludňajšom svetle vyzeral škaredý a chatrný, celý ošarpaný, nepríjemná škrvna pred šírou modravou pozadia. Nič naokolo sa nehýbalo, slabé závany vetra rozvlnili iba more a zvädnutú trávu na úbočí vrchu. Nahmatal som si pištoľ. Suchý prach mi tlmil kroky.

Keď som zaklopal, dvere sa pod mojím dotykom odchýlili a zavŕzgali.

Ženský hlas sa tupo spýtal: „Kto tam?“

Odstúpil som nabok pre prípad, že by mala v ruke zbraň. Zvýšila hlas. „Je tam niekto?“

„Eddie,“ zašepkal som. Eddie svoje meno síce už nepotreboval, no ťažko mi ho bolo vysloviť.

„Eddie,“ zopakovala meno začudovaným šeptom.

Počkal som. Nohy sa jej šúchali po dlážke miestnosti. Prv ako som jej zazrel tvár v šere miestnosti, pravou rukou uchopila okraj dverí. Pod červeným lakom, ktorý sa jej lúpal z nechtov, bolo vidieť, aké ich má špinavé. Chytil som ju za ruku.

„Eddie?“ Tvár, ktorá sa ukázala spoza dverí, bola oslepená slnkom, no súčasne ožiarená zúfalou nádejou. Potom zažmurkala a zistila, že nie som Eddie.

Rapídne zostarla za tých dvanásť hodín. Oči mala opuchnuté, ústa strhané, bradu ovisnutú. Čakanie na Eddieho vycedilo z nej život. Nahradila ho akási galvanická zlosť.

Nechtami sa mi zaryla do ruky ako pazúrmi. Zaškriekala ako papagáj: „Klamár hnusný!“

Toto pomenovanie bolo pre mňa tvrdým úderom, no nie až takým ako guľka. Chytil som ju aj za druhé zápästie a nasilu som ju tisol dovnútra, pričom som pätou zabuchol dvere. Pokúsila sa odsotiť ma kolenom, potom pohrýzť na krku. Zatisol som ju na posteľ.

„Nechcem vám ublížiť, Marcie.“

Zaokrúhlenými otvorenými ústami mi zarevala do tváre. Potom sa rev zmenil na suché čkanie. Vrhla sa na bok a zakryla si tvár prikrývkou. Telo sa jej pohybovalo v rytmickom orgazme žiaľu. Stál som nad ňou a načúval som jej suché čkanie.

Špinavé obloky filtrovali svetlo, ktoré dopadalo na dom, pozatekané steny a biedny nábytok. Na starom baterkovom rádiu pri posteli ležalo za hrsť zápaliek a balíček cigariet. Po chvíli sa posadila a pripálila si hnedú cigaretu, hlboko vdýchnuc do seba dym. Župan sa jej vpredu roztvoril, ako keby už nedbala, že jej vidno chabé poprsie.

Hlas, ktorý jej spolu s dymom vyšiel z úst, bol pohŕdavý a mdlý. „Mala by som zahrať plačlivú scénu, aby mal policajt radosť.“

„Nie som policajt.“

„Viete moje meno. Celé dopoludnie som čakala, že sa niečo dozviem od zástupcov zákona.“ Pozerala na mňa s chladným záujmom. „Ako hlboko viete vy bastardi klesnúť? Eddieho ste dostali, veď nebol ani ozbrojený. Potom si pri dverách trúfate tvrdiť, že ste Eddie. Chvíľku som takmer uverila, že správy boli falošné a že vy bastardi zase klamete. Viete klesnúť ešte hlbšie?“

„Ani moc nie,“ povedal som. „Domnieval som sa, že prídete k dverám so zbraňou v ruke.“

„Nemám zbraň. Nikdy som zbraň nenosila a Eddie tiež nie. Neboli by ste sa tu ponevierali, keby tu bol včera býval Eddie. Teraz už môžete tancovať na jeho hrobe. Hlas jej opäť zlyhal. „Možno, že aj ja budem tancovať po vašom, fízel akýsi!“

„Buďte chvíľu ticho. Počúvajte ma!“

„Rada, veľmi rada.“ Hlas jej znovu znel plechovo. „Odteraz budete rozprávať len vy. Môžete ma zamknúť a zahodiť kľúč. Zo mňa nedostanete nič.“

„Nechajte tie reči, Marcie. Chcem počuť od vás niečo rozumné.“

Zasmiala sa a fukla mi dym do tváre. Vytrhol som jej nedofajčenú cigaretu spomedzi prstov a rozšliapal som ju. Červené pazúry sa mi rozohnali k tvári. Cúvol som a ona klesla na posteľ.

„Iste ste v tom boli aj vy, Marcie. Viete, čo Eddie robil?“

„Všetko popieram. Bol zamestnaný ako šofér nákladného auta. Vozil fazuľu z Cisárskeho údolia.“ Náhle vstala a odhodila župan. „Berte ma hneď teraz na veliteľstvo, nech to už mám za sebou. Všetko formálne popieram.“

„Nepatrím na veliteľstvo.“

Keď zdvihla ruky, aby si cez hlavu pretiahla šaty, telo sa jej narovnalo, ňadrá vzpriamili, biele brucho naplo. Chlpy na tele mala čierne.

„Páčim sa vám?“ opýtala sa. Zlostne si stiahla šaty dolu a nemotorne hľadala gombíky na krku. Rovné plavé vlasy jej viseli pozdĺž líc.

„Sadnite si,“ povedal som. „Nikam nejdeme. Prišiel som sem, aby som vám povedal jednu vec.“

„Nie ste fízel?“

„Opakujete sa ako Puddler. Počúvajte ma. Chcem Sampsona. Som súkromný detektív, ktorého najali, aby som ho našiel. Hľadám jedine jeho – chápete ma? Ak mi ho môžete vydať, nechám vás v suchu.“

„Ste hnusný klamár,“ povedala. „Nikdy by som fízlovi neverila, súkromnému alebo hocijakému. Aj tak neviem, kde je Sampson.“

Sústredene som jej pozrel do očí, hnedých ani oči vtáka. Boli plytké a neprezrádzali nič. Nevedel som podľa nich usúdiť, či klame.

„Neviete, kde je Sampson…“

„Už som vravela, že neviem.“

„Ale viete, kto by to vedel povedať.“

Sadla si na posteľ. „Neviem dočerta nič. Už som vám to povedala.“

„Eddie to sám neurobil. Iste mal spoločníka.“

„Urobil to sám. Ak nie – pokladali by ste ma za udavača? Mám spolupracovať s fízlami, po tom, čo urobili Eddiemu?“

Sadol som si do súdkovitého kresla a pripálil som si cigaretu. „Poviem vám niečo, čo vás prekvapí. Bol som pri tom, keď zastrelili Eddieho. Dva kilometre na okolí nebolo nijakého policajta, ledaže by ste medzi nich počítali mňa.“

„Vy ste ho zabili?“ spýtala sa mdlým hlasom.

„Nezabil som ho. Zastavil na vedľajšej ceste, aby odovzdal peniaze do iného auta. Bol to kabriolet krémovej farby. V aute sedela žena. Tá ho zastrelila. Kde by tá žena mohla teraz byť?“

Oči sa jej leskli ako mokré kamienky. Červeným končekom jazyka si oblizla hornú peru a potom spodnú. „Odvtedy čo sa dala na ten biely prášok,“ vravela sama sebe, „nenávidela nás, zmija.“

„Mienite tu čakať, aby jej to prešlo nasucho, Marcie? Kde je?“

„Neviem, o kom hovoríte.“

„O Betty Fraleyovej,“ povedal som.

Dlho mlčala a potom opakovala: „Neviem, o kom hovoríte.“

Nechal som ju sedieť na posteli a odviezol som sa autom do Cornera. Zaparkoval som na parkovisku a spustil som farebnú clonu na predné sklo. Marcie poznala moju tvár, ale nie moje vozidlo.

Celú polhodinu zostala cesta z White Beach prázdna. Nato sa v diaľke zjavil mrak prachu, ktorý za sebou vliekol zelený sedan model A. Skôr ako auto odbočilo na juh do Los Angeles, zazrel som na okamih výstredne vymaľovanú tvár, kus hnedej kožušiny, provokatívne nakrivo nasadený klobúk s pestrým modrým pierkom. Oblečenie, kozmetické prípravky a polhodina času Marcie veľa pomohli.

Prešli dve či tri autá, kým som aj ja namieril na štátnu cestu. Najvyššia rýchlosť modelu A bola necelých päťdesiat míľ za hodinu, ľahko som ju teda držal na dohľad. Šoférovať pomaly za horúceho dňa po hradskej, ktorú som výborne poznal, malo len jednu nevýhodu, ťažko mi bolo nezaspať. Skrátil som vzdialenosť medzi nami, keď sme sa blížili k Los Angeles a premávka zhustla.

Model A zišiel zo štátnej cesty pri Západnom bulvári a bez zastavenia prešiel Pacifickými palisádami. Namáhal sa a na kopcoch pod horami Santa Monica nechával za sebou tmavomodrý dym z oleja. Na okraji kopcov Beverly zrazu zišiel z bulvára a zmizol.

Sledoval som ho potom hore vinúcou sa cestou, lemovanou po oboch stranách živými plotmi. Model A bol zaparkovaný za vavrínovým živým plotom pri vchode na štrkovú cestu. Vo chvíli, keď som tadiaľ prechádzal, zazrel som Marcie ísť po pažiti smerom k tehlovej verande zatienenej oleandrami. Zdalo sa mi, že je nahnutá dopredu a že ju ženie smrteľná energia.

28

Obrátil som sa pri nasledujúcej odbočke a zaparkoval som na kraji cesty v očakávaní znamenia, ktoré by narušilo tento predmestský pokoj. Sekundy sa pomaly kopili ako veža z pokerových žetónov.

Dvere auta som mal otvorené a jednu nohu na vozovke, keď zakašlal motor fordky. Vtiahol som nohu do auta a schýlil som sa pod volant. Motor fordky zareval, prevodovka zabrala a potom hluk stíchol. Namiesto neho sa ozval hlbší zvuk a čierny buick vycúval z príjazdovej cesty. Za volantom sedel chlap, ktorého som nepoznal. Oči v mäsitej tvári vyzerali ako hrozienka vtlačené do surového cesta. Vedľa neho na prednom sedadle sedela Marcie. Sivé záclony, aké bývajú na pohrebných vozoch, zakrývali zadné okná.

Pri bulvári sa buick obrátil opäť smerom k moru. Sledoval som ho, ako blízko som si len mohol trúfať. Medzi Brentwoodom a Pacifickými palisádami odbočil doprava a potom stúpajúcou cestou hore, ku kaňonu. Mal som pocit, že cesta Sampsonovho prípadu sa blíži ku koncu. Dostávali sme sa do úžiny a tam budeme svedkami rozuzlenia.

Cesta bola vytesaná v západnej stene kaňonu. Pod jej okrajom bez plota bol neupravený porast. Nad cestou po mojej ľavici stáli roztrúsené domce, postavené na čistinkách medzi porastom. Domce boli nové a vyzerali surovo. Protiľahlý svah bol pustý, len tu i tam rástli zakrpatené duby.

Z temena vyvýšeniny som zazrel buick, ktorý prekonával temeno ďalšieho vŕška. Pridal som plyn na klesajúcom svahu, prešiel som po úzkom kamennom mostíku, ktorý preklenul vyschnuté koryto potoka, a liezol som hore kopcom za buickom. Pomaly prechádzal dolným svahom ako ťažký čierny chrobák, čo si ohmatáva cestu v neznámom teréne. Vyjazdená bočná cesta odbočovala doprava. Chrobák najprv zastal a potom sa vydal po nej.

Zaparkoval som za stromom, ktorý mi napoly skrýval auto zospodu, a hľadel som, ako sa buick zmenšuje cestou dolu po vozovke. Keď už nebol naozaj väčší ako chrobák, zastavil pred žltým domcom tvaru zápalkovej škatuľky. Z domu vyšla žena veľká ako zápalka s čiernou hlavou. Dvaja chlapi a dve ženy vystúpili z auta a obkľúčili ju. Všetci piati vošli do domu ako jediný exemplár hmyzu s množstvom nôh.

Nechal som auto na mieste a zliezol som dolu porastom až k vyschnutému korytu na dne kaňona. Preplietalo sa medzi balvanmi, z ktorých sa rozutekali vyplašené jašteričky, keď som sa k nim priblížil. Hrčavé stromy pozdĺž brehu ma kryli pred žltým domom, kým som sa nebadane nedostal zaň. Bola to nenatretá drevená búda, ktorej predná časť spočívala na nízkych kamenných stĺpoch.

Vo vnútri skríkla žena, veľmi hlasno, raz a ešte niekoľkokrát za sebou. Výkriky mi dráždili nervy, ale aj tak som sa im potešil. Tlmili rachot, ktorý som robil, keď som liezol po svahu a priplazil som sa pod dom. Po chvíľke výkriky utíchli. Ležal som horeznačky a sledoval som šuchot na dlážke nado mnou. Ticho pod domom akoby čupelo v očakávaní ďalšieho výkriku. Vnímal som vôňu čerstvej borovice, mokrej zeme a kyslý pach vlastného potu.

Nad hlavou sa mi ozval tichý hlas. „Nechápeš celkom tieto okolnosti. Asi sa nazdávaš, že nás k tomu vedie len sadizmus alebo pomsta. Je pravda, že keby sme sa chceli pomstiť, našli by sme pre to ospravedlnenie v tvojom správaní.“

„Prestaň už s tým, preboha,“ ozval sa hlas pani Estabrookovej. „Toto nikam nevedie.“

„Vysvetlím ti to, ak dovolíš. Moje vysvetlenie, Betty, je, že si si počínala veľmi zle. Neporadila si sa so mnou a začala si konať na vlastnú päsť a také dačo u svojich zamestnancov málokedy schvaľujem. A čo bolo ešte horšie, konala si nerozvážne a stroskotala si na tom. Polícia teraz hľadá teba, mňa, Fay a Luisa. A navyše si si za obeť svojho mrzkého zámeru vybrala môjho vzácneho spolupracovníka. A na dovŕšenie všetkého si dokázala, že nemáš zmysel nielen pre kolektív, ale že ti dokonca chýba sesterská láska. Strelila si do svojho brata Eddie Lessitera a zabila si ho.“

„Vieme, že si zhltol slovník,“ prerušila ho Fay Estabrooková. „Pokračuj, Troy.“

„Ja som ho nezabila.“ Bol to nárek divej mačky.

„Klameš,“ odsekla Marcie.

Troy zvýšil hlas. „Mlčte všetci, koľko vás je. Necháme minulosť minulosťou, Betty…“

„Skántrim ju sama, ak vy nie,“ vyhlásila Marcie.

„To sú nezmysly, Marcie. Urobíš presne to, čo ti poviem. Máme možnosť znovu sa zoskupiť a nedovolíme, aby nám nižšie pudy túto šancu zničili. Týmto sa dostávame k cieľu tejto malej spoločenskej schôdzky, však, Betty? Neviem, kde sú tie peniaze, ale čoskoro sa to, pravdaže, dozviem. A keď mi to povieš, vykúpiš si odo mňa rozhrešenie.“

„Nie je hodná žiť,“ zamiešala sa opäť Marcie. „Prisahám, že ju zabijem ja, ak to neurobíte vy.“

Fay sa opovržlivo zasmiala. „Na to nemáš odvahu, drahá moja. Nebola by si nás prišla zavolať, keby si mala odvahu vyrovnať sa s ňou sama.“

„Držte jazyk za zubami, obidve.“ Troy opäť znížil hlas do jemného tónu. „Vieš, že si s Marcie poradím, však, Betty? Uvedomuješ si hádam už aj to, že si poradím dokonca aj s tebou. Myslím, že bude najlepšie, ak nám všetko povieš. Ináč ťa čaká utrpenie, a to hrozné utrpenie. Ba môže sa stať, že sa už nikdy nepostavíš na nohy.“

„Nepoviem nič,“ vyhlásila.

„Ale ak by si sa rozhodla pre spoluprácu,“ pokračoval Troy hladkým hlasom, „ak dobro kolektívu postavíš nad vlastné sebecké záujmy, som presvedčený, že ti kolektív za odplatu milerád pomôže. Ešte dnes večer ťa dostaneme za hranice. Dobre vieš, že ti s Luisom môžeme preukázať takú službu.

„To by si ty zas neurobil,“ odpovedala. „Dobre ťa poznám, Troy.“

„O chvíľu ma spoznáš ešte intímnejšie, miláčik. Vyzuj jej druhú topánku, Luis.“

Telo sa jej zvíjalo na zemi. Počul som ju dýchať. Spadnutá topánka buchla o dlážku. Vyratúval som svoje možnosti skoncovať s týmto mučením už v tomto štádiu. Ale oni boli štyria. Primnohí pre jednu pištoľ. A Betty Fraleyová mala z toho vyjsť živá.

Troy dal príkaz: „Vyskúšame teraz plantárny reflex – tak ho tuším volajú.“

„Toto sa mi nepozdáva,“ povedala Fay.

„Ani mne, miláčik. Z duše to nenávidím. Ale čo, keď je Betty taká tvrdohlavá?“

Chvíľka ticha sa napínala ako membrána pred puknutím. Krik sa začal znovu. Keď sa skončil, zistil som, že som zaťal zuby priamo do hliny.

„Plantárnu reakciu máš veľmi dobrú,“ vyhlásil Troy. „Škoda, že ti tak dobre nepracuje jazyk.“

„Pustíš ma, ak ti tie peniaze odovzdám?“

„Čestné moje slovo.“

„Tvoje čestné slovo!“ zúfalo vzdychla Betty.

„Naozaj by som bol rád, keby si sa na moje slovo spoľahla, Betty. Nie je mi potešením spôsobovať ti bolesť a ty z toho tiež nemôžeš mať rozkoš.“

„Zdvihnite ma teda. Nech si sadnem.“

„Samozrejme, miláčik.“

„Sú v skrinke pri stanici autobusu v Buenaviste. Kľúč mám v kabelke.“

Len čo som sa vzdialil z dohľadu domu, rozbehol som sa. Keď som došiel k autu, buick ešte stál na konci chodníka podo mnou. Cúval som dolu kopcom až po kamenný most a potom do polovice opačného svahu hore kopcom. S jednou nohou na spojke a s druhou na brzde som čakal na buick.

Po dlhej chvíli som začul motor stonať hore druhým svahom kopca. Chromované čiastky sa mu zaligotali na temene kopca. Držal som sa v strede vozovky a stretol som sa s buickom na moste. Brzdy zavrešťali ešte hlasnejšie ako hučanie klaksónu. Veľký voz zastal ani nie na dva metre od môjho nárazníka. Vyskočil som zo sedadla ešte skôr, než úplne zastal.

Chlap menom Luis gánil na mňa spoza volantu, tučná tvár sa mu krivila a blyšťala od zlosti. Otvoril som dvierka na jeho strane a ukázal som mu svoju zbraň. Vedľa neho zúrivo skríkla Fay Estabrooková.

„Vystúpiť!“ rozkázal som.

Luis stúpil jednou nohou na zem a natiahol sa po mne. Cúvol som. „Daj si pozor. Ruky nad hlavu!“

Dal ruky hore a postavil sa na vozovku. Na jednom z jeho prstov sa zeleným svetlom zablyskol smaragdový prsteň. Široké boky sa mu kolísali pod krémovým gabardénovým oblekom.

„A vy tiež, Fay. Sem, na túto stranu.“

Vystúpila, nohy sa jej triasli v topánkach s vysokými podpätkami.

„A teraz sa otočte ku mne chrbtom.“

Opatrne sa obracali, pozorujúc ma cez plece. Chytil som revolver do hrsti a plnou silou som ňou udrel Luisa po zátylku. Podlomili sa mu kolená a potom ticho klesol doluznačky. Fay sa bojazlivo odťahovala odo mňa, chrániac si rukami hlavu. Klobúk sa jej skĺzol a zakryl jej jedno oko. Jej dlhý tieň na ceste akoby posmešne napodobňoval každý jej pohyb.

„Položte ho na zadné sedadlo,“ povedal som.

„Vy udavač hnusný,“ povedala. Potom toho povedala ešte viac. Na lícach jej neprirodzene svietili škvrny rúžu.

„Chytro.“

„Nezdvihnem ho.“

„Musíte.“ Podišiel som k nej.

Neobratne sa zohla nad ležiaceho chlapa. Bol bezvládny a ťažký. Strčila mu ruky pod pazuchy, zdvihla mu hornú časť tela a takto ho vliekla k autu. Otvoril som dvere a spoločnými silami sme ho hodili na zadné sedadlo.

Narovnala sa, lapajúc po vzduchu, farba sa jej rozotrela po tvári. Vidiecke ticho slnkom zaliateho kaňonu tvorilo čudné prostredie pre toto naše konanie. Videl som nás obidvoch akoby z výšky, osamelé, zmenšené postavy na slnku, číhajúce iba na krv a peniaze.

„A teraz mi dajte ten kľúč.“

„Kľúč?“ Zamračila sa nechápavo a tento výraz jej skrivil tvár ako karikatúru. „Aký kľúč?“

„Kľúč od tej skrinky, Fay. Chytro.“

„Nijaký kľúč nemám.“ Ale pohľad sa jej takmer nepozorovane mihol na predné sedadlo buicka.

Na prednom sedadle bola čierna kožená kabelka. Kľúč bol v nej. Dal som si ho do peňaženky.

„Nastúpte,“ rozkázal som. „Nie sem, za volant. Budete šoférovať.“

Urobila, ako som jej povedal, a ja som nastúpil za ňu. Luis ležal rozvalený na druhom konci. Oči mal pootvorené, ale zreničky vyvrátené nahor a nevidomé. Tvár sa mu ešte väčšmi podobala cestu.

„Neprejdem popri vašom aute,“ povedala Fay mrzuto.

„Budete cúvať hore kopcom.“ Prudko hodila spiatočku.

„Nie tak rýchlo,“ povedal som jej. „Ak by došlo k havárii, neprežijete ju.“

Zahrešila, ale súčasne aj spomalila. Opatrne vycúvala hore kopcom a potom dolu druhou stranou. Pri vchode do bočnej cesty som jej kázal obrátiť sa a zísť k domcu.

„Pomaly a opatrne, Fay. A neopierajte sa o klaksón. Chrbtica sa vám ešte zíde, i keď Blížence nemajú srdce.“

Pištoľou som sa jej dotkol tyla. Mykla sebou a auto skočilo dopredu. Oprel som sa celou váhou o Luisa a spustil som zadné okno na pravej strane. Cestička sa rozšírila na rovnú čistinku pred domcom.

„Zabočte doľava,“ povedal som jej, „a zastavte predo dvermi. A potom zatiahnite ručnú brzdu.“

Dvere domca sa začali otvárať smerom dnu. Sklonil som hlavu. Keď som ju opäť dvihol, Troy stál vo dverách a pravou rukou sa opieral o rám dverí. Namieril som a vystrelil. Na šesť metrov som jasne videl značku, ktorú mu guľka urobila medzi prvou a druhou hánkou pravej ruky, ako keby mu ta bol padol tučný červený chrobák.

Než stačil ľavou rukou siahnuť za zbraňou, chvíľu zostal nehybný. Využil som to, priskočil som k nemu a opäť som použil kolbu revolvera. Skĺzol sa a ostal sedieť na schode predo dvermi. Strieborná hlava mu ovisla medzi kolenami.

Motor buicku zahučal za mnou, rozbehol som sa k Fay a zachytil som auto ešte skôr, ako sa stihla obrátiť. Vytiahol som ju za plecia. Pokúsila sa ma opľuť, ale trafila iba vlastnú bradu:

„Pôjdeme dnu,“ povedal som. „Vy pôjdete napred.“

Kráčala ako opitá, potkýnajúc sa na podpätkoch. Troy sa medzitým skotúľal spomedzi dverí a teraz ležal skrčený na malej verande, úplne nehybný. Prekročil som jeho telo.

V miestnosti bolo ešte cítiť pach spáleného mäsa. Betty Fraleyová ležala na zemi a Marcie ju hrdúsila, neodbytná ako teriér. Odtrhol som Marcie od nej. Zasyčala na mňa a pätami búchala o dlážku, no nepokúsila sa vstať. Pištoľou som naznačil Fay, aby sa postavila do kúta vedľa nej.

Betty Fraleyová sa posadila, vzduch sa jej s piskotom dral cez hrdlo. Na jednej strane tváre, od vlasov až po spodnú čeľusť jej zo štyroch rovnobežných škriabancov kvapkala krv. Druhú stranu tváre mala žltkastobielu.

„Vy ale vyzeráte,“ povedal som jej. „Kto ste?“ Hlas jej znel ako bezduché kvákanie. Oči mala meravé.

„Na tom nezáleží. Poďme odtiaľto preč skôr, ako by som musel týchto ľudí pozabíjať.“

„To by bola príjemná robota,“ povedala. Chcela sa postaviť na nohy, ale spadla dopredu na kolená a na ruky. „Nemôžem chodiť.“

Zdvihol som ju. Telo mala ľahké a tvrdé ako suché poleno. Hlava jej voľne visela cez moje rameno. Mal som dojem, že držím zlé dieťa. Marcie a Fay ma pozorovali z kúta. Odrazu sa mi zazdalo, že zlo je ženská vlastnosť, jed, ktorý vylučujú ženy a prenášajú na mužov ako choroby.

Vyniesol som Betty von do auta a posadil som ju na predné sedadlo. Otvoril som zadné dvere a položil som Luisa na zem. Na hrubých modrých perách mu sedela pena, ktorú vytláčal a vsával pri plytkom dýchaní.

„Ďakujem vám,“ zakvákala slabo, keď som ju posadil do auta. „Zachránili ste mi život, ak má vôbec nejakú cenu.“

„Veľkú cenu nemá, ale budete mi musieť zaň zaplatiť. Cena je stotisíc – a Ralph Sampson.“

29

Zaparkoval som buick pri vchode na most a nechal som si kľúč od zapaľovania. Ako som Betty Fraleyovú zdvihol zo sedadla, ruka jej skĺzla a objala mi plecia. V jamke kľúčovej kosti som cítil jej malé prsty.

„Ste mocný,“ povedala. „Vy ste Archer, však?“ Pozrela na mňa s nevinným výrazom prefíkanej šelmy. Nevedela, že má tvár zakrvavenú.

„Je najvyšší čas, aby ste si na mňa konečne spomenuli. Ale nedotýkajte sa ma, lebo vás pustím na zem.“

Privrela viečka. Keď som začal autom cúvať, zrazu zavolala:

„A čo tamtí?“

„Nemáme pre nich miesto.“

„Chcete, aby ušli?“

„A nepoviete mi, ako ich mám zadržať?“ Na ceste som našiel rozšírené miesto a tam som auto obrátil smerom k bulváru Sunset.

Betty ma uštipla na ramene. „Musíme sa vrátiť.“

„Vravel som vám, aby ste sa ma nedotýkali. To, čo ste urobili Eddiemu, je mi proti srsti práve tak ako im.“

„Ale majú čosi, čo patrí mne!“

„Nie,“ opravil som ju. „Mám to ja a nepatrí to už vám.“

„Ten kľúč?“

„Ten kľúč.“

Klesla na sedadlo, ako keby sa jej bola roztopila chrbtica. „Nemôžete ich nechať ujsť,“ povedala zrazu. „Po tom všetkom, čo mi urobili. Ak Troy ostane na slobode, pomstí sa vám za dnešok.“

„Nemyslím,“ odpovedal som. „Prestaňte už myslieť na nich a začnite sa zamýšľať nad sebou.“

„Nemám budúcnosť, od ktorej by som si mohla niečo sľubovať. Či hej?“

„Chcem najprv vidieť Sampsona. Potom sa rozhodnem.“

„Zavediem vás k nemu.“

„Kde je?“

„Nie veľmi ďaleko. Je v istom dome na pláži, asi štyridsať míľ od Santa Terezy. „Môžem vám veriť?“

„Môžete mi veriť, Archer. Ale aj tak ma nepustíte. Peniaze by ste neprijali, však?“

„Od vás nie.“

„Načo by ste ich aj brali?“ zaškľabila sa. „Veď máte mojich stotisíc.“

„Pracujem pre Sampsonovcov. Dostanú ich späť.“

„Oni tie peniaze nepotrebujú. Prečo už raz nezmúdriete, Archer? V tejto veci je ešte ktosi so mnou. Ten dotyčný nemal nič spoločné s Eddiem. Prečo by ste si tie peniaze nenechali a nepodelili sa o ne s tým človekom?“

„Kto je ten človek?“

„Nevravím, že je to chlap.“ Hlas už nemala poznačený tlakom Marciných prstov a začala ho dievčensky modulovať.

„Vy by ste nevedeli spolupracovať so ženou. Kto je ten chlap?“ Nevedela, že je Taggert mŕtvy, a teraz nebola vhodná chvíľa na to, aby som jej to povedal.

„Nehovorme už o tom. Chvíľku som sa domnievala, že vám môžem dôverovať. Asi mi mäkne mozog.“

„Možno vám mäkne. Ešte ste mi nepovedali, kde je Sampson. Čím dlhšie vám trvá odpoveď, tým mám menej chuti niečo pre vás urobiť.“

„Je v istom dome na pláži asi desať míľ od Buenavisty. Bývali to kedysi šatne akéhosi plážového klubu, ktorý za vojny zanikol.“

„A je nažive?“

„Včera ešte bol. Prvý deň mu bolo zle od chloroformu; ale teraz sa cíti už dobre.“

„Chcete povedať, že sa dobre cítil včera. Je zviazaný?“

„Nevidela som ho. Na starosti ho mal Eddie.“

„Predpokladám, že ste ho tam nechali zahynúť hladom.“

„Ja som ta nemohla ísť. Z videnia ma poznal. Iba Eddieho nepoznal.“

„A Eddie zomrel zásahom vyššej moci.“

„Nie. Ja som ho zabila.“ Povedala to takmer so sebaľútosfou. „Ale nikdy to nebudete môcť dokázať. Nemyslela som na Sampsona, keď som zastrelila Eddieho.“

„Mysleli ste vtedy na peniaze, čo? O polovičnom podieli namiesto tretinového.“

„Uznám, že čiastočne zavážilo aj to, ale iba čiastočne. Eddie ma trýznil už od detstva. Keď som sa napokon postavila na vlastné nohy a svet sa predo mnou otváral, pomohol mi do basy. Ja som síce tie omamné jedy užívala, ale on ich predával. Federálnej polícii pomohol našiť na mňa búdu a sám obišiel s nepatrným trestom. Nevedel, že ja o tom viem, ale ja som si sľúbila, že ho dostanem. Dostala som ho vtedy, keď si o sebe myslel, že sa mu nemôže nič stať. Možno ani nebol taký prekvapený. Povedal Marcie, kde ma nájde, ak by niečo vybuchlo.“

„Vždy niečo vybuchne,“ poznamenal som. „Únosy sa obyčajne nevydaria. Najmä ak sa únoscovia začnú navzájom mordovať.“

Zabočil som na bulvár a zastavil som sa pri prvej benzínovej pumpe, ku ktorej som došiel. Dívala sa, ako vyberám kľúč od zapaľovania.

„Čo idete robiť?“

„Telefonovať o pomoc Sampsonovi. Možno umiera, a nám potrvá ešte pol druha hodiny, kým sa ta dostaneme. Má ten dom nejaké meno?“

„Kedysi sa ten klub volal Sunland Beach Club. Je to dlhá zelená budova. Vidieť ju zo štátnej cesty, stojí na konci malého výbežku.“

Prvý raz som mal istotu, že vraví pravdu. Zavolal som z verejnej telefónnej hovorne pri benzínovom čerpadle do Santa Terezy, zatiaľ čo mi pumpár dopĺňal benzín v nádrži. Oblokom som mohol pozorovať Betty.

Na druhom konci zdvihol slúchadlo Felix. „Tu rezidencia Sampsonovcov.“

„Archer pri telefóne. Je tam pán Graves?“

„Áno, pane. Zavolám ho.“

Graves prišiel k aparátu. „Kde si v pekle?“

„V Los Angeles. Sampson je nažive, alebo aspoň včera ešte bol. Je zavretý v šatni istého plážového klubu menom Sunland. Poznáš to?*’

„Kedysi som to poznal. Už roky je vyradený z prevádzky. Viem, je to severne od Buenavisty, na štátnej hradskej.“

„Skús sa tam čo najrýchlejšie dostať s nejakým jedlom a s potrebami prvej pomoci. A dobre bude, ak vezmeš so sebou lekára a šerifa.“

„Je s ním nejako zle?“

„Neviem. Od včera je tam sám. Prídem čo najskôr.“

Zavesil som slúchadlo po ukončení rozhovoru s Gravesom a zavolal som Petera Coltona. Ešte bol v službe

„Niečo pre vás mám!“ povedal som mu. „Čiastočne pre vás a čiastočne pre Oddelenie spravodlivosti.“

„Asi ďalší hlavobôľ.“ Podľa tónu sa nezdal nadšený, že som ho zavolal. „Tento Sampsonov prípad, to je zmätok storočia.“

„Bol. Uzatváram ho dnes.“

Hlas mu klesol o celú oktávu. „Povedzte to, prosím, ešte raz.“

„Viem, kde je Sampson, a práve teraz mám so sebou posledného člena gangu únoscov.“

„Nepreťahujte to, preboha! Von s tým. Kde je?“

„Mimo vašej oblasti, v okrese Santa Tereza. Šerif zo Santa Terezy je už na ceste k nemu.“

„Vy ste ma teda zavolali, aby ste sa chvastali, vy narcistický bastard. Nazdával som sa, že máte niečo pre mňa a pre Oddelenie spravodlivosti.“

„Mám, ale nejde o únos. Sampsona nepreviezli cez hranicu, takže FBI je z toho von. No prípad má aj vedľajšie produkty. Je istý kaňon, čo vyúsťuje do Sunsetu medzi Brentwoodom a Palisádami. Cesta, ktorá k nemu vedie, je Hopkinsov chodník. Asi päť míľ dovnútra stojí na ceste buick a trochu ďalej od neho cesta vedie k nenatretému zrubovému domku. V tom dome sú štyria ľudia. Jeden z nich je Troy, či o tom Oddelenie spravodlivosti vie alebo nie, ale po tomto chlapíkovi sa pátra.“

„Za čo?“

„Za pašovanie ilegálnych prisťahovalcov. Povedal som toho dosť?“

„Nateraz,“ povedal. „Hopkinsov chodník.“

Betty Fraleyová spýtavo na mňa pozrela, keď som sa vrátil k autu. Pochopenie sa jej vrátilo do očí ako had, čo lezie zo svojej diery. „Drobný človiečik, čo to bolo?“ spýtala sa.

„Preukázal som vám láskavosť. Telefonoval som polícii, aby zobrali Troya a tých ostatných.“

„A čo bude so mnou?“

„Vás zachránim.“ Namieril som smerom po Sunsete na štátnu cestu US č. 101.

„Stanem sa korunným svedkom proti nemu,“ povedala.

„Nemusíte. Sám ho usvedčím.“

„Z toho pašeráctva?“

„Správne. Troy ma sklamal. Dovážanie Mexičanov je dosť úbohé pašeráctvo pre zločinca, ktorý sa vydáva za gentlemana. Mal by skôr predávať hollywoodsky pohár hasičským návštevníkom.“

„Vyplácalo sa mu to. Zariadil to tak, že za každého mu zaplatili dvakrát. Vzal od tých úbožiakov peniaze za dovoz a potom ich dodával na ranče za toľko a toľko za osobu. Mexičania to síce nevedeli, ale používali ich ako štrajkokazov. Takto si Troy získal ochranu niektorých miestnych fízlov. Luis zase na druhom konci mastil papule federálnych mexických policajtov.“

„Kupoval Sampson štrajkokazov od Troya?“

„Kupoval, ale nikdy by ste mu to nedokázali, Sampson si starostlivo dával záležať na tom, aby nebol do ničoho zamočený.“

„Predsa len si nedával dosť pozor,“ povedal som. Potom už mlčala.

Keď som zabočil smerom na sever po štátnej hradskej, všimol som si, že má tvár zohavenú farbou. „V skrinke na rukavice je dvojdecová fľaša whisky. Môžete ju použiť na vyčistenie popálenín na nohách a škriabancov na tvári. Alebo ju môžete vypiť.“

Poslúchla jednu i druhú moju radu a potom mi ponúkla otvorenú fľašu.

„Ja nebudem.“

„Pretože som z nej pila ja? Trpím iba na duševné choroby.“

„Dajte to preč.“

„Nemáte ma rád, však?“

„Nepijem jed. Nie že by nebolo vo vás aj niečo dobré. Zdá sa, že máte aj trochu rozumu, i keď asi nie veľa.“

„Ďakujem za to málo, vy intelektuál!“

„A kdečo ste zažili.“

„Panna určite nie som, ak to máte na mysli. Nie som ňou už od jedenástich rokov. Eddie vedel využiť každú možnosť ako získať nejaký ten dolárik. No nikdy som si na živobytie nezarábala od pása dole. Zachránila ma od toho hudba.“

„Škoda, že vás nezachránila od tejto zápletky.“

„Riskovala som a nevyšlo mi to. Prečo si myslíte, že mám tu i tam nejaké záujmy?“

„Zaujíma vás tá druhá osoba. Chcete, aby tie peniaze dostala bez ohľadu na to, čo sa stane vám.“

„Vravela som vám, aby ste už o tom nehovorili.“ Po chvíľke mlčania povedala: „Mohli by ste ma pustiť a nechať si peniaze pre seba. Nikdy sa vám nenaskytne ďalšia príležitosť získať stotisíc dolárov.“

„Ani vám, Betty. Ani Alanovi Taggertovi.“

Od prekvapenia a šoku zastonala. Keď sa opäť zmohla na slovo, povedala nepriateľským hlasom: „Klamali ste ma. Čo viete o Taggertovi?“

„To, čo mi povedal.“

„Neverím vám. Nikdy vám nič nepovedal.“ Potom sa opravila: „Lebo nič nevedel, nemohol nič prezradiť.“

„A predsa všetko povedal.“

„Stalo sa mu niečo?“

„Postihla ho smrť. Má v hlave dieru ako Eddie.“

Začala čosi hovoriť, ale hlas jej zlyhal pod návalom plaču; hlasný nárek ustúpil pred rytmickými suchými vzlykmi. Po dlhej chvíli zašepkala:

„Prečo ste mi nepovedali, že je mŕtvy?“

„Nepýtali ste sa ma. Boli ste doňho zbláznená?“

„Áno,“ odpovedala. „Obaja sme boli zbláznení jeden do druhého.“

„Ak ste ho až tak ľúbili, prečo ste ho naviedli na taký zločin?“

„Ja som ho nenaviedla. Sám na tom trval. Chystali sme sa spolu odísť.“

„A žiť potom večne šťastní.“

„Nechajte si pre seba tie svoje lacné žarty.“

„Márne mi budete spievať o snoch mladistvej lásky, Betty. Veď to bol chlapec a vy čo do skúseností ste stará žena. Myslím, že ste ho k sebe pripútali. Potrebovali ste chlapa, ktorý by vás poslúchal na kývnutie, a on sa zdal taký poddajný.“

„Tak to nebolo.“ Hlas jej znel prekvapujúco nežne. „Boli sme spolu pol roka. Prišiel do Piana so Sampsonom týždeň po tom, čo som ho otvorila. Padla som mu do oka a on mne. Ale ani on ani ja sme nič nemali. Potrebovali sme peniaze, aby sme mohli začať odznova.“

„A pohotovým prameňom mohol byť jedine Sampson, čo? Únos bola metóda, ktorá sa priam nanucovala.“

„Nemusíte plytvať súcitom k Sampsonovi. Ale sprvu sme mali iné plány. Alan sa chcel oženiť s tým dievčiskom, Sampsonovou dcérou, a dúfal, že ho Sampson podplatí, aby od nej odstúpil. Prekazil to sám Sampson. Raz požičal Alanovi svoj bungalow vo Valeriu. Uprostred noci sme pristihli Sampsona za záclonami v spálni, ako nás pozoruje. Po tomto incidente Sampson tej dievčine pohrozil, že ju vydedí, ak sa vydá za Alana. Chystal sa prepustiť aj Alana, lenže my dvaja sme o Sampsonovi vedeli priveľa.“

„Prečo ste sa ho nepokúsili vydierať? Skôr by to zodpovedalo vášmu štýlu.“

„Aj nad tým sme uvažovali, lenže bol pre nás pritvrdým orieškom a okrem toho má k dispozícii najlepších právnikov v štáte. Vedeli sme o ňom kadečo, ale ťažko by ho bolo bývalo usvedčiť. Napríklad ten Chrám. Ako sme mohli dokázať, že Sampson vedel, na čo ho používajú Troy, Claude a Fay?“

„Ak toľko viete o Sampsonovi,“ povedal som, „povedzte mi, prečo pije?“

„Ťažko povedať. Kedysi som si myslela, že je to uňho vrodené, ale neviem. Starne a cíti sa možno hotový. Hľadal všetko možné, aby opäť aspoň zdanlivo pôsobil dojmom muža: astrológiu, čudné sexuálne zážitky, hocičo. Len na jeho dcére mu záleží. Hádam tušil, že je do Alana buchnutá, a Alanovi to nikdy neodpustil.“

„Taggert sa jej mal držať,“ nadhodil som.

„Myslíte?“ Hlas sa jej zlomil. Znel pokorne a smutne, keď opäť prehovorila. „Ja som mu nič dobrého neurobila. To viem, a nemusíte ma o tom presviedčať. Nemohla som za to a on tiež nie. Ako zomrel?“

„Dostal sa do úzkych a pokúsil sa z toho vysekať so zbraňou v ruke. Prvý vystrelil niekto iný. Istý pán Graves.“

„Toho človeka by som rada poznala. Pred chvíľou ste povedali, že Alan niečo prezradil. Však neprezradil?“

„Na vás nie.“

„To som rada,“ povedala. „Kde je teraz?“

„V márnici v Santa Tereze.“

„Rada by som ho videla – ešte raz v živote.“

Tieto slová vyslovila tíško, akoby z tmavého sna. Ticho, ktoré nasledovalo tento sen, sa rozšírilo aj za hranice jej duše a vrhalo tieň, aký spôsobuje zapadajúce slnko.

30

Keď som pred Buenavistou spomalil, budovy vo večernom šere sa už nezdali také škaredé a na hlavnej ulici už svietili pouličné svetlá. Na autobusovej stanici som si všimol obrysy poľovníckeho psa, vytvorené neónovým svetlom, no nezastavil som. Niekoľko míľ za mestom sa štátna hradská opäť priblížila k morskému brehu a vinula sa hore výbežkami nad neobývanými plážami. Posledné sivé franforce svetla viseli na morskej hladine a táto ich pomaly vpíjala.

„Tu je to,“ povedala Betty Fraleyová. Bola tak ticho, že som takmer zabudol, že sedí vedľa mňa na sedadle.

Zastal som na asfaltovom okraji hradskej, tesne pred blízkou križovatkou. Cesta klesala dolu k pláži. Zvetraná tabuľa upozorňovala na možnosť výstavby na pláži, ale na dohľad nebolo vidieť nijaké domy. No starý plážový klub som zazrel, skupinu budov dvesto metrov pod hradskou, dlhých a nízkych, neutrálne zafarbených pri skvejúcej sa bielobe príboja.

„Dolu autom neprejdete,“ povedala. „Nižšie je cesta podomletá.“

„Myslel som, že ste tam dolu nikdy neboli.“

„Nebola som od minulého týždňa. Bola som prezrieť tie budovy s Eddiem, keď ich objavil. Sampson je v jednej z malých miestností na pánskej strane kabín.“

„Len aby tam bol!“

Vybral som kľúč od zapaľovania a nechal som ju sedieť v aute. Keď som schádzal dolu, cesta sa začala zužovať, až sa zmenila na nerovný hlinený chodník s hlboko vymletými koľajami po každej strane. Drevená dlážka pred prvou budovou bola poprehýbaná a cítil som trsy trávy, čo rástli cez trhliny pod nohami. Obloky boli vysoko pod strechou, neosvetlené.

Namieril som baterkou na dvojité dvere v prostriedku a zazrel som nápisy vyhotovené podľa šablóny: na jednom „Páni“, na druhom „Dámy“. Dvere vpravo, pre pánov boli pootvorené. Potiahol som ich, ale veľa som si tu nesľuboval. Zdalo sa, že je tu všetko prázdne a mŕtve. Okrem nepokojného šumu vody nebolo znakov života ani dnu ani na okolí budovy.

Ani chýru o Sampsonovi ani chýru o Gravesovi. Pozrel som na hodinky; ukazovali tri štvrte na sedem. Vyše hodiny prešlo odvtedy, čo som telefonoval Gravesovi. Mal dosť času, aby prešiel tých štyridsaťpäť míľ od kaňona Cabrillo. Nechápal som, čo sa mohlo prihodiť jemu a šerifovi.

Namieril som svetlo baterky na dlážku, pokrytú naviatym pieskom a niekoľkoročnými odpadkami. Naproti mne v drevenej stene bol rad pozatváraných dverí. Urobil som krok smerom k radu dverí. Niečo sa za mnou pohlo, ako keď sa jašterička strhne, nestačil som sa obrátiť. „Prepad“ bolo posledné slovo, ktoré mi prešlo vedomím prv, ako som zamdlel.

„Zelenáč“ bolo prvé slovo, ktoré mi prišlo na um, keď sa mi vrátilo vedomie. Sťa príšerné oko svedomia hľadelo na mňa kyklopské oko baterky. Prvým mojím impulzom bolo postaviť sa na nohy a pustiť sa do bitky. Hlboký Gravesov hlas mi v tom zabránil.

„Čo sa ti stalo?“

„Obráť tú baterku.“ Jej svetlo mi ako meč vnikalo očnými jamkami a pichalo ma až kdesi na zadnej stene lebky.

Položil baterku na zem a kľakol si ku mne. „Vládzeš vstať, Lew?“

„Vládzem,“ povedal som, no zostal som ležať na zemi.

„Ťažko som toto miesto potme našiel.“

„Kde je šerif? Ani jeho si nenašiel?“

„Bol kdesi mimo mesta v súvislosti s iným prípadom, posiela akéhosi paranoika do okresnej nemocnice. Nechal som mu odkaz, aby prišiel sem a priviedol lekára. Nechcel som márniť čas.“

„Zdá sa mi, že si toho času naozaj veľa premárnil.“

„Mal som dojem, že toto miesto dobre poznám, ale predsa som ho minul. Šiel som ďalej až takmer k Buenaviste a až potom som si to uvedomil. Keď som sa vrátil, nie a nie sem trafiť.“

„Nevidel si moje auto?“

„Kde?“

Posadil som sa. Bolo mi nevoľno, zdalo sa mi, že sa mi akési hodinové kyvadlo pohybuje v hlave sem a ta. „Pri križovatke, tesne nad nami.“

„Veď tam som zaparkoval aj ja. Tvoje auto som nevidel.“

Strčil som ruku do vrecka, či tam mám kľúče od voza. Mal som ich vo vrecku. „Si si tým istý? Kľúče od auta mi nevzali.“

„Tvoje auto tam nie je, Lew. Čo to boli za ľudia?“

„Betty Fraleyová a ešte ktosi iný, čo ju odvliekol. Iste bol ešte štvrtý člen gangu, čo strážil Sampsona.“ Povedal som mu, ako som sa sem dostal.

„Nebolo to od teba najmúdrejšie nechať ju v aute,“ poznamenal Graves.

„Z troch hlúpostí za dva dni by človek mal čo osprostieť.“

Postavil som sa na nohy a zistil som, že ich mám slabé. Ponúkol mi plece, nech sa oňho opriem. Oprel som sa o stenu.

Zdvihol baterku. „Nože, nech sa ti pozriem na hlavu.“ Jeho široká tvár bola pri pohybujúcom sa svetle zbrázdená úzkosťou. Vyzeral ťarbavý a zostarnutý.

„Neskôr,“ povedal som.

Vzal som do ruky baterku a prešiel som krížom k radu dverí. Sampson čakal za druhými dverami, tučný starec rozvalený na lavici a opretý o zadnú stenu kabíny. Hlavu mal vklinenú v rohu, aby mu stála rovno. Krvou zaliate oči mal otvorené.

Graves sa tisol dnu za mnou a zvolal: „Preboha!“

Podal som mu baterku a sklonil som sa nad Sampsona. Ruky a nohy mal zviazané štvorcólovým povrazom, ktorého jeden koniec bol prevlečený cez skobu v stene. Druhý koniec bol okrútený okolo Sampsonovho krku a zauzlený do mocného uzla pod jeho ľavým uchom. Siahol som za telo, aby som sa dostal k jednému zo zviazaných zápästí. Nebolo studené, ale pulz už nebolo cítiť. Zreničky červených očných gulí boli asymetrické. Bolo čosi patetické v pestrých pletených ponožkách so žltými, červenými a zelenými pruhmi na hrubých mŕtvych členkoch.

Graves konečne nabral dych. „Je mŕtvy?“

„Áno.“ Zmocnil sa ma pocit nesmiernej porážky a po ňom nasledovalo vedomie nemohúcnosti. „Iste bol nažive, keď som sem prišiel. Ako dlho som bol v bezvedomí?“

„Teraz je štvrť na osem.“

„Prišiel som sem asi o tri štvrte na sedem. Mali predo mnou polhodinový náskok. Musím sa pohnúť.“

„A nechať Sampsona tu?“

„Áno. Polícia ho bude chcieť vidieť v takomto stave.“

Nechali sme ho v tme. Z posledných síl som sa vyšplhal hore kopcom. Moje auto bolo preč. Gravesov studebaker bol zaparkovaný na druhej strane križovatky.

„Ktorým smerom pôjdeme?“ povedal, keď si sadol za volant.

„Buenavista. Pôjdeme k cestným hliadkam.“

Pozrel som si do peňaženky, nazdávajúc sa, že kľúč od skrinky bude preč. Bol však tam, vsunutý do priečinku na vizitky. Ten, čo ma prepadol, nemal čas porozprávať sa s Betty Fraleyovou. Alebo sa rozhodli utiecť a vzdať sa peňazí. Čosi mi tu však nehralo.

Oslovil som Gravesa, keď sme prešli mestskú hranicu. „Zavez ma na autobusovú stanicu.“

„Prečo?“

Povedal som mu prečo a dodal som: „Ak tam peniaze budú, možno sa po ne vrátia. Ak tam nebudú, znamená to, že tu už boli a nasilu otvorili skrinku. Ty zájdi k cestnej polícii a neskôr sa vrátiš po mňa.“

Nechal ma vystúpiť pri červenom okraji cesty pred autobusovou stanicou. Zostal som stáť pred sklenenými dverami a nazrel som do veľkej štvorcovitej čakárne. Traja či štyria chlapi v montérkach sedeli rozvalení na poškriabaných laviciach a čítali noviny. Niekoľkí muži, vyzerajúci v neónovom osvetlení ako starci, sa opierali o steny pokryté plagátmi a zhovárali sa. V jednom kúte mexická rodina, otec, matka a viacero detí, tvorila pevnú skupinu ako šesťčlenné futbalové mužstvo. Pri pokladnici pod hodinami na zadnej stene sedel mladík s pupencovitou tvárou, v kvetovanej havajskej košeli. Vľavo bol pult na predaj búrskych orieškov a za ním tučná blondína v rovnošate. Súprava zelených kovových skriniek stála pri stene napravo.

Nikto z prítomných v čakárni neprejavoval napätie, ktoré som očakával. Čakali na bežné veci: večeru, autobus, sobotňajší večer, poukaz na dôchodok alebo na prirodzenú smrť v posteli.

Oprel som sa o sklenené dvere, otvoril som ich a po ohorkami posiatej dlážke som namieril ku skrinkám. Číslo, ktoré ma zaujímalo, bolo vyrazené na kľúči; dvadsaťosem. Obzrel som sa po miestnosti, keď som vsunul kľúč do zámky. Modré oči predavačky búrskych orieškov ma sledovali bez záujmu. Nikto iný sa o mňa nestaral.

V skrinke bola červená kanafasová plážová taška. Keď som ju vytiahol, začul som vo vnútri šuchot papiera. Sadol som si na najbližšiu voľnú lavicu a otvoril som tašku. Balík zabalený do hnedého papiera bol na jednom konci roztrhnutý. Prstami som ohmatal kraje tvrdých nových bankoviek.

Strčil som tašku pod pazuchu, zašiel som k pultu s búrskymi orieškami a objednal som si kávu.

„Viete, že máte zakrvavenú košeľu?“ povedala mi blondína.

„Viem o tom. Mne to nevadí.“

Prezrela si ma, ako keby pochybovala o mojej schopnosti zaplatiť. Potlačil som v sebe chuť dať jej stodolárovú bankovku a namiesto toho som hodil na pult dvadsaťpäťcentovú mincu. Podala mi kávu v hrubej bielej šálke.

Kým som pil kávu, díval som sa na dvere. Šálku som držal v ľavej ruke, pripravený vytiahnuť pravou rukou pištoľ. Elektrické hodiny nad stánkom po minútach odštipkávali čas. Bolo počuť príchod autobusu a zas jeho odchod. Prítomní v miestnosti sa vystriedali. Hodiny prežúvali pomaly, do každej minúty zahryzli šesťdesiatkrát. Desať minút pred ôsmou už bolo neskoro dúfať, že ešte prídu. Alebo netrafili k peniazom, alebo šli opačným smerom.

Pri dverách sa zjavil Graves a prudko na mňa kýval. Položil som šálku a vyšiel som s ním. Jeho auto bolo zaparkované krížom cez ulicu.

„Práve ti nabúrali auto,“ oznámil mi ešte na chodníku. „Asi pätnásť míľ severne odtiaľto.“

„Utiekli?“

„Podľa všetkého jeden unikol. Tá Fraleyová je mŕtva.“

„A čo sa stalo jej spoločníkovi?“

„Cestná polícia ešte nevie. Zatiaľ majú iba prvú správu rádiom.“

Tých pätnásť míľ sme prešli za necelých pätnásť minút. Miesto nehody označoval rad stojacich automobilov, dav ľudských postáv ako pohyblivé čierne vystrihnuté postavy pred rozsvietenými reflektormi. Graves zastavil vedľa strážnika, ktorý sa nám červeným svetlom pokúšal naznačiť, aby sme šli ďalej a nezdržiavali plynulú premávku.

Vyskočil som zo studebakera a hneď som mal výhľad aj za rad automobilov na okraji osvetleného priestoru. Moje vozidlo tam bolo, pokrivený nos vrytý do násypu. Rozbehol som sa a kliesnil som si cestu cez dav, čo stál okolo zničeného auta.

Jeden z cestných strážnikov so zjazvenou hnedou tvárou mi položil ruku na predlaktie. Striasol som ju. „To je moje auto.“

Privrel oči a vrásky spôsobené slnkom sa mu roztiahli až po uši. „Ste si istý? Ako sa voláte?“

„Archer.“

„Je teda vaše. Na to meno je zaregistrované.“ Zavolal na mladého strážnika z cestnej hliadky, čo rozpačite stál pri svojom motocykli: „Poď sem, Ollie! To je auto tohto pána.“

Dav sa začal znovu hromadiť, sústrediac pozornosť na mňa. Keď uvolnili hustý kruh okolo rozbitého auta, zazrel som dekou prikrytú postavu vedľa na zemi. Pretlačil som sa pomedzi dve ženy, fascinované touto hrôzou, a zdvihol som jeden koniec prikrývky. Predmet pod prikrývkou sa nedal poznať ako ľudská bytosť, no spoznal som ho podľa šiat.

Dva takéto pohľady v priebehu jednej hodiny boli na mňa priveľa a žalúdok sa mi obrátil. Mal som v ňom iba kávu, ktorú som nedávno vypil, a tak som vyvrátil iba žlč. Tí dvaja z cestnej polície počkali, kým som bol schopný prehovoriť.

„Táto žena vám ukradla auto?“ spýtal sa ten starší.

„Áno. Volá sa Betty Fraleyová.“

„Z veliteľstva nám odkázali, že majú o nej záznamy…“

„Správne. Ale čo sa stalo tomu druhému?“

„Akému druhému?“

„Bol s ňou aj chlap.“

„Ale nie vtedy, keď rozbila auto,“ ozval sa mladý strážnik.

„Nemôžete si tým byť istý.“

„Ale ja som si istý. Videl som, ako sa to stalo. Do istej miery som bol na vine ja.“

„Nie, nie, Ollie.“ Starší policajt položil ruku Olliemu na plece. „Konal si celkom správne. Nikto ti to nebude zazlievať.“

„Tak či onak,“ vyjachtal zo seba Ollie, „som rád, že auto šlo tak rýchlo.“ To ma dráždilo. Auto bolo síce poistené, ale takto ho bude ťažko nahradiť. Okrem toho som bol k nemu akoby citovo viazaný, asi tak, ako je jazdec viazaný k svojmu koňovi.

„Čo sa vlastne stalo?“ spýtal som sa ho ostro.

„Hnal som si to asi päťdesiatkou niekoľko míľ južne odtiaľto, smerom na sever. Tá pani v limuzíne ma predbehla takou rýchlosťou, že som si pripadal, že stojím na mieste, a tak som sa pustil za ňou. Išiel som už takmer deväťdesiatkou, keď som ju začal dobiehať. Aj vtedy, keď som ju už dobehol, pálila ďalej po ceste. Nevšimla si moje znamenie zastaviť, predbehol som ju teda a mieril na jej stranu. Otočila volantom a chcela ma predísť sprava, lenže auto už nezvládla. Dostalo šmyk, letelo ešte takto nejakých šesťdesiat metrov a potom narazilo do násypu. Keď som ju z auta vytiahol, bola už mŕtva.“

Tvár mal úplne mokrú, keď dohovoril. Starší kolega ho jemne potriasol za plece. „Nerob si z toho ťažkú hlavu, chlapče. Tvojou povinnosťou je starať sa o zachovanie zákona.“

„Ste si celkom istý,“ pýtal som sa, „že nikto iný v aute nebol?“

„Ledaže by sa bol vyparil – je to čudné,“ dodal vysokým, nervóznym hlasom, „auto nehorelo, ale na chodidlách nôh mala samé pľuzgiere. Ani topánky som jej nemohol nájsť. Bola bosá.“

Albert Graves si nasilu prerazil cestu davom. „Iste mali ešte jedno auto.“

„Potom načo by sa obťažovala s mojím?“ Siahol som do vraku pod pokrivenú a zakrvavenú rozvodovú dosku a nahmatal som káble od zapaľovania. Konce boli pospájané medeným drôtom, ktorý som tam bol nechal ráno. „Musela pospájať drôty zapaľovania, aby naštartovala motor.“

„To vyzerá skôr na chlapskú prácu, nie?“

„Nemusí. Možno sa to naučila od svojho brata. Každý zlodej áut sa v týchto veciach vyzná.“

„Možno sa dohovorili, že utečú, ale nie spolu.“

„Je to možné, ale nezdá sa mi to. Bola dosť múdra na to, aby si uvedomila, že by ju podľa môjho auta poznali.“

„Musím napísať správu o nehode,“ povedal starší policajt. „Mohli by ste mi venovať aspoň niekoľko minút?“

Kým som odpovedal na jeho otázky, prišiel šerif Spanner v rozhlasovom vozidle, ktoré viedol jeden z jeho zástupcov. Obidvaja vystúpili a hneď utekali k nám. Spannerove mohutné prsia pritom poskakovali ako ženskej.

„Čo sa tu stalo?“ Hľadel na mňa, potom na Gravesa, mokrými, podozrievavými očami.

Nechal som Gravesa rozprávať. Keď počul, čo sa stalo so Sampsonom a s Betty Fraleyovou, Spanner sa opäť obrátil na mňa.

„Vidíte, kam nás to vaše zasahovanie priviedlo, Archer. Varoval som vás, aby ste pracovali pod mojím dozorom.“

Nemal som náladu prijať to len tak bez slova. „Dočerta s vaším dozorom! Keby ste sa zavčasu boli dostali k Sampsonovi, možno by bol teraz nažive.“

„Vedeli ste, kde bol, a nepovedali ste mi o tom ani slovo,“ povedal nariekavo. „Za to budete pykať, Archer.“

„Hej, viem. Keď bude treba obnoviť moju živnosť. To ste už raz povedali. Ale čo poviete v Sacramente o svojej vlastnej neschopnosti? Ponevierate sa kdesi po nemocniciach s akýmsi bláznom v čase, keď tu celý prípad vrcholí.“

„V nemocnici som nebol od včera,“ povedal. „Čo to tu vlastne hovoríte?“

„Nedostali ste môj odkaz o Sampsonovi? Asi pred dvoma hodinami?“

„Nijaký odkaz pre mňa nedošiel. Takto sa nemôžete kryť.“

Pozrel som na Gravesa. Vyhol sa môjmu pohľadu. Nepovedal som nič.

Smerom od Santa Terezy po hradskej prichádzala sanitka s hučiacou sirénou.

„Ale im to trvalo,“ povedal som príslušníkovi cestnej polície.

„Vedeli, že je mŕtva. Preto sa neponáhľali.“

„Kam ju odvezú?“

„Do márnice v Santa Tereze, ak si ju len niekto nevyžiada.“

„Nevyžiada si ju nikto. Bude tam celkom rada.“ Ležal tam už Taggert a Eddie, jej milenec a jej brat.

31

Graves viedol vozidlo veľmi pomaly, ako keby naňho bol zapôsobil pohľad na zničené auto. Takmer hodinu nám trvala cesta späť do Santa Terezy. Strávil som ju v hlbokom zadumaní, najprv o Albertovi Gravesovi a potom o Mirande. Tieto myšlienky mi boli chabou spoločnosťou.

Keď sme vošli do mesta, čudne na mňa pozrel. „Nevzdával by som sa nádeje, Lew. Polícia má dobrú možnosť lapiť ho.“

„Koho?“

„Vraha, samozrejme. Toho druhého.“

„Nie som si istý, že by tam bol býval niekto druhý.“

Rukami zovrel volant. Videl som, ako mu obeleli hánky. „Ale Sampsona niekto zabil.“

„Hej,“ povedal som. „Niekto ho zabil.“

Díval som sa mu na oči, ako sa pomaly obracali, aby pozreli do mojich. Dlhú chvíľu na mňa hľadel.

„Venuj sa volantu, Graves. Všetko si dobre všímaj.“

Obrátil tvár smerom k ceste, ale nie tak rýchle, aby som v nej nepostrehol výraz hanby.

Tam, kde hradská križovala hlavnú ulicu Santa Terezy, zastal, lebo mal červenú. „Kam ideme odtiaľto?“

„Kam chceš ísť?“

„Mne je to jedno.“

„Pôjdeme k Sampsonovcom,“ povedal som. „Chcem sa rozprávať s pani Sampsonovou.“

„Musíš sa s ňou zhovárať hneď teraz?“

„Pracujem pre ňu. Musím jej podať správu.“

Blikla zelená. Kým sme zabočili k domu Sampsonovcov, nepovedali sme si už nič. Z masívnej budovy svietilo niekoľko okien.

„Nechcem sa stretnúť s Mirandou, ak nemusím,“ povedal. „Zosobášili sme sa dnes popoludní.“

„Neponáhľal si sa priveľmi?“

„Čo tým chceš povedať? Celé mesiace som pri sebe nosil povolenie na sobáš.“

„Mohol si počkať, kým sa jej otec vráti. Alebo kým ho slušne pochovajú.“

„Chcela, aby to bolo dnes,“ povedal. „Zosobášili sme sa na súde.“

„Tam budeš pravdepodobne tráviť aj svadobnú noc. Väznica je v tej istej budove, však?“

Neodpovedal. Keď zastal s autom pri garážach, naklonil som sa dopredu, aby som mu videl do tváre. Hanbu už prehltol. Nezostalo v nej nič okrem ľahostajnosti hazardného hráča, zmiereného s osudom.

„Je to zato irónia,“ povedal. „Toto je naša svadobná noc, noc, na ktorú som celé roky čakal. A teraz Mirandu netúžim ani vidieť.“

„Myslíš, že ťa tu nechám samého?“

„Prečo nie?“

„Nedôverujem ti. Myslel som si, že si jediný, komu môžem dôverovať, a…“ Nenachádzal som slová na ukončenie vety.

„Môžeš sa na mňa spoľahnúť, Lew.“

„Odteraz ma volaj pán Archer.“

„Teda pán Archer. Mám vo vrecku zbraň. No nepoužijem ju. Dosť už bolo násilia. Chápeš to? Je mi z toho nanič.“

„Veď ti aj má byť z čoho,“ povedal som, „keď máš na svedomí dve vraždy. Už by si mal mať toho násilenstva dosť.“

Prečo spomínaš dve vraždy, Lew?“

„Pán Archer,“ opravil som ho.

„Nemusíš hovoriť takým mravnostným tónom. Tak som to neplánoval.“

„Málokto to tak plánuje. Taggerta si zastrelil v chvíľkovom rozpoložení a odvtedy improvizuješ. Nakoniec si postupoval dosť nedbanlivo. Mal si si uvedomiť, že aj tak zistím, že si dnes večer šerifa nevolal.“

„Nemôžeš dokázať, že si mi to povedal.“

„Nemusím nič dokazovať. Ale stačilo mi to, aby som sa dovtípil o tvojich úmysloch. Chvíľu si chcel byť so Sampsonom v tej búde sám. Musel si dokončiť dielo, ktoré Taggertovi partneri pre teba nevykonali.“

„Vážne si myslíš, že mám niečo spoločné s tým únosom?“

„Dobre viem, že nie. Ale únos má niečo spoločné s tebou. Urobil z teba vraha, lebo ti dal zámienku ako odstrániť Taggerta.“

„Taggerta som zastrelil s čestným úmyslom,“ povedal. „Priznám, neľutoval som, že mi už nestojí v ceste. Mirande sa príliš páčil. Ale zastrelil som ho, aby som zachránil teba.“

„Neverím ti.“ Sedel som pri ňom v chladnom hneve. Hviezdy sa jagali na čiernej oblohe ako snehové kryštály a vylievali mi na hlavu chlad.

„Neplánoval som to,“ povedal. „Nemal som čas naplánovať to. Taggert ťa chcel zastreliť a namiesto toho som ja zastrelil jeho. Celkom jednoduché.“

„Zabíjať nie je nikdy jednoduché, najmä keď to robí človek s tvojím rozumom. Si výborný strelec, Graves. Nemusel si ho zabiť.“

Odpovedal mi drsno: „Taggert si zaslúžil smrť. Dostal to, čo sa preňho chystalo.“

„Ale nie v pravej chvíli. Rozmýšľal som, koľko si vypočul z toho, čo mi povedal. Iste si toho vypočul dosť, aby si usúdil, že je sprisahaný s únoscami. Pravdepodobne si sa dozvedel dosť, aby si získal istotu, že ak Taggert umrie, jeho spoločníci zabijú Sampsona.“

„Veľmi málo som toho počul. Videl som, že sa ťa chystá zastreliť, a preto som zastrelil ja jeho.“ Do hlasu sa mu vrátil kovový tón. „Zrejme som urobil chybu.“

„Chýb si urobil viac. Prvá bola, že si zabil Taggerta – tým sa vlastne všetko začalo, nie? V skutočnosti ste chceli vidieť mŕtveho nie Taggerta, ale samého Sampsona. Vôbec si nechcel, aby sa Sampson vrátil domov živý, a dúfal si, že by sa to dalo dosiahnuť vraždou Taggerta. Ale Taggert mal iba jednu partnerku, čo ho prežila, a tá sa kdesi schovávala. Dokonca ani nevedela, že je Taggert mŕtvy, kým som jej to sám nepovedal, a ona nemala možnosť zabiť Sampsona, hoci by to pravdepodobne bola urobila, keby bola na to mala príležitosť. Musel si teda zavraždiť Sampsona sám.“

Hanba a čosi, čo sa podobalo neistote, mu opäť prebleskla tvárou. Ale striasol sa toho. „Som realista, Archer. A vy tiež. Sampsonova smrť nie je pre nikoho stratou.“

Hlas sa mu zmenil, zrazu bol tupý a plochý. Celá jeho bytosť sa mrvila, zápasila, pokúšala sa nabrať pózy, hľadala niečo, o čo by sa mohla oprieť.

„Berieš vraždu na oveľa ľahšiu váhu než kedysi,“ povedal som. „Za vraždu si dal ľudí odsúdiť do plynovej komory. Uvedomuješ si, že práve tam máš teraz namierené?“

Zmohol sa ešte na úsmev. Úsmev vytvoril okolo jeho úst a medzi očami hlboké a škaredé vrásky. „Nemáte proti mne nijakých dôkazov. Ani za mak.“

„Mám na to morálnu istotu a tvoje implicitné priznanie…“

„Ale niet o nich písomného záznamu. Nemáte v ruke dosť materiálu, aby ste ma mohli postaviť pred súd.“

„To nepatrí do mojich povinností. Vieš, na čom si, vieš to oveľa lepšie ako ja. Neviem, prečo si musel zavraždiť Sampsona.“

Chviľu mlčal. Keď prehovoril, bolo to opäť zmeneným hlasom. Bol to úprimný a dosť mladý hlas, hlas muža, ktorého som pred mnohými rokmi poznal na býčích zápasoch. „Čudné, že mi vravíš, že som musel, Lew. To som cítil aj ja. Musel som to urobiť. Nebol som rozhodnutý, kým som ho nenašiel samotného v tej šatni. Ani som sa s ním nerozprával. Uvedomil som si, čo by sa dalo urobiť, a keď som si to už raz uvedomil, musel som to vykonať, či sa mi to už páčilo alebo nie.“

„Myslím, že sa ti to páčilo.“

„Áno,“ súhlasil. „Páčila sa mi myšlienka, že ho zabíjam. Ale teraz už neznášam ani len pomyslenie na to.“

„Nie si voči sebe priveľmi zhovievavý? Nie som analytik, ale viem, že si mal na to iné dôvody. Samozrejmejšie a nie také zaujímavé. Dnes popoludní si sa zosobášil s dievčaťom potenciálne veľmi bohatým. Ak je jeho otec mŕtvy, potom je fakticky veľmi bohaté. Nevrav mi, že si nevedel, že spolu so svojou ženou v posledných niekoľkých hodinách vlastníte päť miliónov dolárov.“

„Dobre to viem,“ prisvedčil. „Ale nie je to päť miliónov. Polovicu dedí pani Sampsonová.“

„Na ňu som zabudol. Prečo si nezabil aj ju?“

„Ste na mňa pritvrdý.“

„Na Sampsona si bol tvrdší, iba za milión a štvrť. Polovicu polovice jeho peňazí. Nekonal si ako zbabelec, Graves? Alebo si mal v pláne neskôr zavraždiť aj pani Sampsonovú a Mirandu?“

„Dobre viete, že to nie je pravda,“ povedal bezfarebným hlasom. „Za koho ma považujete?“

„Ešte som sa nerozhodol. Zosobášil si sa s dievčaťom, ktorému si v ten istý deň zavraždil otca, aby sa z nej stala dedička. Ako to vlastne bolo, Graves? Nechceš ju, ak nemá miliónové veno? Nazdával som sa, že si do nej zamilovaný.“

„Prestaňte s tým.“ Hlas prezrádzal, že prežíva muky. „Mirandu mi do toho nemiešajte.“

„Nemôžem. Aj bez Mirandy by sme mali ešte o kadečom hovoriť.“

„Nie,“ povedal. „Už niet viac o čom hovoriť.“

Nechal som ho sedieť v aute, na tvári mu zmeravel ten tvrdý úsmev hazardného hráča. Bol som k nemu obrátený chrbtom, keď som šiel štrkovitou cestou k domu a on mal vo vrecku pištoľ, no neobzrel som sa. Veril som mu, keď mi tvrdil, že mu je z toľkého násilia už nanič.

V kuchyni sa svietilo, ale nikto mi neprišiel otvoriť, keď som zaklopal. Prešiel som domom k výťahu. Pani Krombergová bola v hale na poschodí, keď som vystúpil k výťahu.

„Kam idete?“

„Musím navštíviť pani Sampsonovú.“

„To nemôžete. Dnes je strašne nervózna. Asi pred hodinou užila tri prášky.“

„Ide o dôležitú vec.“

„Akú dôležitú?“

„O to, čo už dávno chcela počuť.“

Pochopenie jej zablyslo v očiach, no bola pridobrá slúžka, aby sa na niečo vypytovala. „Pozriem, či spí.“ Zašla k zavretým dverám pani Sampsonovej a tíško ich otvorila.

Z izby sa ozval nastrašený šepot. „Kto je?“

„Krombergová. Pán Archer tvrdí, že sa musí s vami zhovárať. Je to vraj veľmi dôležité.“

„Dobre,“ ozval sa šepot. Rozsvietilo sa svetlo. Pani Krombergová ustúpila odo dverí, aby ma pustila dnu.

Pani Sampsonová sa oprela o lakeť, žmurkajúc vo svetle. Hnedú tvár mala omámenú a napuchnutú od spánku alebo od nádeje na spánok. Okrúhle tmavé bradavky presvitali cez hodvábnu pyžamu ako ospanlivé oči.

Zavrel som za sebou dvere. „Váš muž je mŕtvy.“

„Mŕtvy,“ opakovala po mne. „Ani vás to neprekvapuje.“

„Mám sa tváriť prekvapene? Neviete, aké som mávala sny. Je to hrozné, keď sa človek nevie upokojiť, keď sa mu v driemotách začnú zjavovať tváre, a pritom nemôže zaspať. Tie tváre boli dnes večer také živé. Videla som mu tvár napuchnutú od morskej vody, ako sa mi vyhráža, že ma zožerie.“

„Počuli ste, čo som povedal, pani Sampsonová? Váš muž je mŕtvy. Zavraždili ho pred dvoma hodinami.“

„Počula som. Vedela som, že ho prežijem.“

„Nič viac to pre vás neznamená?“

„Čo by to malo ešte pre mňa znamenať?“ Hlas mala zastretý, bezcitný, bolo to iba prerušované syčanie, unášané vzduchom medzi spánkom a bdením. „Ovdovela som už predtým a vtedy som to cítila. Keď zabilo Boba, celé dni som preplakala. Za jeho otcom žialiť nebudem. Želala som si jeho smrť.“

„Želanie sa vám teda splnilo.“

„Nie celkom. Zomrel priskoro, alebo nie dosť skoro. Každý zomiera priskoro. Keby sa Miranda bola vydala za toho druhého, bol by Ralph zmenil závet a všetko by bolo pripadlo mne.“ Ľstivo na mňa pozrela. „Viem, čo si teraz myslíte, Archer. Že som mrcha žena. No v skutočnosti zlá nie som. Mám toho tak málo, neuvedomujete si to? Musím si hľadieť toho mála, čo mám.“

„Polovicu z piatich miliónov,“ povedal som.

„Nejde ani tak o peniaze ako o moc, ktorú vkladajú do rúk. Tak veľmi som ju potrebovala. Teraz Miranda odíde a nechá ma celkom samu. Poďte si sadnúť na chvíľu vedľa mňa. Vždy pred spaním ma morí hrozný strach. Myslíte, že sa mi pri zaspávaní vždy bude zjavovať jeho tvár?“

„Neviem, pani Sampsonová.“ Bolo mi jej ľúto, ale tie ostatné city boli vo mne mocnejšie. Vyšiel som z izby a zavrel som za sebou dvere.

Pani Krombergová bola ešte vždy v hale. „Počula som vás vravieť, že je pán Sampson mŕtvy.“

„Je. Pani Sampsonová je príliš nesvoja, aby mohla hovoriť. Viete, kde je Miranda?“

„Tuším, že bude niekde dolu.“

Našiel som ju v obývacej izbe, kde si objímala kolená na vankúši pred kozubom. V miestnosti sa nesvietilo a veľkým stredným oblokom som videl more a akoby striebornou čiarou označený obzor.

Zdvihla hlavu, keď som vošiel, ale nevstala, aby ma privítala. „To ste vy, Archer?“

„Áno. Musím vám niečo povedať.“

„Našli ste ho?“ V kozube sa rozhorel kus dreva a jagavou ružovou žiarou osvietil jej hlavu a šiju. Oči mala doširoka otvorené a čierne.

„Áno. Je mŕtvy.“

„Vedela som, že je mŕtvy. Bol mŕtvy od samého začiatku, nie?“

„Bol by som rád, keby som vám to mohol potvrdiť.“

„Čo tým chcete naznačiť?“

Odložil som vysvetlenie o tom, čo som jej chcel naznačiť. „Peniaze som dostal späť.“

„Peniaze?“

„Toto.“ Hodil som jej tašku k nohám. „Tých stotisíc.“

„O tie nestojím. Kde ste ho našli?“

„Počúvajte, Miranda. Ste samostatná.“

„Nie celkom,“ odpovedala. „Dnes popoludní som sa vydala za Alberta.“

„Viem. Povedal mi to. Ale aj tak musíte z tohto domu odísť a starať sa sama o seba. Prvé, čo musíte urobiť, je odložiť tieto peniaze. Dalo mi veľa námahy, aby som ich dostal späť, a časť z nich budete možno potrebovať.“

„Prepáčte. Kam ich mám odložiť?“

„Do trezoru v pracovni, kým sa nedostanete do banky.“

„Dobre.“ S náhlym návalom odhodlanosti vstala a viedla ma do pracovne. Ruky mala meravé a plecia vysoké, ako keby sa vzpierali tlaku ťarchy.

Keď otvárala trezor, počul som auto schádzať po príjazdovej ceste. Obrátila sa ku mne ťarbavým pohybom, vzrušujúcejším než šarm. „Kto to bol?“

„Albert Graves. On ma sem priviezol.“

„Prečo preboha nevošiel dnu?“

Pozbieral som zvyšky odvahy a oznámil som jej: „Dnes večer zabil vášho otca.“

Ústa sa jej pohybovali bez dychu a potom sa z nej vydrali slová: „Žartujete, nie? To nemohol urobiť.“

„Zabil ho.“ Hľadal som útočisko vo faktoch. „Dnes popoludní som sa dozvedel, kde držia vášho otca. Z Los Angeles som telefonoval Gravesovi, aby na to miesto zašiel čo najskôr aj so šerifom. Graves ta došiel skôr ako ja, bez šerifa. Keď som prišiel, nebolo po ňom nikde ani stopy. Svoje auto zaparkoval kdesi, kde ho nebolo vidieť, a bol s vaším otcom ešte v budove, keď som vošiel dnu. Udrel ma zozadu po hlave, takže som zamdlel. Keď som sa prebral, predstieral, že práve došiel. Váš otec už bol mŕtvy. Telo mal ešte teplé.“

„Nechce sa mi veriť, že to Albert urobil.“

„A predsa veríte.“

„Máte o tom dôkazy?“

„Budú to musieť byť technické dôkazy. Ešte som ich nemal čas hľadať. Hľadať dôkazy je povinnosťou polície.“

Bezvládne klesla do koženého kresla. „Zomrelo toľko ľudí. Otec, Alan…“

„Obidvoch zabil Graves.“

„Ale Alana zabil, aby zachránil vás. Vraveli ste mi…“

„Bola to zložitá vražda,“ povedal som. „Ospravedlniteľné zabitie a niečo viac. Taggerta zabiť nemusel. Je dobrý strelec. Mohol ho zraniť. No chcel, aby bol Taggert mŕtvy. Mal na to svoje dôvody.“

„Aké dôvody?“

„Myslím, že poznáte aspoň jeden.“

Vo svetle miestnosti zdvihla tvár. Zdalo sa mi, že volila medzi viacerými možnými alternatívami a rozhodla sa pre smelosť. „Hej, poznám. Bola som do Alana zaľúbená.“

„Ale mienili ste sa vydať za Gravesa.“

„Rozhodla som sa až včera večer. Za niekoho som sa mienila vydať a on sa mi zdal tým pravým. Lepšie je vydať sa ako skysnúť.“

„Na vás stavil kartu a vyhral. Ale nestalo sa to ďalšie, na čo vsadil. Taggertova spoločníčka nezabila vášho otca. Preto ho Graves zahrdúsil sám.“

Jednou rukou si zakryla oči a čelo. Modré žily na sluchách mala tenké a jemné. „Je to neuveriteľne mrzké,“ povedala. „Nechápem, ako to mohol urobiť.“

„Urobil to pre peniaze.“

„Ale veď nikdy nestál o peniaze. To jedno som u neho obdivovala.“ Sňala si ruku z tváre a ja som si všimol, že sa trpko usmieva. „Môj obdiv nebol dosť rozvážny.“

„Boli azda časy, keď Gravesovi na peniazoch nezáležalo. Boli azda miesta, kde by s takým postojom mohol aj žiť. Santa Tereza nie je takým miestom. Peniaze sú v tomto meste krvou života. Ak ich nemáte, žijete iba napoly. Iste mu zle padlo pracovať pre milionárov, hospodáriť s ich peniazmi, a pritom nič nemať. Zrazu zazrel možnosť, ako by sa sám stal milionárom. Uvedomil si, že túži po peniazoch väčšmi ako po hocičom inom na svete.“

„Viete, čo si v tejto chvíli želám?“ pýtala sa ma. „Želám si, aby som nemala ani peniaze ani sex. S jedným i druhým je viac starostí, než je hodnota, ktorú im pripisujem.“

„Nemôžete zazlievať peniazom to, čo spôsobujú ľuďom. Zlo je v ľuďoch, peniaze sú tým hákom, na ktorý zlo vešajú. Zdivejú za peniazmi, keď prišli o svoje ostatné hodnoty.“

„Ktovie, čo sa stalo s Albertom Gravesom.“

„To nikto nevie. Nevie to ani on sám. Dôležité je to, čo s ním bude.“

„Musíte to oznámiť polícii?“

„Oznámim to. Pôjde mi to ľahšie, ak na to dáte súhlas. Ľahšie to bude časom aj pre vás.“

„Chcete, aby som s vami znášala zodpovednosť, ale fakticky vám na mojej mienke nezáleží. Aj tak to oznámite. Pritom uznávate, že nemáte nijaké dôkazy.“ Nepokojne sa mrvila v kresle.

„Nebude popierať, ak ho obvinia. Poznáte ho lepšie.“

„Nazdávala som sa, že ho dobre poznám. Teraz už nie som si istá – ničím som si nie istá.“

„Práve preto by ste mi mali dať voľnú ruku. Musíte riešiť isté pochybnosti a tie nevyriešite tým, že nič nepodniknete. A práve tak nemôžete žiť v neistote.“

„Nie som si vôbec istá, či mi je hodno ešte žiť.“

„Nepredstierajte predo mnou romantiku,“ povedal som prísne. „Sebaľútosť nie je pre vás východiskom. Mali ste hroznú smolu s dvoma mužmi. No myslím, že ste dosť silné dievča, aby ste to zniesli. Už prv som vám povedal, že si musíte zariadiť život. Ste samostatná, môžete stáť na vlastných nohách.“

Naklonila sa ku mne. Prsia sa jej potisli dopredu, zraniteľné a nežné. Aj ústa mala mäkké. „Neviem, ako začať. Čo mám robiť?“

„Poďte so mnou.“

„S vami? Chcete, aby som šla s vami?“

„Nepokúšajte sa preniesť váhu na mňa, Miranda. Ste krásne dievča a veľmi vás mám rád, ale nie ste pre mňa. Poďte so mnou a pozhovárame sa s okresným prokurátorom. Nech o tom rozhodne on sám.“

„Dobre teda. Pôjdeme k Humpreysovi. Vždy bol Albertovi blízky.“

Viezla ma autom po vinúcej sa ceste k masívu nad mestom. Keď zastala pred Humpreysovým bungalowom z červeného smreka, zistili sme, že na ceste stojí ďalšie auto.

„To je Albertov voz,“ povedala. „Choďte, prosím vás, dnu sám. Nechcem sa s ním stretnúť.“

Nechal som ju v aute a stúpal som po kamenných schodoch k terase. Humphreys otvoril dvere skôr, než som siahol po klepáči. Jeho tvár ešte väčšmi než inokedy pripomínala tvár kostlivca.

Vyšiel von na terasu a zavrel za sebou dvere. „Je tu Graves,“ povedal mi. „Prišiel pred niekoľkými minútami. Oznámil mi, že zavraždil Sampsona.“

„Čo budete robiť?“

„Zatelefonoval som šerifovi. Už je na ceste sem.“ Prešiel si prstami po rednúcich vlasoch. Jeho gestá tak ako jeho hlas boli letmé a vzdialené, ako keby skutočnosť bola mimo jeho dosahu. „Je to tragédia. Veril som, že Albert Graves je dobrý človek.“

„Zločin sa často takto šíri,“ poznamenal som. „Je to epidémia. Stretli ste sa s tým už predtým.“

„Ale nikdy mi to nepostihlo priateľa.“ Chvíľu sa odmlčal. „Len pred chvíľou hovoril Albert o Kierkegaardovi. Citoval čosi o nevine, že je to čosi ako stáť na okraji hlbokej priepasti. Nemôžete sa pozrieť do priepasti a nestratiť pritom nevinnosť. Keď sa už raz pozriete, ste vinný. Bert tvrdí, že pozrel dolu a bol vinný ešte skôr, ako zavraždil Sampsona.“

„Ešte vždy je voči sebe zhovievavý,“ povedal som. „Nedíval sa dolu, ale hore. Hore na domy v horách, kde sú veľké peniaze. Pre zmenu sa mal stať veľkým so štvrtinou Sampsonových miliónov.“

Humphreys pomaly odpovedal: „Neviem. O peniaze nikdy veľmi nestál. Nestojí o ne ani teraz, aspoň myslím. Ale niečo sa mu stalo. Nenávidel Sampsona, ale veď ho nenávideli aj mnohí ďalší. Sampson budil dojem sluhu v každom, čo preňho pracoval. Ale u Gravesa to bolo čosi hlbšie. Celý život tvrdo pracoval a všetko mu naraz akoby skyslo. Stratilo preňho význam. Nebolo už ani cnosti ani spravodlivosti. Ani v ňom ani vo svete. Preto sa vzdal funkcie žalobcu, aby ste vedeli.“

„To som nevedel.“

„Napokon slepo zaútočil na svet a zabil človeka.“

„Nie slepo. Veľmi prefíkane.“

„Veľmi slepo,“ naliehal Humphreys. „Nikdy som nevidel človeka takého nešťastného, ako je teraz Albert Graves.“

Vrátil som sa k Mirande. „Je tam Graves. Veľmi ste sa v ňom nemýlili. Rozhodol sa, že urobí, čo sa patrí.“

„Priznal sa?“

„Bol príliš statočný na to, aby to chcel prekrútil. Možno by sa bol o to pokúsil, i keby ho nikto nebol podozrieval. Statočnosť má u každého isté podmienky. Ale on vedel, že to viem. Prišiel Humphreysovi vyrozprávať, čo sa stalo.“

„To som rada.“ O chvíľu to však poprel jej nárek. Zhrbená nad volantom sa žalostne rozvzlykala.

Preložil som ju na vedľajšie sedadlo a sadol som za volant. Ako sme išli z kopca, videl som všetky svetlá mesta. Nezdali sa mi skutočné. Hviezdy a svetlá v domoch pripomínali svätojánske mušky, iskry studeného ohňa zavesené v čiernej prázdnote. Jedinou skutočnosťou v mojom svete bolo dievča vedľa mňa, teplé, vzlykajúce, stratené.

Bola taká stratená a zraniteľná, že by som ju najradšej bol objal a vzal pre seba. No keby som to bol urobil, do týždňa by ma bola znenávidela. O šesť mesiacov by som možno bol nenávidel Mirandu ja. Nechal som si ruky voľné a ju som nechal, nech si rany vylíže sama. Oprela sa mi o plece, aby sa vyplakala tak ako by sa bola vyplakala na hocičom pleci.

Jej vzlykot prešiel v monotónny plač, až ju ukolísal do spánku. Šerifovo auto s vysielačkou nás stretlo na úpätí kopca a zabočilo hore k domu, kde čakal Graves.

Ross Macdonald

Nájdi obeť

Preložil:

Ivan Krčméry

Copyright © Ross Macdonald, 1967

Copyright © by Alfred A. Knopf, Inc.

Translation © Ivan Krčméry, 1973

Ivanovi von Auw ml.

Istý muž sa bál, že by mohol natrafiť na vraha;

Druhý, že by mohol nájsť obeť.

Jeden bol múdrejší ako druhý

Stephen Crane

1

Bol to najhroznejší autostopár, aký ma kedy zastavil. Kolenačky sa vyštveral z priekopy. Oči sa mu černeli v žltej tvári ako jamy, jasnočervená škvrna úst pôsobila ako úškľabok na klaunovej tvári. Zdvihol ruku, ale nevládal ju udržať vystretú a prevážila ho. Znova padol dopredu na tvár.

Stúpil som na brzdu a cúvol asi sto metrov k miestu, kde ležal; bol to tmavovlasý muž v texaskách a sivej pracovnej košeli, zvalený na pažiti dolu tvárou. Vtedy už ležal nehybne ako mŕtvola. Keď som sa k nemu zohol, počul som, ako lapá dych a pri dýchaní chrčí.

Kolenom som sa mu oprel o bok, pod ovisnutú hlavu som mu podložil ruku a obrátil som ho na chrbát. Z úst mu vytekala spenená krv, plná drobných bubliniek. Sivá košeľa bola na prsiach tmavá a premočená. Rozopäl som gombičky a medzi vlhkými chĺpkami na hrudi som zbadal okrúhly otvor, vytekali z neho ešte malé, jemné pramienky.

Vyzliekol som si kabát a strhol z tela košeľu. Priložil som ju na ranu po guľke a previazal kravatou. Ranený sa pohol a vzdychol. Viečka na zaprášených čiernych očiach sa mu zachveli. Bol to mladý muž a zomieral.

Obzrel som sa cez plece na juh a potom na sever. Nikde nebolo vidieť ani autá ani domy, jednoducho nič.

Kdesi severne od Bakersfieldu som minul dopravný chumáč a na iný som už nenatrafil. Bola to jedna z tých zriedkavých prestávok, kedy počujete, ako vám srdce odbíja život, a iné nič. Slnce sa spustilo kdesi za pobrežie a do údolia sa vkrádalo šero. Na nebi sa mihol kŕdeľ drozdov, vyzeralo to, ako keď zaduje alebo zahvízda vietor.

Zdvihol som ho, oprel mu hlavu o moju hruď a niesol som ho do auta. Niesol som ho s námahou; nebol veľký ani ťažký, ale strašne nevládny. Položil som ho na zadné sedadlo, hlavu som mu podoprel cestovným vakom, aby sa nezadusil, a zakryl som ho dekou.

V takejto polohe sa viezol šesť alebo sedem míľ. Sklopil som zrkadielko, aby som ho mal stále na očiach. V hustnúcom šere sa aj jeho tvár v zrkadielku pomaly rozplývala.

Minul som tabuľu s nápisom: TÁBOR FREMONT, U. S. VOJNOVÉ LOĎSTVO, ZÁKLADŇA. Pri ceste sa vynoril vysoký ochranný plot. Spoza neho vykúkali dlhé rady barakov a tiahli sa dolinou až po zvlnený obzor. Ale po živote v tábore nebolo ani stopy. Opustené hangáre susednej leteckej základne vyzerali ako mohyly, ktoré po sebe zanechala vymretá rasa obrov.

Zrazu sa na boku zjavili svetlá a po nich mesto plné svetiel. Neóny prifarbili hustnúci vzduch na zeleno a žlto: KERRIGANOV DVOR – LUXUSNÝ MOTEL. Vestibul i priľahlé trakty boli zaliate svetlom. Zastal som pred vchodom a vošiel som dnu.

Všade bolo plno nábytku zo svetlej preglejky, kombinovanej so zelenou koženkou. Ešte aj žena za recepčným pultom bola svetlá. Premerala si ma pretiahnutými modrými očami a dala mi na vedomie, že si všimla moju holú hruď. Keď som vstupoval do miestnosti, pozapínal som si kabát.

„Čím vám poslúžim?“ opýtala sa chladno.

„V aute mám muža, ktorý súrne potrebuje pomoc. Donesiem ho dnu, vy zatiaľ zavolajte lekára.“

Sklopila viečka, medzi nimi jej naskočila ustarostená vráska. „Je chorý?“

„Skôr otrávený olovom. Postrelili ho.“

Znervóznela, vstala a otvorila dvere za sebou. „Don, poď sem na chvíľku.“

„Potrebuje ihneď lekára,“ povedal som. „Niet času teraz to pretriasať.“

„Čo pretriasať?“ Statný muž vyplnil priestor dverí. Mal široké plecia, ľahký gabardénový oblek a pohyboval sa ako bývalý zápasník na odpočinku. „Čo chceš, doparoma? Nevieš nič vybaviť sama?“

Zalomila chudými rukami. „Vyprosím si, aby si sa so mnou takto zhováral.“

Muž sa na ňu zaškľabil, ale neukázal pritom zuby. Spod nakrátko ostrihaných vlasov vykúkala tvár rozpálená od alkoholu a hnevu. „Vo vlastnom podniku sa rozprávam, ako sa mi zapáči.“

„Si pod parou, Don!“

„Ešte si ma nevidela pod parou!“

Stáli na malom priestore vedľa seba za pultom, tvár pri tvári v akejsi zúrivej dôvernosti.

Ozval som sa: „Vonku mám muža, ktorému hrozí, že vykrváca. Ak mi nedovolíte priniesť ho dnu, zavolajte aspoň sanitku.“

Obrátil sa ku mne, jeho oči pod ovisnutými viečka – mi tvorili sivé trojuholníky. „Akože vykrváca? Kto je to?“

„Neviem. Chcete mu pomôcť, alebo nie?“

„Prirodzene, že chceme,“ povedala žena.

Vzala zo stola telefónny zoznam, vyhľadala číslo a vytočila. Muž tresol za sebou dvermi a odišiel.

„Tu Kerriganov motorest,“ povedala. „Pri aparáte Kerriganová. Máme tu raneného muža… Nie. Vravia, že je postrelený… Áno, je to vážne, súrny prípad.“

Zložila slúchadlo. „Okresná nemocnica posiela sanitku,“ povedala a ticho, takmer šepky dodala: „Mrzí ma, ako sme sa zachovali. Ale našu rodinu takýto súrny prípad nevzruší. Skôr nás to dorazí.“

„Na tom teraz nezáleží.“

„Ale mne áno. Naozaj ma to mrzí.“

Naklonila sa dopredu ponad pult. Svetlé hladké vlasy mala prísne sčesané dozadu, akoby tým chcela zdôrazniť svoju nepoddajnú krásu.

„Môžem vám ešte niečím pomôcť?“ opýtala sa už veselším tónom. „Mám zavolať políciu?“

„To už urobí nemocnica. Tak si to vyžaduje zákon. Ďakujem vám za ochotu, pani Kerriganová.“

Odprevadila ma k dverám. Bola to ustarostená žena; na chvíľu sa zabudla správať, ako sa patrí, a teraz si robila výčitky. „Musí to byť pre vás strašné. Je to váš priateľ?“

„Nie. Vôbec ho nepoznám. Našiel som ho pri ceste.“

Dotkla sa ma, akoby sa chcela presvedčiť, či som naozaj živý, a chytro odtiahla ruku, akoby ju ten dotyk naplnil hrôzou. Uprela pohľad na moju hruď. Zbadal som na nej zaschýnajúcu škvrnu, kde bola opretá mužova zakrvavená tvár.

„Aj vy ste ranený? Nepotrebujete ešte nejakú pomoc?“

„Nie som ani uškrabnutý,“ odvetil som a vyšiel von. Kerrigan sa sklonil do otvorených zadných dverí auta. Keď začul moje kroky na piesku, ihneď sa vystrel. „Ešte dýcha?“

„Jasné, dýcha.“ Alkoholom presiaknutá krv sa mu vytratila z tváre a ostali po nej iba fialové škvrnky. „Myslím, že by sme ho nemali hýbať, ale len povedzte a môžeme ho odniesť dnu.“

„Stačil by vám zašpiniť koberec a potom…“

„Nemusíte byť uštipačný, kamarát. Počuli ste, navrhujem, aby sme ho zaniesli dnu.“

„Zabudnite na ten návrh.“

Podišiel ku mne bližšie, oči mal temnosivé ako kameň vo svetle reflektorov. „Kde ste ho našli?“

„Niekoľko kilometrov odtiaľto, južne od námornej základne, v priekope.“

„Ako ste ho dostali až sem, na môj prah, môžete mi to vysvetliť?“

„Ešte sa pýtajte. Bolo to prvé miesto, na ktoré som natrafil. Ale nabudúce pôjdem ďalej.“

„Tak som to nemyslel. Len sa čudujem tej zhode okolností.“

„Tak? Vari ho poznáte?“

„Jasné. Je šoférom Meyerovho kamióna z mesta. Volá sa Tony Aquista.“

„Poznáte ho dobre?“

„Ani by som nepovedal. Pri mojom fachu poznám z videnia väčšinu tých trkvasov z Las Cruces. Ale s mexickými šoférmi zatiaľ ešte nepaktujem.“

„Tým lepšie pre vás. Neviete, kto ho mohol postreliť?“

„Trochu všetečná otázka.“

„Možno by ste na ňu predsa mohli odpovedať.“

„Čo vás oprávňuje klásť mi takéto otázky, priateľko?“

„Len ma nazývajte priateľko aj ďalej. Reže mi to.“

„Nuž nespomenuli ste svoje meno.“

„Máte pravdu, nespomenul.“

„Čo keby som vám pre zmenu položil niekoľko otázok ja?“ nadhodil. „Nepostrelili ste ho náhodou vy?“

„Máte dobrý postreh. Samozrejme, postrelil som ho a teraz som na úteku.“

„Predsa sa môžem opýtať, nie? Neušla mi tá krvavá škvrna na vás.“

Zlomyseľne sa usmial. Jeho pohyblivé ústa, citlivé i surové súčasne, priťahovali moju päsť presne tak, ako magnet priťahuje železo. Bol dosť veľký, nebol pristarý, skôr prezretý. Strčil som radšej päsť do vrecka a prešiel som okolo auta na druhú stranu. Zažal som vnútorné svetlo. Tony Aquista ešte stále vyfukoval trúchlivé malé bublinky. Teraz mal oči celkom zavreté. Bol akoby načisto slepý a hluchý a celú energiu vynaložil, aby sa udržal pri živote. Na ceste zavýjala sanitka.

Nasledoval som sanitku na jej spiatočnej ceste predmestiami okolo motelov, chát, parkovísk prívesných vozidiel, kde vojaci, obchodníci, turisti i sezónni robotníci dočasne nocovali a s dočasnými partnermi sa delili o lôžka. Pri šesťprúdovom priechode, kde sa zbiehali dve hlavné cesty, sanitka odbočila doľava.

Premeškal som zelenú šípku a musel som čakať. Nemocnicu bolo vidno z diaľky; dlhá biela budova svietila na všetky strany. Bližšie pri ceste som videl osvetlenú scénu predmestského divadla, na ktorej sa mlátili dvaja muži do taktu podľa temperamentnej hudby, žiarila do noci ako obludný sen o násilí.

Vchod do ambulancie som našiel na druhej strane nemocnice. Červená svetelná tabuľa hlásala POHOTOVOSŤ a vrhala pekelnú žiaru na betónový príjazd zamastený od benzínu. Prv než som vošiel dnu, vybral som si z vaku čistú košeľu a obliekol som si ju.

V ordinácii sa poltucta ľudí v bielych plášťoch zhrčilo okolo stola, na ktorom ležal Tony Aquista. Teraz mal už aj pery žlté. Z obrátenej nádoby odkvapkávala krv do hadičky pripevnenej k jeho ruke.

Mladý lekár, praktický alebo internista, sa sklonil nad apatickú tvár a zatlačil palcami viečka. Aquista sa ani nepohol. Všetci v miestnosti akoby zadržali dych. Pristúpil som k doktorovi. Zagánil na mňa.

„Ste pacient?“

„Svedok. Našiel som toho muža.“

Lekár nervózne pokrútil hlavou. „Mali ste ho nájsť skôr.“ Obrátil sa k jednej z ošetrovateliek: „Už je zbytočné dávať mu krv.“

Zatvorila gumovú hadičku a odpojila dopoly prázdnu nádobu. V nozdrách ma nepríjemne dráždila vôňa nemocnice a zápach krvi.

„Zomiera, pán doktor?“

„Už je mŕtvy. Tep ustal, už ani nedýcha. Musel krvácať dlhší čas, neostalo mu v tele ani pol litra krvi.“

„Rana od guľky?“

„Bezpochyby, povedal by som. A ak zasiahne pľúca, je to hotová vražda.“

Pozrel som dolu na tvár Tonyho Aquistu. Jej mäsitá časť sa menila na vosk a škerili sa z nej zuby. „Teda ide o vraždu.“

Istotne som to povedal veľmi hlasno alebo s podivným dôrazom, lebo doktor na mňa vyčítavo pozrel. „Bol to váš kamarát?“

„Nie. Ale nerád vidím, keď to niekoho postihne. Zavolali ste políciu?“

„Úrad šerifa. Stalo sa to predsa v našom okrese, nie?“

„Bezpochyby. Našiel som ho tu.“

Zamieril k dverám a pritom cez plece povedal: „Nazdávam sa, že šerif bude rád, ak vás nájde niekde nablízku.“

Nepovedal som mu, že nemám vo zvyku čakať na políciu v sterilných sálach. Počkal som ju na skladacej táborovej stoličke v predsieni. Okolo mňa prúdil normálny život nemocnice. Ošetrovateľky prichádzali a odchádzali a pripravovali miestnosť pre ďalší naliehavý prípad. Mŕtveho Tonyho Aquistu, zakrytého plachtou, odviezli do márnice na konci chodby.

V duchu som ho sprevádzal do chladnej temravy. Niekedy nás to chytí, najmä keď zomrie mladší Človek. Mal som pocit, akoby sa časť môjho tela zmenila na vosk v bielom svite svetiel.

Odkiaľsi z bzučiaceho vnútra budovy doľahol ku mne prenikavý detský plač. Možno tento novorodenec doplní populáciu Las Cruces.

2

Vysoký muž v sivom pracovnom obleku otvoril dvere márnice. Jeho oslnivobiely stetson ledva prekĺzol popod rám dverí, keď vychádzal. Plesol dlaňou po betónovej stene a zástupcovi v rovnošate, ktorý stál za ním, povedal: „Doparoma, ako sa to len mohlo Tonymu stať?“

Zástupca pokrčil plecami. „Možno zase galiba so ženskými. Poznáte predsa Tonyho, šerif!“

„Nuž, pravdaže ho poznám.“

Šerifov kráčajúci tieň sa pretiahol ku mne. Tvár pod strieškou klobúka bola chladná, dlhá ako aj jeho postava, opálená slnkom údolia. Hoci bol na svoj post mladý, tak asi v mojom veku, všimol som si vrásky, ktoré mu vybiehali z kútikov očí, lemovali mu ústa a svedčili o prežitých strastiach. Tmavé oči mal zasadené hlboko, ako okná domu, v ktorom straší.

„Vy ste ten chlap, čo ho sem dopravil?“

„Áno. Ja.“

„Nie ste z Las Cruces, však?“

„Z Los Angeles.“

„Ach tak.“ Pokýval hlavou, akoby som sa bol priznal k čomusi strašnému. „Teda si zapíšeme vaše meno a adresu.“

Povedal som mu meno, Lew Archer, a adresu zamestnania na Sunset Boulevard. Zástupca si to zapísal. Šerif si pritiahol stoličku, sadol si ku mne a nespúšťal zo mňa oči.

„Som šerif Church. Toto je Danelaw, môj expert pre identifikáciu. Aké máte povolanie, pán Archer, ak náhodou nerobíte dobrého samaritána?“ Church sa pokúšal o vtip, ale nedarilo sa mu to.

„Mám licenciu ako súkromný detektív.“

„Namojdušu, tomu sa už povie náhoda! A čo ste robili vonku na ceste?“

„Šoféroval som. Mám namierené do Sacramenta.“

„Tejto noci sa ta už nedostanete,“ schladil ma. „Dnes sa veru nevyplatí robiť dobrého samaritána. Obávam sa, že sa dostanete do styku s byrokraciou. Potrebujeme vás pri vyšetrovaní.“

„Chápem.“

„Poponáhľam sa, ako len budem môcť… Možno už zajtra alebo pozajtra. Pozrime sa, dnes je štvrtok. Môžete tu ostať do soboty?

„Ak budem musieť.“

„Dobre. A teraz nám povedzte, ako ste sa dostali k nemu.“

„Ležal v priekope niekoľko kilometrov južne od námornej základne. S námahou sa zdvihol na kolená a kýval mi.“

„Teda ešte bol pri vedomí. A povedal niečo?“

„Kým som k nemu došiel, stratil vedomie. Nemal som chuť hýbať ho z miesta, ale nikde nablízku nebol telefón a nemal som koho poslať po pomoc. Dovliekol som ho na zadné sedadlo a z prvého miesta na ceste som telefonoval po ambulanciu.

„Kde to bolo?“

„Na Kerriganovom dvore. Kerrigan vyzeral dosť prekvapený. Zdalo sa mi, že Aquistu pozná, ale nechcel o ňom či o živom alebo mŕtvom ani počuť. Jeho žena potom zavolala sanitku.“

„Čo robila pani Kerriganová?“

„Podľa všetkého mala na starosti recepciu.“

„A Kerriganová vedúca, slečna Meyerová, nebola tam niekde nablízku?“

„Možno bola, ale ja som ju nevidel. Záleží na tom?“

„Nie.“ Šerif zvýšil hlas. Opäť sa ovládal. „Prvý raz počujem, že tam Kate Kerriganová pracuje.“

Danelaw zdvihol oči od svojho notesa. „Bola tam vraj celý týždeň.“

Church pozrel naňho, ako keby mal ďalšie otázky, ale prehltol ich. Viditeľne mu poskočil ohryzok.

Povedal som: „Kerrigan bol trochu pod parou. Možno tým vysvetliť jeho neochotu. Opýtal sa ma, či som toho muža nepostrelil sám.“

Šerifove ústa zvlnil úsmev. „Čo ste mu na to povedali?“

„Nič. Veď som toho muža jakživ nevidel. Pomyslel som si že ho nahrám na pás, ak by ďalej táral.“

„Nie je to zlý nápad za takých okolností. A teraz mi ukážete miesto, kde ste ho našli.“

Všetci sme odrazu vstali. Šerifova kostnatá ruka ma chmatla za plece a tlačila ma smerom k východu. Neviem, či ma tým gestom chcel povzbudiť, alebo to mal byť rozkaz. Pre každý prípad som tú ruku z pleca striasol.

Mal nový čierny mercury špeciál s nepriestrelnými platňami pod karosériou, bez oficiálneho označenia. Viezol ma z mesta na juh po ceste, ktorou som prišiel. Večerné ochabnutie premávky už pominulo. Bola ozajstná noc. Reflektory za reflektormi pretínali údolie z juhu, oslepovali ma a mizli. Zo severu nás predbehlo druhé úradné auto.

Prešli sme okolo opusteného tábora a začal som pozorovať okolie cesty. Lúče reflektorov áut za nami prekutávali priekopu ako zlomené svietiace veslá.

Po dvoch pomýlených zastávkach som to miesto našiel. Bolo poznačené kvapkami zaschýnajúcej krvi na kôpke štrku. Na pažiti pod kopcom bolo dosial poľahnuté miesto v tvare natiahnutého tela.

Z druhého auta vyliezlo niekoľko šerifových pomocníkov. Jeden z nich bol širokoplecí ako býk, bystré oči Španiela mu ustavične jastrili z bronzovej indiánskej tváre. Nervózne pozdravil šerifa:

„Spojky už nadviazali styk s Meyerom. Tony dnes robil ako normálne šoféra, ale kamión je v ťahu.“

„Čo viezol na ňom?“

„Meyer nechcel povedať. O tom sa vraj pozhovára iba s vami. Keď tých usmrkancov, čo to majú na svedomí, dostanem do rúk, tak…“ Skúmavý pohľad v jeho temnej tvári utkvel na mne tak ostro, že som ho priam cítil.

Šerif otcovsky objal olivovohnedé plecia: „Len pomalšie, Sal. Viem, že sa vás to dotklo, veď je to váš príbuzný. Tony bol váš bratranec, nie?“

„Syn matkinej sestry.“

„Teda musíte dopadnúť páchateľov, Sal. Ale aj potom sa treba najprv presvedčiť, či sú to tí praví. Tento muž nemá nič spoločné so zabíjaním. Našiel Tonyho a dopravil ho do nemocnice.

„To hovorí on?“

„Ja to hovorím!“ Šerifov hlas dostal strohý, úradný tón. „Kde je Meyer?“

„Na dvore.“

„Choďte teraz na západnú stranu a urobte náter stopy. Starému povedzte, že prídem neskoršie. Naskutku vyhláste veľký poplach. A nezabudnite zablokovať všetky výpadovky z okresu. Rozumiete, Sal?“

„Jasnačka!“

Šerifov pomocník s bronzovou tvárou sa rozbehol k svojmu autu. Šerif s ďalšími svojimi ľuďmi dôkladne prečesávali pôdu očami, prstami a bleskovými svetlami.

Danelawa, experta pre identifikáciu, upútali moje topánky a prikladal ich k stopám v priekope. Neboli tam iné stopy okrem mojich a ani na kôpke štrku nenašli otlačky iných pneumatík okrem mojich.

„Vyzerá to, akoby ho boli zhodili z auta,“ povedal Church. „Alebo z jeho kamióna.“ Nech je akokoľvek, ale z betónky nezišli.“ Pozrel na mňa. „Nevideli ste nijaké auto? Alebo kamión?“

„Nie.“

„Vôbec nič?“

„Nič.“

„Možno ani nezastavili, iba ho zhodili a nechali ležať. Potom sa mohol odplaziť z cesty sám.“

Danelaw sa ozval z okraja hrádze. „Povedal by som, že to urobil naozaj tak. Tie krvavé stopy sú akurát tam, kade sa dovliekol do priekopy.“

Church si odpľul na betón. „Prekliata gebuzina.“ Obrátil sa ku mne akoby náhodou. „Mimochodom, mohol by som si pozrieť vašu licenciu?“

„Prečo nie.“ Ukázal som mu žiadaný doklad.

„Zdá sa, že je v poriadku. A čo ste to vraveli, že chcete robiť v Sacramente?

„Nič som o tom nevravel. Mám podať správu legislatívnemu výboru.“ Povedal som mu meno predsedu výboru. „Najal ma, aby som urobil prieskum distribúcie narkotík v južných okresoch.“

„Keby som si dal tú prácu a preveril si váš príbeh, vravíte, že by obstál?“

„Rozumie sa. Mám pri sebe aj časť korešpondencie.“

Zamieril som k svojmu autu, ale Church ma zastavil.

„Neunúvajte sa. Nie ste podozrivý. Sal Braga je precitlivený miešanec a náhodou aj Aquistov príbuzný. V tomto meste je každý každému príbuzný. Prirodzene, že nám to zavše trochu komplikuje veci.“ Chvíľu mlčal. „Čo poviete, keby sme išli a porozprávali sa s Kerriganom?“

„Múdry nápad.“

V tej chvíli už cestu vrúbili mnohé autá, oficiálne i neoficiálne. Regulovčík riadil dopravu signalizačným svetlom. Urobil miesto, aby sa mohol šerifov mercury obrátiť, a hneď za ním som išiel ja vo svojom aute.

Červená žiara nad mestom mi pripomenula svetelnú tabuľu pohotovostnej služby v nemocnici, pravda, úžasne zväčšenú. Na druhej strane svetielkovalo mesto, menivé lúče signálov vo vzduchu akoby niečo hľadali v nočnej temnote.

3

Vyzeralo to, ako keby Kerrigan bol na šerifa striehol. Len čo som zastavil za jeho autom, už vychádzal z haly.

„Ako sa darí chlapcovi, Brand?“

„Obstojne.“

Potriasli si ruky. No všimol som si, že sa pri rozhovore navzájom pozorovali ako pri šachovej partii, ktorú už hrali aj predtým. Mohli byť aj súpermi nebezpečnejšej hry, ako je šach. Nie, povedal Kerrigan, nevie, čo sa stalo Aquistovi, ani prečo a ako sa to stalo. Nič podozrivé nevidel, nič podozrivé nepočul a nič podozrivé neurobil.

Muž z auta ho prosil, či by mohol odtiaľ zatelefonovať, ináč nemá s tým prípadom nič spoločné. Pohľadom mi naznačil, že mu, mierne povedané, leziem na nervy.

„Mimochodom, ako idú obchody?“ Church pozrel na signál OBSADENÉ, ktorý sa rozsvietil. „Radšej som sa ani nemal pýtať, pravda?“

„Nuž, ak mám byť úprimný, mizerne. Zasvietil som signál, lebo žena nestačí sama na recepciu. Je z toho celá preč, aspoň tak vraví.“

„Zastupuje Anne?“

„Dá sa to aj tak povedať.“

„Anne odišla?“

Kerrigan zdvihol a vzápätí opäť spustil svoje mohutné plecia. „Veru neviem. Skôr by som sa to mal opýtať ja vás.

„Prečo mňa?“

„Je to predsa vaša príbuzná. Celý týždeň nebola v službe a nemohol som zistiť, kde je.“

„Nie je doma?“

„Nik tam nedvíha telefón.“ Kerrigan pozrel šerifovi ostro do očí. „Brand, ani vy ste ju nevideli?“

„Tento týždeň nie.“ Po chvíľke dodal: „V poslednom čase sme Anne málo vídali.“

„Smiešne. A ja som myslel, že je u vás ako doma.“

„Mýlite sa. Zavše sa s Hildou schádzajú, ale Anne si žije vlastným životom.“

Kerrigan sa mdlo a protivne usmial, ako to mal vo zvyku. „Možno si tento týždeň žije vlastným životom viac ako inokedy, čo poviete?“

„Ako tomu rozumieť?“

„Vysvetlite si to, ako chcete.“

Church energicky vykročil proti nemu, ruky mal pritom založené. Zagúľal veľkými čiernymi očami a jeho tvár dostala vo farebnom osvetlení zelený odtieň. Vyzeral chorý od zlosti.

Otvoril som dvere auta a stúpil som jednou nohou na štrk. Keď začul môj pohyb, strhol sa. Stál tam roztrasený a uprene hľadel na Kerrigana, ktorý sa jedovato škľabil. Potom sa zvrtol na päte a odchádzal od nás. Kráčal ako robot po okraji osvetleného nádvoria a zrazu ostal stáť so zvesenou hlavou chrbtom k nám.

„Mám držať papuľu, čo?“ víťazne fľochol Kerrigan. „Ktosi sa tu príliš často rozdrapuje, až ho nakoniec vylejú z úradu.“

Pani Kerriganová otvorila dvere haly. „Don, stalo sa niečo?“ Zamierila k nám so striebornou líškou na pleciach a s prestrašeným výrazom v tvári.

„Vždy sa čosi stane. Povedal som šerifovi, že sa tu Anne Meyerová tento týždeň ani neukázala. A on sa tvári, akoby som ja za to mohol. Nie som predsa zodpovedný za jeho prekliatu švagrinú.“

Bojazlivo mu položila ruku na plece, ako keby sa pokúšala upokojiť rozzúrené zviera. „Možno si ho zle rozumel, drahý. Nebude predsa viniť teba za to, čo robí Anne. Asi sa jej chcel opýtať na Tonyho Aquistu.“

„Prečo?“ opýtal som sa. „Aj ona poznala Aquistu?“

„Pravdaže poznala. Bol do nej zaľúbený. Však, Don?“

„Čuš!“

Cúvala od neho, akoby ju bol niekto tlačil, a potkýnala sa pritom na vysokých podpätkoch.

„Pokračujte, pani Kerriganová. Môže to byť dôležité. Aquista totiž práve zomrel.“

„Zomrel?“ Ruky jej vyleteli na prsia a zaborili sa do kožušiny. Pohľadom preskočila zo mňa na muža a modré oči jej stemneli. „Je Anne do toho zapletená?“

„Ja veru neviem,“ odvetil jej muž. „Ale už dosť o tom, Kate. Choď dnu. Si celkom premrznutá a rozčúlená, zbytočne robíš zo seba blázna.“

„Nechaj ma. Nemáš mi čo rozkazovať. Môžem sa rozprávať, s kým sa mi zapáči.“

„Teda neprestaneš tárať s týmto bastardom?!“

„Nebola som…“

„Vravím ti, čuš!“ povedal tlmene a smrteľne vážne. „Už si mi narobila dosť nepríjemností.“

Chmatol ju odzadu za zápästia a takmer ju niesol k dverám haly. Najprv sa vzpierala, ale keď ju pustil, vošla do haly a viac sa ani neobzrela.

Vrátil sa ku mne a so záľubou si prečesal prstami vlasy. Mal ich pristrihnuté ako športovec, trochu prikrátko na jeho vek. Zdalo sa mi, že je jedným z tých mužov stredného veku, čo sa nevedia zmieriť so skutočnosťou, že mladosť už majú za sebou. To mu dodávalo ten neprirodzený vzhľad, pod ktorým ustavične tlela ukrutnosť.

„Hádam len nerobíte všetko tak násilne?“

„Viem ako zaobchádzať s kurvami. S čistokrvnými kurvami, aj s ostatnými druhmi. Ba viem aj to, ako zaobchádzať s ich synmi, čo pchajú nos do všetkého. Ak nemáte nejaké úradné splnomocnenie, odporúčam vám zmiznúť z môjho pozemku. A to hneď!“

Pozrel som ponad plece na Churcha. Stál vo verejnej telefónnej búdke na konci radu chatiek. Mal slúchadlo pri uchu, ale nezdalo sa, že by hovoril.

„Dohodnite sa so šerifom,“ odvetil som. „Prišiel som s ním.“

„A kto ste vy vlastne, kamarát? Keď si pomyslím, že ste na mňa poštvali šerifa, tak…“

„Tak čo?“ Ten chlap sa mi začínal páčiť. Spustil som ruky a vysunul bradu v nádeji, že sa rozoženie a dá mi príležitosť vrátiť mu úder.

„Ľahko možné, že budete ležať na chrbte s papuľou plnou zubov.“

„Myslel som, že sa preťahujete iba so ženami na okolí.“

„Chcete sa presvedčiť o opaku?“

Bol to však iba bluf. Ostrými kútikmi očí bystro pozoroval, ako sa šerif blíži. Šerifova tvár bola vážna a vyrovnaná.

„Musím sa vám ospravedlniť, Don. Nestáva sa mi často, žeby som takto stratil hlavu.“

„Skutočne? Možno to skúšate na primnohých poplatníkoch. Pochybujem, že vás nabudúce opäť zvolia za kopova.“

„To je v poriadku. Zakopme teda sekeru. Veď som vám nijako neublížil.“

„Len to skúste.“

„Hovorím, zabudnime na to,“ pokojne opakoval Church. Na tvári mu vystúpili svaly od námahy, akú musel vynaložiť, aby sa ovládol. „Radšej mi ešte niečo povedzte o Anne. Zdá sa, že nik nevie, kde je. Ani Hilde nepovedala, že chce odísť zo zamestnania, ani kde chce ísť.“

„Neodišla zo zamestnania. Vybrala sa na víkend, ale v pondelok ráno nenastúpila do roboty. Podľa všetkého sa ešte nevrátila z víkendu. A nikomu sa o ničom nezmienila ani slovom.“

„Kde len mohla ísť?“

„To mi hádam poviete vy. Mne sa nezdôverila.“

Dlho sa navzájom bez slova premeriavali. Zrejme bolo medzi nimi čosi viac ako tlmená zúrivosť, bola to nenávisť presahujúca bežnú zúrivosť, a táto vášeň ich oboch spaľovala.

„Klamete,“ povedal konečne Church.

„Možno klamem. No možno ani neviem, že klamem.“

Church si všimol, že ich pozorujem, a energicky mykol hlavou, akoby vydával príkaz. Nechal som ich pohrúžených do zlostnej hádky a vstúpil som do tmavej haly.

Temnotou prebleskovali zelené a žlté pásy svetla, ktoré sa predieralo žalúziami. Na druhom konci haly ležala skrútená na pohovke pani Kerriganová. Videl som iba jej trblietavú striebristú sieťku na vlasy a vlhkom sa ligotajúce oči.

„Kto je to?“

„Archer. Ten, čo vám narobil tie nepríjemnosti.“

„Mne ste nenarobili nijaké nepríjemnosti. Tie tu mám stále.“ Vstala a podišla do stredu miestnosti. „Nepatríte k miestnej polícii, pravda, pán Archer?“

„Nie. Som súkromný detektív a mojím revírom sú južné okresy. Sem som sa iba zatúlal.“

„Ako my všetci.“ Mala mdlú, ale príjemnú voňavku, ako tklivá spomienka na spoly zabudnuté leto. Jej ustarostený šepot pripomínal tlmený hlas temnoty. „Čo len môže toto všetko znamenať?“

„Istotne sa v tom vyznáte lepšie ako ja. Poznáte ľudí, čo sú v tom zapletení.“

„Ja že ich poznám? Ani chýru. Veď vlastne nepoznám ani svojho muža.“

„Ako dlho ste vydatá?“

„Sedem rokov. Sedem chudých rokov.“ Zaváhala. „Pán Archer, vy ste detektív, akých si ľudia najímajú, aby sa dozvedeli niečo o iných ľuďoch?“

Prisvedčil som.

„Mohla by som… môžem vám dôverovať?“

„To závisí od vás. Mnohí mi dôverovali, nemám však so sebou odporúčania.“

„A je to drahé? Ostali mi ešte nejaké peniaze.“

„Neviem, čo zamýšľate.“

„Pravdaže nemôžete vedieť. Prepáčte. Dnes som z toho strašne vyčerpaná.“

„Alebo sa mi nechcete zdôveriť.“

„Možno aj to.“ Cítil som jej neviditeľný úsmev. „A možno ani presne neviem, čo mám robiť. Rozhodne nechcem nikomu spôsobiť nepríjemnosti.“

„Napríklad vášmu mužovi?“

„Áno, môjmu mužovi.“ Stlmila hlas, skoro ju nebolo počuť. „Včera v noci som pristihla Dona, ako si balí obidva veľké kufre. Myslím, že ma chce opustiť.“

„Prečo sa ho neopýtate?“

„Neodvážim sa,“ odvetila, akoby sa pokúšala o zúfalý vtip, „trafil by mi prisvedčiť, a čo potom?“

„Ľúbite ho?“

„Nemám ani najmenšie tušenie,“ povedala rozrušene. „Kedysi som ho ľúbila, ale bolo to dosť dávno.“

„Je v tom iná žena?“

„Áno, iné ženy.“

„Mohla byť Anne Meyerová jednou z nich?“

„Viem, že bola. Mali spolu čosi… minulý rok. Povedal mi, že s tým už skončil, ale možno to ešte pokračuje Keby ste ju mohli nájsť a keby ste zistili, za kým páli…“ hlas sa jej rozplynul.

„Povedzte presne, ako dlho je nezvestná?“

„Od minulého piatka, odkedy odišla na víkend.“

„Kde obyčajne trávila víkend?“

„Naozaj neviem.“

„S vaším mužom?“

„Nie. Aspoň on to popiera. Chcela som povedať…“

Kerrigan sa ozval za mnou: „Čo si chcela povedať?“

Ticho otvoril dvere haly. Jeho mohutný tieň sa sunul dopredu zo svetelného štvorca. Pretlačil sa za mňa a meravo sa naklonil nad svoju ženu:

„Povedal som ti, aby si čušala.“

„Veď som…“

„Počul som ťa. Kate, vari nechceš povedať, že klamem?“

Jeho chrbát sa prudko zvrtol nabok. Počul som plesnúť zaucho a žena od bolesti zasyčala. Chytil som ho za plece.

„Nechajte ju, vy večne mladý násilník.“

Hrubá vrstva vypchávky mi v ruke spľasla a čosi sa odtrhlo. Zabrechal ako pes a obrátil sa ku mne. Jedna z jeho mlátiacich pästí mi odrazu umŕtvila časť hrdla.

Ustúpil som z dvier na svetlo a nechal som ho priblížiť sa. Zaútočil ako baran priamo na moju ľavačku. Potom sa vystrel a vyrazil som ja krátkym krížovým úderom pravačkou na jeho sánku. Kolená sa mu podlomili. Zatackal sa dopredu. Zasiahol som ho ešte raz ľavačkou, prv než zaryl nosom do koberca.

Jeho žena kľačala vedľa neho. „Ach, vy muži. Ste ako zdivené chlapčiská.“ Objala mu rukami hlavu a utierala mu preťatú bradu čipkovanou vreckovkou. „Myslíte, že je vážne poranený?“

„Pochybujem. Udrel som ho iba raz.“

„Nemali ste ho čo udierať!“

„Keď si to žiadal.“

„Áno, myslím, že si to žiadal.“ Kerrigan sa pohol a zastenal. Prestrašená pozrela na mňa. „Radšej choďte preč. Don má zbraň a vie ju aj použiť.“

„Použil ju na Aquistu?“

„Určite nie. To je smiešne.“ Hovorila nahlas a bránila ho. „Môj muž s tým nemá nič spoločné. Bol tu so mnou celé popoludnie.“

Kerrigan sa tackal ako opitý a pomáhal si rukami, aby si mohol sadnúť.

„Choďte už, prosím,“ povedala a ani nepozrela na mňa.

„A čo bude s prácou, o ktorej sme hovorili?“

„Na to jednoducho zabudnite. Nezniesla by som ďalšie nepríjemnosti.“

„Ako myslíte. Ide predsa o vaše manželstvo.“

4

Šerifov mercury už bol preč a štrk osvetlený nočnými svetlami vyzeral ako opustená aréna. Zamieril som svojím autom na hlavnú cestu a zaradil som sa do prúdu mieriaceho do mesta, avšak nie nadlho. Neurčitý pocit spriaznenosti ma viazal ako dlhé gumové puto ku Kerriganovcom a ich starostiam. Možno to nazvať aj zvedavosťou, ale dekadentná plavá krása pani Kerriganovej iste s tým mala veľa spoločného. Žiadalo sa mi vidieť ju bezstarostnú a jej muža po uši v starostiach.

Ale toto puto dosiahlo hranicu svojej pružnosti a prinútilo ma zastaviť na parkovisku. Medzera v doprave mi umožnila obrátiť sa o stoosemdesiat stupňov. Uháňal som späť do motela, ale asi sto metrov pred ním som odbočil a zaparkoval v hlbokom tieni duba pri ceste.

Kým som vyfajčil dve cigarety, reflektory okolo motela zhasli. Zeleno-žltý znak zostal ponorený v temnote. Otočil som kľúčikom v zapaľovaní a naštartoval som.

Okná haly boli tmavé a po chvíli sa vynoril Kerrigan. Nápadne krátkymi krokmi prešiel cez štrkové nádvorie do aleje, ktorá sa tiahla za radom chatiek. O minútu sa zjavila na konci aleje jeho ohnivočervená limuzína. Netrpezlivo zatrúbil. Vyšla pani Kerriganová, pridŕžala si striebornú líšku na pleciach a bežala k limuzíne.

Nebol nijaký problém sledovať jeho auto. Šiel som za ním do Las Cruces, cez celé mesto, do vilovej štvrti na kopci. Tam Kerrigan vysadil svoju ženu pred veľkou dvojposchodovou vilou, postavenou na terasovitom svahu. Zapamätal som si jej polohu.

Potom sa Kerrigan obrátil, zamieril do stredu mesta a uháňal ako divý. Napokon zaparkoval v bočnej uličke pri Maine. Našiel som obďaleč miesto pre svoje auto a šiel som za ním peši.

Boli sme v dolnej časti mesta, na jeho južnom konci. Pripomínalo to perifériu s lacnými hotelmi, skliepkami a starinárstvami, s mexickými a čínskymi reštauráciami. Kerrigan zastal pod vývesným štítom jednej z nich, pod SAMMYHO ORIENTÁLNYMI ZÁHRADAMI, a začal sa obzerať hore-dolu ulicou. Stal som si pod bránu vinárničky. Slabo osvetlená miestnosť bola oddelená od ulice mrežami v oknách, ako chorobná škvrna od civilizácie.

Keď som vykročil na chodník, Kerrigan bol už preč. Pomaly som sa priblížil k reštaurácii a nakukol som dnu cez sklo okna, poznačené muchami. Kráčal do zadnej časti v sprievode čínskeho čašníka, ktorý mu s úsmevom ukazoval cestu popod klenbu so zatiahnutým závesom. Počkal som, kým mi nezmizol z očí, a vošiel som aj ja.

Bola to veľká, staromódna reštaurácia s preplneným barom na jednej strane a čierno-oranžovo pomaľovanými drevenými boxami na druhej. Pod začadenou povalou z lisovaného plechu viseli pochmúrne, nezažaté papierové lampióny. Malátny vejár pod povalou občas rozprúdil vzduch presýtený pachom starého masla a sójovej omáčky, dychom pijanov a ľudským potom. Hostia pochádzali z nižších priečok spoločenského rebríčka: boli tu drsní naftári so ženami, dobytkári v jazdeckých čižmách na vysokých podpätkoch, starý milovník rumu sedel v alkoholickej osamelosti v boxe a čakal, kedy sa začnú jeho sny.

Číňan sa vrátil z útrob reštaurácie a ukázal mi zuby i s podnebím.

„Želáte si box, pane?“ slabikoval dôkladne.

„Radšej by som chcel súkromnú izbu.“

„Plepáčte, pane, ale je obsadená. Keby ste boli plišli pled minútou.“

„Tak teda box.“

Sadol som si do jedného z predných boxov tak, aby som mohol pozorovať v zrkadle chodbu s klenbou za pultom. Čašník objednal nahlas dvojitú ražnú s ľadom a niesol ju za klenbu. Keď mi priniesol jedálny lístok, opýtal som sa:

„Čo poviete, nechytia sa tie papierové lampióny? Oheň ma trochu znervózňuje. Má tento dom vôbec núdzový východ?“

„Nie, pane, ale je dokonale bezpečný. Ešte sme tu nemali požial. Objednáte si niečo, pane?“

Spomenul som si, že som od obeda nič nejedol, a objednal som si newyorský rezeň a fľašku piva. Jedálny lístok tvrdil: Pochutí si na ňom aj kráľ, nuž nezabudnite priviesť svoju kráľovnú. Sklamal ma.

Práve som splachoval pivom vláknité zvyšky rezňa, keď do miestnosti vošla z ulice nedbanlivým krokom dievčina. Mala drobnú, krásne formovanú hlavu s krátkymi čiernymi vlasmi, ktoré sa leskli ako hodváb. Jej priame čierne oči a ústa boli našpúlené ako hriech. Mala na sebe ležérne prehodený kabát z farbeného králika a pri chôdzi sa hojdala v bokoch, akoby jej hrali do taktu.

Všetci muži pri pulte, vrátane barmana Filipínca, zbystrili pozornosť. Prešľapovala pri vchode a vychutnávala ich záujem ako nejaký elixír alebo potravu. Jej útle tielko akoby pritom bolo zosilnelo a zbujnelo, prsia sa jej priam nadúvali v krížovej paľbe očí.

Naše pohľady sa stretli. Musel som sa na ňu usmiať. Pohŕdavo si ma premerala a obrátila sa k čašníkovi:

„Je už tu?“

„Pláve plišiel, slečna. Čaká vás v zadnej izbe.“

Pozoroval som, ako sa hojdá za ním. Uvažoval som, či by to mohla byť Anne Meyerová. Vôbec nevyzerala na vedúcu motela, aspoň som takú ešte nevidel. Skôr na herečku ustupujúcu zo slávy, alebo na veľmi úspešnú štetku-amatérku, ktorá chce presedlať k profesionálkam. Nech už mala akékoľvek povolanie, iste v ňom musel prevládať sex. Bola plná sexu, tak ako je grapefruit plný šťavy, bola však taká mladá, že ešte nezačala byť kyslá.

Počkal som, kým čašník nezmizol za lietajúcimi dvermi v kuchyni. Potom som vstal a vykročil som ku klenbe so závesom. Za ním bola úzka, zle osvetlená chodba a na jej konci dvere s označením DÁMY a PÁNI. Bližšie za závesom boli ešte jedny dvere, za ktorými som počul tlmený rozhovor. Pritlačil som sa k stene.

Dievčenský hlas povedal: „Telefonovala som s tvojou ženou. Dosiaľ som sa s ňou nerozprávala. Má veľmi kultivovaný prednes.“

„Je vzdelaná, to je fakt. A čertovsky vzdelaná.“ Kerrigan neveselo odfrkol. „Nemala si mi vôbec telefonovať do motela. Včera v noci ma pristihla, ako balím kufre. Obávam sa, že čosi tuší.“

„Myslíš, že podozrieva? Nás dvoch?“

„Každého.“

„Záleží ti vôbec nä tom? Predsa nám to nemôže nijako prekaziť.“

„Nepoznáš ju,“ povedal. „Istým spôsobom je na mne závislá. A teraz ide o každú maličkosť. Nemal by som byť ani tu.“

„Netešíš sa, že ma vidíš?“

„Isteže, som rád, že ťa vidím. Iba si myslím, že sme mohli počkať.“

„Čakala som celý deň, Donny. Nepočula som o tebe, nemala som už ani byľku marihuánky a začali mi tiecť nervy. Musela som ťa vidieť. Musela som vedieť, čo sa stalo.“

„Nič sa nestalo. Vyšlo to. Už je po všetkom.“

„Teda už môžeme odísť? Hneď?“ ozvala sa mladistvo a dychtivo.

„Ešte nie. Treba ešte čosi vybaviť. Musím sa spojiť s Bozeym…“

„A neodišiel?“

„Keby ho radšej nikdy nebolo. Stále mi dlhuje peniaze.“

„Iste ti zaplatí. Môžeš mu dôverovať. Bozey nie je podliak. Kedy ho navštíviš?“

„Neskoršie. Nie je jediný, ktorého musím vyhľadať.“

„Keď pôjdeš za ním, Donny, urobíš niečo pre mňa?“ Mala maznavý hlas ako mačka. „Vypýtaj od neho pre mňa zopár marihuánok. V Mexiku ich dostanem celú kopu, ale ja ich potrebujem dnes v noci. Inak nevydržím to čakanie.“

„A myslíš, že ja sa vyžívam v tom napätí?“ Z hlasu mu zaznievala sebaľútosť. „Cítim sa, akoby mi ktosi sťahoval kožu z tela. Ledva vydržím pokojne sedieť. Keby som nebol taký blázon, vôbec by som sem nebol prišiel.“

„Nerob si starosti, zlatko. Tu sa nám nič nestane. Sammy vie o nás.“

„Dobre. Ale koľkí ešte vedia o nás? A koľko toho vedia? V moteli bol akýsi súkromný detektív a snoril tam…“

„Nemysli na to, Donny.“ Mača v jej hrdle teraz priadlo. „Poď sem a porozprávaj mi o tom mieste. Dobre? Ako sa budeme celý deň vyvaľovať holí na slnku, zabávať sa a pozorovať vtáky a oblaky a budeme mať sluhov, čo na nás budú čakať. Rozprávaj mi o tom.“

Začul som na dlážke jeho kroky. Nakukol som dnu úzkou štrbinou medzi rámom dverí a okrajom závesu.

Stál za jej stoličkou, jeho tvár vyzerala ako v tranze, na poranenej brade mal náplasť. Ruky sa mu kĺzali po jej hrdle nadol.

Zakryla mu ruky svojimi dlaňami a jednu z nich zdvihla k ústam. Odtiahol ju s červenou škvrnou od rúžu. Kerrigan sa jej naklonil nad tvár, prstami jej odhŕňal šaty ako zomierajúci človek prikrývky.

Vtom za mnou niekto zasyčal: „Hľadáte niekoho, pane?“

Pod klenbou stál čínsky čašník a balansoval s tácňou, na ktorej škvrčali dva rezne. „Pánsky záchod.“

„Na konci chodby, pane.“ Usmial sa, akoby ma chcel uhryznúť. „Je jasne označený.“

„Ďakujem. Som veľmi krátkozraký.“

„Lozumiem, pane.“

Vošiel som do miestnosti pre mužov a využil jej pohodlie. Keď som vyšiel, súkromná izba bola prázdna. Rezne ležali nedotknuté na stole a vedľa nich stál Kerriganov prázdny pohár. Vošiel som do reštaurácie. Za pultom stál čínsky čašník.

„Kde odišli?“ opýtal som sa.

Pozrel na mňa, ako keby ma nikdy nebol videl, a odvetil spevavou čínštinou.

Vonku vyzerala ulica opustená. Kerriganova červená limuzína už nebola na parkovisku. Obišiel som na aute blok domov, ale bezvýsledne; rozšíril som kruh a obišiel som ďalšie bloky. Neďaleko miesta, kde sa križuje Main a ulica zvaná Yanonali, som zrazu zbadal tú dievčinu, kráčala na západ smerom na Yanonali.

Bola sama, ale telo sa jej hojdalo a krúžilo, ako keby ju stále niekto obdivoval. Občas som zastavil, aby získala dostatočný náskok, potom som sa krokom viezol asi pol bloka za ňou. Dlažba a domy boli o poznanie biednejšie, ako sme opustili dolnú časť mesta. Rozpadávajúce sa byty a penzióny mali otvorené okná, ktorými letmo presvitali náznaky trvalej biedy; kde-tu bolo vidieť pochmúrne malé bary a bufety. Hnedí, čierni a špinavosiví ľudia v baroch a na uliciach vyzerali tiež akosi pochmúrne, boli ošarpaní a iba dopĺňali budovy. Nie tak ako mladá žena, ktorú som sledoval. Pyšno si vykračovala ďalej k dolnému koncu mesta, ako keby bola opitá vlastnou žiadostivosťou.

Ulica mala iba niekoľko lámp a medzi nimi veľké medzery. Pod jednou z nich na rohu sa hrala tlupa černošských chlapcov na koníčky; boli primladí na bary, nuž provokovali svojimi čiernymi tvárami ľahostajnosť čiernej noci. Keď dievčina prešla popri nich, vyvalili na ňu vlhké hnedé oči ako päste. Ale ani si ich nevšimla.

V polovici nasledujúceho bloku vošla do chodby obytného domu. Zaparkoval som za rohom a obzrel som si ten dom z vnútornej strany. Bol to veľký štvorposchodový dom a kedysi mohol byť celkom reprezentačný. Nad štukovou rímsou bolo tehlové obloženie. Okná na treťom a štvrtom poschodí boli zamaskované plytkými kovanými balkónmi.

Temný príboj ulice Yanonali však špliechal na jeho základy a zahalil ho hmlou beznádeje. Po fasáde sa tiahla zaplátaná kľukatá trhlina akoby po zemetrasení. Z balkónov splývali dolu hrdzavé pásy ako slzy zo železa. Svetlá za roletami i slabo osvetlená chodba pôsobili dojmom kradmej pominuteľnosti.

Nepoznal som meno tej ženy a bolo skoro nemožné nájsť ju v mravenisku chodieb a izieb tohto činžiaka. Vrátil som sa k autu. V prerušovanom polkruhu stáli na ceste okolo neho černošskí chlapci.

„Akú má rýchlosť?“ opýtal sa najmenší z nich.

„Slušnú. Dohonil som už na ňom hodený kameň. Nepoznáte tú paniu, čo prešla pred chvíľou okolo? Mala na sebe kožuch.“

Sklamane pozreli na seba.

„Ženy si vôbec nevšímame,“ odvetil najvyšší z nich.

„Chcete dievča? Trotter vám zoženie,“ povedal najmenší. „Má šesť sestier.“ Výstižným pohybom napodobil brušný tanec.

Vysoký ho surovo kopol do zadku. „Ty, nedrístaj! Všetky moje sestry pracujú.“

Frkan sa stratil z jeho dosahu. „Jasné, že pracujú… vo dne i v noci,“ dusil sa od smiechu.

Opýtal som sa: „Kde je tu Meyerova nákladná autodoprava?“

„A ja som myslel, že chce dievča,“ povedal jeden druhému. „A on chce nákladniak. Možno sa nevie rozhodnúť.“

„Len choďte ďalej rovno na západ,“ povedal vysoký. „Viete, kde je tá veľká križovatka?“

„Nie.“

„Uvidíte ju kúsok vľavo. Meyer je na druhej strane cesty.“

Poďakoval som a dal som mu dolár. Ostatní pozorovali ten akt presne takými meravými pohľadmi, akými sledovali mladú ženu. Keď som odštartoval, za autom zahrkotala plechovka. Veselý rehot chlapcov ma sprevádzal dolu ulicou.

5

Cesta bola hrmotná, lebo sa križovala so železničnými koľajnicami, hadila sa pomedzi drevosklady rozvoniavajúce živicou a napokon sa vnorila pod nadjazd, ktorým prechádzala hlavná cesta. Nad hlavou mi prehrmela nočná karavána nákladných áut ako ozajstný hrom. Meyerova nákladná autodoprava bola takmer v tieni nadjazdu. Čierno zastrešený dvorec, lemovaný vysokým drôteným plotom; sklad stál trochu bokom. Jedno auto bolo chrbtom obrátené k nakladacej rampe, druhé pod akýmsi otvoreným skladom, podopretým betónovými piliermi, ďalšie dve boli zaparkované dnu za bránou. Brána bola otvorená. Zatiahol som dnu a zabočil som k plošine.

Na konci plošiny sedel na debne plešivý muž v zamastených montérkach. Tisícwattová žiarovka nad bránou ho nemilosrdne osvetľovala. Bol celý zafúľaný a posiaty škvrnami, na hlave, hrdle i na rukách, ako keby bol stvoriteľ hodil do neho maliarsku štetku. Zjazvenými hnedými rukami si krútil cigaretu z tabaku Bull Durham. Keď som vystúpil z auta, uprel na mňa ružové oči bez mihalníc.

„Môžem vám niečím poslúžiť, kamarát?“

„Rád by som videl pána Meyera.“

„Nie je tu. Odišiel so svojím zaťom.“

„So zaťom?“

„Áno, s Brandom Churchom, šerifom. Možno ho zastihnete doma. V obchodnej veci?“

„Také niečo. Počul som, že vám ukradli súpravu.“

„Veru tak.“ Oblizol okraj žltého cigaretového papierika a pritlačil ho prstom. „A prišli sme aj o šoféra.“

„Aká súprava to bola?“

„Dvadsaťtonová polovičná vlečka.“ Škrtol kuchynskou zápalkou o necht na palci a pridržal ju k cigarete. „Vlani za ňu zaplatil starý štyridsať hrubých.“

„Čo viezla?“

Podišiel na kraj plošiny a nedôverčivo zažmurkal dolu na mňa. „Ani sám neviem. Starý zakázal o tom hovoriť.“

„Prečo?“

„Ide ho rozdrapiť od zlosti. Náklad i súprava boli síce poistené, ale keď firma príde o kamión, zasielatelia začnú škúliť.“ Pozrel na predné číslo môjho auta. „Ste od novín?“

„Nie.“

„Alebo z poisťovne?“

„Hádajte ešte raz.“ Vystupoval som po betónových schodoch na plošinu. „Aký náklad viezol?“

Bystro sa zvrtol, vkĺzol do otvoreného kamióna a vyšiel s dlhou ohnutou oceľovou tyčou, ktorá vyzerala ako tupá šabľa. Lenivo pokýval v ruke páčidlom na pneumatiky. „Nepoznám vás. A prečo vás to vlastne zaujíma?“

„Neberte to hneď tak vážne.“

„Dočerta! Zastrelia mi kamaráta ako psa na ceste a vy mi vravíte, aby som to nebral vážne. Prečo vás to zaujíma?“

Teraz štekal ako foxteriér, len sa mi videlo čudné, že ten vysoký štekot vychádzal akoby z tela zodratého medveďa. Páčidlo kmitalo rýchlo a opisovalo pritom kruh vedľa jeho nohy. Svaly na ramene sa mu nadúvali a tvorili uzly ako napajedené hady posiate škvrnami.

Presunul som váhu tela na vankúšiky chodidiel, aby som získal pohyblivosť ktorýmkoľvek smerom. „Tak a teraz naozaj vážne. Ja som našiel vášho priateľa na ceste. Ani mne sa to nepáčilo.“

„Vy ste našli Tonyho, keď ho zabili?“

„Keď som ho vzal so sebou, ešte nebol mŕtvy. Zomrel v nemocnici po niekoľkých minútach.“

„Povedal vám niečo o tom, kto ho navŕtal?“

„Tony už neprehovoril. Bol v bezvedomí, v hlbokom šoku. Ide mi o to nájsť ľudí, čo ho zabili.“

„Ste fízel? Od štátnej polície?“ stále držal v ruke svoju krivú zbraň.

„Pracoval som pre štátnu políciu. Teraz som súkromný detektív.“

„Najal vás starý Meyer?“

„Zatiaľ nie.“

„Myslíte, že vás najme?“

„Ak mu to myslí.“

„Teda tak, rozmýšľate. Meyer má vždy želiezko v ohni.“ Gumové ústa sa mu roztiahli v štrbavom úškľabku. Položil železo na debnu za seba, aby ho mal poruke.

Siahol som za cigaretou, potom som si to rozmyslel. „Došli mi cigarety… Môžem si ukrútiť?“

„Jasné.“

Podal mi svoj tabak a papieriky a kriticky pozoroval, ako si krútim cigaretu. Ale moje prsty ešte nezabudli na ten fígeľ. Pripálil mi ju.

„Teda ste detektív, však?“

„Tak je. Volám sa Archer.“

„Ja som Tarko.“ Búšil sa do pŕs. „Volajú ma Plešivec.“

„Teší ma, Tarko. Kade viedla Tonyho trasa?“

„Ako kedy. Väčšinou chodil do San Francisca. Ale dnes sa vracal z Los Angeles. Špeciálny náklad.“

„Akú súpravu viezol?“

„Jednu z tých nových polovičných, vozidlo GMC a kamión fruehauf. Dvadsaťtonový, navlas taký, ako vidíte tu.“

Ukázal cigaretou cez dvor na jednu zo súprav, čo stáli pred bránou. Bol to uzavretý polovičný príves ako menší domček. Jeho zvlnené boky žiarili hliníkovou farbou a červeno-čiernym nápisom: MEYEROVA MIESTNA A DIAĽKOVÁ AUTODOPRAVA, LAS CRUCES, KALIFORNIA.

„A náklad?“ opýtal som sa.

„Na to sa budete musieť opýtať starého pána. Ja s tým nič nemám. Som tu len strážnik, odkedy som mal nehodu.“

„Ale viete o ňom?“

Chvíľu mlčal. Obzrel sa za seba, potom hore na dlhý svetelný oblúk nadjazdu, kde sa rútili nocou veľké kamióny na juh do Los Angeles a do Imperial Valley, a na sever do Fresna, San Francisca a Portlandu. Oči mu žiarili túžbou. Ako rád by sa bol rútil s nimi, zamieril na sever do Portlandu alebo na juh či na východ, kamkoľvek, len aby držal v ruke volant a kontroloval konské sily.

„Viete držať jazyk za zubami?“

Prisvedčil som.

Stíšil hlas. „Počul som, čo hovoril náš starý šerifovi. Vravel, že to bola nevyclená whisky.“

„Celý náklad?“

„Istotne celý. Lebo len náklad bol poistený na šesťdesiatpäť mastných.“

„Tony bol poistený?“

„Áno. Na stovku. Je to náš poistený šofér. Sprvoti som si myslel, že ste od poisťovne. V tej mojej prázdnej makovici mi neustále vŕta, že nám raz skočia na krk.“

„Tony je teda v každom prípade krytý.“

„Jasné. Ale ani tak mi to nesúhlasí. Mal predsa príkaz kvôli nikomu a ničomu nezastaviť. Starý vždy vraví, že nesmieme zastaviť ani guvernérovi, keby sa chcel zviezť. A keby nás chcel niekto nasilu zastaviť, máme príkaz uháňať ďalej, aj keby sme ho mali prejsť.“ Zdvihol pravú päsť a plesol ju do dlane druhej ruky. „Neviem si to ináč predstaviť, ibaže Tony zabudol na príkaz a zastavil kvôli niekomu na hradskej. A dôverčivý neborák doplatil na to.“ Ľavou dlaňou stískal päsť tak mocne, až na nej ostali stopy nechtov.

„Mali ste Tonyho rád?“

„Možno to tak povedať. Bývame… Bývali sme v tom istom činžiaku. Mal som ho radšej ako ostatných. Bol som mu za čosi zaviazaný. Pomohol mi, keď mi raz zlyhali brzdy na strmej vysočine Nojoqui. Riadil som cisternu plnú vysokooktánového benzínu. Vrazil som stovkou do priekopy. Tony na kopci vyskočil z kamióna, letel ako čert dolu a vytiahol ma. Prišiel som iba o vlasy.“

„Kvôli komu by bol zastavil?“ opýtal som sa. „Počul som, že mal rád ženy.“

„Povedzte, kto ich nemá rád?“ kajúcne sa usmial. „Hnusoby, teraz utekajú ako srny, keď si dám dolu klobúk.“

Vrátil som ho k pôvodnej téme: „Aké skúsenosti mal s nimi Tony? Šoférov už neraz prekabátili práve ženy.“

„Nemusíte mi vravieť.“ Na chvíľu sa odmlčal, akoby intenzívne rozmýšľal. „Veru, mal akúsi dámičku. Nerád to spomínam. Veď vlastne o nej ani nič bližšie neviem.“

„Nebola to náhodou Anne Meyerová?“

„Anne Meyerová? Čerta starého, veď to je Meyerova dcéra. Prečo by tá mala okrádať starého o jeho kamión?

„Počul som, že aj za ňou Tony pálil.“

„Možno aj za ňou, svojím spôsobom. Veľa toho o nej nerozprával. Pravda, bol do nej poriadne buchnutý. No ona si ho ani nevšimla. Annie mala iné záujmy. A to ho veľmi trápilo. V skutočnosti však medzi nimi nič nebolo. Viete, čo tým myslím? Tá druhá dámička bola iná. Minulý týždeň, alebo tak dáko, zahrala Tonymu veľkú lásku. Povedal mi, že je doňho zbláznená. Videlo sa mi, že Tony si priveľa trúfa, veď nepochodil ani s Annie Meyerovou. Nikdy som ju nevidel, ale ukázal mi jej fotografiu pred klubom.“

„Tu v meste?“

„Hej. V Črievičke, na konci ulice Yanonali. V poslednom čase tam premárnil fúru času. A podľa toho, čo hovoril, istotne by bol ochotný hoci zastaviť kamión kvôli nej.“ Väčší kompliment jej nemohol urobiť.

„Ako sa volala?“

„Priezvisko si už nepamätám. Tony ju volal Jo.“ Masíroval si tých pár vlasov, čo mu zostali. „Celé mi je to podozrivé. Strašne rýchlo sa do Tonyho zamilovala až po uši… musela mať pre to nejaký dôvod.“

„Chlapec vyzeral celkom k svetu. Možno letela práve na románsky typ.“

„Možno. Istotne. Ale poviem vám pravdu, ženy na Tonyho veľmi nebrali. Akoby sa ho báli… Povedal by som, že na ne išiel trocha zhurta. Keď mu niektorá z tých beštií poplietla hlavu, nedal jej viac pokoj. Ako posledne s Annie Meyerovou.“ Odmlčal sa a pozrel za seba. Osvetlený sklad bol prázdny, len pozdĺž stien stáli hromady debien.

„Čo bolo s ňou?“

„Dokopy nič. Iba mal pre ňu menšie nepríjemnosti. Myslím, že by som nemal toľko tárať. Ale keď ste ju už spomenuli.“

„Bol do nej veľmi zaľúbený?“

„Možno ešte čosi horšie. Ale pozrite sa, nechajme to už tak. Chlapec je mŕtvy. Nebude už viac otravovať ženy. Veď im nikdy nechcel ublížiť. A na Mexičana bol v mnohom ohľade veľmi solídny a statočnejší ako ktorýkoľvek beloch.“ Hľadal v spomienkach, čím by to doložil, potom dodal: „Mal priamo senzačnú pamäť na cesty.“

„A tá nepríjemnosť, čo mal pre Annie Meyerovú?“ nadhodil som. „Čo to bola za nepríjemnosť?“

Tarko nebol vo svojej koži. „Viete, Tony bol akoby trochu strelený. Rozumiete, len pokiaľ išlo o ženy. Najmä o Annie. Vlani ho pár ráz požiadala, aby ju vzal so sebou von, a potom si zvykol sliediť za ňou i v noci, nakúkať oknom do jej bytu a podobne. Chudák, nemyslel tým nič zlého, a predsa si ho za to predvolali.“

„Kto si ho predvolal?“

„Šerif. Poriadne Tonymu vynadal, povedal mu, že je blázon, a že by si mal dať prezrieť u doktora hlavu. Tony mi to vtedy celé porozprával.“

Moja vlastnoručne ukrútená cigareta dávno dohorela. Odhodil a zašliapol som ju. Splnila svoje poslanie.

„A o tej jeho dámičke – Jo… hovorili ste o nej šerifovi?“

„Nikdy. S takým zbabelým šerifom by som zbytočne netratil čas.“

„Zdá sa, že ho tu nemáte veľmi v láske.“

„Branda Churcha poznám až priveľmi dobre. V jedno leto, keď ešte chodil na univerzitu, robil starému šoféra. Poznal som ho ešte predtým, keď jeho otec mal na dolnom konci holičstvo. Brand bol celkom fajn chlapák a na vysokej škole bol priam čertovský rugbista. Ale tá vysoká škola ho zmenila. Keď sa vrátil do mesta, hlavu mal plnú veľkých ideálov.“

„Čo rozumiete pod tými veľkými ideálmi?“

„Hovoril, že je to psychológia. Všetci boli blázni okrem neho. Doparoma, chcel to vyskúšať ešte i na mne. Povedal, že mám sklon k nehodám alebo niečo podobné. A stále do mňa hučal, aby som si dal prezrieť hlavu. Ja!“ Pochytila ho stará zlosť, až mu naskočili na hlave červené škvrny. „Môže si lakovať, koho chce v meste, ale ja mu na to nenaletím. Ani starý ho nemá veľmi v láske, ale pečú spolu, lebo šerif je jeho zať.“

„Koľko dcér má Meyer?“

„Iba dve. Church si vzal staršiu, Hildu. Práve vtedy v lete pomáhala v kancelárii a vzali sa. Nikdy som nepochopil prečo. Starý urobil z toho poriadny škandál.“

„Kde býva starý pán?“

Povedal mi presnú adresu a dôverne ma drgol plecom. „Nie aby ste mu vyzvonili, čo som vám tu vravel, rozumiete? Správny kamarát si nechá také veci pre seba. Viem, že niekedy priveľa táram.“

Poďakoval som sa mu za informácie a ubezpečil som ho, že si ich nechám pre seba.

6

Meyer býval vo veľkom dome s drevenou kostrou oproti eukalyptovému háju na konci voľného priestranstva. Pozemok nebol celkom pustý. Uprostred buriny tu hrdzaveli vraky ôsmich či deviatich automobilov, T-modely, A-modely a starý nákladniak reo, s motormi v rozličných štádiách rozkladu.

Nechal som auto na bočnej ceste, prešiel som cez spustnutý trávnik popri betónovom bazéne, ktorého zápach stojatej vody sa miešal s močovým pachom eukalyptov. Hlboká staromódna veranda bola tienistá a celá zaprataná záhradným náradím, zvinutou hadicou a iným haraburdím.

Ostrý zvuk tri razy preťal ticho. Skúsil som otvoriť predné dvere. Odkiaľsi z hlbín domu, pravdepodobne zo suterénu, sa ozvali ďalšie tri výstrely. Medzi nimi bolo počuť šuchtanie blížiacich sa krokov. Spoza zavretých dvier sa ozval ženský hlas:

„To si ty, Brand?“

Neodvetil som. Ťažké dvere sa otvorili a svetlo mi dopadlo na tvár. „Ach, prepáčte. Čakala som svojho muža.“

Bola to vysoká, ešte dosť mladá žena s peknou tváričkou a gaštanovými vlasmi. Nedbanlivo sa opierala o dvere, mala bujné prsia a bola neobyčajne ženská, až to človeka znepokojovalo.

„Pani Churchová?“

„Áno. Stretli sme sa už niekde?“

Jej malachitovozelené oči skúmali moju tvár, mala ich však iba spoly zaostrené. Zdalo sa, akoby hľadeli cezo mňa alebo za mňa na niečo v temnote, na niekoho, koho sa bála, alebo koho ľúbila.

„Stretol som vášho muža,“ povedal som. „Čo má znamenať to strieľanie?“

„To otec iba tak. Keď ho niečo rozčúli, najradšej ide dolu do suterénu a strieľa do terča.“

„Nebudem sa vás pýtať, čo ho tak rozčúlilo. Chcem sa dozvedieť niečo o tom stratenom kamióne.“ Povedal som jej svoje meno a povolanie. „Môžem vojsť?“

„Ak sa vám páči. Ale vopred vás varujem, že je tu ako v chlieve. Musím sa starať o vlastný dom a na otcov jednoducho nestačím. Presviedčala som ho, aby si vzal aspoň nejakú gazdinú, ale o žene v dome nechce ani počuť.“

Otvorila dvere dokorán a stala si nabok. Prešiel som okolo nej a dôkladne som si ju obzrel. Keby sa bola vedela trochu upraviť, mohla byť krásna. Husté vlasy mala však ostrihané ako dievčatko, čo jej zbytočne šírilo tvár. Aj šaty mala mladistvé, viseli na nej a skresľovali jej postavu.

Uhýbala môjmu pohľadu ako plaché dievča, rýchlo sa obrátila a podišla k dverám na konci chodby. Zavolala dolu osvetleným schodišťom.

„Otec, prišiel ťa niekto navštíviť.“

Drsný bas odvetil: „Kto je to?“ a ozval sa ďalší výstrel.

„Vraví, že je detektív.“

„Povedz mu, nech počká.“

V suteréne sa ozvalo päť ďalších výstrelov. Cítil som tie detonácie cez podošvy topánok. Ženu pri každom výstrele trhlo. Keď výstrely stíchli, zostala ďalej stáť vo svetle presvítajúcom zo schodišťa, ako keby výstrely boli predohrou k skladbe, ktorú nepočujem. K akejsi zvláštnej divej hudbe, ktorá znela v jej hlave, ozývala sa v nervoch a vzrušovala ju.

Ťažké nohy sa škriabali hore schodmi. Ustúpila a vo svetle sa zjavil chlap. V očiach jej čudne zažiarila nenávisť či strach, možno to boli dozvuky tej tichej hudby. Pozrel na ňu s akýmsi zadumaným pohŕdaním.

„Viem, viem, Hilda. Nemáš rada, keď strieľam. Ale prečo si nedáš do uší vatu?“

„Nič som nepovedala, otec. Toto je pán Archer.“

Zastal pod vypchatou hlavou jeleňa. Bol to starý muž, troska, ktorý sa už začínal scvrkávať. Mal ovisnuté plecia a pod zhúžvanou vestou z koženky mal prepadnutý hrudník. Na lícach a brade mu v hrdzavom strnisku presvitala biela pokožka. Oči mal podliate krvou a blčali mu ako posledné stopy neuhasiteľných a spaľujúcich vášní.

„Čím vám môžem poslúžiť, pán Archer?“ Jeho skrivené ústa tvrdili pravý opak. Vôbec nebol ochotný urobiť to najmenšie pre kohokoľvek.

Povedal som mu, ako som sa zaplietol do prípadu, a že mienim v ňom ostať. Neprezradil som mu prečo. Nevedel som presne čo, ale cítil som, že s tým má čosi spoločné Kate Kerriganová. A možno aj smrť toho čierneho chlapca sa stala symbolom nezmyselného násilia, ktoré som videl a neraz o ňom počul v mestách v údolí. Tu som mal príležitosť dostať sa veci na koreň.

„Myslíte, aby som si vás najal?“ opýtal sa Meyer.

„Dávam vám príležitosť.“

„Akúže príležitosť? Muž mojej dcéry – mimochodom šerif – je práve teraz v teréne s tridsiatimi pomocníkmi. Myslíte, že ich platia z mojich daní len tak nadarmo? Čo mi môžete ponúknuť navyše?“

„Sústredenú pozornosť na prípad po celý čas, svoj mozog a odvahu.“

„Cítite sa dosť energický, čo?“

„Dolu na juhu mám takú povesť. Nie práve uhladeného človeka, ale pre svoje účely veľmi priaznivú.“

„Nie, nemám o to záujem.“ Pozrel si dolu na uzlovité ruky a ohýbal veľké kĺby prstov. Cítil som na nich vôňu bezdymého pušného prachu. „Synku, ja musím za svoje peniaze pracovať. Nevyhodím ani deravý groš, kým nevidím, čo zaň dostanem. Čo tu ja môžem stratiť? Vagón je poistený a náklad tiež.“

„Podľa toho, ako vychádzate so zasielateľmi. To je v obchode tvrdý oriešok.“

„Nevravte.“ Vystrčil dopredu svoju sivú hlavu. „Komu to chcete nahovoriť? Hádam vás naviedol Kerrigan?“

„Čo má ten s tým spoločné?“

„Viezli práve Kerriganovu whisky.“

„Chcete povedať, že to bol jeho náklad?“

„V určitom zmysle. Distributéri mu ho zaúčtovali. Ale ak by mu zásielka nedošla, potom nesiem stratu práve ja.“

„Povedali ste, že náklad bol poistený.“

„Áno. Na deväťdesiat percent. Nemal som plné krytie. Ostatných desať percent ide z môjho vrecka.“ Tvár sa mu bolestne zmŕštila, ako keby opisoval operáciu, pri ktorej mal prísť o peniaze. „Ide mi asi o sedemtisíc dolárov.“

„Urobím vám to za desať percent z tých vašich desiatich. Sedem stovák, ak vám získam náklad späť.“

„A čo ak nezískate?“

„Iba stovku na výdavky. Vyplatenú hneď.“

Stál predo mnou, presúval váhu z jednej nohy na druhú. Hlas mal ako hoblík, čo ustavične hobľuje jedinú dosku. „Veď je to kopa peňazí. Ktovie, či si ich vôbec zaslúžite.“

„Musí vám stačiť moje slovo. Berte, alebo nechajte tak.“

Prvý raz sa na mňa usmial ako líška. „Počul som váš návrh. Dobre. A teraz si vypočujte vy môj. Poďte dnu a sadnite si.“

Bol to typ obývačky, aký nájdete v starých vidieckych rančerských domoch, kde starci držia poslednú líniu proti ženám, civilizácii a hygiene. Koberce a nábytok boli pokryté prachom ako polevou. Okolo kozuba bola hromada popola a bol roztrúsený aj po celej dlážke. Jediná čistá a opatrená vec v izbe bola dvojhlavňová puška nad kozubom.

Posadil sa na pohovku s prehnutým chrbtom a ukázal rukou na stoličku. „Teraz vám poviem svoj návrh ja. Sedemsto za kamión aj s nákladom. Ak z toho nebude nič, nedostanete nič.“

„Viete, že ste poriadne prefíkaný na človeka, ktorý prišiel o šoféra aj s kamiónom? Ale nespomínajte nič pred dcérou.“

„Ktorú dcéru myslíte?“

„Anne. Tú, čo je nezvestná.“

„Zbláznili ste sa? Tá predsa pracuje u Kerrigana.“

„Už asi nie. Pani Kerriganová tvrdí, že ju od piatku nevideli. Vlastne ju vôbec nevideli už celý týždeň.“

„Prečo mi to nik nepovedal!“ Zvýšil hlas a pobúrený zreval: „Hilda, kde si doparoma?“

Zjavila sa v dverách a zástera na prsiach sa jej nadúvala ako lodná plachta.

„Čo je, otec? Chcem trocha vyriadiť kuchyňu.“ Váhavo vošla do izby, pozrela naňho, potom preletela pohľadom izbu, ako keby bola zablúdila do zvieracieho brloha. „V tomto dome je samá špina.“

„Nevšímaj si to. Kde sa podela tvoja sestra? Zase má nejaké ťažkosti?“

„Anne a ťažkosti?“

„Na to sa pýtam ja teba. Vidíš ju častejšie ako ja. Každý v meste ju vidí častejšie ako ja.“

„Tvoja chyba, ak ju nevidíš, no pokiaľ viem, nemá nijaké ťažkosti.“

„Zhovárala si sa s ňou v poslednom čase?“

„Tento týždeň nie. Minulý týždeň sme raz spolu obedovali.“

„Ktorý deň?“ opýtal som sa.

„V stredu.“

„Nespomínala, že chce zmeniť miesto?“

„Nie. Odišla odtiaľ?“

„Podľa všetkého áno,“ povedal Meyer. Podišiel k telefónu, ktorý stál na stolíku v rohu izby, a vykrútil číslo.

Hilda bojazlivo pozrela na mňa. „Stalo sa niečo Anne?“

„Nepredbiehajme udalosti. Nemáte náhodou jej fotografiu? Myslím obrázok z posledného obdobia.“

„Doma mám, pravdaže. Neviem, či aj otec bude mať. Pozriem sa.“ Odbehla k dverám, biele nohy sa jej len tak mihali, akoby bola šťastná, že môže odísť z izby.

Meyer položil slúchadlo. Obrátil sa ku mne s otvorenými rukami, v bezmocnom geste vystieral pred seba dlane. „Nedvíha. Kerrigan nevie, kde je?“

„Tvrdí, že nevie.“

„Myslíte, že klame?“

„Ten nápad mi vnukla jeho žena.“

„Nehovorte mi, že niekomu naletela po tom všetkom. Myslel som, že ju stále vodí za nos, že si ju vydržiava.“

„Naozaj neviem,“ opatrne som povedal. „Čo je to za chlapa, ten Kerrigan?“

„Atrapa. Aspoň podľa mňa. Prišiel do mesta niekedy koncom vojny, pracoval na Námornej základni – ako tlačový referent alebo niečo podobného. Vtedy bol mladší a dievčence len tak leteli na uniformu, na postavu. Annie nebola jediná.

Povedal priveľa a chcel to zahovoriť: „Pozrite sa, vzal si za ženu Craigovu dcéru Judge. Pochádza z jednej z najlepších rodín v meste, ak vám to niečo hovorí, ale Kerrigan ju prinútil tancovať podľa svojej nôty. Prvý rok po svadbe predal Craigov ranč a dal sa na nehnuteľnosti. Potom presedlal na obchod s liehovinami. Neskôr si uvedomil, že z motela mu kvapne viac peňazí. Nie je dobrým obchodníkom, to vám hovorím. Dával som mu päť rokov, keď začínal. Nuž, zatiaľ to vytiahol na sedem.“

„Aké má konto?“

„Počul som, že dosť vratké.“

„Whisky za sedemdesiattisíc dolárov je trochu veľká objednávka pre človeka, ktorý v tom takto lieta.“

„Najväčšia zásielka, akú som preňho dosiaľ vzal. Ale to už nie je moja starosť. Povedia mi, čo chcú odviezť, a ja im to odveziem.“

„Obstarávate mu všetku dopravu?“

„Pokiaľ viem, áno.“

„Vedel, ktorý šofér pôjde s nákladom?“

„Myslím, že vedel. Tony je ako jediný zo šoférov poistený na taký obnos.“ Malé očká pozerali pichľavo na mňa spod huňatého sivého obočia. „Čo vám zase straší v hlave, synak? Hádam si nemyslíte, že vyfúkol vlastnú whisky?“

„Aj to je možné.“

„Ak by som tomu uveril, vyrezal by som mu z tela pečeň a oči a zjedol ich na raňajky.“

„Netreba zostavovať jedálny lístok predčasne,“ povedal som. „Potrebujem viac faktov. Ale predovšetkým, sto dolárov na ruku od vás,“

„Dočerta, myslel som, že ste na ne už zabudli.“

Obrátil sa ku mne chrbtom, ale aj tak som zbadal zväzok peňazí. Skôr by človek obmäkčil brontosaura. Vrazil ich naspäť do vrecka vesty a zapol koženú chlopňu. Dve neochotne päťdesiatdolárové bankovky zmenili majiteľa.

„Máte ešte niečo?“

„Áno, ak môžem byť úprimný. Ide o vašu dcéru Anne. Aké nepríjemnosti mala predtým?“

„Nič vážneho. Ako sa to stáva.“ Zdalo sa mi, že prešiel do defenzívy. „Viete, Anne rástla bez matky. Ja s Hildou sme robili, čo bolo v našich silách, ale nemohli sme ju stále držať na uzde. Anne sa na gymnáziu spriahla s akousi bandou chuligánov a neskôr, keď začala pracovať, utrácala viac, než zarobila. Pár ráz som ju musel vyplatiť.“

„Ako dlho pracuje u Kerrigana?“

„Tri-štyri roky. Začínala ako jeho sekretárka. Potom ju poslal dolu na juh do kurzu pre vedúcich, aby mu mohla viesť motel. Ja som chcel, aby sa vrátila domov a robila u mňa účtovníčku, ale to nebolo pre Annie dosť dobré. Chcela žiť vlastným životom, ako hovorila. Nuž, teraz ho má.“

„A akým spôsobom žije?“

„Na to sa ma nepýtajte.“ Zdvihol dvojité bremeno svojich rúk. „Annie odišla od mňa ako pätnásťročná a od tých čias som ju skoro ani nevidel. Vidím ju, len keď odo mňa niečo potrebuje.“

Odšuchtal sa ku kozubu, zastal pri ňom a pozeral do vyhasnutého popola. Svetlo z holej žiarovky dopadalo na jeho hlavu ako žiara osamelosti.

„Annie sa nikdy nestarala o mňa, ani jedna sa o mňa nestará. Pravda, Hilda ma príde navštíviť raz za dva-tri mesiace. Možno jej to pripomenie muž, veď zdedí po mne podnik, keď ma dostane hrobár. Ale môže čakať.“ Obrátil sa a prenikavým, drsným hlasom vyhlásil: „Ale uvidíte, že sa dožijem stovky!“

„Gratulujem.“

„Myslíte, že žartujem?

„Veď sa nesmejem.“

„Môžete sa aj smiať, ak sa vám páči. Pochádzam z rodiny, kde sa všetci dožívajú vysokého veku, a nakoniec sa budem smiať ja, chlapče. Hrobár si na mňa počká.“ Odrazu sa z čista-jasna zamyslel. „Čo je s Annie? Je do toho nejako zapletená?“

„To je váš nápad. Možno je na tom niečo. Mal o ňu záujem Kerrigan a nebezpečný záujem aj Aquista, pokiaľ som informovaný.“

„Teda ste zle informovaný. Tony za ňou pálil, to je pravda. Ale ona ho nemohla ani cítiť. Čertovsky sa ho bála. Raz v noci minulého roku prišla sem, chcela…“ odmlčal sa a skúmavo na mňa pozrel.

„Čo chcela?“

„Niečo, čím by sa mohla brániť. Ten chlap jej robil nepríjemnosti, otravoval a šiel jej na nervy. Povedal som, že ho vyrazím a vyženiem z mesta, ale to sa jej zasa nepáčilo. Annie je svojím spôsobom citlivé dievča. Dal som jej teda, čo chcela.“

„Zbraň?“

„Hej. Revolver, starú tridsaťosmičku, čo som mal.“ Začul moju nevyslovenú otázku a odvetil: „Annie ho nezastrelila, ak myslíte na to. Chcela len mať niečo, čím by sa mohla brániť. Všetko svedčí o tom, že Tony bol pre ňu veľká nula.“

„A čo Kerrigan?“

„O tom nič neviem.“ Oči sa mu zamračili od rozpakov.

„Žili spolu?“

„Tak sa mi vidí.“ Vyslovil tie slová tvrdo, akosi nasilu. „Vlani som počul, že jej platí nájomné za byt.“

„O kom je reč?“ ozvala sa Hilda z dvier.

Pozrel na ňu zboka a zakýval pritom hlavou ako býk.

„O Kerriganovi. O Annie a Kerriganovi.“

„To je lož.“ Podišla k nám, bledá a stŕpnutá od vzrušenia. „Mohol by si sa hanbiť, že rozširuješ takú sprostú lož. Ľudia v tomto meste pohovoria jeden o druhom všeličo. Všeličo.“

„Veď som sa aj hanbil. Ale nie za seba. Čo som ja mohol robiť? Nemohol som jej nijako zabrániť.“

„Nebolo jej čo zabraňovať,“ obrátila sa ku mne. „Boli to všetko iba klebety. Annie by si nikdy nezačala so ženatým mužom.“

„Ale ja som to počul celkom ináč,“ povedal starec.

„Prestaň už konečne tárať!“ obrátila sa k nemu ako napajedená mačka. „Annie je dobré dievča, hovorte si, čo chcete. Viem, že si sa pokúšal ju podplatiť…“

Urobil krok smerom k nej, ohnutá šija mu sčervenela. „Hovorím ti, čuš!“

Elektrický oblúk nenávisti vzbĺkol medzi nimi. Hrozivo nakrivil plecia. Hilda zdvihla ruku, aby si chránila tvár, z ktorej vyžaroval strach. Vo zdvihnutej ruke držala štvorec jasnobieleho papiera.

Meyer jej ho vytrhol. „Kde si to našla?“

„Za zrkadlom v tvojej kancelárii.“

„Prac sa mi z izby.“

„Veľmi rada. Je tu smrad ako v medvedej klietke.“

Vyháňal ju a díval sa na momentku, opatrne ju držiac, ako keby to bola horiaca zápalka. Požiadal som ho, aby mi ju ukázal. S nechuťou mi ju podal, ako keby to boli peniaze.

Dievčina na obrázku sedela opretá o biely balvan na pobreží zaliatom slnkom a držala nohy vysoko, ako keby sa kochala ich tvarom. Kučeravé tmavé vlasy jej previeval vietor a smiala sa. Podobala sa trochu na sestru, ale bola krajšia. Vôbec sa nepodobala mladej žene, ktorú som videl s Kerriganom.

„Pani Churchová, akej farby má vlasy?“

„Hnedé, gaštanové, do červena, trochu svetlejšie ako ja –“

„A koľko má rokov?“

„Počkajte. Anne je o sedem rokov mladšia ako ja. Má dvadsaťpäť.“

„Toto je novší obrázok?“

„Pomerne. Brandon ju fotografoval vlani na pláží Pismo.“ S chladnou zvedavosťou si premeriavala otca. „Nevedela som, že máš kópiu.“

„Čo ty ešte všetko nevieš.“

„Prekvapuješ ma.“

Uprene naňho hľadela zhora svojimi ľadovozelenými očami. Zamieril cez izbu k písaciemu stolu v rohu a začal si plniť fajku zo štvrťkilovej plechovky. Kdesi vonku tlmene vrčal motor automobilu.

Hilda zdvihla hlavu a pristúpila k oknu. „To bude určite Brandon.“ Reflektory sa kĺzali po ulici a napokon zmizli. Predsa to nebol on. „Nehovoril ti, že sa zastaví po mňa?“ opýtala sa otca.

„Keby mohol, iste by sa zastavil. Ale dnes v noci má poriadnu šichtu.“

„Myslím, že si vezmem taxík. Je už dosť neskoro.“

„A vyhodíš dva doláre,“ povedal neurčito. „Odviezol by som ťa, ale sa nemôžem pohnúť od telefónu. Prečo si nevezmeš tú starú kraksňu? Veď ja ju nepoužívam.“

Povedal som: „Veľmi rád vás zaveziem.“

„Ďakujem, ste milý, ale nemôžem to prijať.“

„Čo by si nemohla, Hilda. Pán Archer to rád urobí. Aj tak sa už zberá.“

Bezmocne pokrčila plecami. Meyer ma pozoroval s uspokojením. Konečne za svoje peniaze niečo dostane.

„Dobrú noc, otec.“

„Dobrú noc, Hildie. Ďakujem, že si prišla.“ Ostal stáť v kúte ako starý unavený býk vo svojej ohrade.

7

Hodil som spiatočku, prešiel som okolo hrdzavejúcej a rozpadávajúcej sa kavalkády na voľnom priestranstve, potom som odbočil na východ do stredu mesta. Hilda si zhlboka vzdychla, akoby bola zdržiavala dych.

„Naozaj je to smutné. Prídem ho navštíviť s tými najlepšími úmyslami, ale vždy sa mu podarí vyprovokovať hádku. Dnes večer to bola Anne. Zdá sa, že si vždy niečo nájde.“

„Vie byť poriadne nepríjemný, pravda?“

„Veru, najmä voči nám. Anne s ním vôbec nevie vychádzať. Vôbec jej to nezazlievam. Má svoje dôvody…“ Zháčila sa a zmenila tému: „Bývam na druhom konci mesta, pán Archer, na úpätí kopcov. Obávam sa, že je to pre vás ďaleko.“

„To nič. Aj tak som sa vás chcel čosi súkromne opýtať.“

„O mojej sestre?“

„Áno. Odišla už niekedy na týždeň, tak ako teraz?“

„Áno. Raz alebo dva razy. Ale vždy mi to povedala.“

„Dôverujete si navzájom, však?“

„Vždy sme si dôverovali. Nie sme ako niektoré sestry, čo poznám, že sa ustavične hryzú. Aj keď je krajšia ako ja…“

„Ani by som nepovedal.“

„Nemusíte byť zdvorilý. Viem, Annie je krásna, ja nie. Ale nikdy som jej to nezávidela. Veď je aj oveľa mladšia a nikdy som nechcela s ňou súperiť. Bola som jej skôr tetou ako sestrou, keď vedľa mňa rástla. Viete, matka nám zomrela pri jej pôrode. Bola som za ňu zodpovedná.“

„Ťažko sa vychovávala?“

„Ani nie. Nepočúvajte otca. Vždy bol proti nej zaujatý a ochotný uveriť všetko, čo by svedčilo proti nej. Aj tie sprosté klebety, čo vám spomínal, o Annie a pánu Kerriganovi… to je tiež iba výmysel.“

„Ste si tým istá?“

„Celkom istá, Vedela by som o tom, keby to bola pravda. Nie je to pravda,“ povedala rozhorčene. „Anne pracovala u pána Kerrigana, nič viac.“

Na križovatke som sa pridal k radu áut čakajúcich na zmenu svetiel. Osamelí muži a dvojice, chlapci po troch a štyroch prechádzali po osvetlenej jazdnej dráhe, tváre mali znudené a hladné po vzrušení. Ženy bez sprievodu nebolo vidieť.

„Choďte ďalej po tejto ceste,“ povedala. „Upozorním vás, kde máte odbočiť.“

Zažiarilo zelené svetlo a vyrazili sme po hrboľatom asfalte.

„Kde býva vaša sestra?“

„Má vlastný byt na Bougainvillea Court, číslo tri. Odtiaľto to nie je ďaleko, na Los Bagnos Street.“

„Možno sa tam zastavím neskoršie. Nemáte náhodou kľúč?“

„Nemám. Načo vám je kľúč?“

„Rád by som sa pozrel na zariadenie bytu. Možno tam bude nejaký náznak, kde a prečo odišla.“

„Ach tak. Nepochybujem, že máte súhlas vrchného inšpektora.“

„A vy súhlasíte?“

„Určite.“ Chvíľu bola ticho; práve sme prechádzali slabo osvetlenými ulicami na okraji mesta. „Pán Archer, čo myslíte, kde odišla Annie?“

„Práve som sa vás chcel opýtať, že ste sa možno zmýlili, keď sme hovorili o jej vzťahu ku Kerriganovi.“

„Nemohla som sa zmýliť,“ odvetila dôrazne. „Načo sa k tomu stále vracať.“

„Keď zmizne žena, hľadáme mužov v jej živote. Iste aj ona mala známosti s mužmi.“

„Anne pozná celé desiatky mužov. Nesledujem ju.“ Odrazu mala ostrý hlas a uvažoval som, či na ňu predsa len nežiarli.

„Nemohla ujsť s niektorým z nich?“

„Pochybujem. Anne je dosť… nedôverčivá voči mužom. Je to celkom prirodzené, ak poznáte nášho otca. Anne je typické dievča, ktoré si rado žije na voľnej nohe. Chce byť celkom nezávislá.“

„Váš otec povedal, že ako pätnásťročná ušla z domu. To znamená, že desať rokov žila na vlastnej nohe?“

„Ani nie tak celkom. Opustila otca, keď mala pätnásť… mali vraj akési nedorozumenie. Brand a ja sme jej poskytli domov, kým skončila strednú školu. Potom si našla miesto a žila si po svojom. Pokúšali sme sa udržiavať s ňou styk, ale chce byť celkom samostatná, ako som už povedala.“

„Aké nedorozumenie mala s otcom? Vraveli ste čosi, že ju chcel podplatiť.“

„Vravela som. Ale nemyslela som to tak. Vyviedol jej strašnú vec. Ani sa nepýtajte, čo to bolo.“ Hrdlo jej zvieralo vzrušenie, akoby sa priam dusila z vnútorného krvácania, a hlas jej zhrubol. „Väčšina mužov v tomto meste sú barbari, pokiaľ ide o ženy. Je to mizerné prostredie pre dorastajúce dievča, ktoré to skúsilo na vlastnej koži. Ani čo by tu žilo medzi samými divochmi.“

„Také zlé to bolo?“

„Veru, také zlé!“ Odrazu vykríkla. „Nenávidím toto mesto. Viem, že je to strašné, čo vravím, ale zavše si prajem, aby ho zemetrasenie celkom zmietlo z povrchu zemského.“

„Len preto, že vaša sestra mala s otcom nedorozumenia?“

„Nemyslím na ňu,“ povedala, „ani na neho.“

Pozrel som na ňu. Sedela meravá na sedadle, oči sa jej černeli v bielom svite tváre. Spamätala sa a dotkla sa mi pleca.

„Tu odbočíte doľava. Prepáčte, vidím, že ma otec rozrušil väčšmi, ako som myslela.“

Cesta sa hadila ďalej pomedzi nízke kopce, ktorých úbočia boli posiate domami. Naozaj solídne obývané predmestie, kde sa ľudia obracali chrbtom k skromným začiatkom a hľadeli v ústrety krajšej budúcnosti. Väčšina domov bola nová, natoľko, že ešte nezapadli do terénu a boli primoderné. Mali ploché vybiehajúce strechy, steny z betónu a skla popretkávané svetlom ako kostra.

Zamieril som do bočnej uličky hore neosvetleným kopcom, ako mi ukázala, a zastavil som. Bol to dom ako ostatné, ibaže v širokých oknách sa nesvietilo. Sedela celkom nehybne a pozerala na tmavý, nízky dom, ako keby to bol nebezpečný labyrint, v ktorom musela objaviť správnu cestu.

„Teda tu bývate?“

„Áno. Tu bývam.“ Jej hlas dodával slovám tragický podtón. „Prepáčte, že to opakujem, ale bojím sa vojsť dnu.“

„Čoho sa bojíte?“

„Čoho sa ľudia boja? Smrti. Iných ľudí. Tmy. Strašne sa bojím tmy. Lekári to nazývajú nyctofóbia, ale nezdá sa, že by to pomáhalo, keď poznáme názov choroby.“

„Ak si želáte, pôjdem s vami dnu.“

„Chcela by som. Veľmi.“

Ponúkol som jej rameno, keď sme kráčali po vydláždenom chodníku. Držala sa ma nešikovne, odťahovala sa, akoby ju to miatlo, že sa opiera o muža. V dverách však narazila do mňa bokom a prsami. Oboma rukami ma chytila za zápästie a ťahala ma do tmavej chodby.

„Teraz ma neopúšťajte.“

„Musím ísť.“

„Prosím vás, nenechávajte ma samu. Strašne sa bojím. Pozrite, ako mi bije srdce.“

Pritlačila si moju ruku k hrudi tak mocne, že mi prsty vnikli do mäkkého tela až na hrudný kôš, bičovaný znútra strachom alebo čímsi ešte divším. Jej hlas znel ako šepot hneď pri mojom uchu, tak blízko, že som cítil jej dych.“

„Vidíte, ako sa bojím? Toľko nocí som musela stráviť sama.“

Jemne som ju pobozkal a vyslobodil som sa. „Jednoduchá vec. Môžeme predsa zažať svetlo.“

Habkal som po stene, kde je vypínač.

„Nie.“ Zrazila mi ruku dolu. „Nechcem, aby ste videli moju tvár. Keď plačem, nevyzerám pekne.“

„Ste dosť pekná v každej podobe.“

„Nie. Pekná je iba Anne.“

„Škoda, že ju nepoznám. Nikdy som ju nevidel. Dobrú noc, pani Churchová.“

Po krátkom mlčaní povedala: „Dobrú noc. Nechcem opakovať, že ma to mrzí, ale stratila som na chvíľu hlavu. Brandon pracuje veľmi často neskoro do noci. Keď príde, iste už budem v poriadku. Ďakujem vám za láskavosť.“

„Nestojí to za reč.“

„Keď nájdete Anne, dajte mi hneď vedieť.“

Sľúbil som jej, že ju vyrozumiem, a vrátil som sa do mesta.

8

Vchod do Bougainvillea Court strážili dve datľové palmy, ktoré tu stáli po oboch stranách ako neupravená hliadka. Keď som vystúpil z auta, prebehol po chodníku predo mnou tučný potkan a zúfalo sa pokúšal vyškriabať na kmeň palmy. Nad vyschnutou fontánou v strede dvora trónil kiahňami poďobaný betónový cherubín. Do všetkých ôsmich vidieckych domčekov, ktoré obklopovali dvor, viedol malý krytý vchod, obrastený purpurovo kvitnúcimi tropickými bougainvilleami. Vo všetkých domcoch, okrem čísla tri, sa svietilo a hrala hudba.

Ledva som sa dotkol dverí, otvorili sa. Posvietil som si vreckovou baterkou. Okraj dverí okolo zámky mal ryhu a trčali z nej drobné triesky. Vstúpil som a zavrel ich lakťom. Šesť dní nezvestná, pomyslel som si a inštinktívne som zavetril, či nezacítim mŕtvolný pach. Zacítil som však len zatuchlinu života: starý cigaretový dym, rôzne nápoje, ťažký parfum a neopísateľný pižmový zápach sexu.

Steny a nábytok vystupovali z tmy, keď som sa ich dotkol svetlom baterky. Na stenách v ľahkých drevených rámoch viseli Gauguinove slečny v širokých klobúkoch, falošný kozub mal studené plynové vykurovanie. Malá knižnica s vyberanými paperbackmi, javorový sekretár, prenosný bambusový bar a sektorový písací stolík so zebrovitou preglejkou – všetko vyzeralo nové a drahé.

Sekretár bol dokorán otvorený a uzáver slabej zámky bol celkom pokrivený. Zásuvky boli prepchaté papiermi a obálkami. Navrchu ležala obálka adresovaná slečne Anne Meyerovej a písaná mužskou rukou. Bola však prázdna.

Z malej haly sa vstupovalo popod klenutý priechod so závesom do spálne a kúpeľne. Bola to malá ženská spálňa. Toaletný stolík a hollywoodská posteľ boli lemované jemným žltým mušelínom, ktorý ladil so záclonami. Šatník bol plný šiat – športové, pracovné, zopár večerných šiat, všetko jemne voňajúcich.

Nedalo sa povedať, či niečo chýba, na polici s topánkami boli však medzery Posteľ bola nedbanlivo ustlatá, na jednom boku dosť zváľaná, bolo vidieť, že na nej niekto sedel. Pri posteli na nočnom stolíku ležali náramkové hodinky z bieleho zlata, vykladané briliantmi.

Pod posteľou ani v komode nebolo nič, čo by stálo za reč, iba ak pre bielizňového fetišistu. Anne Meyerova iste utrácala kopu peňazí na bielizeň.

Vošiel som do kúpeľne, spustil som žalúziu na malom, vysokom okne a zažal svetlo. Na uterákových vešiakoch nad vaňou viseli nylonky. Otvoril som lekárničku nad umývadlom. Obsahovala zvyčajnú sériu fľaštičiek a škatuliek. Jedna kartónová škatuľka bola dopoly plná belasých kapsúl; návod na škatuľke znel: Užívať na uvoľnenie a spánok.

Priklopil som dvierka so zrkadlom; pomedzi množstvo drobných škvrniek zubnej pasty som videl vlastnú tvár. Bola bledá, oči úzke a tvrdé od zvedavosti. Spomenul som si na potkana, čo vkĺzol do tieňa na chodníku. Žíl v temrave z vlastného dôvtipu, hlodal ľudské odpadky a počúval nebezpečné zvuky za stenami. Ten palmový potkan sa mi začínal páčiť; myslel som radšej naňho ako na seba.

Zo susedného domčeka cez otvorené okno za spustenou žalúziou doliehala hlasná a dotieravá rozhlasová hudba. Miláčik, vrátiš sa? Na stojane vedľa umývadla chýbala zubná kefka. Podišiel som k toaletnému stolíku v spálni. Aj tam chýbali niektoré veci, práve tie, čo tam pravdepodobne bývajú: rúž, púder, pleťový krém, ceruzka na obočie. Ale boli tam žiletky a holiaci strojček.

Opäť som zašiel do prednej izby a prezrel zásuvky sekretára. Neostalo v nich nič osobné, hoci účty a obchodné papiere ležali nepohnute. Dosť ohmataná šeková knižka vykazovala zostatok vyše tisícdeväťsto dolárov. Posledný záznam výplaty stoštyridsaťtri dolárov a tridsať centov znel na meno slečny Fineryovej zo 7. októbra, teda spred ôsmich dní.

Priečinky boli zapratané potvrdenkami, väčšina sa týkala šiat a nábytku. Teda zasa nič osobné. Už som sa vzdával nádeje, v tom som natrafil na zloženú obálku zastrčenú do jedného z priečinkov. Bola podaná na pošte v San Diegu asi pred rokom. Bol v nej list napísaný večným perom po oboch stranách listového papiera s emblémom lacného hotela. List bol podpísaný „Tony“.

Drahá Anne!

Možno budeš prekvapená, že sa ozývam. Aj mna samého to prekvapuje. Po tom, čo si mi posledne povedala, som veru nemislel, že bude sa mi žiadať ešte ťa vidieť. Nuž, reku ti aspoň napíšem list. Zasekol som sa tu v Dago a nemám čo iné robiť. Nudnejšiu djeru som od vojny nevydel, to ti poviem. Rátal som, že tu chytím loď, ale ostala kdesi trčať pre búrku, tak som si našiel v Dagu na noc izbu. Práve tu v izbe vidím teraz tvoju tvár, Anne. Prečo sa na mna neusmeješ?

Tuším si misliš, že mám prepití rozum, ale som nevypil ani pohárik, dnes večer, ani vôbec. Pred chvíľku som sa bol venku prejst. Videl som fúru ženských a mohol som ich mat. Nemám však zajem. Aj sa ožením s tebou, jesli budeš chcet. Viem, že smrdím grošom a nemôžem sa merat s istými kruhmy ve flámovaní, ale som verný priateľ. K tým istým kruhom patrí aj ten chlapík, na kterého bi si si mala dávat bacha, Anne. Takému grázlovi ty nemôžeš dôverovať. Počul som, že mele z posledného a ženine penáze mu už dlho nevidržia.

Viem, že ty si myslíš, že som Mexikán a nésom pre teba dost dobrý. Mýliš sa, Anne. Moji rodičia boli čistá španielska krev, nemám v žilách ani kvapku mexickej krvy. Som akurát taký dobrý ako ty a belší ako on. Anne, urobil by som pre teba šetko.

Neni to hrozba. Nikdy som ti nehrozil. Nerozumela si, ket som sa zbláznil, to nebola žárlivost, ako si vravela. Bol som len smutný a robyla si mi starosti. Stál som celú noc pri tvojom dome, ket on bol tam. Urobil som to viac rázy. Chcel som ta ochránit. Nikomu som to neprezradyl. Neboj sa, ani to nikdy nikomu nepovím.

Milujem ta, Anne, keď zahasím svetlo, vydím ta v tme ako hviezdu.

Tvoj verný kamoš Tóny

P. S. V tom meste je plno ženských, ako vravím. Keby som tu mal ostat ešte jednu noc, nevím, čo by sa stalo. Tuším, že tebe je to fuk, alebo snáď né, Anne?

T. A.

Prečítal som si list dva razy, napínal som oči, aby som rozlúštil tú škrabanicu plnú pravopisných chýb. Mal som dojem, že pozerám na svet očami mŕtveho muža, keď som dešifroval rozmazané záznamy jeho pamäti.

Otvoril som dvere kúpeľne a všimol som si, že v domčeku sa čosi deje. Jemnejší zmysel ako sluch zachytil čosi v obývačke, dýchanie, hutnejšie ako tma. So svetlom za chrbtom som bol zraniteľný. Malá hala a klenba bez dvier vyzerali ako strelnica, ja ako jej pevný terč na konci.

Zhasil som svetlo a ustúpil nabok k dverám spálne a vystretou rukou som sa pokúšal nahmatať rám dvier. V druhej ruke som držal baterku, pripravený použiť ju ako lampáš alebo ako zbraň. Začul som šuchnúť záves, asi dva metre odo mňa. Vtom sa so šťuknutím zažala vrchná lampa v hale.

Spoza odhrnutého závesu zboku pod klenbou trčala namierená pištoľ. Bola to štyridsaťpäťka, ale v ruke, ktorá ju držala, sa mi videla malá.

„Vystúpte!“

Zmeravel som v dverách, z ktorých mi vyčnievala polovica. Cítil som, že hranica medzi bezpečím a nebezpečenstvom ma pretína v polovici.

„Vyjdite a ruky hore!“ Bol to šerifov hlas. „Počítam do troch, potom strieľam.“ Začal rátať.

Pustil som baterku do vrecka a zdvihol som ruky, vystúpiac z príjemného tieňa. Church prešiel popod klenbu. Stetsonom zavadil o tyč závesu. Vyzeral, ako keby mal dva a pol metra.

„Vy?“ Pristúpil tesne ku mne a pritlačil mi hlaveň pištole na solar plexus. „Môžete mi vysvetliť, čo tu robíte?“

„Svoju prácu!“

„A čo je to za práca?“

„Meyer ma najal, aby som mu našiel stratený kamión.“

„A vy ste si mysleli, že je ukrytý v kúpeľni slečny Meyerovej?“

„Žiadal ma, aby som mu našiel dcéru.“

Zatisol mi pištoľ hlbšie do dutiny pod rebrami a oprel sa o ňu. „Kde je, Archer?“

Stŕpol som pod ostrým tlakom zbrane a ešte silnejším tlakom hrôzy. Church mal rozšírené zrenice a mútne oči. Svaly okolo úst mal napäté a líca vpadnuté. Vyzeral, ako keby mal chuť zabíjať.

„To veru neviem, kde je. Ale poradím vám, opýtajte sa Kerrigana.“

„Ako to myslíte?“

„Poviem vám, ako to myslím, ak uvoľníte ten nepríjemný tlak. Oceľ mi nerobí dobre na žalúdok. Ani olovo.“

Odtiahol zbraň, pozrel na ňu zhora, akoby to bola samostatná vec, ktorá sa vymyká z jeho kontroly. Nevopchal ju však do puzdra.

„Čo máte s Kerriganom?“

„Vynára sa na najrozličnejších miestach. Keď postrehli Aquistu, najbližšie bol Kerrigan. Kamión bol naložený Kerriganovou whisky. Zrazu sa stratí vaša švagriná, a zamestnával ju Kerrigan, pravdepodobne aj ako milenku. A to je ešte len začiatok.“ Mal som sto chutí pokračovať a povedať mu o rozhovore v Sammyho Orientálnych záhradách. Rozhodol som sa však, že to mu nepoviem. To patrilo iba mne.

Church si posotil dozadu klobúk, akoby mu tlačil myšlienky. Ruka mu zostala hore, šúchal si stopu na sluche, hlbokú modrobielu jazvu, ktorú tam mohla zanechať guľka. Keď mal vysoké čelo odkryté, vyzeral ako celkom iný človek – zamyslený, citlivý muž, ktorý nosil západniarsky klobúk. Jeho čelo bolo tvrdé a hranaté ako vysunutý ochranný val. Možno to bol človek hlboko rozpoltený, ktorý ani sám seba nepoznal. Celkom zabudol, že mu zbraň ostala visieť v druhej ruke.

Keď sa ozval, hlas mu znel duto, bezfarebne: „Kerrigana som už vypočúval, má alibi.“

„Vlastnú ženu?“

„Jej slovo mi celkom stačí. Dlhé roky poznám Kate Kerriganovú. Poznal som jej otca, bol sudcom. Úplne jej dôverujem.“

„Každá žena by klamala kvôli svojmu mužovi.“

„Možno, ale ona neklame. A okrem toho, Kerrigan nepotrebuje alibi. Je to solídny obchodník.“

„V akom ohľade solídny?“

„Nehovorím o jeho súkromnom živote. Nik by si netrúfal strieľať šoférov kamiónov, keby bol na Kerriganovom mieste a mohol by stratiť to, čo on.“

„Ani za sedemdesiat mastných? To je, mimochodom, úžasná objednávka. Čo s ňou robí? Kúpe sa v nej?“

„Predáva ju.“

„Vo svojom moteli?“

„Nie, ak vás to poteší. Má aj bar na druhej strane mesta. Nočný klub Zlatá črievička.“

„Na ulici Yanonali?“

„Uhádli ste.“

„Možno má ešte aj iné, o čom neviem. Politický kurz?“

„Určite má nejaký, vďaka ženiným stykom.“

Posunul som ihlu o niečo ďalej: „Nie ste náhodou trochu ovplyvnený, pokiaľ ide o Kerrigana?“

Tentoraz som ho trafil na citlivom mieste. Jazva na sluchách mu sčervenela a začala mu v nej búšiť krv. „Trochu prepínate s tými vašimi otázkami.“

„Snažím sa zbierať na ne odpovede, kde ich možno nájsť.“

„Nezabudnite, s kým sa zhovárate.“

„Udržiavam to stále v popredí mojich myšlienok.“

„Zdá sa, že nepoznáte celkom situáciu,“ povedal. „Predbežne to nechám tak. Ale nemôžem vám sľúbiť dokedy. Ak chcete nepríjemnosť, môžem vás zaistiť pre vylámanie predných dverí.“

„Čakala ma tu jemnejšia práca. Dvere už boli vylomené, keď som sem prišiel.“

„Ste si tým istý?“

„Celkom. Do domu sa niekto vlúpal, ale nebol to obyčajný zlodej. Na nočnom stolíku ležia drahé hodinky. Zlodej by ich bol určite zobral. A nebol by zobral veci, ktoré tu chýbajú.“

„Aké veci?“

„Veci osobnej potreby, zubnú kefku a tak ďalej. Myslím, že Anne Meyerova odišla na víkend a nevrátila sa, ako mala v pláne. Potom sa sem ktosi vlúpal, vylámal stôl a ukradol rôzne veci svedčiace o jej osobnom živote: listy, adresár, telefónny zošitok.“

„Nemali ste právo sem vkročiť,“ povedal. „Aj keď ste dvere nevylámali vy, porušili ste zákon.“

„Vaša žena mi dovolila prehľadať byt.“

„Čo už tá má s tým spoločné?“

„Stratila sa jej predsa sestra, najbližšia príbuzná…“

„Kde ste ju videli?“

„Viezol som ju domov od Meyera ani nie pred hodinou.“

„Nechajte ju na pokoji, rozumiete ma?“ zrúkol zúrivo. „Dajte pokoj mojej žene a môjmu domu,“

„Radšej by ste mali poučiť svoju ženu, aby dala pokoj mne.“

Nemal som to povedať. Triaslo ho od hnevu, až sa zvíjal. Zbraň vyletela a hlaveň mi štrkla o bradu. Mykol som hlavou a narazil do steny. Počul som, ako sa sype omietka. Jeho vysoká postava sa rozmazala a mihla nabok ako padajúci strom. Rukou a plecom som dopadol na zem.

Vyskočil som na nohy a chrbtom ruky som si utrel krv z brady.

„Možno to ešte oľutujete, šerif!“

„Zmiznite odtiaľto, kým neurobím niečo, čo by som naozaj ľutoval.“

Jeho dlhá tvár, nachýlená nad zbraňou, vyzerala ako trýznená bronzová maska. Oči mal vyhasnuté a prázdne.

Kráčal som k dverám ako na cudzích nohách. Namiesto rozhlasovej hudby v susednom domčeku som počul hlas maniaka, ktorý na celé kolo ubezpečoval, že strach a nepopulárnosť patria už minulosti – zničil ich chlorofyl.

9

Ulica Yanonali zahýbala na sever a na okraji mesta vyúsťovala na štátnu hradskú. Tam, kde sa obe cesty spájali, stáli dva trojposchodové štukové domy. Jeden z nich bol kúpeľ El Recreo a kartárska herňa Arkáda. Muži i chlapci, šermujúc tágami, pohybovali sa v zadymenom zelenom svetle ako ťažkonohí rybári s harpúnami, chodiaci po morskom dne. Obrovská črievička s vysokým podpätkom na streche susednej budovy, lemovaná žltými žiarovkami, oznamovala širokému okoliu, že sú tam ženy, šampanské a zábava.

Šampanského tam bolo nadostač. Tri dievčence, dve uťahané blondíny a jedna skľúčená bruneta, čakali na troch posledných stoličkách pri bare. Keď som vošiel, ich ochabnuté telá sa vzpriamili. Vypli prsia a pootvorili hrubo namaľované ústa, aby sa usmiali na privítanie. Nasadil som veľkodušný výraz, prešiel som popri nich a zamieril som na druhý koniec baru.

Sála mala tvar plochej fľašky, začínajúcej sa úzkym hrdlom. Vzadu na opačnej strane bol prázdny tanečný parket. Priestor pre hudbu bol opustený, stál v ňom postriebrený klavír a zopár stojanov na noty, čo pripomínalo kovové bezlisté stromy. Veľká neurotická hudobná skriňa sa ohlušujúco dožadovala lásky a vyslyšať by ju mohla iste iba celkom nemuzikálna žena.

V jednom zo zadných boxov štyria mládenci v košeliach potlačených havajskými vzormi cicali z fľašiek pivo. Všetci štyria mali vlasy naondulované a odfarbené peroxidom, akoby ich bol naraz všetkých zasiahol blesk. Pohŕdavo si ma premeriavali, lebo som mal vlasy celkom obyčajné. Nebol som atómový.

Ani muž za pultom nebol atómový. Mal tvár ako unavená ropucha a sako, ktoré bolo kedysi biele. Zafunel, keď som si objednal pivo.

„Ako ide obchod?“ opýtal som sa zdvorilo.

„Muselo by sa to zlepšiť aspoň o päťsto percent, aby to nebola taká všiváreň. Iné ako pivo si tu hosť neobjedná. Ste na ceste?“

Prisvedčil som.

„Tam vonku, to je život. Keby som mohol, hneď by som odtiaľto vypadol. Ale žena a rodina držia človeka dolu.“ Spustil plecia a sánka mu ovisla, aby som mu lepšie rozumel. „Od vlaňajška, od toho veľkého otrasu, je toto mesto mŕtve.“

„Od akého otrasu?“

„Nuž od zemetrasenia, čo sme tu mali minulého roku. To nám dodalo v nejednom smere. Celé mesto ostalo od ľaku ako zaprdnuté. Tuším, že poniektorým to aj pomohlo. Bratku, mali ste vidieť toto veselé mesto predtým. Ale od toho otrasu už nie je také. Kopa fajnových občanov sa musela presťahovať do maringotiek. Mnohí si uvedomili, že je to zaslúžený trest. Niektorí začali dokonca druhým odvádzať ženy. To si už žiadalo zemetrasenie. A ono dorazilo aj tento podnik. Iste som mal poriadne okienko, keď som ho kúpil.“

„Je to váš podnik?“

Neodvetil. Uprene hľadel za mňa na chlapcov v zadnom boxe. „Pozrite, akí hostia mi ostali. Stratil som platiacich zákazníkov a zdedil som požieračov drog. Presedia pri vypáchnutom pive celú noc, len aby mali kde zaparkovať tie svoje chuligánske pačesy.“

Hudba na chvíľu prestala, lebo automat menil platňu. Jeden z tých platinových kohútov rozprával ostatným, ako naplašil istú ženskú. Mala bombardiaky ako naša stará mamka, vravel, a napokon sa priznala, že je z quentinskej vysokej a že zdrhla zo šiesteho semestra. Ich rehot sa rozliehal ako vzdialená guľometná paľba.

„Kedy sa ukáže Jo?“ opýtal som sa barmana.

Pomaly, opatrne pokrútil hlavou, akoby mal stŕpnutú šiju. „Ak čakáte na ňu, škoda pary, tá nepríde.“

„Dnes v noci nepracuje?“

„Ani dnes, ani inokedy. Dala výpoveď. A som celkom rád. Aj tak by som ju bol vyrazil.“

„Myslel som, že Črievička patrí Kerriganovi.“

„Patrila, ale už nepatrí. Dnes ráno som ju od neho kúpil. Ale radšej som si mal dať presvietiť hlavu. Ste Kerriganov priateľ?“

„Nedávno som ho navštívil.“

„Alebo priateľ Jo?“

„Iba nádejný.“

„Zbytočne márnite čas. Nevráti sa. A keby sa aj vrátila, nemáte šance. Tá myš je na roztrhanie.“

„Trpí na niekoho?“

Bodro si ma obzeral. „Som ženatý človek, platím daň zo mzdy a mám vysoké zrážky. Zdôverila by sa mi?“

„Keby si zúfala, možno. Hovorí vám niečo meno Tony Aquista?“

Vyvalil oči, skoro mu vyskočili z jamôk, ako keď ropucha pregĺga. „Tonyho poznám, pravdaže. Chodí sem, príde a odíde.“

„Ale už nepríde. Je mŕtvy.“

Zatváril sa hlúpo a ospanlivo, tak ho to prekvapilo. „Čo sa mu stalo?“

„Zastrelili ho. Južne od mesta na hradskej. Viezol kamión s nákladom whisky. Náklad ukradli. Bol vedený na Kerrigana.“

„Koľko whisky, vravíte?“

„Za sedemdesiattisíc dolárov.“

„Jeden z nás je blázon. Veď by pre ňu nemal odbyt.“

„Objednávka musela byť iba spred niekoľkých dní. Nepovedal vám o nej nič?“

„Možno spomenul,“ odvetil opatrne. „Mám veľmi slabú pamäť.“

Naklonil sa ponad bar a spod zadumaných viečok mi pichľavo hľadel do očí. „Pane, kto ste? Zákon?“

„Som súkromný detektív. Vyšetrujem ten prípad pre Meyerov dopravný podnik.“

„Doparoma! Hádam si nemyslíte, že s tým má Jo niečo spoločné?“

„Práve to sa jej chcem opýtať. Poznala Aquistu, pravda?“

Ústa mal zovreté a široké lícne kosti vyjadrovali hlbokú dôstojnosť. „Zistite si to sám. Nič som nepovedal. Tá pipka nie je nijaký slávik, ale vie sa šikovne zvŕtať. Prečo by som ju mal zatiahnuť do kalfasu?“

„Kde by som ju našiel?“

„Nenavštevujem ju, paisano. Na tridsaťcentové pivo sme si akurát dosť pohovorili.“

„Dám si ešte jedno.“

„Ale ja vám ho nepredám. Vráťte sa k starému Meyerovi a povedzte mu, aby si zahrabal hlavu do piesku. A potom si zahrabte aj svoju.“

Poďakoval som sa mu za pohostinnosť a skĺzol som z barovej stoličky. Hudobná skriňa bola teraz ako žena túžiaca po milencoch. Dve dievčence z prednej časti baru, bruneta a jedna blondína, tancovali na kraji parketu. Bruneta viedla. Prerušil som ich a vzal som si blondínu.

Bola dosť pekná a mladá, hoci jej oči mali už profesionálny lesk. Tancovala dychtivo ako expertka a pritískala mi synkopami rozhojdané prsia o hruď. Krúžili sme dookola v oblaku lacného parfumu, ktorý ma spolu s účinkami šerifovho úderu omračoval.

O chvíľu pozrela hore a ukázala mi dva rady skvelých bielych zubov. „Som Jerry Mae. Milujem tanec.“

„Kedysi som ho mal rád aj ja.“

„Máte studenú krv? Môžeme si sadnúť a objednáte mi niečo.“

„Radšej by som si ľahol.“

Pochopila to ako vtip a mechanicky sa zachichotala. „Ale sa do toho hrniete. A ani neviem, ako sa voláte.“

„Lew.“

„Odkiaľ ste prikvitli?“

„Z Los Angeles.“

„Žila som tam istý čas. Los Angeles je veľké mesto.“

„Veru veľké,“ súhlasil som.

Prstami mi hladkala rukáv, akoby odhadovala cenu kabáta. „Čo tam robíte, Lew?“

„Všeličo.“

„Rada by som niečo o tom počula. Poďte si sadnúť, objednajte niečo a porozprávate mi o sebe.“

„Nie je tu niekde miesto, kde by sme mohli byť sami?“

Hrubo ma odsotila. „Počujte, to vždy tak sfúknete dievča priamo z nôh? Ak sa naozaj cítite na partiu, máme tu hore izbu.“

„Ukážte mi ju.“

Vyšiel som za ňou, vyhnúc sa jedovatému pohľadu barmana. Nepokúšal sa však zasiahnuť. Obchod je obchod.

Drevené schodište viedlo popri hladkej štukovej stene. Jej štíhle nylonové členky sa škriabali predo mnou.

Čakala ma hore pri dverách. Pri osvetlení, ktoré na ňu dopadalo zhora, mala jej tvár príšernú farbu, akoby mala infekčnú žltačku.

Zaviedla ma na koniec chodby do malej anonymnej izbičky, kde sa končili jej noci. Hollywoodská posteľ bola prikrytá huňatou červenou dekou, na toaletnom stolíku poprášenom púdrom stálo rádio z imitácie javora, v rohu bolo umývadlo. Spustila žalúziu na jedinom okne a zapla rádio.

„Máte rád hudbu, Lew?“

„Obídem sa aj bez nej.“

V izbe neboli stoličky. Sadol som si na posteľ. Slečna, alebo ako to tu volajú, sa zrazu zháčila.

Stála a hľadela na mňa so zádumčivým výrazom. V očiach mala studenú hrôzu ženy, ktorá videla za dlhé roky priveľa, ale pochopila z toho len málo. Prezrela pochybnosť, spustila sa mi na kolená, pričom sa jej sukňa odhrnula zo stehien. Mŕtvolne bledá pokožka bola doďobaná od ihly.

„Páči sa ti dievčatko?“

„Veľmi sa mi páčiš.“

„Miláčik, akú si ma želáš? Olúpanú?“

„Na ľade.“

„To nevediem. Iste nejaká novinka, však?“

„Chcem od teba niečo počuť, a nie sa milkovať.“ Nadvihol som ju zápästím a posadil na posteľ vedľa seba.

Pozrela na mňa s akýmsi ľútostivým úsmevom. „Nevyzeráš na chlapíka, čo sa ukája rečami. Som čistá, ak ťa to trápi.“

„Nič ma netrápi.“

„Chodím na prehliadku pravidelne každý týždeň.“

„Nepochybujem.“

„Prekristapána,“ zhíkla, „ak si sa naozaj chcel len pozhovárať, mali sme zostať dolu. Teraz musíš zaplatiť izbu.“

„Koľko?“

„Päť dolárov. A desať mne. Rozhovor, či iné, rovnaká taxa, to je férové. Tak o čom sa budeme rozprávať?

Ako som sa dostala do bandy, alebo chceš zo mňa ťahať rozumy o rôznych chlapíkoch?“

„Zaujímam sa špeciálne o jedného. Poznáš Tonyho Aquistu?“

„Jasné. Ale nikdy nepálil za mnou. Priznám sa, že by som ho ani nechcela. Vždy som mala dojem, že je trochu strelený.“

„Aj Jo si to myslela?“

Tvár jej stvrdla pod farebnou maskou. „Odkiaľ mám vedieť, čo si myslí Jo?“

„Nechodila s ním?“

„Možno sa s ním zahrávala, istotne len tak zo psiny. Myslím, že pár ráz ho vzala aj domov.“

„Nedávno?“

„Hej. V posledných týždňoch. Šéf ho priviedol raz v noci…“

„Kerrigan ho priviedol?“

„Áno. A zrejme jej prikázal, aby s ním slušne zaobchádzala. Ináč si neviem vysvetliť, prečo by sa otravovala s Tonym. Veď ani nemá v žilách bielu krv a k tomu je strelený, ako vravím, a strašný nervák. Mal si ho vidieť v poslednom čase, keď ho to chytilo. Dievky ho vedeli tak poblázniť, že načisto stratil hlavu. Rocco zakázal dávať mu piť.“

„Kedy to bolo?“

Zagúľala očami v myšlienkach. „Pred tromi-štyrmi nocami. V nedeľu večer.“

„Bola tu aj Jo?“

„Prirodzene. Vzal ju domov. Alebo lepšie, ona vzala jeho. Nevedel už dobre plachtiť.“

„Ako vyzerá Jo?“

„Prečo? Nepoznáš ju?“

„Zatiaľ nie.“

„Čudné, že sa tak strašne zaujímaš o ženskú, čo si nikdy nevidel.“

„Asi mám dôvod.“

„Aký dôvod?“

„Na tom nezáleží. Opíš mi ju.“

„Nuž, je to nedochôdča, malá brunetka, ak sa ti páči ten typ. Aj ja som bola istý čas brunetka, ale ma to otrávilo.“

„Teraz hovoríme o Jo,“ pripomenul som jej. „Potrebujem vedieť, ako vyzerá.“

„Doparoma, načo? Myslela som, že sa chceš so mnou iba rozprávať. Mimochodom, nemám už veľa času a dlhuješ mi pätnásť.“

„Rocco ti meria čas?“

„Presne tak, so stopkami.“

Vytiahol som z peňaženky dvadsiatku. Poskočila jej v dlani ako zelená jašterička inštinktívne túžiaca po domove na hornom konci jej pančuchy. Zdalo sa, že ju dotyk peňazí obmäkčil.

„Počkaj tu chvíľku. Ak chceš vedieť, ako vyzerá Jo Summerová, opíšem ti ju lepšie.“

Rozbehla sa k dverám.

„Jerry Mae, nezabudni sa vrátiť.“

„Neboj sa.“

Vrátila sa s modrou kartónovou vizitkou so zlatými literami. „Toto je fotografia Jo… v čarovnej póze. Rock ju zachytil z okna iba včera.“

„Zlatý klinec Zlatej črievičky – Jo Summerová,“ oznamoval text. „Spev a tanec tri razy za noc v Evinom rúchu.“

Vizitka bola spojená s jemne dráždivou fotografiou mladej ženy. Mala na sebe čierne pozlátené šaty s hlbokým výstrihom až po pás. Najväčšmi na nej vynikali poloodhalené prsia, no ešte väčšmi ma zarazila tvár oči ako trnky, nízke obočie, rovná čierna ofina a za chmúrené náruživé ústa. Pred pár hodinami som vid tie ústa pažravo prisaté na chrbát Kerriganovej ruky.

Pozrel som na Jerry Mae. „Myslíš, že je to Kerriganovo dievča?“

Sadla si na posteľ vedľa mňa. „Každý to predsa vie. Čo myslíš, prečo jej dal to miesto v podniku?“

„Čo je to za typ ženy? Priama, alebo falošná?“

„Ako ti to povedať? Iste to nie je nevinné jahniatko. Ale ani nečítam jej myšlienky. Veď sa ti ja nevyznám ani vo vlastných.“

„Akých má priateľov?“

„Myslím, že okrem Kerrigana nemá nikoho. Načo je dievčaťu veľa priateľov? Vravela mi, že má iba starého otca. Minulý mesiac, pár dní po tom, čo tu začala pracovať, prišiel po ňu. Chcel ju odtiaľto vytiahnuť, aby sa vrátila domov.“

„Nevieš náhodou, kde býva?“

„Kdesi na vidieku. Spomínal čosi, že žije v horách. Dohovárala som jej, že doma by jej bolo lepšie. Vravela som jej: Ak budeš vymetať kabarety, roztrhajú ťa tí vlci na kusy. Lepšiu radu som jej nemohla dať. Vieš, ona je tak trochu zmija a chcela som to z nej vytĺcť. Sama nevie, do čoho sa rúti.“

„A ty si aký typ, Jerry Mae? Kobylka?“

„O mne radšej nehovorme. Som beznádejný prípad.“ Kútiky jej ťažkých červených úst sa pretiahli do trpkého horizontálneho úsmevu. „Keď si také decko nedá poradiť, nech sa teda poučí na vlastnej koži.“

„Čomu sa poučí?“

„Že za také kiksy v živote človek musí aj platiť. Neskôr za ne zaplatí dvojnásobne, a hoci bude na dne, vždy musí platiť. Jo sa iste dostala do riadnej kaše, čo?“

„Možno.“

„Nie si náhodou fízel?“

„Súkromný.“

„Snoríš tu pre pani Kerriganovú?“

„Moje poslanie je trochu vážnejšie.“

Zahryzla si do spodnej pery a rúž jej zafarbil zuby. „Dúfam, že som nepovedala, niečo, čo by mohlo tomu decku škodiť. Hľadela na mňa síce trochu zvrchu, namýšľa si, že je herečka, niečo fajnovšie, ale nechcem to využiť proti nej. Svojho času som aj ja bola trochu nafúkaná. Teraz na to doplácam.“ Pritisla si rukou stehno, kde mala schovanú dvadsiatku. „Je to niečo vážne?“

„Neviem. Najprv sa s ňou musím porozprávať. Možno ani potom nebudem vedieť viac. Uvidíme. Býva v činžiaku na ulici Yanonali?“

„Správne, v bytoch u Cortesa. Ak tam ešte býva.“

Vstal som a poďakoval sa jej.

„To nestojí za reč. Potrebujem peniaze. A ešte ako ich potrebujem. Chvíľu som si robila starosti, myslela som, že prídem o taxu. Ale dobre sa to skončilo.“ Usmiala sa akosi beznádejne. „Dobrú noc, vyzvedač! Bol to dobrý zisk bez roboty.“

„Aj ja som získal veľa a takmer zadarmo. Dobrú noc, Jerry Mae.“

10

Uháňal som na východ po ulici Yanonali a vtom som si spomenul na kazetu s dôkazovým materiálom na zadnom sedadle. Obsahovala niekoľko stoviek marihuanových cigariet, balených po päť kusov. Zhabal som ich dodávateľovi na South Gate a chcel som ich odovzdať na ministerstve v Sacramente. Ak z nich bude päť chýbať, na ministerstve si to ani nevšimnú.

Černošskí chlapci z rohu ulice už zmizli. Zaparkoval som pred Cortesovými bytmi, otvoril som vzadu kufor a vybral z neho krúžok s kľúčikom od kazety. Odomkol som oceľovú zámku a vybral jeden balíček z hrubého kartónu.

Vnútorné dvere chodby boli zamknuté. V zájdených mosadzných poštových skrinkách, zoradených pozdĺž steny, boli zastrčené vizitky nájomníkov. Osemnásť v šiestich radoch. Iba jediná vizitka bola tlačená a len tri z osemnástich patrili mužom. Na čísle sedem bol veľký nevypísaný podpis zeleným atramentom – slečna Jo Summerová. Stisol som gombík a čakal som.

Spoza mosadznej mriežky domového telefónu sa ozval tichý hlas: „To si ty, miláčik?“

„M-hm.“

Bzučiak uvoľnil zablokované dvere. Stúpal som po schodoch potiahnutých gumou do temných útrob budovy. Orientačné osvetlenie, označujúce druhé poschodie, bolo jediným svetlom na chodbe. Ktosi pod ním nechal odkaz napísaný rúžom: „Chas, som u Florainov, čakám ťa tam.“ Môj tieň sa škriabal po stene a jeho šija sa lomila na povale.

Sedmička boli posledné dvere vľavo. Keď som zaklopal, kovová číslica zahrkotala. Dvere sa odchýlili a štrbinou preniklo na chodbu purpurové svetlo. Ustúpil som z jeho dosahu. Dievčina vykukla štrbinou a astigmaticky zažmurkala na mňa. Zamraučala ako mačiatko:

„Nečakala som ťa tak skoro. Práve som sa chcela okúpať.“

Podišla ku mne. V tenkom župane z umelého hodvábu sa jasne črtali obrysy jej tela. Jedna ruka jej vkĺzla pod moju pazuchu. „Pobozkaj bábiku, Donny.“

Vlhké ústa mi oblizli sánku. Musela mať podivnú chuť. Ozvalo sa tiché zamraučanie od prekvapenia, odskočila odo mňa a ostala stáť s rukami opretými o stenu. Župan sa jej otvoril. Telo jej žiarilo ako ryba v mútnej vode.

„Kto ste? Prečo ste sa ohlásili ako on?“

„Nechápete? Poslal ma predsa Kerrigan.“

„Nikdy vás predo mnou nespomenul.“

Všimla si, že má rozhalený župan, rýchlo si ho zapla a skrížila ruky na prsia. Jej šarlátovo nalakované nechty sa pritom zaryli do ramien. „Kde je vlastne Don? Prečo neprišiel sám?“

„Nemohol odísť.“

„Drží ho tam ona?“

„Neviem. Ale pusťte ma radšej dnu. Posiela vám čosi.“

„Čo?“

„Ukážem vám to dnu. Tu sú susedia.“

„Naozaj? Dosiaľ som si to nevšimla. Poďte dnu.“ Vošla do purpurovočervenej izby; dievčatko sotva mne po plece, malá hlavička, bujné telo. Nemohla mať viac ako devätnásť-dvadsať rokov. Predstavil som si ju, ako asi bude vyzerať v štyridsiatke, ak sa jej vôbec dožije.

Izba vyzerala ako úsek jej budúcnosti, očakávajúcej, že ho predstihne jej osud. Čierna kovová klubová lampa s červeným hodvábnym tienidlom s modrou obrubou vrhala prízračné svetlo na červené drapérie visiace na kovových garnižách. Červený mohérový diván bol obsypaný lacnými magazínmi, farba a vzor pokrovca boli zošliapané a zafúľané.

Jedinou ozdobou žlto pomaľovaných stien bol vlaňajší kalendár propagujúci syrové keksy. Znudená ruka primaľovala blondíne na obrázku fúzy a koziu briadku i chĺpky na prsia.

Pristúpila ku mne ako netrpezlivé dieťa, ktorému sľúbili darček. „Čo mi posiela Donny?“

„Toto.“ Zatvoril som za sebou dvere a dal som jej balíček.

Roztrhla balík a na pokrovec sa rozsypali hnedé cigarety. Spustila sa na kolená, aby ich pozbierala, dychtivo po nich chniapala, ako keby to boli živé červíky, ktoré by sa mohli rozliezť. Keď vstala, štyri držala v ruke a jednu mala v ústach.

Šťukol som zapaľovačom a pripálil som jej. Pomyslel som si, že sa mi celkom hodí, že holduje drogám, veď policajné útvary dopujú takto svojich donášačov každodenne. Nemohol som sa však zbaviť pocitu, keď som ju tak pozoroval, že som si tým kúpil kúsoček jej budúcnosti.

Cmúľala tú hnedú bylinu, ako keď sa hladné dieťa prisaje k prázdnej fľaši. Celá roztrasená si šesť ráz zhlboka potiahla, a pol cigarety bolo preč. Zrenice sa jej rozšírili a zrak vyjasnil, keď pozrela na zvyšok cigarety, a ťahala ďalej. Ústa plné dymu sa jej krútili akoby v rozličných úsmevoch. Vzápätí jej už ohorok pálil prsty.

Zatlačila ho do popolníka, potom ho odložila do prázdnej tabatierky s ostatnými štyrmi marihuánkami. Urobila po izbe zopár tanečných krokov, trochu sa pritom potkla v papučkách s brnbolcami. Potom si sadla na červený diván a zaťaté päste mocne stískala kolenami. Oči mala obrovské a úžasne živé, dívali sa však kdesi dovnútra, strácali sa v rozkvitnutej džungli myšlienok. Aj teraz sa usmievala. Najprv to boli úsmevy dievčensky pochabé, potom víťazoslávne ako u kráľovnej, ďalej vystriedala pobehlicu mačka, jedovatú ženu starena a opäť bola veselým dievčaťom.

Sedel som vedľa nej. „Ako sa cítite, Jo?“

„Senzačne.“ Hlas jej vychádzal odkiaľsi z hĺbok, ledva pritom pohla perami. „Kriste, už som ju potrebovala! Poďakujte Donnymu za mňa.“

„Neviem, či ho ešte zastihnem. Myslím, že sa chystá odísť z mesta.“

„Máte pravdu. Skoro som na to zabudla, veď sa chystáme preč.“

„Kam odchádzate?“

„Do Guatemaly,“ odvetila, akoby odriekala akúsi formulu. „Začneme tam spolu nový život. Prekrásny nový život, v ktorom nebudú starosti, nijaké intrigy a ústrky. Budeme len my dvaja, on a ja.“

„Z čoho budete žiť?“

„Sú spôsoby a prostriedky,“ povedala zasnene. „Donny má spôsoby i prostriedky.“

„Dúfam, že sa vám to podarí.“

„Prečo by sa nám to nemalo podariť?“ zagánila na mňa. Droga stupňovala všetky jej pocity, strach a nepriateľstvo práve tak ako nádej.

„Stále ho majú na očiach.“

Sadla si vzpriamená a preniknutá strachom. „Kto ho má na očiach? Fízli?“ Prikývol som.

Oprela sa o mňa, oboma rukami ma chytila za ruku a zatriasla mnou. „Čo je vlastne vo veci? Nefunguje už ochrana?“

„Na to by bolo treba riadnu ochranu, aby zakryla vraždu.“

Pery sa jej zatiahli a odkryli zuby. Z očí jej vyšľahol čierny blesk a zasiahol moje. „Povedali ste vražda?“

„Dobre ste počuli. Zastrelili vášho priateľa.“

„Môjho priateľa? V tomto meste nemám priateľov.“

„Tonyho Aquistu nerátate?“

Nespustila oči z mojej tváre, odplazila sa na lakťoch a stehnách na opačný koniec divánu a zasipela pomedzi zuby:

„Aquista? Odkiaľ by som ho mala poznať? Koľko A má vlastne v mene?“

„Darmo ma chcete prekabátiť, Jo. Bol to jeden z vašich ctiteľov. V nedeľu večer ste ho zaviezli k sebe.“

„Kto vám to povedal? Klamstvo.“ Obzrela sa po izbe, akoby ju tu mohlo niečo prezradiť. Hlas mala priškrtený od strachu. „Zabili Tonyho?“

„Vy by ste to mali predsa vedieť. Veď ste im ho prihrali.“

„Nie,“ povedala. „To nie je pravda. Na to by som sa nedala. Mám čisté ruky.“

Pohľad sa jej vrátil z hlbín sna. Nebola natoľko pod vplyvom drogy, ako som si myslel. Podozrenie jej blčalo ako dvojjazyčné plamienky z čiernych terčov v strede očí. „Tony nie je mŕtvy. Chcete ma dobehnúť.“

„Pôjdete sa so mnou pozrieť do márnice?“

„Don mi nič nepovedal. Keby bol Tony mŕtvy, bol by mi to povedal. S tým nikto nerátal.“

„Načo by vám hovoril niečo, čo ste už i tak vedeli? Veď vy ste im prihrali Tonyho, nie?“

„Mýlite sa. Ani som ho nevidela od tej nedeľnej noci. Aj dnes som bola doma celý deň.“ Vstala a ostala stáť nado mnou, tvár mala zmraštenú a pergamenovú. „Chcete ma do niečoho namočiť? Kto ste vlastne?“

„Donov priateľ. Rozprával som sa s ním dnes večer.“

„Don by mi také niečo neurobil. Je zatknutý?“

„Ešte nie.“

„Ste špiceľ?“

„Jasné,“ odvetil som. „Preto som vám priniesol tie cigarety.“

„Kde ich Don zohnal?“ Jej čierny pohľad kĺzal po mne spod širokého, tmavého obočia.

„Od Bozeyho. Nemohol ich priniesť sám, nuž poslal mňa.“

„Čudné, že vás predo mnou nikdy nespomínal.“

„Predsa vám nepovie všetko.“

„Pravdaže, aj ja si myslím.“

Prešla krížom cez izbu k oknu so spustenou žalúziou a ledabolo klopkala prstami po latkách. Vrátila sa, vlečúc nohu za nohou, učupila sa v rohu divána a pritisla si kolená na prsia.

„Neviem, ako to celé vypáli,“ povedala. „Vravíte, že Tony je mŕtvy a že Don ma vodí za nos? Prečo by som vám mala veriť?“

„Lebo vám hovorím pravdu.“

„Rátali ste s tým, že dostanete podiel?“

„Bol som presvedčený. Ale zdá sa, že nás obidvoch vodil za nos. Keď vyložil na stôl modrú vizitku, hneď som vedel, že vy ste im prihrali Tonyho.“

„Pôvodne bolo v pláne,“ povedala, „že som ho mala iba vylákať. Žiadne strieľanie, rozumiete… na to by som sa nedala. Iba zastaviť kamión na ceste, aby ho tí dvaja mohli prevziať.“

„Don s Bozeym?“

„Áno. Lenže oni zmenili plán. Don nechcel, aby som zbytočne vytŕčala hlavu.“ Nevedomky sa plesla po hladkom okrúhlom hrdle. „A potom do toho prišlo niečo… niečo, čo mi Tony spomínal v nedeľu v noci. Bol opitý, keď to vravel, preto som mu v prvej chvíli neverila. Vždy sa s ňou predo mnou naparoval. Ale Don uveril, keď som mu to rozprávala.“

„Čo ste mu povedali?“

„Tú rozprávku o Anne Meyerovej.“

„Skúste ju vyrozprávať aj mne.“

Stisla si kožu na hrdle palcom a ukazovákom a pozrela na mňa zboku. „Kladiete mi všelijaké otázky. Kto mi zaručí, že nie ste fízel? A čo, ak tie cigošky boli len chyták?“

Vstal som, predstierajúc hnev, a zamieril som k dverám. „Nech je po vašom, sestrička. Mne to neuškodí, aj keď ma nazvete špicľom.“

Rozbehla sa za mnou. „Počkajte chvíľku. Nemusíte hneď utekať. Dobre, teda ste Donov priateľ a ste v tom za podiel. A čo chcete teraz robiť?“

„Idem von. Nemám rád ten zápach.“

„Máte tu auto?“

„Stojí pred domom.“

„Zaveziete ma niekam?“

„Ochotne. Kam chcete?“

„Ešte sama neviem. Nechcem tu však sedieť a čakať, kým ma zbalia.“ Podišla k dverám kúpeľne a zvrtla rukou okrúhlu kľučku. „Osprchujem sa a oblečiem. O chvíľu som von,“ usmievala sa, akoby mi dávala elektrickú vzpruhu.

Čakal som pätnásť minút a počúval monotónny čľapot sprchy za stenou. Vyfajčil som cigaretu z obyčajného tabaku a pritom som listoval v magazínoch na diváne. Bola som vnadidlom lásky. Môj stratený víkend. Majú muži tajné túžby? Bola som hračkou starca. Dievčence na obálkach sa svojím spôsobom ponášali všetky do jednej na Jo.

Zrazu som si uvedomil, že sprchovanie trvá akosi pridlho. Vošiel som do spálne bez zaklopania. Zásuvky bielizníka boli vytiahnuté a všetky skoro prázdne, iba v jednej bola špinavá bielizeň. Otvoril som dvere kúpeľne, sprcha striekala naplno do vane, a dievča bolo preč.

Prešiel som tmavou kuchyňou, zadnými dvermi som vyšiel na drevené schodište a zostúpil po ňom do úzkej uličky medzi múrmi. Z pórovitého neba sa cedilo skúpe svetlo. Zbadal som v ňom starého černocha, ktorý sedel vklinený medzi dve smetiarske nádoby pri stene. Hlavu mal ovisnutú nabok a so skríženými nohami vyzeral ako ozrutné čierne decko, zanechané na prahu sveta. Zatriasol som ho, ale jeho dych razil lacnou pálenkou, a tak som ho nechal radšej spať.

Zamieril som k ústiu uličky s jasným obdĺžnikom rozptýleného svetla, ktoré dopadalo z uličnej lampy na rohu. Náhle sa v tom obdĺžniku zjavila postava muža. Mal široké plecia, úzke boky, koženú vestu a pohyboval sa plavne a ticho ako kocúr. Letmo som zhliadol jeho tvár. Bola mladá a bledá. Na sluchách po oboch stranách tváre mu viseli chumáče tmavohrdzavých vlasov. Jednou rukou si odhrnul prúd vlasov z čela. Druhú mal skrytú pod vestou. Vtom ho zahalil tieň múru.

„Nevideli ste náhodou tadeto ísť dievča?*’

„Aké dievča?“

„Malú brunetku. S kufríkom.“

„Hej. Videl som.“

Vykročil z tieňa smerom ku mne; bol už tak blízko pri mne, že som videl jeho oči, šľahala z nich hrozná nenávisť.

„Ktorým smerom šla?“

„Podľa toho, čo od nej chcete? Čo vlastne chcete od nej?“

Povedal to tichým, pokojným hlasom, ale vycítil som z neho jednoznačnú zúrivosť. Bol to jeden z tých nebezpečných mladíkov, čo sa už narodili s tým, že majú prischnuté za ušami, a neskôr mali za nimi iba jed a besnotu.

„Nie ste vy náhodou Bozey?“

Neodpovedal. Namiesto toho vykĺzla spod vetrovky päsť a medzi prstami sa čosi zablyslo, čím ma pretiahol po líci.

Nohy sa mi podlomili. Sadol som si na asfalt pod múr a nespúšťal som oči z jeho ozbrojenej pravej päste, v ktorej sa blyšťala čepeľ, vírivo zrkadliaca noc. Jeho tvár, sklonená nado mnou, bola stŕpnutá a sršala nenávisťou.

„Zohni sa, ty prekliaty špehúň. Uhádol si, som Bozey. Zohni sa a oblíž si topánky.“

Jeho bledá päsť sa opäť mihla smerom k mojej tvári. Podarilo sa mi odraziť úder a počul som na kameni zazvoniť kov. Chcel som vstať, ale nohy som mal ako z olova. Tretí úder ma opäť zasiahol a noc začala víriť rýchlejšie ako mútna voda v kanáli.

Prebral som sa až v aute, skúšal som otočiť kľúč v štartéri. Ulica bola pustá a práve to bolo dobre. Prešiel som ako opitý niekoľko blokov, kľučkujúc od obrubníku k obrubníku. Potom sa mi pohľad vyjasnil a prebral som sa.

Keď som prechádzal po hlavnej ulici, zbadal som v spätnom zrkadielku svoju dokrvavenú tvár. Vyzerala čudne, akoby vydutá na jeden bok. Po chvíli som zistil, že mi chýba peňaženka. Našťastie môj revolver, tridsaťosmička, zostal v priečinku na rukavice. Preložil som si ho do vrecka kabáta.

11

Kerriganov dom stál na svahu v severovýchodnej časti mesta. Obrátil som sa do protismeru a zabočil do prieseku nad ním. Zaparkoval som na zvažujúcej sa ulici. Stáli na nej staršie domy so širokými trávnikmi, zatienenými stromami, a s pestovanými záhonmi. Pri pohľade zhora eternitové strechy akoby plávali v tmavozelenom vodopáde lístia. Zmrákalo sa a vo väčšine domov ešte nesvietili. Zato v Kerriganovom áno. Červená fordka-limuzína stála pred domom.

Prešiel som cez chodník a po zarosenej tráve som zamieril k susednému domu, odkiaľ som cez nízky kamenný múrik preliezol do Kerriganovej záhradky. Terasovitý trávnik bol takmer celý zaliaty svetlom z okien. Z domu doliehala hlučná vrava. Obloky boli privysoko, aby sa dalo vidieť dovnútra. Kráčal som popri stene k prednej časti domu, odkiaľ bolo počuť dva hlasy, muža a ženu. Hlas muža znel skoro tak vysoko ako ženin.

Vpredu bola plochá veranda so zábradlím, sčasti zatienená ochrannou stenou zo štiepaného bambusu, sčasti ju tienila košatá araukária, rastúca pod verandou. Vyskočil som, chytil som sa zábradlia, vytiahol sa naň a preliezol som.

Stál som na rohu verandy oproti stene domu, no dnu som nevidel. Prešiel som k obloku so spustenou zelenou plátennou roletou, za ktorou bolo svetlo. Odhrnul som roletu trocha nabok za hojdacie kreslo, iba toľko, aby som videl do izby a aby mňa nikto nezbadal.

Bola to prekrásna jasná izba s kobercami, plná nábytku ladných, krehkých kriviek z osemnásteho storočia. Vzdušnú bielu povalu podopierali iónske hlavice, ktoré sa opakovali aj na podperách mramorového kozuba. Neznámy iste mal na mysli starú Európu, keď sa pokúšal v tejto miestnosti zhmotniť sen o civilizácii, a skoro sa mu to podarilo. Jej terajší obyvatelia stáli pred kozubom a ubezpečovali sa, že ten sen je mŕtvy ako skala.

Videl som iba chrbát ženy, rovný a meravý. Na hrdle pod svetlými vlasmi sa chladno ligotal perlový náhrdelník. „Všetko je preč, nemám už nič,“ vravela. „Si na mizine. Vždy som vravela, že tak skončíš. Vedela som to.“

„Ty si to vedela, čo?“ Kerrigan stál oproti nej, ledabolo sa opieral o kozub. Jednu ruku mal vo vrecku, v druhej držal krátku briarovú fajku. Bola to divadelná póza.

„Áno, dávno som to vedela. Najmenej štyri alebo päť rokov, odkedy si sa spriahol s tou ženskou, Meyerovou.“

„Možno to vieš ešte dávnejšie.“

„Povedzme, že máš pravdu. Nikdy si nebol voči mne príliš úprimný.“

„Pokúšal som sa. Chceš sa so mnou zmieriť? Poviem ti všetko, ak chceš počuť pravdu.“

„Nie si schopný povedať pravdu, Don. Si beznádejný klamár. Klamal si ma ešte pred svadbou, keď si hovoril o svojich prostriedkoch a vyhliadkach. A predstieral si mi lásku.“ Hlas sa jej od pohŕdania zlomil. „Celý náš spoločný život bol klam. Nedodržal si ani manželskú vernosť.“

„Dokáž mi to.“

„Nemusím to dokazovať. Viem to. Nazdávaš sa, že si ma obalamutil svojimi detskými výhovorkami. Keď si sa vracal do môjho domu, šaty si mal v neporiadku a na ústach škvrny od rúžu.“

„Prestaň na chvíľu.“ Namieril trúbeľu fajky ako pištoľ na jej hlavu. „Dobre si sa počula, Kate? Vieš, čo si práve povedala? Povedala si, do tvojho domu. Nie do nášho domu. Tvoj dom. A potom sa čuduješ, že sa tu cítim ako votrelec.“

„Lebo ním si,“ povedala. „Si obyčajný votrelec. Tento dom postavili moji starí rodičia. Zanechali ho môjmu otcovi a otec ho poručil mne. Tento dom je to jediné, čo sa ti nikdy nedostane do rúk.“

„Kto ti ho chce?“

„Ty ho chceš, Don. Iba nedávno si sa usiloval presvedčiť ma, aby som ho predala a dala ti peniaze.“

„Možno som sa pokúšal,“ pokrčil plecami a zlostne sa usmial. „Teraz je už i tak neskoro. Môžeš si ho nechať a bývať v ňom sama. V skutočnosti som v tomto dome nikdy nebýval. Býval som v psej búde za ním, kam si ma vykázala. Nechaj si aj tú psiu búdu. Budeš ju potrebovať pre svojho budúceho muža.“

„Nemysli si, že sa tak skoro vydám po skúsenostiach s tebou.“

„Nebolo to vždy také zlé ako teraz, Kate. Nie si vôbec tragická postava, a nerob si ilúzie. Pripúšťam, že som nebol do teba zaľúbený, keď sme sa brali. Počuješ ma, pripúšťam to. Vzal som si ťa pre peniaze. Je to vari taký strašný zločin? Tvoji vypečení kámoši v Santa Barbare robia všetci to isté. Do pekla, a ja som si myslel, že si skvelá partia.“

„Ďakujem ti za tvoju veľkodušnosť…“

„Neďakuj, pre zmenu ma počúvaj.“ Hlas mal hlboký a zabudol na svoju pózu. „Ostala si sama ako prst. Rodičia ti umreli a tvoj milenec sa zabil vo vojne…“

„Talley nebol mojím milencom.“

„Môžem veriť, ale nemusím. Počúvaj ma. Väčšmi si potrebovala muža ako peniaze. V poriadku. A ja som sa ujal tej funkcie. Nezvládol som ju, no nikdy nepochopíš, ako vážne som sa o to usiloval. Keď som sa už na to dal, chcel som to roztočiť na základe rovnoprávnosti. Ale nedarilo sa mi to. Ani som nemal možnosť. Nikdy si mi nedôverovala. Ba nikdy som ti nebol ani po chuti.“

„A predsa som ťa ľúbila.“ Odvrátila sa od neho. Rukami si zakryla prsia a držala ich tak, ako keby mala bolesti.

„Myslela si si, že ma ľúbiš, teda ti poviem rovno do očí toto. Možno si ma ľúbila vo svojich myšlienkach. Ale akú cenu má láska iba v myšlienkach? Je to ilúzia. Pokiaľ ide o mňa, si ešte stále panna. Uvedomila si si to, Kate? A mne behal mráz po chrbte, keď som sa pokúšal robiť muža. Nikdy som nemal pri tebe pocit, že som muž. Ani jediný raz.“

Zaťala zuby a jej stŕpnutá tvár dostala ostrý výraz. Prstami sa dotkla perlového náhrdelníka. „Nie som čarodejnica,“ povedala.

Uprel pohľad na prázdnu patricijskú povalu. „Načo by si aj bola?“

„Zbytočné. S tým sme už navždy skoncovali, nech to už bolo akékoľvek. A potvrdila som si to, keď som ťa pristihla, ako si balíš kufre. Ani ma to neprekvapilo. Už pred mesiacom som si uvedomila, čo bude nasledovať.“

„Naposledy to bolo pred piatimi rokmi.“

„Áno, ale stále som dúfala. Keď si sa vtedy rozišiel s Anne Meyerovou, alebo aspoň si to tvrdil, myslela som, že sa nám podarí zachrániť manželstvo. Bola som naozaj blázon, že som v to dúfala. Až minulý mesiac som pochopila, aký som blázon… v ten deň, keď som ťa stretla na dvore hostinca s tým dievčiskom pod pazuchou. A ty si predstieral, že ma nepoznáš, Don. Ani si na mňa nepozrel. Díval si sa len na ňu.“

„Neviem, odkiaľ to máš,“ povedal dosť nepresvedčivo. „Nikdy som nebol v hostinci s nijakým dievčaťom.“

„Pravdaže, nebol si!“ Odrazu sa k nemu obrátila a zaťala päste. „A tá ti vedela vnuknúť pocit, že si muž, to nedonosené šteňa s dechtovými vlasmi. Obalamutila ťa svojimi lichôtkami, presvedčila ťa, že si vznešený a dôležitý, že vzbudila v tebe novú mladosť?“

„Tú vypusť z hry!“

„Prečo by som ju mala vypustiť? Hádam je posvätná? Istotne mieniš odísť s ňou. To je ten veľký plán na dnešnú noc.“

„Zbláznila si sa.“

„Naozaj? Teda ty odchádzaš. Ale ty nie si typ muža, ktorý odchádza sám. Potrebuješ mať za pätami ženu, aby tvoje ja opatrovala ako vo vatičke. Neviem, čo je to za ženská, ani sa o to nezaujímam. Viem aj to, že si sa zase spriahol s Anne Meyerovou. A možno si si ju celý čas držal na povrázku.“

„Teraz ti už naozaj straší v hlave.“

„Skutočne? Načo si jej minulý piatok dal kľúče od chaty? Počula som, ako ti za ne ďakuje. Vôbec by som sa nečudovala, keby teraz sedela pri jazere a čakala, kedy za ňou prídeš.“

„Nebuď smiešna! Povedal som ti, že s tým je koniec. Neviem, kde je, takisto ako to nevieš ani ty.“

„Išla na víkend k jazeru Perdida. Mám pravdu?“

„Máš. Povedal som jej, že cez víkend môže byť v chate. Nechodíme ta, je prázdna. Dal som jej kľúče. To ešte neznamená, že som zločinec.“

„Teraz ta ideš aj ty.“ V hlase jej zaznievalo obvinenie.

„Nejdem. Anne tam i tak nie je. V pondelok som tam bol autom, ale už bola preč.“

„Kde mohla odísť?“

„Neviem. Možno na to prídeš ty. Ja neviem.“ Zdalo sa, že ho tá téma znepokojuje. „Čo si myslíš, že si vydržiavam hárem?“

„Ani by som sa tomu nečudovala. Veď ani nevieš, že existuješ, keď ti to nešepká do ucha nejaká ženská. Nech je už hocijaká.“

„Nepotrebujem nijaké ženské, ani teba.“ Hlas mu od zlosti preskočil.

„Nie. Mňa nie. Hoci veru neviem, kto je to tentoraz. Ale jedno ti poviem: dlho to nepotrvá. Vydržíš s tým najviac pol roka.“

„To si ty myslíš.“

„Viem to. Premárniš svoj sex tak rýchlo, ako si premárnil peniaze. Tebe je to vlastne jedno, len aby si mal niečo, čím by si uspokojil svoje chúťky, aby si aspoň na chvíľu zabudol, aká úbohá nula si.“

„Ty vlastne všetko vieš, pravda? A všetko, čo vieš, si vyčítala z tých tvojich prekliatych kníh. Ešte ti niečo poviem na doplnenie, Kate. Všetko toto sme si mohli ušetriť, keby si bola zažmúrila oko, keď som ťa o to prosil.“

„Sto ráz som zažmúrila oko, ako ty vravíš.“ V hlase jej prvý raz zaznel zmierlivejší tón. Línia chrbta a pliec jej zmäkla a zdalo sa, že sa o neho opiera. „Don, máš nejaké ťažkosti, však? Je to niečo vážne?“

„Človek nikdy nevie.“

„Nemohli by sme aspoň jediný raz byť voči sebe úprimní? Urobím, čo budem môcť, aby som ti pomohla.“

„Pomôžeš mi, naozaj?“

„Pomôžem. Hoci by som sa mala vzdať aj domu. Ak to naozaj potrebuješ.“

„Nepotrebujem nič, čo je tvoje,“ povedal.

Stiahla sa ako zasiahnutá úderom. O chvíľu sa znova ozvala. „Don, prečo tu bol dnes v noci Brand Church?“

„Normálne vyšetrovanie.“

„Mne sa nevidelo normálne.“

„Počúvala si za dverami?“ Podišiel k nej.

„To veru nie. Aj proti svojej vôli som počula váš rozhovor. Mal si s ním strašný výstup.“

„Zabudni na to!“

„Don, bola reč o vražde?“

„Vravím ti, zabudni na to!“ Prstami sa pohrával s fajkou, potom v nich zovrel jantárový náustok a zvýšil hlas: „Zabudni na všetko, čo sa týka mňa! Som úbohá nula, ako si sama povedala. Nie som sám na vine. Ani v tomto meste nie je všetko v poriadku. Aspoň si tak myslím. A mal som smolu. Keby vláda bola schválila opätovné otvorenie námornej základne, bol by náš motel hotová zlatá baňa. Kúpali by sme sa v peniazoch.“

„Ty si už nájdeš cestu, ako sa zbaviť zodpovednosti,“ drsne odvetila, ako keby sa už všetkého vzdávala. „Zvaľuj vinu na vládu, ak ti to robí dobre. Pokojne môžeš váľať vinu na mňa, na mesto i na vládu.“

„Človek znesie veľa. A ja som už toho mal po krk. Konečne sa z toho dostanem.“ Hrozil jej zlomenou fajkou.

Zamieril cez izbu k dverám. Žena volala za ním: „Mňa nemusíš klamať. Plánoval si to celé týždne. Ale nebol si natoľko chlap, aby si sa k tomu priznal.“

Zostal na mieste stáť. „Odkedy sa zaujímaš o chlapov? To je tá posledná vec, ktorej sa môžeš dovolávať.“

„Nemala som možnosť spoznať opravdivého muža.“

„Teda sa pozri na mňa. Ale sa dobre prizri, lebo to bude naposledy.“

Nastrčil varovne tvár oproti nej, ťažko dýchal rozšírenými nozdrami. Žena sa rozosmiala a jej smiech znel, akoby sa v nej lámalo čosi krehké a jemné.

„Myslíš, že tak vyzerá opravdivý muž? Takéto reči vedie? Takto sa rozpráva opravdivý muž so svojou ženou?“

„S akou ženou?“ opýtal sa. „Nevidím tu nijakú ženu.“ Kerrigan si zaclonil oči rukou a obzeral sa po miestnosti. Potom sa zvrtol na podpätku, vyryjúc ryhu do svetlého koberca, a myknutím otvoril dvere. Počul som, ako zlostne kráča hore schodmi.

Kate Kerriganová sa oprela o kozub, položila naň hlavu a objala rukou jednu z podpier. Vlasy jej splývali po tvári ako rozhádzaný snop obilia. Obrátil som sa.

Koruna araukárie sa vyslovene gýčovite črtala na červenom pozadí neba nad mestom. Pod ňou sa rozprestieralo Las Cruces v chaotickej záplave svetiel. Najhrubším a najžiarivejším vláknom v pavučine svetiel bola žlto osvetlená čiara, ktorá vyznačovala diaľnicu. Vysoké kamióny a autá vyzerali z miesta, kde som sedel ako detské hračky nezmyselne sa rútiace polnočnou krajinou.

Na druhom konci verandy sa otvorili dvere. Stiahol som nohy pod seba, aby ma nebolo vidieť. Vyšiel Kerrigan a plecia sa mu prehýbali od ťažkých kožených kufrov, ktoré niesol v obidvoch rukách.

„Odchádzaš navždy?“ opýtala sa za jeho chrbtom.

„Môžeš si byť istá. Mimochodom, beriem si svoje auto. A nič iné, iba svoje šaty.“

„Svoje dlhy mi pochopiteľne nechávaš.“

„Obchod by ich mal kryť. Ak ich nepokryje, bude to smola.“

V osvetlených dverách sa zjavila jej bledá postava, neisto mávajúca rukami: „Kam vlastne ideš, Don?“ Bez toho, aby sa obrátil, jej odvetil: „To sa nikdy nedozvieš.“

„Čudné, že práve ty odchádzaš takto.“

„Radšej takto, ako keby ma mali vyniesť na márach,“ povedal cez plece. „Zbohom, Kate. A nerob si o mňa starosti. Ak sa o to pokúsiš, zažiješ ich dosť, to ti sľubujem.“

Pozorovala ho, ako schádza dolu schodmi, potom chodníkom na cestu, kde mal zaparkované auto. Jej prsty chmatli čosi na hrdle. Roztrhli perlový náhrdelník a perly klopkali ako krúpy na dlaždiciach.

12

Červené zadné svetlá jeho auta sa zmenšovali, keď šiel dolu kopcom, mihli sa pred vjazdom na výpadovku a zmizli. Keď som došiel na výpadovku, bol o jeden blok domov predo mnou a mieril na juh, na predmestie. Udržiaval som medzi nami odstup jedného bloku až po označenie hraníc mesta. Potom som sa mu zavesil na päty a kľučkoval za ním pomedzi cestnú dopravu okolo nočných podnikov, ktorých firemné štíty boli ako neónové postskriptum načmárané na špinavom okraji mesta.

Boli sme iba niekoľko kilometrov od jeho motela a myslel som, že mieri ta. Namiesto toho odbočil z dopravného prúdu rútiaceho sa na juh a zahol na asfaltovú rampu zájazdnej reštaurácie. Na parkovisku boli dve starodávne autá so sploštenými kapotami, v ktorých sa oblizovali páriky, a modrý buick-kupé s roztrepanými mriežkami. Keď som sa priblížil, videl som, že Kerrigan zatiahol k buicku.

Hneď vedľa reštaurácie stál tmavý, nenápadný servis. Zastavil som pri jeho benzínovej pumpe. Z miesta, kde som sedel, som mal výhľad na vchod do reštaurácie a celú sklenú stenu budovy. Zopár šoférov nahlasovalo krátke objednávky kuchárovi v bielej čiapke, ktorý bol za sklom. Za sklom vzdialenej steny bolo vidieť Kerriganovu červenú fordku a buick-kupé.

Kerrigan stál medzi dvoma autami a zhováral sa s kýmsi v buicku. Tvár pasažiera som nevidel, iba balík, ktorý držal pred sebou, zabalený v novinovom papieri. Kerrigan vopchal balík pod kabát a vrátil sa k svojmu autu. Vtom sa zažali predné reflektory buicka. Zatiahol späť, potom sa obrátil k vchodu. Zbadal som koženú vestu s kožušinovým golierom, bledú, drsnú tvár s dlhými hrdzavými vlasmi. Bol to Bozey. V žilách sa mi búril adrenalín. Zamieril na juh, von z mesta. Vydal som sa za ním.

S rýchlosťou, s akou sa buick vpíjal do tmavej perspektívy vidieka, rástlo aj moje vzrušenie. Preletel som okolo Kerriganovho dvora stodesiatkou. Tachometer sa vyškriabal až na stodvadsať a držal sa tam. Buick som mal na očiach.

O niekoľko kilometrov spomalil a zdalo sa, že váha, potom odbočil z hradskej doprava. Jeho reflektory skĺzli na bočnú cestu, ktorú lemoval členitý plot. Potom ich zhasol. Minul som priesek, postupne som spomalil a zbadal som obrysy auta, plaziaceho sa bez svetiel pozdĺž priekopy.

Prudko som zabrzdil, blato zašpliechalo, zhasol som reflektory a obrátil som sa. Keď som sa pomaly vracal k prieseku, po buicku nebolo ani chýru. Spustil som sa dolu asfaltkou a skoro kilometer som po nej prešiel bez svetiel.

Nebo bolo bezhviezdne, ani mesiac nesvietil. Musel som sa uspokojiť s rozptýleným svitom oblohy. Cesta bežala rovno ako vytiahnutá podľa lineára medzi vysokým drôteným plotom po oboch stranách. Prudký svah po ľavej strane bol zvrásnený eróziou a rozrytý ako odvrátená strana mesiaca. Na druhom boku sa črtali v temnote hangáre opustenej leteckej základne. Betónové štartovacie plochy okolo nich vyzerali ako zváľané náhrobné kamene v spustnutej tráve.

Na jednom mieste v plote bol otvor. Zastavil som na kraji priekopy a vybral som zásobník z mojej tridsaťosmičky, aby som sa presvedčil, či je naozaj plný. Bol plný. Vystúpil som z auta. Nebyť škrípavého cvrlikania cikád, bola by úplne tichá noc. Moje kroky v tráve bolo jasne počuť.

Zrazu som natrafil v plote na otvorenú bránu z dvojitého drôtu, bola asi dvanásť metrov široká. Visacia zámka na nej bola prepílená. Nahmatal som prstami jej ostré hrany. Cez bránu viedla betónová cesta, ktorá ústila na jednu zo štartovacích plôch. Vráta najbližšieho hangára boli otvorené. Pri nich stál buick.

Rozbehol som sa k nemu, delilo ma od neho asi dvesto metrov betónovej plochy. Pod ťažkým nebom sa široko-ďaleko nič nehýbalo. Cítil som sa strašne úbohý a bezmocný. Iba revolver v mojej ruke mi bol chladným povzbudením. Toto ukrutné ticho náhle preťalo hvízdavé kvílenie štartujúceho diesela. V hangári, pripomínajúcom jaskyňu, zažiarili reflektory. Rozbehol som sa v nádeji, že ta dobehnem prv, než sa zohreje motor. Musel však byť poháňaný gazolínom. Automobil sa vyrútil z hangára, ťahajúc za sebou obrovský hliníkový kamión. Reflektory mierili smerom ku mne. V tmavej kabíne zažiarila biela tvár.

Keď sa kamión blížil ku mne, opatrne som namieril na ľavý dolný roh ochranného skla a dva razy som vystrelil. Sklo zaprašťalo, ale sa nerozpadlo, ostala na ňom iba dopraskaná pavučina. Kamión neodbočil, ani nespomalil, rútil sa ďalej priamo na mňa.

Bol už skoro nado mnou, keď som odskočil a utekal od neho. Čosi ma šklblo za nohavicu a odhodilo ma. Množstvo pneumatík mi zavrčalo pri uchu. Zvrtol som sa vo vzduchu a dopadol som na betón ako vrece piesku. Pri dopade som sa skĺzol, čo stlmilo náraz, ale nechýbalo mi veľa do bezvedomia, ledva som sa prebral.

Bol to dlhý pád priamo do temnoty v mojej hlave. Zdalo sa mi, že som stredoveký vesmírny kadet, ktorý poblúdil kdesi medzi galaxiami a došiel mu plyn. Úžasne šikovne a predvídavo som však nasypal zrnko soli na chvost istej kométy a tá ma odviezla naspäť do našej slnečnej sústavy. Chrbát a plece som mal poriadne odreté od kĺzavého pádu. Bol som však šťastný, že som celý.

Sadol som si a poobzeral som sa okolo seba. Videl som iba holý betón, otvorený hangár a opustený buick. Zo všetkých strán okolo cvrlikali na mňa cikády: mal si čakať a zízať, striehnuť a číhať, čakať a zízať. Vstal som a hľadal svoju zbraň, aj som ju našiel. Pred sebou som mal kus cesty k autu.

Cúvajúc som prešiel autom cez otvorenú bránu a zatiahol som pred hangár. Reflektory preťali jeho temné vnútro, osvietili benzínovú kaluž, kde stál kamión. Nebolo tam nič iba prázdna fľaška od coca-coly, steny boli zanesené dlhoročnou vrstvou prachu a na dlážke z betónových platní kde-tu škvrna hliníkovej farby. Dotkol som sa jednej kovovej kvapky, farba ešte nebola celkom suchá.

Vyšiel som von k buicku. Auto bolo pomerne nové, ale strašne rozhegané. Tabuľky z Kalifornie, ale bez čísla. Na gumovej dlážke auta bolo zašliapnutých zopár hnedých cigaretových ohorkov. Marihuana. Za operadlom predného sedadla bola zastrčená cestná mapa juhozápadných štátov. Vzal som ju a vrátil som sa na hlavnú cestu.

Asfaltka ju križovala a strácala sa v diaľke na úpätí kopcov. Sedel som v prieseku, motor bežal naprázdno, a pozeral sa na čierne vrchy na obzore. Boli ako kľukatý graf vysokých nádejí, prerušovaných opätovnými pohromami.

V diaľke na hradskej svietila čierno-biela tabuľa s nápisom PRIESMYK LAS CRUCES. Pokúšal som sa vžiť do Bozeyho situácie. Ak odbočil doprava na juh, určite musel natrafiť na úsek cesty hraničiaci s okresom. Na severe by ho zaviedla cesta späť do mesta. Najpravdepodobnejšie bolo, že sa pustil priesmykom, rozhodol som sa teda preň.

Štyri alebo päť míľ od prieseku, kde sa cesta kľukatila dovysoka, zovretá z oboch strán kopcami, zbadal som na ostrej zákrute mihať sa červené svetlo. V poslednej chvíli som zabrzdil. Bol to šerifov mercury.

Podišiel dopredu, v ľavej ruke mal signalizačný lampáš s červeným svetlom, pod pazuchou držal karabínu.

„Odtiahnite nabok a vystúpte. Držte ruky tak, aby som ich mal na očiach.“ Potom mi signalizačným lampášom osvetlil tvár. „Teda zasa vy?“

Sedel som nehybne pred namierenou karabínou v červenom svetle lampy. „A takisto zasa aj vy. Videli ste ten kamión?“

„Aký kamión?“

„Meyerov, s polovičným prívesom.“

„Sedel by som tu, keby som ho bol videl?“ Hlas mal netrpezlivý, ale hnev, ktorý ním pred chvíľou lomcoval, pominul a nebolo po ňom najmenšej stopy.

„Ako dlho tu stojíte, šerif?“

„Vyše hodiny.“

„Koľko je teraz?“

„Niekoľko minút po jednej. Zaujíma vás ešte niečo? Napríklad, čo som mal na večeru?“

„To by bolo naozaj zaujímavé.“

„Vôbec som totiž nevečeral.“ Naklonil sa k okienku auta a pozrel na mňa. Odraz signalizačného svetla mu sfarbil tvár neprirodzene na ružovo. „Kto vás tak zasmolil?“

„Odrazu ste až priveľmi starostlivý. Som tým hlboko dojatý.“

„Prestaňte hrať komédiu! Odpovedzte mi na otázku!“

„Vyslovili ste ju neobyčajne nežne. Jednoducho som spadol.“ Potom som mu povedal, kde a ako. „Ten hrdzavý mal kamión schovaný v hangári na leteckej základni. Pretrel Meyerove čísla a značky hliníkovou farbou a čakal, kým ten poplach utíchne. Pred necelou hodinou sa stretli s Kerriganom pri Steakburgerovej reštaurácii, kde dostal príkaz zmiznúť.“

„Viete to iste?“

„Videl som ich spolu. Bozey, tak sa volá ten hrdzavý, odovzdal Kerriganovi akýsi balíček, bol podlhovastý a zelený. Bola to Kerriganova odmena.“

„Odmena za čo?“

„Za to, že sa zmocnili kamióna a že zorganizoval únos.“

„Ako by to mohol Kerrigan urobiť?“

Neodvetil som. Mlčky sme sa navzájom premeriavali. Vrchy za ním sa v diaľke vypínali ako kamenný príboj, nehlučne bičujúci kovové nebo. Jeho tvár, zatienená strieškou klobúka, bola nevyspytateľná ako zachmúrené nebo.

„Nepomútil vám trochu mozog ten Kerriganov podnik?“ nadhodil. „Nech je, ako chce, ani ja nemám rád toho bastarda. To však ešte neznamená, že sa zaplietol s pašeráckou bandou.“

„Všetky fakty tomu nasvedčujú. Niektoré som vám predostrel. Mám i ďalšie. Objednal náklad whisky, pre ktorú nemá odbyt.“

„Odkiaľ to viete?“

„Dnes ráno predal Črievičku. Potom opustil svoju ženu kvôli inej žene a potrebuje peniaze v hotovosti, čo najviac peňazí.“

„Kto je tá druhá žena?“

„Nie je to vaša švagriná, ak vás to trápi. Zdá sa, že s tým nemá nič spoločného. To dievča sa volá Jo Summerová, speváčka z Črievičky. V posledných týždňoch si zahrávala s Aquistom, zrejme preto, aby ho mohla odlákať. Myslím, že sú to dostatočné dôkazy, aby ste ich mohli zatknúť…“

„Dôkazy? Vypočul som si iba akúsi rozprávku.“

„Preverte si ju. Prezrite si terén sám. Podozrivých treba pochytať prv, než zmiznú z okresu.“

„Chcete ma poučovať o mojich povinnostiach?“

„Možno to potrebujete.“

„Stále vás prenasleduje akýsi paranoidný tieň. Prirodzene, chápem vaše pocity po tom výprasku, čo ste dostali. Ale mohlo by to dopadnúť aj horšie. Radšej ma veľmi nenúťte, Archer.“

„Má to byť hrozba?“

„Mohla by byť, ale nie je. Neposlúžilo by mi, keby ste sa dokaličili na mojom území – nešťastnou náhodou. A neosožilo by to ani vám. Veľa by ste toho nevideli, ani by ste veľa nedokázali na dne zavlažovacieho kanála s guľkou v hlave.“

Držal som ruku na revolveri vo vrecku. „Myslíte guľku z karabíny?“

Church ohmatal pažbu. Tvár mal apatickú, ako námesačník. Vetrík z hôr mu prefukoval šaty, až ma zamrazilo. Ale morálny mráz prenikol hlbšie. Ozval sa:

„Obávam sa, že ste nepochopili, ako to myslím. Nechcem, aby sa vám tu čokoľvek prihodilo. Poslúchnite moju radu: zastavte sa v nemocnici, dajte sa ošetriť a odpočiňte si trochu! Možno, že ma teraz už pochopíte.“

„Chápem. A Kerrigana s jeho vypečenými priateľmi mám pustiť k vode!“

„Na nejaký čas ich pustíte. Nemôžem predsa brať za vás zodpovednosť, keď sa tu stále motáte okolo. Dobrú noc.“

Ustúpil, aby som sa mohol s autom obrátiť. Keď som sa naňho pozrel posledný raz, stál na ceste pri aute ako opustená silueta.

13

Vracal som sa späť po ceste od priesmyku a mieril som do mesta. Svetlá už žiarili slabšie, ako keby ohne pomaly dohárali. Okolo mňa prebehlo niekoľko oneskorených kamiónov mieriacich na juh, ich reflektory pripomínali dlhé biele prsty načiahnuté za ránom. Kamión, ktorý som predtým videl, medzi nimi nebol. Bozey už mohol byť v tom čase mimo hraníc okresu, nech už mieril na východ alebo na juh. Kerrigan bol iste na ceste do Mexika.

Pokiaľ však išlo o Kerrigana, mýlil som sa. Jeho červená limuzína stála na štrkovisku pred jeho motelom. Motor bežal naprázdno, z výfuku vychádzal sivobelasý dym a tvoril v povetrí obláčiky.

Zaparkoval som na zákrute hradskej a vrátil som sa k limuzíne. Bola prázdna. Vypol som štartér, hodil som kľúče do vrecka a vytiahol som revolver. Všetky chatky na dvore boli tmavé, no v hlavnej budove sa svietilo. Svetlo prenikalo bočným oknom a dopadlo na zelenú hladinu malého oválneho bazénu. Obišiel som bazén a kráčal som smerom k zadnému traktu budovy. Voda vyzerala hlboká a chladná.

V kancelárii sa svietilo. Zadné dvere boli odchýlené, nakukol som teda dnu. Izba bola moderne zariadená; boli v nej dve chrómované kreslá, kovový písací stolík kombinovaný s čiernou podložkou z umelej hmoty, povala bola vykladaná fosforeskujúcimi vzorkami. Kerrigan ležal dolu tvárou medzi písacím stolom a malým trezorom, ktorý bol otvorený. Aj Kerriganova hlava bola zozadu otvorená. V matnom bielom svetle som dokonca videl farbu jeho mozgu.

Korkové linoleum okolo jeho hlavy bolo presiaknuté krvou. Chytil som ho za krátke vlasy, nadvihol som mu hlavu a zbadal som, že guľka vnikla do nej priamo pomedzi oči. Otvor vyzeral na stredný kaliber, pravdepodobne tridsaťosmičku. Sivé trojuholníkové oči sa s údivom upierali do večnosti. Obrátil som ich späť na dlážku a rýchlo som mu prehľadal vrecká. Vtom zakvílila v diaľke siréna a vírivý zvuk doľahol do izby ponad strechy.

Kerrigan nemal pri sebe peňaženku, ani peniaze či bankovky. Po balíku, ktorý mu odovzdal Bozey, nebolo ani stopy; nemal ho pri sebe, ani v trezore. Vybral som obsah trezoru: účty a zrušené šeky, hlavná kniha s bežnými položkami motela. Ukazovala, že je pasívny.

Kdesi na opačnej strane dvora sa obrátilo auto, zakašlalo a stíchlo. A opäť naliehavo zahučal motor. Nechal som mŕtveho muža a pobral som sa za pretrhnutým zvukovým vláknom von. Tiahlo sa od jedného z voľných parkovísk na protiľahlej strane aleje za chatkami.

Hučiaci motor konečne zabral a s burácaním sa obrátil. Rozbehol som sa k ústiu aleje, kožené podošvy sa mi kĺzali na dlaždičkách okolo bazéna. Z parkoviska za osvetlenou chatkou cúvalo malé športové autíčko so sklopenou strechou; prudko sa zastavilo, až mu zaškrípali pneumatiky, a vyrazilo smerom na hradskú. Za ochranným sklom sa temno črtala tvár Jo Summerovej.

Zdvihol som revolver. „Stojte, lebo strelím!“

Zrazu za mnou čosi zakrochkalo a zozadu ma čosi ťažké a tvrdé udrelo do nôh. Zvalil som sa na kraj aleje. Autíčko prefrčalo okolo mňa a vmietlo mi pritom do tváre štrk. Čiesi tvrdé kolená ma udierali zozadu do obličiek, akoby mi niekto zatĺkal do tela kolíky, ruka neznámeho mi škrtiacim hmatom zovrela hrdlo a druhá siahala po mojej zbrani.

Stískal som revolver a mlátil som ním ako kladivom do ruky, ktorá mi zvierala krk. Muž za mojím chrbtom chrčal od bolesti. Zovretie povolilo. Použil som jeho rameno ako páku a podložil som pod neho plece. Neznámy iste vážil okolo sto kíl. Svaly mi šli prasknúť, keď som sa dvíhal na kolená. Prehodil som ho ponad hlavu a chrbtom som ho pritisol na zem, pričom som mu jednu ruku držal na hrdle a druhú medzi kopajúcimi nohami.

Muž mal na nohách čierne kožené čižmy, ale zaujala ma farba jeho jazdeckých nohavíc. V slabom svetle vyzerala sivoolivová. Zdalo sa mi, že je to časť uniformy šerifovho oddielu. Pridusený hlas neznámeho hovoril čosi o zatknutí.

Pustil som ho, ale zdvihol som zbraň a zamieril som naňho, keď vstával. Bol to šerifov pomocník Braga, bratanec Tonyho Aquistu. Zuby mu svietili ako biela rana v indiánskej tvári a ťažko syčal, akoby mu unikala para.

„Dajte mi tú pištoľ!“

„Myslím, Braga, že u mňa bude bezpečnejšia.“

Jeho bystré obsidiánové oči preskočili zo zbrane na moju tvár a znovu späť. „Dajte mi ju. Videl som, ako ste mierili na tú dievčinu.“

„Chcel som ju zadržať. Patrí k pašeráckej bande. Bola to od vás naozaj skvelá taktika, že ste ju nechali ujsť.“

„Počúvajte, vy špicľujúci bastard…“ Vyrútil sa smerom ku mne. Pohol som zbraňou a zastavil som ho.

„Teraz ma dobre počúvajte. Je to Kerriganova milenka a Kerrigan leží na dlážke v svojej kancelárii s vytečeným mozgom.“

„Počul som výstrel. Vy ste ho zastrelili?“

„Nie.“

Tvár mu zdrevenela, akoby rozmýšľal. „Kde sa len človek pozrie, samá prekliata zhoda okolností. Nachádzate obete vraždy vždy v pároch?“

„Stopoval som Kerrigana. Ak chcete vedieť prečo, opýtajte sa šerifa. Vysvetlil som mu to pred niekoľkými minútami.“

„Čerta starého ste mu vysvetlili. Je hore v priesmyku, stráži tam s mužstvom úsek cesty.“

„Práve tam som mu to povedal. Keď už hovoríte o zhode okolností, má Church vo zvyku pracovať vždy s celým oddielom?“

„Na to som tu ja, aby som kládol otázky!“ Podišiel o ďalší krok k mojej zbrani, nachýlený od hrôzy ako človek kráčajúci proti prudkému vetru. „Vravím vám naposledy, odhoďte tú zbraň!“

„Ľutujem, Braga, ale potrebujem ju. Sledujem to dievča.“

„Zostanete tu!“

Prikrčil sa a siahol si na bok. Mal som na výber, buď zastrelí on mňa, alebo ja jeho. Stavil som všetko na jednu kartu, na náhodu, že trafím to pravé miesto na jeho vystupujúcej brade. Našiel som ho. Padol bokom na zem celkom ticho, zaujal polohu, v akej sa narodil.

Počul som za sebou šťuknúť. Dvere osvetlenej chatky sa otvorili. Blížil sa ku mne strapatý mládenec v červenej pyžame, kráčal ako námesačný. Stal som si pred Bragu a šiel som mu oproti.

„Kto ste?“

„Allister Gunnison mladší,“ povedal ako lokaj, ktorý ohlasuje na pohrebe svoj vlastný príchod. „Vy ste policajt, ktorému som volal? Bezpečne viem, že sa tu strieľalo.“

„Kedy?“

„Myslím, že to bolo asi o štvrť na dve. Náhodou som sa pozrel na cestovný budík, keď ma ten hluk zobudil. Potom som počul kohosi utekať.“

„Bežal smerom k aleji?“

„Nie, zdá sa mi, že bežal smerom k ceste, na druhú stranu dvora.“

„Bol to muž, alebo žena?“

„To naozaj neviem. Keď som vyšiel von, nevidel som už nikoho. Zavolal som vás z búdky, potom som sa vrátil do chatky a užil som luminál. Bál som sa, že dostanem z toho šok alebo niečo podobné… iba nedávno som sa z toho dostal. Viete, som strašne predráždený, moje nervy neznesú vzrušenie.“

„Nie ste v tomto smere jediný. To športové auto je vaše?“

„Emgéčka? Áno, moje.“

„Nechali ste v ňom kľúče. Ukradli vám ho.“

„Bože môj,“ povedal. „Mama bude strašne zúriť. Viac mi naozaj nebolo treba. Zajtra sa máme stretnúť v Pasadene. Pán strážnik, musíte mi pomôcť nájsť ho.“

Prvý raz uprel na mňa krátkozraké oči, všimol si moju tvár a roztrhané šaty. „Vy nie ste… vy nie ste policajt?“ zakryl si rukou ústa.

„Som špeciálny agent Washingtonu,“ povedal som. „Sledujeme vás, lebo nosíte nápadné pyžamy. Dajte si pozor, Gunnison.“

Nechal som ho tam stáť, v hlave mu asi vírili divé myšlienky a hrýzol si pritom hánky. Rýchlo som bežal k svojmu autu. Aspoň mne sa zdalo, že bežím, hoci som takmer padal na nos.

Prv než som dosiahol hranice mesta, uvedomil som si beznádejnosť svojho podujatia. Jo mala predo mnou veľký náskok a určite sa nevráti ani na jedno z miest, kde ju už videli.

Šiel som radšej navštíviť pani Kerriganovú.

14

Z domu za araukáriou sa rozliehala hudba: nervózny dialóg klavíra a strún. Zľutujte sa nado mnou, vravel klavír. Ľutujeme ťa, odpovedali struny. Keď som zaklopal na dvere, hudba stíchla, ktosi ju vypol. Pani Kerriganová odistila retiazku na dverách a pootvorila ich.

„Kto je to?“

„Archer.“

Jej vzhľad aj hlas bol matný. „Áno, áno, pamätám sa… z motela.“

„Práve odtiaľ idem. Váš manžel mal nehodu.“

„Automobilovú nehodu?“

„Nehodu z výstrelu.“

„Don? Je vážne zranený?“

„Veľmi vážne. Môžem vojsť?“

Pasovala sa ďalej s retiazkou, konečne ju odstránila a uvoľnila mi cestu. Mala na sebe modrý seržový kúpací plášť zvláštneho strihu s bielymi volánikmi. Na štíhlych nohách mala nylonky a obuté lodičky.

„Nemohla som spať,“ povedala. „Akoby som tušila, že sa prihodí čosi zlé. Sedela som a počúvala som Bartóka. Mám pritom dojem, akoby som počúvala vlastné myšlienky – myšlienky, ktoré prichádzajú človeku na um o druhej ráno.“

Energicky zavrela dvere a usilovala sa dokonale ovládať. Oči mala trochu opuchnuté, ligotali sa jej od nevyspatosti. Nespúšťala ich z mojej tváre.

„Aj vy ste ranený, pán Archer?“

„Na tom teraz nezáleží. Ja som to prežil.“

„Je Don vážne zranený?“

„Vážnejšie ani nemôže byť.“

„Nemala by som ísť za ním?“ Podišla k schodišťu, potom sa obrátila s rukou na stĺpiku zábradlia. „Chceli ste vari povedať, že je mŕtvy?“

„Zavraždili ho, pani Kerriganová. Na vašom mieste by som teraz nikam nechodil. Aj tak prídu za vami.“

„Kto?“

„Polícia, šerifovi ľudia. Iste sa vás budú chcieť všeličo opýtať. Tak ako aj ja.“

Neistým krokom prešla dverami obývačky a oprela sa o operadlo pohovky, potiahnuté bielym hodvábom, trochu sa pritom zatackala ako útly strom pri nárazoch vetra. Pošúchala si čelo končekmi prstov. Všimol som si jemné belasé žilky na jej zapätí.

„Môžete chvíľku počkať? To concerto mi stále víri v hlave. Nemôžem to počúvať, som veľmi nervózna a precitlivená. Mám pocit, akoby som dvakrát ovdovela za jedinú noc.“ Zdvihla hlavu. „Kde ho zavraždili a ako sa to stalo?“

„V kancelárii jeho motela, ani nie pred hodinou.“

„A ja som podozrivá, alebo ako tomu rozumieť?“

„Ja vás nepodozrievam.“

„Prečo?“

„Povedzme, že sa mi páči vaša tvár.“

„Ale mne nie,“ povedala vážne ako dieťa. „Mne sa moja tvár nepáči. Iste máte iný, vážnejší dôvod.“

„Možno mám. Alebo ste ho zastrelili vy?“

„Nie.“ Hovorila teraz drsnejším, silnejším hlasom. „Nerobte si však ilúzie, že budem bohvieako žialiť. Som jednoducho zmätená. Sama neviem, čo cítim. Neostalo vo mne veľa citu. Ťažko by som mohla vysvetliť, prečo som smutná, že sa to stalo. Don nebol dobrý muž. Ale predsa, ušlo to. Ani ja som nebola dobrá žena.“

„Pred políciou by som tak nehovoril. Policajné hlavy majú rady naivné, ľahko pochopiteľné dôvody a môžu vás zbaliť pri prvom podozrení. Pre každý prípad by sa vám zišlo alibi. Máte nejaké?“

„Na kedy?“

„Na posledné jednu-dve hodiny.“

„Jednoducho som bola doma.“

„Ale nik nebol s vami.“

„Nik. Počúvala som platne asi hodinu, možno aj dlhšie. Predtým som skoro hodinu zbierala perly. Rozsypali sa mi na terase. A keď som ich všetky pozbierala, zahodila som ich do záhrady. Povedzte, nepočínam si ako bláznivá?“ Znova si šúchala prstami sluchy, mala ich vpadnuté, hladké a jemné ako mušle. „Aj Don mi vravieval, že som bláznivá ženská. Myslíte, že mal pravdu?“

„Myslím si, že ste dobrá žena, ktorá toho veľa vytrpela. A je mi ľúto, že vám teraz ešte pribudne starostí.“

Dotkol som sa pleca v modrom serži. Nepovolilo pod mojím tlakom. Sedela stŕpnutá a žmurkala, aby sa nerozplakala.

„Neprejavujte mi súcit, nie som na to zvyknutá. Radšej znesiem obvinenie z vraždy. Hádam by som sa cítila menej prázdna, keby som ho mala na svedomí.“

„A keby ste ho naozaj mali? Priznali by ste sa?“

„Nepochybujem,“ pomaly odvetila. „Úprimnosť je jedna z cností, ktoré mi ostali. Možno jediná.“

„Prečo sa tak podceňujete?“

„Naučil ma to istý expert. Don vedel byť niekedy priamo sadista, keď to naňho prišlo. A prichádzalo to naňho dosť často.“ Na okamih prudko zažmúrila oči. „Aj ja som bola krutá. Nebolo to všetko jednoznačné. Isté je, že keď dnes v noci odišiel… Pán Archer, Don ma dnes v noci opustil a ja som uvažovala, či ho nemám zabiť. Dokonca som si živo predstavovala tú scénu. Videla som sa celkom jasne, ako kráčam za ním po ulici a zrazu mu strelím do chrbta. Možno by som to aj bola urobila, keby som mala zbraň. Bol by to však býval dokonalý nezmysel, pravda?“ Oči jej zažiarili ako dve modré svetlá. „Neviete, kto ho zavraždil?“

„Ťažko povedať. Jo Summerová z Črievičky bola na scéne.“

„Tá jeho malá brunetka s kalnými očami?“

Prikývol som. „Ušla v ukradnutom aute. Ale to ešte nedokazuje, že ho zastrelila ona.“

„Naozaj irónia osudu, keby to bola ona. Celá táto situácia je irónia. Don sa práve chystal začať nový život, ako hovoril. Vita nuova.“ Našpúlila ústa pri týchto slovách.

„Určite to nie je také ironické, ako to vyzerá. Váš muž bol až po uši zapletený do zločinu. Ináč ako násilnou smrťou sa to s ním ani nemohlo skončiť.“

Tajne som dúfal, že ju moje slová vyburcujú z hlbokej depresie. Odrazu vstala: „Don bol zapletený do zločinu? Určite sa mýlite.“

„Omyl je tu vylúčený. Aj Jo Summerová bola v tom zapletená, ak vás to uspokojí. Viete, že pašovali alkohol?“

„Viem. Dnes v noci tu bol šerif.“

„Čo chcel?“

„Neviem vám povedať. Nebola som v izbe, keď sa rozprávali. Kričali na seba, čo nasvedčuje, že sa hádali. Don v tom zrejme zvíťazil.“

„Nepočuli ste, o čom sa hádali?“

„Nie. Keď Brandon odchádzal,… vlastne, šerif Church, opýtala som sa ho, čo ho tak rozčúlilo. Povedal mi, že ukradnutý kamión.“

„Zdalo sa vám, že upodozrieva vášho manžela?“

„Nie. Bol síce veľmi najedovaný, ale Donovo meno nespomenul ani v dobrom ani v zlom.“

„Kedy tu bol?“

„Okolo desiatej.“

„Šerif aj vy patríte k miestnej elite, však?“

„Myslím, že áno, ak vôbec na tom záleží. Brandon je dlhé roky úzko spriaznený s našou rodinou. Naši otcovia boli dôverní priatelia.“

„Počul som, že Church sa vypracoval z biednych pomerov.“

„Jeho otec bol holičom, ak narážate na to. Môjmu otcovi to však neprekážalo, aby sa s ním priatelil.“ Keď spomenula otca, tvár sa jej zmenila, akoby jej súčasne stvrdla aj zjemnela. „Otec bol presvedčený demokrat a veľkorysý človek. Pomohol Brandovi doštudovať na vysokej škole.“

„Možno predpokladať, že váš muž ovplyvnil Churcha a využil to vo svoj prospech?“

Trvalo chvíľu, kým pochopila, kam mierim, „Isteže nie. Brandon by sa nedal ovplyvniť osobnými ohľadmi.“

„Ste o tom presvedčená?“

„Celkom určite. Poznám Brandona.“

„Máte ho rada?“

„Nehovorím, že ho mám rada, a pochybujem, že by ho niekto mal rád. Obdivujem ho za to, čo dokázal. Vážim si jeho nezávislosť.“

„Čo dokázal?“

„Začínal skoro z ničoho, ako som už spomenula. A vypracoval sa na najlepšieho šerifa, akého sme kedy mali v tomto okrese. Poznala som, samozrejme, aj iných,“ dodala. „Veď môj otec bol sudcom na najvyššom súde.“

„Spomenul váš muž čo len slovom tú šarvátku s Churchom?“

„To nebola šarvátka, jednoducho sa hádali. Don sa o tom nezmienil ani slovom. A je to aj pochopiteľné, ak bol naozaj zapletený do zločinu, ako hovoríte.“

„Bol zapletený.“

„Nechápem, ako si tým môžete byť taký celkom istý –“

„Zhováral som sa dnes v noci so Summerovou. Spočiatku nevedela, kto som, nuž mi povedala viac, ako mala v úmysle. Ona, váš muž a chlap zvaný Bozey, všetci sú zapletení do pašeráctva. Možno ste niekedy videli Bozeyho s vaším mužom… Je to mladý chalan s hrdzavými vlasmi a očami ako besný pes. Nosí koženú vestu ako letecká kombinéza.“

„Nie, nikdy som ho nevidela.“ Aj ja som mal dojem, že počuje o ňom prvý raz. „To nemôže byť pravda. Don bol so mnou včera v našom moteli.“

„Celý deň?“

„Skoro celé popoludnie. Po obede revidoval záznamy v knihách. Potom začal v kancelárii piť. V poslednom čase veľa pil.“

„Ste si istá, že neodišiel z kancelárie?“

„Som o tom presvedčená. Prirodzene, nesedela som tam a nepozorovala som ho. Som si však absolútne istá, že s tou vraždou nemá nič spoločné.“

„Pani Kerriganová, mal s ňou veľa spoločné. V každom prípade sa jej osobne zúčastnil a bol jedným z jej hlavných strojcov.“

„Myslíte, že Don plánoval chladnokrvnú vraždu pre zisk?“

„Zatiaľ som presvedčený, že sa dal na pašeráctvo. Vražda patrila k tomu. Tie dva zločiny nemožno od seba oddeliť, pokiaľ do toho vidím.“

S akousi posvätnou hrôzou povedala: „To mi ani vo sne neprišlo na um. Vedela som, že má akési ťažkosti, ale netušila som, že je to také vážne. Mohol mi to povedať,“ zašepkala skôr pre seba. „Bola by som mu dala dom alebo hocičo iné.“

Prerušil som jej sebaobviňovanie. „Zdá sa, že v tomto prípade to nebola vražda iba pre zisk. Smrť vášho muža mi umožnila dôkladne nazrieť do celého prípadu.“

„Ak sa dobre pamätám, povedali ste, že to dievča – Jo Summerová…“

„Pravdaže, tá je tiež podozrivá, to je logické. Ale tam nie som si celkom istý. Boli dohovorení, že spolu ujdú. Zaľúbila sa do neho.“

„Zaľúbila, do neho?“

„Svojím spôsobom. Zaľúbila sa do neho a do ľahkého života, aký jej sľuboval. Chystali sa do Guatemaly, chceli tam spolu šťastne žiť.“

„Odkiaľ to všetko viete?“ Tvár sa jej zmenila v bolestnú masku.

„Sama mi to povedala. Neklamala. Možno snívala, ale neklamala. Prezradila mi viac zaujímavých vecí. Trochu sa pritom poplietla, ale zmysel bol ten, že Anne Meyerová mala čosi spoločné s pašovaním. Tony Aquista jej vyrozprával akúsi historku o Anne Meyerovej, ktorá zmenila pôvodný plán.“

„Akú historku?“

„Dúfal som, že mi ju poviete vy, pani Kerriganová. To dievča mi viac nepovedalo. Začalo ma podozrievať a ušlo mi.“

Oči sa jej rozšírili. Ich temnomodré hlbiny nemali teraz dna. Pomaly a opatrne povedala. „Prečo si myslíte, že viem všetko o Anne Meyerovej?“

„V hale motela ste mi o nej povedali toho dosť, kým vás muž nezahriakol. Pamätáte sa, chceli ste, aby som ju našiel a sledoval.“

„Radšej by som na to zabudla. Načisto som blaznela od žiarlivosti. Ale už to prešlo. Všetko sa pominulo. Nemám už na koho žiarliť.“

„Myslíte, že sa jej niečo stalo?“

„Viem iba to, že môj muž je mŕtvy. Nebudem predsa žiarliť na mŕtveho muža, nemyslíte? V každom prípade som bola na chybnej stope. Ukázalo sa, že to nebola ona.“

„Ale povedali ste, že istý čas bola.“

„Áno, ale to sa skončilo. Pomýlila ma príhoda z minulého piatka. Don jej ponúkol na víkend našu chatu v horách. Prišla si sem vyzdvihnúť kľúče a ja som náhodou počula… keď jej ich dával.“ Odrazu mala hlas ostrý ako britva „Nemal vôbec právo dávať jej ich. Chata patrí mne. Preto ma to rozčuľovalo.“

„Kde je tá chata?“

„Pri jazere Perdida. Postavil ju môj otec pred dvadsiatimi rokmi, keď tam začali budovať priehradu.“

„Myslíte, že by tam Anne mohla byť?“

„Pochybujem. Don povedal, že odtiaľ odišla. Keď v pondelok nenastúpila do práce, zašiel autom hore k jazeru pozrieť sa, čo ju zdržalo. Keď ta došiel, už tam nebola. Aspoň tak vravel.“

„Mali by sme si preveriť jeho slová. Je v chate telefón?“

„Nie, v tej osade niet súkromných telefónov. Je skoro odrezaná od sveta.“

„Dovolíte mi, aby som ta zaskočil a pozrel sa za ňou?“

„Veľmi rada, ak myslíte, že to pomôže.“

„Ako sa ta dostanem?“

Dala mi presné pokyny. Jazero bolo na západnom úbočí Sierry, to znamená asi dve hodiny stúpania do kopca z Las Cruces.

„Dám vám kľúče.“

„Náhradné?“

„Nie, máme len jeden zväzok.“

„Teda vám ich doniesla?“

„Priniesol ich Don v pondelok v noci. Zrejme ich tam nechala.“

„V pondelok bol preč celý deň?“

„Uhádli ste. A vrátil sa domov až neskoro po polnoci.“

„A nevidel ju?“

„Vravel, že nie.“

„Myslíte, že hovoril pravdu?“

„Naozaj neviem,“ odvetila. „Už roky sa v Donovi nevyznám. Ani som sa ho nepýtala, čo tam robil celý deň.“

„Čo myslíte, že robil?“

„Naozaj neviem.“

Odišla z izby a vrátila sa o minútu s dvoma patentnými kľúčmi. Na chrómovanom krúžku zvonilo aj zopár menších kľúčikov od visacích zámok. „Tu sú. A veľa šťastia!“

Povedal som: „Pomohlo by mi k šťastiu, keby ste to pred nikým nespomínali. Najmä nie pred úradnými osobami.“

„Myslíte Brandona Churcha?“

„Áno.“

„Aj vy ste s ním mali ťažkosti?“

„Mierne povedané. Church ma z hĺbky duše nenávidí. Pri našom prvom stretnutí sa mi videl celkom rozumný; dobre sme spolu vychádzali. Potom sa naše sympatie rozplynuli. Viem, že šerif je váš priateľ. O čo mu vlastne ide?“

„Nepredstieram, že mu rozumiem. Viem iba, že je dobrý človek. Môj otec mal o ňom tú najlepšiu mienku.“ Nesmelo sa usmiala.

„Nemáte náhodou aj vy trochu vinu na tých ťažkostiach?“

„Obyčajne to tak býva, že si ich narobím.“

„Možno neznáša, keď sa mu do vecí pletie niekto zvonku. Brandon berie svoju prácu veľmi vážne. Nerobte si starosti, ani vás pred ním nespomeniem.“ Podávala mi ruku. „Vidíte, že vám dôverujem. Neviem prečo…“

„Lebo môžete. Želám vám všetko dobré. Byť vami nechodil by som príliš medzi ľudí a nezdôveroval by som sa so všetkým.“

„Zase máte na mysli Brandona, však?“

„Obávam sa, že áno. Dobrý človek, ktorý sa tvári kyslo…“ nedokončil som vetu.

Hore kopcom sa škriabal silný motor a kvílil pritom. Zastavil práve pred domom. Kate Kerriganová podišla k oknu.

„My o vlku a vlk…“

Pozrel som dolu ponad jej plece. Church vyliezol zo svojho čierneho mercuryho a vystupoval po betónových schodoch z ulice. Braga sa štveral za ním ako tučná Indiánka. Keď vchádzali prednými dvermi, ja som práve vychádzal zadnými.

Uháňal som na východ smerom k prízračným horám. Keď som bol niekoľko míľ za mestom, prasklo mi niečo pred očami ako kapsľa. V mozgu sa mi zatmelo a celé telo mi ovládla čudná malátnosť. Zastavil som na kraji cesty. Kdesi na juhozápade v horách na bezhviezdnom nebi ešte stále žiarilo kyklopské oko signálneho majáka. Želal som si, aby som bol tiež ukovaný z ocele a aby ma poháňala elektrina.

Riadil som auto ďalej pomedzi kopce presiaknuté nocou, až som došiel k turistickému campingu. Prenajal som si chatu od mládenca s kalnými očami a mizerne som sa vyspal. Na hrboľatej posteli som do rána zápasil s prízrakmi.

15

Jazero Perdida bola úzka vodná nádrž, ktorú držala pokope vo výške šesťtisíc stôp betónová priehrada, zapustená do štrbiny medzi dva zelesnené svahy. Ráno už dosť pokročilo, keď som pomaly previedol svoj rozpálený motor cez posledný úsek a pomedzi stromy som zbadal jazero. Zrkadlovú hladinu čeril studený vietor z končiarov Sierry a skučal v haluziach ihličnatých stromov.

Asfaltka sa hadila pozdĺž brehu. Minul som turistickú chatu, reštauráciu pri ceste a po okolí roztrúsené ďalšie chatky. Všetky boli zatvorené a zadebnené na zimu. Asi v polceste, päť alebo šesť míľ od začiatku jazera, som natrafil na benzínovú pumpu, zdalo sa, že je otvorená. Zastavil som pred pumpami, chránenými kolonádou z neolúpaných brvien, a zatrúbil som.

Keď sa nik neukázal, vystúpil som a prešiel som na druhý bok. Na jednom zo stĺpov kolonády bolo pribité rukou napísané oznámenie:

„Vitajte! Išla som do doliny. Voda a vzduch sú Vám k dispozícii podľa potreby. Na benzín musíte počkať. Vrátim sa okolo desiatej.“

Naplnil som pariaci sa chladič a uháňal som ďalej. Pol míle za benzínovou pumpou bola na borovici povyše cesty pribitá ošľahaná drevená tabuľa s nápisom: ZELENÉ ÚDOLIE: CRAIG, LAS CRUCES. Pod tabuľkou svietil menší, pomerne nový kovový štít: J. DONALD KERRIGAN. Odbočil som hore úzkou skalnatou cestou.

Na zrubovej verande zahrmotali moje kroky. Ťažké drevené okenice, chrániace okná, boli otvorené dokorán. Nakukol som cez veľké členité okno pri dverách do tmavej priestrannej izby s dubovým obložením a šikmou drevenou povalou. Pred kamenným kozubom na druhom konci izby ležala na zemi medvedia koža; srsť bola zľahnutá, akoby po nej prešiel parný valec.

Odomkol som dvere a vošiel som dnu. Nepríjemne chladný vzduch bol presiaknutý zatuchnutými výparmi alkoholu a cigaretového dymu. V hlavnej miestnosti som naozaj našiel stopy po spoločnosti. Mosadzný popolník v podstavci z červeného smreka na konferenčnom stolíku bol plný ohorkov z cigariet. Na stole stáli dva poháre, červený polmesiačik na jednom prezrádzal, že ktosi z neho pil. Privoňal som k pohárom, ale som sa ich nedotkol; zdalo sa mi, že v nich bola kvalitná whisky.

Podišiel som ku kozubu a ohmatal som ľahký drevný popol v ohnisku. Popol bol chladný. Keď som vstával, zbadal som, že v predložke z medvedej kožušiny sa čosi ligoce. Bola to hnedá sponka do vlasov. Prehrabal som kožušinu a našiel som ešte jednu. Sklenené oči medveďa boli vyhasnuté. Ceril zuby v chlipnom stŕpnutom úškľabku.

Prešiel som k spálňam. Bola tam veľká miestnosť, rozdelená priečkami, ktoré tvorili okolo stien šesť dvojposteľových kabín. Hrubú vrstvu prachu na dlážke neporušil nik celé týždne alebo aj mesiace. Jedna z dvoch menších spálni takisto už dlho nebola použitá. V druhej musel byť niekto iba nedávno. Dlážka bola pozametaná. V javorovej posteli niekto spal a nebola postlaná. Narovnal som pokrčené prikrývky.

V izbe nebola nijaká batožina ani šaty, iba na komode ležalo pár pohodených vecí. Pilník na nechty, otvorený téglik s pleťovým krémom, ktorý už začínal vysychať, okuliare s kosteným rámom, niekoľko rovnakých sponiek do vlasov, aké som našiel v medvedej koži. V susednej kúpeľni bola tuba zubnej pasty, kefka na zuby, tyčinka rúžu a fľaštička estrogenového oleja. Boli to práve tie veci, čo chýbali v byte Anne Meyerovej v Las Cruces.

Kuchyni dodávali lesk jasný kartún a nábytok z hrčavej borovice. Na butanovom sporáku stál hrniec so zvyškami špagiet, na ktorých sa pásli muchy. Stôl bol prestretý pre dvoch, riad však nebol odprataný, hoci bol špinavý. Naprostred stola stála prázdna vínová fľaša.

Prenechal som kuchyňu lenivým jesenným muchám a vyšiel som zadnými dverami. Pod celtou na zadnej strane domu bolo niekoľko radov narúbaného dreva. Odkryl som celtu, bolo pod ňou plno čiernych chrobákov. Murovaná kôlňa na dvore bola prázdna. Drevená šopa bola zaprataná pozostatkami minulých rokov: boli tu plátenné ležadlá, malý čln, rybárske náčinie. Dôkladne som si prezrel okolie domu, ba ešte aj borovicové ihličie na dvore. Ale nikde nič.

Zamkol som za sebou dvere ani nie tak pred votrelcom zvonku, skôr pred hrôzou vychádzajúcou znútra. Prenikala však aj cez steny a prenasledovala ma dolu cestičkou, zapárala do nočných prízrakov v úzadí mojej mysle, kde sa objímal sex so smrťou.

Oznámenie spred benzínovej pumpy už medzičasom ktosi odstránil. Dvere malej kamennej stavby boli otvorené a vyšla z nich sivovlasá žena. Mala na sebe modré texasky a zhúžvaný mužský plstený klobúk; za stuhou na ňom mala ako kokardu zapichnutú mušku na pstruhy.

„Vitajte. Chcete benzín?“

„Vezmem si takých desať.“

Podal som jej kľúče a stál som vedľa nej, kým manipulovala s hadicou. Mala hranatú a ošľahanú tvár, z ktorej vykúkali oči, ako keby nimi chcela prevŕtať stenu.

„Ste z Los Angeles?“

„Áno.“

„Dnes ste môj prvý zákazník.“

„V tomto období sa tu chytro stmieva, pravda?“

„Veru, už je po sezóne. Tohto týždňa to zavriem a zídem do doliny, kým padnú prvé snehy. Mac v hostinci je jediný človek, čo tu ostáva cez celú zimu. Ten si to môže dovoliť.“ Zavesila mokrý násadec hadice a rátala spotrebu. „To máme tri aj štvrť dolára.“

Podal som jej desaťdolárovú bankovku. V tábore, kde som prenocoval, som si dal preplatiť cestovný šek. Vybrala drobné z vrecka texasiek a vydala mi.

„Tohto leta sme tu mali spustu turistov z Los Angeles. Čo vás vyhnalo sem hore tak neskoro?“

„Bol som sa iba tak popozerať. Iste tu mávate plno hostí z miest v údolí.“

„Neúrekom. Utekajú sem hore pred horúčavou. Skoro z každého mesta tu majú chaty – z Fresna, Backersfieldu, z Las Cruces. Ja napríklad bývam cez zimu vo Fresne. Syn už skončil tretí ročník na vysokej.“

„Dobre mu tak.“

„Ralph je fajn chlapec,“ povedala, ako keby som ju bol presviedčal o opaku. „Má ma rád, hoci niektorí ľudia ma neuznávajú. Ralph vie, čo znamená mať dobrú matku. A nebojí sa roboty. Celé leto mi pomáhal tu pri pumpe a v jeseni sem chodieval cez víkendy. Je to už ozajstný chlap, nie ako iní, nechcem ich menovať.“

„Rád počujem o takom synovi.“ Celkom som si ju získal, ale myslel som to naozaj vážne. „S tými druhými, čo ste spomínali, prichádzam veľmi často do styku pri svojej práci.“

„Aká je to práca?“

„Som detektív.“

„Aha. To musí byť zaujímavá práca. Ralphov otec, Devore, bol policajným strážnikom, ale potom sa dal na… iné veci.“ Uprela na mňa jasný a tvrdý pohľad ponad pumpu. „Hľadáte niekoho, pane?“

„Uhádli ste.“

„Tu hore neostal nik okrem mňa, starého Maca a lesníkov. Aj hostinec už na zimu zavreli.“ Sledoval som jej pohľad pomedzi stromy a zbadal som končitú hnedú strechu hostinca na hornom konci jazera. Vrátila sa pohľadom späť ku mne a v očiach jej zablikalo čosi ako dievčenský strach. „Nebude to Ralph? Dúfam, že niečo nevyviedol?“

„Ide o mladú ženu, volá sa Anne Meyerova. Mám tu jej fotografiu.“

Zaškúlila na momentku, na ktorej bolo smejúce sa dievča na pláži, a povedala. „Pravdaže. Ja som to tušila. Vedela som, že sem nechodí s dobrými úmyslami.“

„Videli ste ju?“

„A koľko ráz. Chodievala sem s tým fičúrom, čo si vzal Katie Craigovú.“

„S Kerriganom?“

„Áno, s tým. Fičúr a sukničkár na pohľadanie.“ Jedovato stiahla ústa. „Katie sa konečne rozhodla, že sa s ním rozvedie?“

„Máte dobrý nos. Nie dokonalý, ale dobrý.“

„Povedala by som, že je už najvyšší čas. Poznala som Katie Craigovú, keď mi bola ešte po kolená. Veselšie a milšie dieťa si ani neviete predstaviť. Ale mala jednu chybu, nikdy sa nevedela postarať sama o seba. Nechcem tu kritizovať starého sudcu. Bol to naozaj dobrý človek a nie je to jeho vina. Vlastne za to nik nemôže. Zasnúbila sa s Talleym Raymondom zo San Francisca, no toho zabili vo vojne. Môžete mi veriť, že to Katie úplne dorazilo. A potom sa vydala za toho nepravého, a spoľahnite sa, viem, čo hovorím. Aj ja som si vzala toho nepravého.“ Na hrubom hrdle jej naskočili červené škvrny. „Keď si pomyslím, že si také dievča vzalo Kerrigana a zbabralo si život, až mi srdce stisne. A potom začal chodiť sem hore a sudcovo letovisko premenil na brloh, veru tak.“ Rumeň sa jej pomaly šírila na tvár a prerážala cez opálenú pleť. „Už zase veľa táram.“ Znova dychtivo pozrela na obrázok, ktorý držala v ruke, akoby doň chcela pretaviť všetky svoje city.

„Kedy ste videli túto ženu naposledy?“

„Tuším, že to bolo v pondelok. Po dlhom čase sem zase prišla na víkend. Myslím, že tohto leta tu bola iba jediný raz. Prekvapilo ma, že ju tu vidím.“

„Prečo?“

„Pán Kerrigan si našiel novú frajerku, preto,“ vrhla provokatívny pohľad smerom k hostincu. „Minulého leta to bolo iné. Táto frajla chodila sem s ním nehanebne skoro každý víkend, iste jej za to platil. Neraz som si lámala hlavu, či Katie o tom vie. Aj ma pokúšalo, že jej napíšem anonym, ale som nenapísala.“

„Zaujíma ma ten posledný víkend,“ povedal som.

„Nuž, prišla sem v sobotu popoludní a pýtala si vodu. V nádrži jej už vrela. Keď som ju zočila, aj vo mne začalo vrieť. Mala som už na jazyku, že v jazere je dosť vody, že si môže zaskočiť ta. Ale Ralph nemá rád také reči. Práve bol tu a hovorí mi, že musím dbať na dobré vzťahy. Vidíte, taký je môj Ralph.“

„Na akom aute sem prišla?“

„Bol to čierny chrysler so sklápacou strechou. Pánboh vie, kde na to berie peniaze. Skôr bude vedieť čert.“

„Bola sama?“

„Sama. Pre zmenu. Riadne vyštrnganá a oblečená do popuku. A ja si v tej chvíli vravím: Máš sa tam stretnúť s chlapom, darmo tu predo mnou budeš hrať nevinnú. Aj sa tak stalo.“

„Kerrigan prišiel neskoršie?“

„To viete, že neprišla nato, aby tu cez víkend háčkovala. Videla som ich spolu v pondelok. Neviem, či s ňou strávil na chate celý víkend. V taký čas mám iné starosti ako ho špehovať s tou jeho slečinkou. Ale v pondelok poobede, keď som sa vracala z rybačky, stretla som ich na ceste. Práve mierili do hostinca.“

„Obidvaja? Kerrigan s Meyerovou?“

„Ak sa tak volá. Isté je, že šiel so ženskou. Tvár som jej nevidela, mala na hlave klobúk, ale musela to byť ona.“

„Mohli by ste to odprisahať?“

Odrazu vyzerala trochu rozčúlená. „Prečo nie, ak to Katie potrebuje na rozvod.“

„Ste si istá, že to nebola pani Kerriganová?“

„To je jasné. Katie by som poznala, aj keby mala na hlave vrece. Nebola to ona. Bola to táto.“ Zakývala vo vzduchu fotografiou.

Vzal som jej ju z ruky. „Sedela za volantom?“

„Nie. On šoféroval. Ona sa opierala vzadu o sedadlo a tvár mala obrátenú tak trochu nabok. Neviem prečo, ale vtedy vyzerala celkom slušne. Alebo sa mi to len zdalo?“

Povedal som: „Pani Devoreová – dobre som si zapamätal vaše meno?“

„Hej.“

„Videli ste teda túto ženu v aute s Kerriganom. Viete isto, že bola živá?“

Tvár sa jej škaredo zmraštila od prekvapenia. Vyzerala ako zmätený buldog. „To je otázka, pane!“

„Môžete mi na ňu odpovedať?“

„Nie, s istotou nemôžem. Nevidela som, že by sa bola hýbala, ani sa nerozprávali, ale vôbec nevyzerala mŕtva. Myslíte, že je mŕtva?“

„Dnes je piatok. A naposledy ju videli v pondelok. Iba ak by ste ju boli videli od toho času.“

„Nie. Nevidela som ju. Ale naozaj, čo sa mohlo stať?“

„Vražda. Zdá sa, že v Las Cruces vypukla vražedná epidémia.“

„Ba hroma!“ Vysunula spodnú peru a olizovala si ňou čierne chĺpky nad hornou perou. „Možno mal môj Ralph pravdu.“

„Pravdu, a v čom?“

„Išlo o toho chlapíka, čo sem prišiel v sobotu v noci. Okolo desiatej zabúchal na dvere a chcel odtiaľto telefonovať. Povedala som mu, že tu nemáme telefón – jediný tu hore patrí lesnej správe. Ale ten krpatý štrkáč mi nechcel veriť. Strašne zúril a chcel sa presvedčiť na vlastné oči. Táral čosi, že ho nechcem pustiť dnu, lebo je Mexičan. Povedala som mu, že mu šibe, že ja proti Mexičanom nič nemám. Ale ani tak mi neveril.“

„Ako vyzeral?“

„Nuž, podľa mňa naozaj vyzeral na Mexičana, hoci na reči mu to nebolo poznať. Rozprával celkom dobre po anglicky, povedzme ako ja. Ale pleť mal tmavú a vlasy čierne ako smola a kučeravé. A veľké čierne okále. Jakživ som také oči v ľudskej tvári nevidela. Gúľal nimi v jamkách, akoby mu mali vyskočiť. Ralph si ho dobre zapamätal. Šťastie, že tu bol. Nakoniec s ním musel vyraziť dvere.“

„Vravíte, že ten chlap bol nízkej postavy?“

„V porovnaní s vami alebo s Ralphom bol nízky. Možno strednej postavy. Hoci bol zavalitý, skoro som sa rozosmiala, keď sa chcel pustiť za pasy s Ralphom.“

„Čo vlastne hovoril?“

„Čosi že má dôležitú správu a že musí súrne telefonovať. Povedala som mu, že by sme mu radi pomohli, ale že nemáme telefón. Nato začal byť bezočivý a nadával mi. A vtedy vkročil Ralph. Zdrapil ho za golier kabáta a tisol ho pred sebou k autu. Vrieskal na Ralpha po španielsky. Ralph mi potom povedal, že ešte šťastie, že nerozumie po španielsky.

No aj tak sa to Ralphovi nezdalo veľmi zábavné. Poradil si s tým chlapíkom, len čo je pravda. Ale predsa si robil starosti. Povedal, že podľa neho je ten chlapík nebezpečný, že mu vraj nechýba veľa do psychopata. Ralph totiž vážne študuje psychológiu. Vraví, že ľuďom sa dá všeličo vyčítať z očí. Niektorí majú prázdny pohľad, ako keby nemali všetkých doma. Aj tento musel vyzerať tak. Možno je to práve ten, čo ho hľadáte.“ Tvár sa jej celkom zmenila, od zvedavosti bola zasa bystrá.

„Zdá sa, že som toho, ktorého máte na mysli vy, včera našiel.“

„A ten spáchal vraždu?“

„Iba bol do nej zapletený.“

„Kto je to?“

„Volá sa Tony Aquista,“ odvetil som. „Vravíte, že keď ste sa v pondelok popoludní vracali k pumpe, Kerrigan riadil auto tej ženy smerom k hostincu?“

„Presne tak, pane.“

„Čo je to za chlap, ten starý pán v hostinci?“

„Myslíte MacGowana? Robí tam dozorcu.“

„Neviete, či ich on nevidel ešte neskôr?“

„Naozaj neviem. Posledný mesiac som sa s ním nezhovárala.“ Ústa sa jej samy od seba pevne zovreli. „Neprehovorila som s ním odvtedy, čo ten starý trkvas dovolil, aby jeho vnučka išla s Kerriganom na chatu. Ten starý blázon sa celkom spochabil, ak chcete vedieť.“

„Vravíte, že je to nová Kerriganova frajerka?“

„Určite. Odišla s ním dolu do Las Cruces minulý mesiac a dosiaľ sa nevrátila. Čo na to poviete?“

„Ak sa nemýlim, volá sa Jo Summerová. Uhádol som?“

„Josephine. Josephine MacGowanová. Volá ju Jo, to je pravda, ale priezvisko ste poplietli.“

„Možno ho poplietol niekto iný. Nájdem tam teraz MacGowana?“

„Ak medzitým neupustil od svojich zvykov. Nikdy nechodí do doliny častejšie ako raz do roka.“

Poďakoval som sa jej za informácie a chystal som sa nasadnúť do auta.

„Počujte, pane, čo sa to vlastne robí dolu v Las Cruces? Je Katie Craigová v poriadku?“

„Pred pár hodinami bola. Ale jej muž je mŕtvy.“

„Tak on je ten zavraždený?“

„Jeden z nich.“

„Ale Katie s tým nemá nič spoločného, však?“

„Nie,“ odvetil som. „Ona nie.“

„Pánboh zaplať. Katie mi vždy ležala na srdci, hoci som ju už celé roky nevidela. Učila som ju chytať muchy, keď ešte bola také malé plavovlasé mačiatko.“ Staré spomienky jej rozžiarili oči. „Strašné, ako tie roky utekajú a koľko nových starostí prinesú ľuďom. Viem dobre, že Katie si dosť vytrpela.“

Aj ja som to vedel.

16

Nevzhľadná trojposchodová stavba, pokrytá starým, zvetraným šindľom, bol hostinec. Zavreté okenice pôsobili dojmom, ako keby tam driemal na výslní. Stál na úbočí, ktoré sa strmo dvíhalo smerom na východ, a v úzadí sa až do stratosféry vypínali holé biele kopuly vysokých Sierras.

Zaparkoval som pred drevenou verandou a vykročil som po štrkovej ceste, ktorá obchádzala dom a viedla k zadnému vchodu. Pod mojimi krokmi zavržďal štrk a vyplašil sivú veveričku; na úteku sa niekoľko ráz obzrela, aby sa presvedčila, či som ju zbadal. Zo smreka sa mi posmievala modrá sojka. Povedal som jej, aby sa nenaparovala.

Z druhej strany smreka sa vynoril muž so sivou bradou, v overale. Ťarbavo sa predieral krovím a pri chôdzi sa hojdal zboka nabok. Jednou rukou sa opieral o kmeň stromu, zaškúlil hore na vtáka a zaškeril sa na mňa, odkryjúc štrbavé zuby. „Nevšímajte si ju. Myslí si, že jej patrí celý les.“

Sojka poskakovala hore-dolu ako malá belasá fúria. Zakrúžila nad starcovou sivou hlavou a rapotala s prestávkami ďalšie nadávky. Starec ju so smiechom odohnal; hlas mal vysoký a tenký skoro ako vták. Sojka vyletela na vrchovec stromu a hojdala sa tam ako žiarivá modrá ozdoba na vianočnej jedličke.

„Vidíte ju, kráľovnú nášho zámku?“ zanôtil starec spevavým hlasom. „My sme proti nej iba obyčajní trhani.“ Spod kostrbatého sivého obočia mu vykúkali jasné čierne oči.

„Vy ste pán MacGowan?“

Tľapol sa po šiji. „Tak ma volajú. Čím vám môžem poslúžiť, pán…?“

„Archer. Lew Archer. Som súkromný detektív. Hľadáme s políciou istú nezvestnú osobu.“

„Nezvestnú osobu?“ povedal to s ledva badateľným škótskym prízvukom, ktorý mu ostal z dávnych čias.

„Hľadáme istú ženu z Las Cruces, ktorá sa stratila.“

„Kto je tá žena? Nie je to Josephine?“

„Koho tým myslíte?“

Zatváril sa nedôverčivo, koža okolo očí sa mu zmŕštila.

„Nie som si istý, ale vidí sa mi, že vás to nemusí zaujímať, pane.“

„Teda zabudnite na to.“

„V poriadku.“

Predbežne som Josephine vypustil z hlavy. „Nezvestná žena sa volá Anne Meyerová. Minulý víkend ju pani Devoreová z benzínovej pumpy videla tu hore. Myslí si, že vy by ste mi v tom mohli pomôcť.“

„Pani Devoreová si myslí fúru vecí. Nie je to však ani polovica z toho, čo pohovorí. Čo už ja môžem mať s tým spoločné?“

„Videla tú ženu v aute. Viezla sa spolu s Kerriganom v pondelok popoludní. Mierili smerom k hostincu. Poznáte Donalda Kerrigana?“

„Mal by som ho poznať,“ odvetil hmlisto. „Hej, v pondelok som ich videl. Prešli okolo hostinca a mierili po ceste hore k ohradám.“

„Vedeli by ste mi opísať tú ženu?“

Pokýval bielou hlavou. „Ani som si poriadne nevšimol jej fasádu. Ale vidí sa mi, že to bola mladá žena. Mala na sebe tmavohnedé šaty a na hlave akýsi smiešny klobúk. Myslím, že aj vlasy mala tmavé.“

„Dobre ste si ich všimli, keď prefrčalo okolo vás auto.“

„Čoby, to veru netvrdím. Darmo mi kladiete do úst také slová.“ Zvesil plecia, oprel sa o strom a pozeral hore na konáre. Vyčítavo otŕčal na mňa šedivú riedku bradu.

„Prepáčte, zle som vás rozumel.“

„Veď zato. Videl som teda Kerrigana ísť okolo a vedel som iba toľko, že tá žena s ním…“ Rozkašlal sa a zakryl si ústa rukou: „Chcem povedať, že Kerrigan veru podchvíľou zbalí kdeakú kosť. Jeho súkromná vec. Vtedy som si však pomyslel: konečne príležitosť porozprávať sa s ním. Nezájde ďaleko tým smerom, veď cesta sa končí hneď hore za stajňami. Vybral som sa teda za ním peši. Trvalo mi to chvíľu, kým som sa ta hore dostal. Odkedy som mal zlomenú panvu, chodím pomalšie. Boli časy, keď som na taký kopec vybehol, ani som sa nezadychčal. Ako chlapec som rád liezol na skaly na druhej strane mora.“

V očiach mal vzdialenosti kontinentov a na staré kolená rozmýšľal iba v týchto dimenziách. Ukázal som mu obrázok Anne Meyerovej, aby sme sa vrátili k pôvodnej téme.

„Bola táto žena s Kerriganom?“

„Možno, že tá,“ odvetil pomaly. „Ale možno aj nie. Hovorím vám, že som ju nevidel zblízka. Keď som vyšiel hore na kopec, za maštale, zbadal som ich pomedzi stromy. Boli dolu v kotline pod vodojemom, kopali jamu.“

„Čo robili?“

„Nemusíte tak kričať, počujem celkom dobre. Kopali tam jamu.“

„Akú jamu?“

„Obyčajnú jamu do zeme. Pomyslel som si, že si hádam zapytliačili, bez povolenia odstrelili jeleňa a idú ho zakopať. Zreval som na nich, aby prestali, že sú na súkromnom majetku. Teraz vidím, že som mal radšej počkať a prekvapiť ich. No v posledných rokoch už nemám také nervy ako kedysi.“

„Najmä ak ide o Kerrigana, pravda?“

„Veď ho poznáte. Mali ste vidieť, ako vyskočil, keď som na nich zreval. Rozbehol sa k autu a tá ženská mu bežala za pätami. Parkoval na druhej strane vodojemu, kde sa krúti cesta, aj tak by som ho nebol dohonil. No aspoň mi po nich zostala poriadna lopata.“ Zmraštil tvár do huncútskeho úškľabku a v tej chvíli vyzeral ako mladý ostarok s falošnou bradou. „Chcete ju vidieť?“

„Radšej by som videl tú jamu. Pôjdeme, zaveziem vás ta?“

„Prečo nie. Len vás upozorňujem, že tam niet nič na obzeranie. Obyčajná jama. Pravda, možno ste ešte nevideli jamu…“ Rozchichotal sa vysokým hlasom ako sojka.

„Paroma,“ odvrkol som, „akurát som v jednej.“

Pár sto metrov za hostincom sa cesta strácala a hadila sa do kopca v podobe vyjazdenej zablatenej vozovky. Prešli sme cez slnkom zaliatu čistinu s maštaľami a ohradami. Za nimi svah strmo stúpal; stúpanie ešte zdôrazňovali vysoké stromy riedko rastúce pozdĺž cesty. Vtom som zbadal drevený vodojem, stál na samom vrchu kopca na vysokom lešení. Pomaly sme sa škriabali hore kľukatou cestičkou.

Zastavil som auto v zelenom tuneli, ktorý tvorili haluze smrekov.

„Tuná dolu,“ povedal MacGowan.

Viedol ma cez žulový hrebeň, vybiehajúci zo zeme ako zlomené rebro, potom dolu do kotliny. Jama bola necelé dva metre dlhá a niečo vyše sedemdesiat centimetrov široká. Mala podobu hrobu, bola však plytšia, sotva tridsať centimetrov hlboká. Vedľa nej bola kopa piesočnatej zeme zmiešanej s borovicovým ihličím. Kľakol som si a skúmal dno jamy prstami. Pôda na dne bola tvrdá, zrejme už nekopali hlbšie a jamu nezasypali.

„Vravel som vám, že tu toho veľa neuvidíte,“ povedal starec za mojím chrbtom. „Len mi nijako nejde do hlavy, čo tí prekliati blázni mali v úmysle. Hádam si len nemysleli, že tu nájdu zahrabaný poklad?“

Vstal som a obrátil som sa k MacGowanovi. „Kto z nich kopal?“

„Ona.“

„Možno na ňu mieril pištoľou alebo niečo podobné?“

„Nič také som nevidel. Mohol držať zbraň vo vrecku. Stál presne tu, kde teraz stojím ja, a ruky mal vo vreckách. To sa naňho podobá, najšpinavšiu robotu prenechá žene.“

„Keď utekali preč, vravíte, že on bežal prvý?“

„Presne tak. Stavím sa, že tak netrielil už celé roky. A ona za ním ledva stačila. A aby som nezabudol, kým zbehla dolu na cestu, ešte aj spadla.“

„Kde spadla?“

„Ukážem vám.“

Vyliezli sme na druhý bok kotliny, kde sa chodník krútil a klesal dolu kopcom. Ukázal na plytký výmoľ pri chodníku. Bol porastený manzanitovými kríkmi, ktorých červené halúzky sa ligotali, akoby ich bol niekto polial čerstvou krvou.

„Tu niekde spadla,“ povedal. „Kerrigan už vtedy sedel v aute. Ani z neho nevystúpil, aby jej pomohol. Poriadny trkvas, čo?“

„Vidím, že nemáte Kerrigana veľmi v láske.“

„Veru nie, pane. Veď ani nemám prečo.“

„Kto je tá kosť, čo ju zbalil Kerrigan?“

„Nerád o tom zbytočne hovorím. Je to rodinná záležitosť, ide vlastne o moju vnučku. A je to ešte mladé dievča…“

Myslel, že ho nepočúvam, nuž sa odmlčal. Vtom som zbadal, že sa medzi manzanitmi niečo ligoce. Bol to podpätok ženskej topánky vklinený do štrbiny medzi dva žulové balvany. Z horného konca trčalo niekoľko ohnutých lesklých klincov. Uvoľnil som podpätok prstami; bol prostrednej výšky, podbitý gumou a potiahnutý odretou hnedou kožou.

„Musela pritom stratiť podpätok,“ povedal. „Keď vstala, všimol som si, že kríva. Myslel som, že si poranila nohu.“

„Ktorým smerom odišli?“

„Odtiaľ vedie len jedna cesta.“ Ukázal dolu kopcom.

Z miesta, kde sme stáli, videl som pomedzi stromy strieborný pruh jazera. Slnce viselo nad ním ako obrovská pokojne blčiaca fakľa. Pod bielym okrajom priehrady čupela ukrytá elektráreň a kolónia energetickej spoločnosti. Purpurové steny kaňonu sa za ňou zvažovali a strácali v horúcej bielej diaľke. Las Cruces, zakryté bielou parou v údolí, ani nebolo vidieť. V studenej vysočine pralesa si ho bolo ťažko čo len predstaviť, no ja som vedel, že tam je, že má päťdesiattisíc obyvateľov, ktorí sa paria v jeho uliciach. Znova som si obzrel kožený predmet v ruke a uvažoval som, ktorá z tých päťdesiatich tisícov je Popoluška.

17

Zaviezol som MacGowana domov. Býval v malej hnedej chalúpke za hostincom. Mala končistú strechu ako švajčiarsky sálaš a na predných dverách namaľované vyblednuté slnečnice. Prekvapilo ma, keď ma pozval na šálku čaju.

Vyslovoval to ako „téj“, zrejme mu učaroval ten starosvetsky názov. Aj jeho obývačku poznačil do istej miery duch dávnych čias, najmä tým, že bola preplnená starožitným nábytkom tabakovej farby. Na stole vedľa tranzistorového rádia ležali staré čísla „Punchu“. Po stenách boli obrázky z „Illustrated London News“ a niekoľko rodinných fotografií.

Jedna z nich bola zväčšenina snímky svalnatého muža bez kabáta, ktorý rukou objímal mladú ženu v klobúku, zacláňajúcom jej tvár pred prudkým slnkom. Stáli pred dreveným bielym domom a usmievali sa na seba. Dom bol nevzhľadný a vyzeral ako škatuľa, aj ľudia boli biedne oblečení, a predsa ten výjav vyznieval svojím spôsobom idylicky. V ich úsmeve bola akási predvojnová nevinnosť. Pozrel som si obrázok zblízka a zistil som, že ten muž je MacGowan, pravda, bez brady a oveľa mladší.

Starec dokrivkal z kuchyne. „Hosť mi je vždy vítaný. Veru, už mesiac tu nik nebol. Otupno mi je tu samému, odkedy mi zomrela žena.“ Ukázal na zväčšeninu palcom. „To sme my dvaja pred dvadsiatimi piatimi rokmi. Nebol som vždy taký pustovník ako teraz.“

„Trávite tu celú zimu sám?“

„Veru tak.“

„Ja by som nevydržal toľkú samotu.“

Sadol si meravo do starého plyšového kresla, z ktorého sa pod jeho váhou zdvihla kúrňava prachu. Lúč svetla z okna dopadol na jeden z oblakov prachu a zvíjal sa v ňom, ako keby sa tam tavilo zlato.

„Sú rozličné druhy samoty, pán… akože sa to voláte?“

„Lew Archer.“

„Rozličné druhy samoty,“ opakoval. „Človek si musí vybrať, čo mu je najlepšie. Keď žijete sám, napĺňa vás to určitým uspokojením, že nikoho nepotrebujete, najmä keď ste starý. Viete, človeka unaví stále sa potĺkať po svete. Svojho času som vyskúšal kadečo, plavil som sa ako lodník z Glasgowa, pestoval som pšenicu v Manitobe, doloval striebro v Nevade a meď v traverských baniach. Prv než som prišiel sem, robil som školníka v San Berdoo. No v meste som sa nikdy necítil vo svojej koži. Každý rok som sa vracal do Traverse, kde som trávieval letné prázdniny.“

„Ešte som nepočul o Traverse. To je niekde v Kalifornii?“

„Hej, neďaleko nevadských hraníc.“ Znova ukázal na zväčšenú momentku. „Tuná nás vyfotografovali v Traverse pred mnohými rokmi, vtedy mala tá osada okolo tisíc obyvateľov. Ale dnes už zakapáva, zostali tam iba prázdne domky a väčšina z nich sa rúca dolu úbočím. Viete, v bani sa už nepracuje. Naposledy, pred tromi-štyrmi rokmi, keď som tam bol, nenašiel som tam ani živej duše.“ Zadumane sa usmial. „Dobre mi padla taká zmena po San Berdoo.“

„Žili ste sami dvaja so ženou, nemali ste deti?“ Pokúšal som sa nenápadne vrátiť k jeho vnučke.

„Mal som syna,“ povedal. „Teraz by bol asi vo vašom veku. Zabilo ho pri havárii na ostrove Terminal. Oslobodili ho od vojenskej služby, lebo pracoval v lodeniciach. Ale aj tak som ho v poslednom čase veľa nevidel. Zaplietol sa s dievčaťom z Filipín a priznám sa, nebolo mi to veľmi po chuti.“

Myšlienky mu blúdili v ľahkom premenlivom vetre vlastných citov. „Jo ani za to nemôže, že je trochu divá. Matka sa jej opäť vydala – tentoraz už za Filipínca – a nedbala, že jej dcéra lieta po longbeachskych uliciach, keď mala sedieť v škole.

„Teraz hovoríte o svojej vnučke?“

„Áno. Býva v Las Cruces. Nepoznáte ju náhodou?“

„Možno ju aj poznám,“ odvetil som neurčito. „Ako sa volá?“

„Neviem, za koho sa to vlastne vydala, ale volajú ju Jo Summerová. To je, povedal by som, jej umelecké meno, chce sa stať profesionálnou speváčkou. Možno ste ju počuli spievať v nočnom klube Zlatá črievička v Las Cruces?“

„Nie, ale už som sa s ňou stretol.“

Naklonil sa dopredu a kreslo zavŕzgalo. „Čo si myslíte o tom mieste, kde pracuje? Myslím, že je to hnusný brloh. Čo vy na to?“

„Aj mne sa tak zdá.“

„Presne to isté som jej povedal,“ dodal víťazoslávne. „Varoval som ju, že mladá vydatá žena by nemala pracovať v takom podniku. A ešte k tomu u takého šéfa, ako je Kerrigan. Ona však na moje reči nedá. Ja som pristarý, ona zas primladá, nuž sa nevieme dorozumieť. Hovorí, že som starý blázon. Možno, že som, ale čo si počať, keď mi robí samé starosti? Bola v poriadku, keď ste ju videli?“

Nemusel som odpovedať. Čajník zacvrlikal a začal pískať. MacGowan sa pobral do kuchyne. Kým zaparil čaj, hútal som, čo mu poviem.

Pripravil ho čierny a horký ako boli teraz moje myšlienky.

„Robíte dobrý čaj,“ povedal som nakoniec.

Uznanlivo prikývol nad naklonenou šálkou. Bol to solídny porcelán, zdobený staromódnym ornamentom ružových a zlatých kvietkov. Jemne položil šálku na stôl vedľa seba.

„Mali by ste ju počuť spievať. Nie tie džezové zlátaniny, čo spieva v nočnom klube, ale niektorú zo starých piesní, ako Annie Laurie, alebo Keď som išiel cez žitko. Posledne keď u mňa bola na návšteve, musela mi ich zaspievať.“

„Kedy to bolo?“

„Minulý mesiac. Bola tu hore okolo prvého septembra a priviedla aj svojho muža.“ Jeho čierne oči utkveli na mojej tvári. „Poznáte aj jej muža? Neviem si spomenúť na jeho meno.“

„Ako vyzerá?“

„Nepáči sa mi veru, ak mám byť úprimný. Je to taký ryšavec…“

„Bozey?“

„Tak sa volá. Teda poznáte aj jeho?“

„Ani nie veľmi.“

„Aký je to vlastne chlap?“ Tvár mu stemnela a akoby sa scvrkla. „Poviem vám, prečo sa pýtam. Vôbec sa nesprával tak, ako sa zvykne správať mladomanžel počas medových týždňov.“

„Tu trávili medové týždne?“

„Tak mi vraveli. No celkom tomu neverím. Nie je to odo mňa pekné, ale pochyboval som, či sú riadne zosobášení. Nezaobchádzal s ňou s náležitým rešpektom. Neviete náhodou, ako spolu vychádzajú?“

„Neviem. Ale zistil som, že je to riadny surovec. Vidíte tie jazvy na mojej tvári?“

„Musel by som byť slepý, aby som ich nevidel. Len som sa vás nechcel na ne pýtať.“

„To ma Bozey poznačil.“

„Naozaj? Tým oceľovým boxerom?“

„Vari ho vyskúšal aj na vás?“

„Nedal som mu k tomu príležitosť,“ zúrivo odsekol MacGowan. „Vykopol som ho s jeho batožinou a so všetkým prv, kým by si bol niečo dovolil. Netrvalo to ani minútu.“

„Ako k tomu došlo?“

„Práve v ten deň, keď boli preč, som pral. Išli kdesi von; otvoril som im kufor, chcel som sa pozrieť, či im netreba niečo vyprať. Vytiahol som jednu z jeho špinavých košieľ, iba keď tu zbadám, že je v nej zakrútená zbraň, automatická pištoľ a pár hákových boxerov. Nepozdávalo sa mi to. Pokračoval som v prehliadke a na dne kufra som našiel peniaze.“

„Peniaze?“

„Hej. Fúru peňazí, zabalených v starých novinách. Boli tam aj veľké bankovky. Tisíce dolárov. Celé mi to nešlo do hlavy… taký hlúpy Jano ako on nemohol mať ani na hotel, kde by strávil medové týždne. A tie boxery. No a tá zbraň!“

„Ešte dobre, že ste to našli.“

„To je pravda. Ale musel som sa riadne zabezpečiť. Nabil som si búchačku na jelene a mal som ju preloženú cez kolená, keď som sa s ním zhováral. Vyzeral, ako keby ma chcel zabiť, ale puška ho zadržala.“

„Čo vravel?“

„Nuž, veľa toho nenavravel. Iba ma počastoval niekoľkými sprostými menami, zašiel do spálne, zobral si kufrík, naložil ho do auta a odišiel. Jo ho prehovárala, aby nešiel, ale ani si nevšímal, čo vraví. Nechal ju tak, ako hnilú hrušku. Človek jej ani nemôže zazlievať, že potom začala piecť s Kerriganom.“ Zamračené čelo mu zbrázdili vrásky. „A vy tvrdíte, že sa vrátila k Bozeymu?“

„Také niečo.“

„Je to zlodej alebo niečo podobné.“

„Čosi také. Prezradil vám niečo o sebe?“

„Veľa toho nepovedal. Zdržal sa tu len niekoľko dní. Počkajte, párkrát spomínal Nové Mexiko, potom čosi táral o svojich stykoch v Albuquerque.“

„O aké styky išlo?“

„Obchodné styky. Išlo o akési obchody s liehovinami. Ale vedel som, že je táraj, a nevenoval som tomu veľkú pozornosť.“

„Mali ste sa naňho opýtať Jo, keď odišiel.“

„Pýtal som sa, ale tá toho veľa nevedela. Povedala, že sa s ním stretla pred týždňom v Los Angeles. Pokúšal som sa ju odhovoriť, keď chcela ísť za ním.“ Nespokojne sa zahniezdil. „Myslím, že by som ju mal vyhľadať a pozhovárať sa s ňou.“

„Tá cesta by sa vám mohla pretiahnuť.“

Nechápavo na mňa pozrel.

„Pán MacGowan, smiem vedieť, ako vám slúži zdravie? Máte srdce v poriadku?

Potešil ho môj záujem, pobúchal si päsťou na hruď. „Aby som neuriekol. Prečo sa pýtate?“

„Vaša vnučka má ťažkosti.“

„Jo má ťažkosti? Niečo vážne?“

„Áno. Polícia ju hľadá pre krádež auta a pre podozrenie z vraždy. Včera v noci ktosi zastrelil Kerrigana. Videl som ju utekať z miesta, kde sa to stalo.“

Dosť dlho nepovedal ani slovo. Minúty bzučali ako skapínajúce muchy v kútoch izby. Celé telo akoby sa mu bolo v kresle scvrkávalo.

„Robili ste si zo mňa blázna,“ povedal napokon. „Prečo ste mi to nepovedali hneď?“

„Nechcel som vás zarmútiť.“

„Zarmútiť – mňa?“ Mykol zarastenou bradou. „Vedel som, že Jo sa dostane do ťažkostí. Urobil som, čo bolo v mojej moci, aby som ju zadržal. Vybral som sa aj do Las Cruces a pokúšal som sa vytrhnúť ju z Kerriganovej moci a z moci toho mesta. Keď človek vidí taký kus sveta, ako som videl ja…“ Kývol rukou a týmto prudkým podvedomým pohybom zmietol čajovú šálku na zem, kde sa rozbila.

Kľakol som si a začal som zbierať črepiny. Vedel som, že je to najmenej, ale i najviac, čo môžem za danej situácie urobiť.

Sklonil sa nado mnou a ticho sa opýtal: „Zavraždila ho ona?“

„Neviem.“

„Povedali ste, že ukradla auto. Prečo to urobila? Bol by som jej dal peniaze, všetky čo mám.“

„Potrebovala rýchlo zmiznúť, preto si vzala auto. Možno mala v úmysle prísť sem hore k vám.“

Pozrel som naňho. Pomaly pokýval hlavou zboka nabok: „Neprišla ku mne.“

Pozbieral som posledné biele čriepky na nerozbitý tanierik a položil som ho na stôl. Vzal medzi prsty jeden priesvitný črep a podržal ho proti svetlu.

„To bola posledná šálka zo súpravy. Kúpili sme ju krátko po sobáši u Hudsona vo Winnipegu. Veru tak.“

Položil črep späť na tanierik. „Škoda nariekať nad rozliatym mliekom. Ďakujem vám za námahu, mladý muž.“

Znova sme sa odmlčali.

„Čo sa stalo s jej mužom, ak ním vôbec bol?“

„Aj Bozeyho hľadajú, ale je na úteku. Prepašoval náklad whisky. Šoféra pritom zabili.“

„Ďalší zavraždený?“

„Presne tak. Neviete náhodou, kde mohol Bozey zutekať? Alebo kde by mohla byť Jo?“

„Veru neviem.“ S námahou vstal z kresla a díval sa zhora na mňa. „A čo s tou neznámou ženou, čo stratila podpätok? Ako tá s tým súvisí?“

„Chcel by som vedieť odpoveď na vašu otázku. Aspoň čiastočnú.“ Vstal som a zamieril som k dverám. „Musím sa vrátiť do Las Cruces. Nechcete sa odviezť?

„Ďakujem za ochotu, pôjdem sám. Musím si to ešte rozmyslieť. Iste chvíľu potrvá, kým si to všetko urovnám v hlave.“

„Keby sa tu hore ukázala Jo, dáte mi vedieť? Môžete mi nechať odkaz u pani Kerriganovej.“

„Nesľubujem naisto,“ odvetil. „Možno zavolám, možno nie. „Ach, tá sa už sem aj tak nevráti, nestojí o mňa.“

Otvoril mi dvere. Do tváre mu zaťalo pazúry ostré slnko.

18

Vracal som sa autom zeleným tichom cesty, ktorá vrúbila pobrežie jazera. Keď som prechádzal okolo Kerriganovej chaty, zbadal som na začiatku skalnatej cesty zaparkovanú červenú limuzínu so sklápacou strechou. Cez predné sklo mi zúrivo kývala pani Kerriganová. Nechal som auto vedľa cesty a zašiel som k nej.

Vyzerala skvele v elegantných šatách a dokonalom účese; čierne hodvábne šaty dopĺňal čierny klobúk a čierne rukavice. Bledosť tváre zvýrazňovali jej oči a červeň úst.

„Nerátal som, že vás tu uvidím,“ povedal som.

„Sally Devoreová mi povedala, kde ste išli. Vedela som, že sa musíte vrátiť touto cestou. Čakala som vás tu.“

„Pre toto?“ vytiahol som z vrecka zväzok kľúčov a podal som jej ho cez okienko. Kľúče jej nervózne zaštrngali v koženej rukavici.

„Neprišla som preto,“ povedala. „Ale keď som už tu, rada by som si pozrela chatu. Nešli by ste ta so mnou?“

„Na vašom mieste by som ta nešiel.“

„Je tam ona? Zaklopala som na dvere, ale nik sa mi neozval. Myslíte, že je dnu?“

„Nie. Niet jej nikde na okolí. Anne Meyerova sa stratila, ako povedal váš muž.“

„Ale ma riadne oklamal s tým pondelkom. Pani Devoreová ich videla spolu v pondelok.“

„Pravdaže ich videla. Aj starý MacGowan z hostinca ich videl. Pristihol ich v lese pri akejsi čudnej práci.“

Lícne kosti jej sfarbila ledva badateľná rumeň. „Milovali sa?“

„Sotva. Ona vraj kopala jamu. A váš muž ju pozoroval, ako kope.“

„Jamu? Nerozumiem tomu.“

„Ani ja. Môžem si sadnúť k vám do auta?“

„Prosím. Nech sa páči.“

Presadla si na vedľajšie sedadlo a urobila mi miesto za volantom. Ukázal som jej hnedý kožený podpätok. „Poznáte toto?“

Vzala mi ho z ruky a podržala ho na svetle. „Myslím, že áno. Čo myslíte, komu patrí?“

„Možno mi to poviete vy.“

„Anne Meyerovej?“

„To len hádate, alebo to viete naozaj?“

„Nie som si úplne istá. Myslím, že mala také topánky, keď som ju videla minulý piatok. Kde ste našli ten podpätok?“

„V lese. Zdá sa, že ho stratila, keď ich MacGowan vyplašil.“

„Rozumiem.“ Pustila podpätok do mojej dlane, ako keby bol jedovatý. „Ale, prepánajána, načo vlastne kopali v lese tú jamu?“

„Nekopali ju. Iba ona ju kopala, on stál pri nej a pozoroval ju. Vynára sa pritom množstvo otázok, ale možná je len jedna odpoveď. Počul som, že sadistický vrah obyčajne odvedie svoju obeť na opustené miesto a prinúti ju, aby si vykopala vlastný hrob. Ak ju chcel zabiť…“

„Ale to je neuveriteľné,“ vykĺzlo jej mimovoľne z úst. „Don by nebol schopný urobiť také niečo.“

„Povedali ste mi, že bol sadista.“

„Nemyslela som to až takto. Trochu som to zveličila.“ Chytila kľučku na aute, ako keby sme brali veľkou rýchlosťou zákrutu.

„Aj ja zveličujem. Je to iba možnosť, ktorá mi prišla na um.“ Ponúkol som jej cigaretu, keď ju odmietla, zapálil som si sám. „Videli ste ho v pondelok v noci, keď sa vrátil domov?“

„Áno. Bolo už veľmi neskoro, ale ešte som nespala.“

„Povedal vám vôbec niečo?“

„Nepamätám sa. Nie. Bola som už v posteli. Nešiel si hneď ľahnúť. Zostal sedieť a pil. Dlho som ešte počula, ako sa motá po dome. Potom som si vzala pilulku na spanie.“ Ruka sa presťahovala z kľučky na moje plece. „Ako môžete vravieť, že ju zavraždil? Veď ani neviete, či je mŕtva.“

„Neviem, ale sú tu zlé znamenia. Ak nie je mŕtva, tak kde je?“

„To sa pýtate mňa?“ Stisla mi ruku, až ma zabolela. Oči mala tragicky modré, až čierne. „Hádam len nemyslíte, že som ju zavraždila ja?“

„Máte pravdu, to si nemyslím.“

Zdalo sa, že ani nevníma, čo som povedal. „V pondelok som bola celý deň doma. Môžem to dokázať. Celé popoludnie bola u mňa priateľka. Prišla na obed a zdržala sa skoro až do večera. Viete, kto to bol?“

„Na tom nezáleží. Kvôli mne nemusíte dokazovať svoje alibi.“

„Ale ja môžem a chcem. Bola u mňa na návšteve Marion Westmorová, žena štátneho zástupcu. Robili sme plány na bazár Ligy mladých. Zdá sa mi, že to už bolo strašne dávno, akoby to nebolo pred štyrmi dňami, ale prinajmenej pred štyrmi rokmi. Ako bláznivo môže človek stráviť popoludnie.“

„Myslíte?“

„Teraz sa mi to tak vidí. Všetko sa mi teraz vidí bláznivé. Nemali ste niekedy pocit, že sa čas zastavil? Že žijete vo vákuu bez budúcnosti, alebo dokonca bez minulosti?“

„Raz som mal taký pocit,“ odvetil som. „Týždeň po tom, čo ma opustila žena. Ale netrvalo to dlho. Ani vám to nepotrvá dlho. Prekonáte ten pocit.“

„Nevedela som, že ste boli ženatý.“

„To bolo dávno.“

„Prečo odišla od vás?“

„Nezniesla život, aký som viedol. Dával som vraj priveľa iným a nie dosť jej. A tak sa mi vidí, že mala svojím spôsobom pravdu. No skutočnosť bola taká, že nás už nespájalo puto lásky. Jeden z nás ho preťal.“

„Ktorý z vás?“

„Radšej to nebudem rozvádzať. Načo rozpitvávať staré veci.“

Odmietnutie ju na chvíľu umlčalo. Pozrela do diaľky na jazero, trblietalo sa ako zlomky oblohy, ktorá spadla medzi stromy.

„Prepáčte, že som taká zvedavá,“ povedala. „Boli ste ku mne taký láskavý, aj včera v noci, aj dnes. Nejde mi to do hlavy a rozmýšľam, či to nie je jednoducho vaša technika. Pán Archer, postupujete takto pri každom zločine? Je to váš psychologický tretí stupeň?“

V jej otázke bol tiež kus pravdy, musel som teda ustúpiť. „Hrám s vami otvorenú hru, pokiaľ len môžem. Nepopieram, že ma niekedy pokúša pôsobiť na ľudí, hrať im na city, postrkovať ich podľa potreby. To sú profesionálne choroby môjho povolania.“

„Postihli aj vás?“

„Istotne aj mňa.“ V dyme sa mi pred očami mihol premenlivý úsmev Jo Summerovej. „Dostal som sa do poriadneho bahna. Neostáva mi iné, iba si dávať pozor a dbať, aby sa ešte viac nepomútilo.“ Cítil som, že ma zasiahla na citlivom mieste, zmenil som preto tému. „A vás čo priviedlo sem hore?“

„Ani sama neviem. Možno som vás jednoducho chcela zase vidieť.“ Nepozrela pritom na mňa. „Je to naozaj také strašné, keď sa žena prizná s niečím takým?“

„Strašné. Ohromili ste ma, Katie.“

„Nestrieľajte si zo mňa. Na tom predsa nie je nič smiešne. Brandon Church mi nahnal strach, keď som sa s ním rozprávala minulej noci… dnes ráno.“

„Robí vám nepríjemnosti.“

„Nemôžem povedať. Neobvinil ma z ničoho. Vyzeral celkom zmenený… bol celkom iný, ako ho poznám. Tváril sa, akoby nevedel, kto som, a zaobchádzal so mnou ako s cudzím človekom. Uvažovala som, či nie je pod vplyvom drogy, alebo či sa nepominul na rozume. A potom ten druhý, ten jeho španielsko-americký zástupca…“

„Braga?“

„Áno. Sal Braga. Počula som, ako sa vyhráža, že vás zastrelí. Povedal, že ak vás stretne, zastrelí vás. A Brandon sa ani nepokúsil ho umlčať. Brandon nepovedal ani slovo.“

„Možno sa mu ten nápad páči.“

„Ale prečo? Čo sa to s nami všetkými robí?“

„To je môj hlavolam. Môžete mi odpovedať na pár otázok?“

„O Brandonovi? Bol to jediný človek, o ktorom som si myslela, že ho poznám. Ale teraz sa mi vidí, že nepoznám nikoho, naozaj.“

„Chcem sa vás opýtať na vášho muža a na Anne Meyerovú, ak to znesiete.“

Chvíľu mlčala, potom odvetila neutrálnym tónom: „Môžete začať.“

„Dobre. Udržiavali styk až do konca?“

„Nemyslím. Povedal mi, že sa s ňou rozišiel pred mesiacmi. Prvý raz som si myslela, že hovorí pravdu. Keď som ich videla spolu na dvore motela, nechovali sa k sebe ako…“ Hlas sa jej zlomil.

„Ako milenci?“

Prikývla.

„Ak sa skutočne rozišli, iste máte svoj názor, prečo sa tak stalo?“

„Myslím, že sa mu zunovala… veľmi rýchlo sa mu zunovali ženy. Alebo už bola ona z neho otrávená.“ Z oči jej vyšľahol zlomyseľný plamienok. „Aj ona striedala partnerov ako on.“

„Ale aj po rozchode sa správali k sebe priateľsky?“

„Naoko áno. Ostala pracovať uňho ďalej, až do minulého týždňa.“

„Vravíte, že striedala partnerov. Čo ešte viete o nej?“

„O Anne toho viem dosť. Toľko, že ju môžem iba ľutovať, keby mi nebolo ľúto samej seba. Viete, poznala som ju ešte z čias, keď sme chodili do gymnázia. Som o dva alebo tri roky staršia od nej. Anne mala už vtedy zlú povesť.“

„Na gymnáziu?“

„Áno. Začínala veľmi mladá. Bláznila sa za chlapcami, poriadne a divo. Nebola to len jej vina. Veľmi rýchlo vyspela. Už v pätnástich rokoch bola dospelá. Samozrejme, nemala dobrú výchovu. Matka jej zomrela a otec bol beštiálny človek. Ozajstná beštia.“

„Znie to ako vypracovaná štúdia rodiny.“

„Vypracoval ju môj otec,“ prekvapila ma. „Veľmi mu náležalo na Anne a na ich rodine a často sa o tom so mnou zhováral. Bol sudcom na súde mladistvých, aj na najvyššom súde a dokonale poznal celý prípad. On mal rozhodnúť, čo bude ďalej s Anne, keď sa jej to stalo.“

„Čo sa jej stalo?“

Vyhla sa mojim očiam. „Vlastný otec ju znásilnil.“

„Myslíte to doslovne?“

„Áno.“

„Prečo neposlali Meyera do San Quentinu?“

„Nechcela svedčiť proti nemu na súde. Rozumie sa, že ona bola jediný svedok, nemal to teda kto dosvedčiť. Rozhodli sa izolovať ju od neho a vzali ju z jeho domu. Môj otec zamýšľal dať ju do polepšovne, ukázalo sa však, že to nie je nevyhnutné. Brandon sa oženil s jej sestrou – v tom čase bol mladým dôstojníkom – a tí dvaja sa ujali Anne. Bývala u nich niekoľko rokov a zdá sa, že jej to pomohlo. Od toho času neboli s Anne nijaké problémy, aspoň sa nedostala do konfliktu so zákonom.“

„Až doteraz.“

Odrazu sa zahniezdila na sedadle a pozrela hore cestičkou smerom k schovanej chate. Jej spoly obrátené telo sa nádherne črtalo oproti svetlu, až mi zarážalo dych.

„Nešli by ste so mnou hore do chaty?“

„Načo?“

„Chcem sa pozrieť, v akom je stave. Zamýšľam ju predať.“

„Radšej ta teraz nechoďte.“

„Prečo? Jej mŕtvola…?“

„Nič takého. Jednoducho by sa vám tam hnusilo. Urobíte lepšie, ak mi ešte kľúče od nej ponecháte.“

„Nerozumiem prečo.“ Vybrala však krúžok s kľúčmi z čiernej švédskej kabelky a podala mi ich. „Načo sú vám?“

„Odovzdám ich polícii v Las Cruces, ak sa mi podarí nájsť nejakého statočného príslušníka. Iste poznáte nejakého solídneho policajta, ak bol váš otec sudcom.“

„Vždy som za takého považovala Brandona. Veril som mu, ale akosi nie je vo svojej koži.“ Zahryzla si do pery. „Prečo nenavštívite Sama Westmora?“

„Štátneho zástupcu?“

„Áno. Sam a Marion sú moji veľmi dávni priatelia. Na Sama Westmora sa môžete spoľahnúť. Znova sa chytila kľučky, ako keby držala v ruke kotvu reality. „Nie je to pre vás nebezpečné vracať sa teraz do mesta?“

„Neviem, či je to nebezpečné, ale môže to byť zaujímavé.“

Ticho a jasne povedala: „Ste statočný muž.“

„Nie som statočný. Iba húževnatý. Nerád vidím, keď všelijakí šplhúni a chamtivci vyhrávajú na celej čiare. Alebo napokon zhrabnú celý bank.“

„Nedovolíte im to, však?“

Mala zasnívaný, skoro detský hlas. Jej nevädzové oči boli veľké a zarosené. Sklopila zrak. Vzal som jej hlavu do dlaní a pobozkal som ju na ústa.

Spadol jej klobúk, ale nepokúsila sa ho zachytiť. Hlava jej spočinula na mojom pleci a pocítil som jej zrýchlený dych.

„Ty ich zadržíš,“ povedala.

„Ak ma oni nezadržia skôr. Katie.“

„Odkiaľ vieš, že sa volám Katie? Dávno ma tak nik nevolal.“

Neodpovedal som, aby som nenarušil slávnostnú chvíľu.

A predsa sa skončila. Odrazu stuhla a obrátila hlavu. Keď som sa pokúšal znova nájsť jej ústa, odvrátila hlavu.

„Preboha,“ povedala stroho. „Tuším, že som nie pri zmysloch. Varovala som vás, aby ste mi príliš neprejavovali sympatie. Vyplačem sa na prvom pleci, ktoré sa mi naskytne.“

Červená limuzína ma nasledovala dolu svahom. Rozmýšľal som, akú chuť mali jej ústa.

19

Meyera som našiel v kúte jeho skladu, lenivo sedel v akejsi kóji za písacím stolom zavaleným faktúrami. Pozrel na moju tvár, ako keby pohľad na ňu urážal jeho krvou podliate očné bielka.

„Čo sa vám stalo?“

„Porezal som sa pri holení.“

„Čím ste sa holili, elektrickou kosačkou? Už som si začínal myslieť, že ste zdupkali. Naozaj ste mali radšej ujsť. Brand chce, aby ste sa vzdali toho prípadu.“

„Tak?“

„Žiadne tak. Nedám si rozkazovať od akéhosi zeleného smrkáča, aby som sa nakoniec dostal pred súd za moje dobré peniaze.“ Meyer sa oprel o lakte a naklonil sa dopredu. Jeho tvár bola ako šedivejúca maska starej líšky. „Na vašom mieste by som sa s Brandom neťahal za prsty. Je na súpera trochu tvrdý.“

„Ani o to veľmi nestojím.“

„Možno nie.“ Ironicky zaškúlil na moju doráňanú tvár. „Ale vy nie ste šerif. A kde ste vlastne boli?“

„Pri jazere Perdida.“

„Preboha, čo vás tam hnalo? Darmo vás potom celý deň zháňam, a nie som jediný. Aj štátny zástupca vás chce vidieť. Zakiaľ sa vy potĺkate bohviekde, vykradli banku. Pamätáte sa na buick, čo parkoval na leteckej základni…“

„Mal by som sa pamätať, veď som o ňom podával správu.“

„Nuž stopa tohto buicka viedla k obchodníkovi s autami v Los Angeles. Ako sa len volá ten hrdzavý?“

„Bozey.“

„Ten Bozey ho kúpil na licitácii starých áut okolo prvého septembra. Zaplatil zaň v hotovosti päťstodolárovú bankovku a niekoľko menších papierov. Kam chcel obchodník uložiť tie peniaze v banke, pokladník ho zadržal.“

„Za horúca?“

„Skoro si spálil prsty. Peniaze pochádzali z portlandskej banky, ktorú vylúpili koncom augusta. Banka v Los Angeles mala obežník oregonskej polície, v ktorom boli uvedené čísla bankoviek. Naozaj riadny záťah, niečo vyše dvadsaťtisíc dolárov.“

„Bozey vylúpil banku pre dvadsať hrubých?“

Meyer pokýval strapatou hlavou. „Na hrdzavého je vypísaná odmena dvetisíc dolárov. Tie by vám mali rozprúdiť krv, ak na vás vôbec niečo pôsobí. Ale čo vás, preboha, vyhnalo hore na jazero? Nechceli ste si náhodou zarybáriť na moje konto?“

Skoro som sa naňho oboril. Zabránilo mi v tom iba to, že som Meyera ešte na niečo potreboval.

„Nazvite to hoci rybačkou. Niečo som predsa chytil.“ Položil som na stôl odretý hnedý podpätok. „Nepatrí náhodou vašej dcére?“

Obracal ho v prstoch jemne, ako keby držal v rukách ženskú pätu. „Neviem vám veru povedať, či patril Annie alebo nie. Nikdy som si veľmi nevšímal oblečenie žien. Odkiaľ ho máte?“

Povedal som mu.

„To nevyzerá veľmi dobre pre Annie.“ Hodil podpätok na stôl ako nepodarenú kocku. „Čo z toho usudzujete?“

Oprel som sa na účtovníckej stoličke o stenu a zapálil som si cigaretu. „Čosi mi našepkáva, že si kopala vlastný hrob. Mohol to byť jej vlastný hrob, alebo pre niekoho iného.“

„Pre koho? Pre Kerrigana?“

„Pre Kerrigana zrejme nie. Ten na ňu predsa dozeral.“

„Potom tomu celému vôbec nerozumiem. Ste si istý, že to bola Annie?“

„Mám na to dvoch svedkov. Ani jeden z nich síce neurčil presne jej totožnosť, ale vidí sa mi, že len z opatrnosti. Ak je ten podpätok jej, potom to zapadá do seba.“

Zdvihol ho z rozhádzaného stola a klincami, ktoré z neho trčali, si poškrabal chudú bradu. Ten zvuk ma priam zelektrizoval.

„Hilda by to mohla vedieť.“

Zdvihol slúchadlo telefónu a vytočil číslo. Na stene obitej preglejkou za jeho hlavou vykúkal z novotou žiariaceho dievčenského kalendára úryvok starého verša:

Oženil som sa,

no nepochodil som.

Kúpim verného psa,

bude mi priateľom.

Meyer povedal do mikrofónu: „Áno? Brand nie je tam niekde Hilda?“

Telefón zakrákal, že nie. „Nevieš, kde je?“

Šerifov hlas sa na ceste po drôtoch tak zdeformoval, že ho ledva bolo rozumieť. „Nie. Neviem.“ Hlas sa rozplynul a ostatok som už nepočul.

Meyer počúval a tvár sa mu preťahovala. „Dobre, a čo ty na to? Ja osobne si myslím, že robí veľkú chybu, a keď ju uvidím, poviem jej to. Položil slúchadlo. „Brand vraví, že od neho odišla. Zbalila si veci a odsťahovala sa.“

„Nepovedal dôvod?“

„Vraj nevie prečo. Ale ja náhodou viem, že nikdy spolu veľmi dobre nevychádzali. Predtým vravievala, že s ňou surovo zaobchádza, ale potom prestala vôbec o tom hovoriť.“ Meyerove ústa odrazu pokrivil čudný úsmev, akoby sa čohosi bál a spoly žartoval. „Ženské pokolenie to využíva obyčajne ako dvojsečnú zbraň.“

„To, že bol k nej surový?“

„Nemyslím tým, že ju bil, aspoň to nikdy nik nevidel. Ponosovala sa skôr na duševnú surovosť. Musel sa správať ozaj barbarsky, keď ju dohnal k tomu, že sa chcela zmárniť.“

„Pokúsila sa o samovraždu?“

„Tak je. Užila za hrsť piluliek na spanie, hneď potom čo sa vzali. Brand to chcel zakryť a označil to za nehodu, ale Annie mi povedala, ako to v skutočnosti bolo. V tom čase bývala práve u nich.“

„Prečo by to bola urobila?“

„Zdá sa, že jej otrávil život, a že to už nemohla vydržať. Sám to nechápem. Nikdy som nerozumel ženám, o vlastných dcérach už ani nehovoriac. Jakživ som sa nevedel dohovoriť ani s jednou. Keď som ja povedal na niečo čierne, ony povedali biele – a tak to šlo stále dookola.“

Jeho drsná a sklamaná precitlivenosť ma zarmútila. V malej, neútulnej kancelárii bolo dusno a mal som pocit, akoby som v tej pasci strávil celé hodiny.

„Kde môže byť? Čo myslíte?“

„Hľadajte ju.“

„Mohli by ste skúsiť u vás doma.“

„Určite,“ povedal ironicky.

Znova zdvihol slúchadlo a vytočil číslo. Na druhom konci telefón zacvrlikal ako unavený cvrček.

„Hilda? To si ty? Čo tam doparoma robíš? – Nie, len to drž, chcem ti niečo povedať. Vieš, Archer ti chce čosi ukázať. O chvíľu tam budeme.“

Sledoval som jeho lincolna cez mesto a zaparkoval som na ceste vedľa jeho súkromného smetiska či dvora. Dom bol v dennom svetle ešte škaredší; opadanú žltú fasádu so spustenými roletami vrúbili strapaté zelené koruny eukalyptov. Ale ak Hilda Churchová dala prednosť tomuto hniezdu pred manželstvom, potom sa jej manželský zväzok naozaj nevydaril.

Otvorila nám dvere s mrežami. Meyer si ju premeral od hlavy po päty a bez slova prešiel okolo nej.

„Ako sa máte, pán Archer?“

„Nie je to najhoršie, ale mohlo by to byť lepšie. A čo vy?“

„Mám sa znamenite. Ďakujem za opýtanie.“ Vyzerala však, ako keby nebola celú noc spala. Zelené oči mala matné a tmavé a orámované tmavými kruhmi. Usmiala sa, predstierajúc radosť. „Nech sa páči, poďte ďalej.“

Zaviedla ma do obývačky, ale bolo vidieť, že váha. Pripomínala mi predčasne vyvinuté dievčatko, ktoré sa pohybuje opatrne a bojí sa, aby sa nedoráňalo o ostré hrany sveta.

Sadol som si na starú pohovku oproti kozubu. Popol bol vymetený. Izba bola pozametaná, prach utretý a všade vládol poriadok. Meyer si toho ledva všimol. S výčitkou naňho pozrela a utrela si nervózne biele ruky do zástery.

„Vyriadila som ti dom, otec.“

Ani na ňu nepozrel a povedal:

„Nemáš tu čo riadiť, ja ťa nepotrebujem. Najlepšie urobíš, ak sa vrátiš domov a budeš sa starať o svojho muža.“

„Ja sa k nemu nevrátim,“ odvetila ostro. „Ak ma tu nechceš, odídem a nájdem si vlastný byt ako Anne.“

„Anne je niečo iné. Nie je vydatá a vie sa o seba postarať.“

„Aj ja sa viem o seba postarať, ak ma tu nechceš.“

„Nejde o to. Ak si sa rozhodla, že tu ostaneš, mne to len osoží. Ale ako na to budú hľadieť ľudia?“

„Akí ľudia?“

„Ľudia v meste.“ Rezignovane rozhodil rukami. „Všetci, čo hlasovali za Branda. Neurobí to najlepší dojem, takto rozbíjať rodinu.“

„Nemám žiadnu rodinu.“

„Mohla by si mať, keby si chcela, veď nie si ešte taká stará.“

„Čo ty o tom vieš?“ povedala skormútene. „Nevrátim sa a bodka. To je môj život!“

„Ale aj jeho život. Vieš, že mu ho zbabreš.“

„Sám si ho pobral. So svojím životom si môžem robiť, čo chcem. Nepatrím jemu ani nikomu inému.“

„Tak som ťa ešte nepočul hovoriť,“ ozval sa zhrozený Meyer.

„Ani Brandon sa ešte nikdy tak nesprával.“

„Prečo? Čo ti urobil?“

„Nepoviem ti to, lebo sa hanbím.“ V očiach sa jej ligotali slzy. „Vždy si nás s Anne volal, aby sme prišli k tebe a viedli ti domácnosť. A teraz, keď to chcem urobiť, sa ti to nepáči.“

„Čoby sa mi nepáčilo, maličká.“

Chcel ju pohladkať po pleci. Odtiahla sa. Jeho ťarbavá ruka chvíľu trasľavo visela vo vzduchu, potom mu klesla k boku.

Vstal som v nádeji, že sa mi podarí uvoľniť únavné napätie medzi nimi. „Pani Churchová, mám tu niečo, čo by som vám chcel ukázať.“ Vylovil som z vrecka talizman – podpätok. „Váš otec si myslí, že by ste ho mohli identifikovať.“

Podišla k oknu a vytiahla roletu. Svetlo jej zalialo hlavu i plecia, akoby jej bolo galvanizovalo hnedé vlasy. Obracala kožený hranol v ruke.

„Kde ste to našli?“

„V horách neďaleko jazera Perdida. Mala vaša sestra vychádzkové topánky takéhoto hnedého odtieňa?“

„Áno, myslím že mala. Vlastne viem, že mala.“ Zamierila cez izbu ku mne stŕpnutá od vzrušenia. „Anne sa niečo prihodilo. Však? Povedzte mi pravdu.“

„Veľmi rád, keby som ju vedel. Ak je to jej podpätok, potom bola minulý pondelok s Kerriganom vonku v lesoch. Kopala tam jamu.“

„Možno si tam kopala vlastný hrob,“ žalostne dodal Meyer.

„Pán Archer, myslíte, že je mŕtva?“

„Rozhodne vás nechcem strašiť, ale musíte byť pripravená na najhoršie. S úľavou by som prijal každé prekvapenie.“

Pozrela na podpätok, ktorý stískala v hrsti. Keď otvorila ruku, všimol som si, že klince jej vyhĺbili do dlane červené jamky. Priložila si ho k ústam a zažmúrila oči. V tom okamihu som myslel, že zamdlie. Telo sa jej ľahko, ale mocne zachvelo, ako mramorová socha otrasená v základoch nečakaným otrasom pôdy. Nezrútila sa však.

Otvorila oči. „To je všetko? Alebo máte ešte niečo?“

„A toto som našiel v Kerriganovej chate pri jazere.“ Ukázal som hnedé sponky, ktoré som našiel v medvedej koži.

„Anne vždy nosila takéto sponky.

Meyer nakukol ponad jej plece. „Hovorí pravdu, vždy ich nechávala ležať po celom dome. Teda tam trávila víkend s Kerriganom, čo?“

„Pochybujem. Ale bol tam s ňou akýsi muž. Neviete náhodou kto?“

Otec a dcéra pozerali na seba bez slova.

„Tony Aquista tam bol minulú sobotu v noci.“

„Čo robil Tony pri jazere?“ opýtal sa Meyer.

„On mohol byť tým mužom. Svojho času sa veľmi dôverne priatelili. Dôvernejšie, ako si myslíte.“

„Tomu neverím.“ Hildina tvár bola biela a stŕpnutá. „Moja sestra by sa ho ani vo sne nedotkla.“

„To si myslíš ty,“ povedal Meyer. „Nemáš ani poňatia, čo mala Annie v hlave. Nasilu si sa presviedčala, že je ako svätica, no ja som dávno šípil, čo je to za čerta. Vždy bola taká divá – len to v nej vrelo. A tak ako obalamutila ostatných, zviedla aj Tonyho, až sa jej dostal na telo.“

„To nie je pravda!“ Obrátila sa ku mne. „Nesmiete počúvať otca. Anne nebola nikdy taká divá. Naozaj bola celkom, nevinná. Nikdy jej ani na um neprišlo, že by sa mohla zapliesť do – škandálu.“

Meyer zavrčal: „Nevinná! Piekla s chlapmi, keď ešte nosila vrkôčiky, bez ohľadu na vek alebo farbu. Sám som ju nachytal tu v tomto dome, v tejto izbe – najradšej by som bol z nej kožu zodral.“

Hildina tvár bola bledá a napätá, okrem tmavých krepových škvŕn pod očami. Povedala odmeraným hlasom: „Si starý, nehanebný klamár!“

Obrátil sa k nej biely ako stena. „Teda ja som starý, nehanebný klamár, čo?“

„Áno. A poviem ti aj prečo. Priveľmi si ju mal rád. Závidel si chlapcom, lebo si žiarlil na svoju vlastnú dcéru.“

„Si bláznivá stará baba, Táraš ako tí ostatní, chcela by si očierniť starého vlastného otca.“

Hlas sa mu zadrhol v hrdle. Ruka mu vyletela akoby sama od seba a dopadla z celej sily na jej tvár.

„Neblázni, otec!“

Stal som si medzi nich tvárou k Meyerovi. Triasol sa od rozčúlenia, ako keď foxteriéra pochytí zúrivosť. Potom zlosť odrazu poľavila. Hodil sa na pohovku nevládne ako mŕtvola, hlasno dýchajúc ústami.

Zastal som nad ním. „Pán Meyer, kto zavraždil vašu dcéru?“

„Neviem,“ povedal dutým, stareckých hlasom. „Veď ani vy neviete naisto, že je mŕtva.“

„Viem to určite. Zabili ste ju vy sám!“

„Ste na falošnej stope. Zblazneli ste, ako tuná Hilda. Neskrivil by som Annie ani vlas na hlave.“

„Raz sa to už predsa stalo. A s tým bláznením by som sa tak veľmi nerozháňal. Môže sa vám to vrátiť ako bumerang.“

„Kto ste, že sa tak so mnou rozprávate?“

„Človek, ktorý pozná vašu minulosť a vie, čo ste urobili Annie.“

Nervózne sa posadil a pokyvoval hlavou na zježenej zarastenej šiji. „To bolo pred desiatimi rokmi. Vtedy som bol mladší a nevedel som sa ovládnuť.“ Z hlasu mu zaznievala hlboká sebaľútosť. „Nebola to tak celkom moja chyba. Behala po dome holá. Dráždila ma ako všetkých ostatných. Stalo sa to tak, že som ju nemohol dostať zo svojej izby. Nevedel som sa ovládnuť. Neviete, čo je to byť toľké roky bez ženy.“

„Nerozplačte sa mi tu, starý pán. A nebalamuťte mi hlavu. Človek, čo sa spustil ako vy, je schopný aj vraždy.“

Zúrivo potriasol hlavou zboka nabok, akoby sa mu na nej zahniezdili neviditeľné kurence. „To je už preč. Všetko je dávno za nami. Od toho času som na Anne nikdy nesiahol.“

„A čo ten revolver, čo ste jej dali? Bola to pravda, Meyer?“

„Svätá pravda. Prisahám.“ Urobil si prstami kríž na prsiach a vyzeralo to nechutne. „Dal som jej tú starú policajnú búchačku, čo som mal. Viete, veľmi sa bála toho Aquistu. Ak ju niekto zabil, bol to on. To predsa dá rozum, nie?“

„Ale kto potom zabil Aquistu?“

„Ja nie. Ak si myslíte, že som dorazil vlastného šoféra, potom ste vedľa.“ Jeho krvou podliate oči našli moju tvár a stuhli. „Počúvajte, pán Archer, prestáva ma to baviť. Celé sa mi to nepáči. Ak sa nemýlim, pracujete pre mňa.“

„Vzdávam sa toho.“

„Teda ste ma pekne položili. Už sa aj practe dočerta z môjho domu.“

Vykročil som k dverám.

„Počkajte! Predsa mi dlhujete sto dolárov. Chcem ich späť.“

„Žalujte ma!“

Pokúsil sa vstať, ale opäť klesol na pohovku. Rýchlo a hlasno lapal dych. Údy sa mu kŕčovite mykali. Obzrel som sa na Hildu.

Mrežované dvere za ňou zatresli.

20

Vyšiel som za ňou dolu verandovými schodmi na nepokosený trávnik. Pozrela za seba, a keď ma videla prichádzať, začala utekať. Keď došla na začiatok voľného priestranstva, nohy sa jej zaplietli do divo rastúcej buriny. Spadla na kolená, mechrila sa tam, vlasy jej padali do čela a odkryli jej bielu šiju ako pre neviditeľnú katovu sekeru.

Pomohol som jej vstať a podoprel som ju zozadu jednou rukou, aby nespadla. „Kam chcete ísť?“

„Neviem. Nemôžem tu zostať s ním. Bojím sa ho.“ Jej prsia sa predo mnou vzpínali ako morský živočích chytený v sieti: „Je to zloduch a nenávidí ma. Nenávidí nás obe od chvíle, keď sme sa narodili. Pamätám sa na deň, keď sa narodila Anne. Matka zomierala, ale on sa na ňu jedoval. Chcel syna. Rád by bol videl mŕtvu aj mňa. Bola som blázon, že som sa sem vrátila.“

„Prečo ste opustili svojho muža, pani Churchová?“

„Vyhrážal sa mi. Vyhrážal sa mi, že ma zabije, ak vytiahnem z domu päty. Ale najhoršie zo všetkého by bolo zostať tu.“

Pozrela hore na fasádu domu so spustenými roletami, potom na spustnutú parcelu zapratanú hrdzavými kostrami áut. Na druhej strane ulice sa vyrútil spoza rohu čierny sedan a s trhnutím zastal pri obrubníku. Videl som, ako sa spoza volanta vynoril biely stetson.

„Brand.“ Jej telo po mojom boku celkom ochablo, akoby jej kosti bola rozpustila kyselina hrôzy.

Prešiel cez prázdne priestranstvo, dlhé nohy kráčali meravo ako piesty. Vyšiel som mu oproti. Stáli sme zoči-voči na úzkom chodníku.

„Čo tu robíte s mojou ženou?“

„Radšej sa opýtajte jej!“

„Pýtam sa vás.“ Veľké ruky mu viseli otvorené po oboch bokoch, boli však napäté a triasli sa. „Povedal som vám, aby ste sa jej vyhýbali. Prikázal som vám vzdať sa toho prípadu.“

„Nevzdal som sa. Budem v ňom pokračovať až do konca.“

„To ešte uvidíme. Ak si myslíte, že môžete ignorovať moje príkazy, ohrozovať mojich zástupcov a k tomu celkom bezdôvodne…“ Zubami akoby odhryzol koniec vety. „Môžete si vybrať, ale hneď. Buď za hodinu opustíte môj okres, alebo tu zostanete a obviním vás z ťažkého zločinu.“

„Tento okres patrí vám, pravda?“

„Obzrite sa okolo seba a uvidíte.“

„A práve to ma tak zaujalo, Church. Vždy keď na vás natrafím, privítate ma s novým plánom, ako ma vylúčiť z prípadu. Myslí mi to síce pomaly, ale keď vidím, že na mňa niekto hrá takto a že s tým neprestáva, začnem ho trochu podozrievať. Iba trochu.“

„Nezaujíma ma vaše podozrenie.“

„Akademicky vzdelaného človeka by malo všeličo zaujímať. Ibaže by bol taký kyslý ako vy. Ak má tento okres takú kyslú správu, ako ste vy, pôjdem vyššie.“

Pozrel hore na koloidálne nebo. „Ako sa vy vlastne opovažujete takto sa so mnou rozprávať?“

Bola to tak trochu herecká otázka. Podozrieval som ho, že sa mu vôľa pod tlakom ohýba, že jeho neochvejnosť je už zlomená.

„Fakt je, že hráte divadlo. Viete to. Viem to aj ja, aj vaša žena.“

Pery mu zbeleli, akoby mal na tvári vymaľovaný jasný biely ovál. „Chcete ma prinútiť, aby som vás zabil?“

„Nemáte na to väzbu.“

Pery sa mu roztiahli a odkryli zuby; kde-tu sa ligotali zlaté suveníry na biednu mladosť. Oči mu zapadli a stemneli. Pozoroval som ich, čakajúc signál. Mihli sa sem a tam. Pravá ruka mu ovisla.

Prikrčil som sa, aby som zachytil jeho výpad. Jeho päsť sa mihla ako poblúdená včela a v letku, ma uštipla na uchu. Stratil rovnováhu a zatackal sa nabok, čím otvoril cestu mojej ľavačke na čeľusť, alebo pravačke na žalúdok. Dal som mu okúsiť pravú. Žalúdok mal tvrdý ako skala. Pravým predlaktím mi blokoval ľavú a sám mi odplatil úder ľavačkou. Zasiahol mi hlavu zboku, takže som sa celkom otočil.

Hilda Churchová sa hrbila na kraji pozemku ako preľaknuté zviera. Oči mala rozšírené a ústa otvorené v tlmenom výkriku.

Obrátil som sa k Churchovi a kryl som si tvár. Jeho päste mi prenikli pod lakte a skoro ma roztrhli na dva kusy. Vyrazil som zospodu hákom, ktorý mu obrátil tvár k nebu. Klobúk mu spadol z hlavy. Zatackal sa dozadu, urobil pár krokov a zvalil sa. Prevalil sa nabok, potom vstal a znova sa rútil na mňa.

Dlhou ľavačkou ma trafil do žalúdka, potom do nosa. Plynulý pohľad mi preklenula dúha, jej stred tvorilo jeho zápästie a opísala ju hákom pravačka. Zrazil ma na zem. Zviechal som sa na kolená a cítil som, ako mi v tvári znova explodovala jeho päsť. Otvorila mi ranu na obočí. Tekutá horúčosť mi vnikla do jedného oka a denné svetlo sa razom zmenilo na červené.

Vstal som a vykročil som oproti nemu so sklonenou hlavou; odrazil som jeho ľavačku a z celej sily som sa rozohnal. Pravou päsťou som mu tak zasiahol sánku, že mi zelektrizovalo zápästie. Jeho rozmazaný profil sa odvrátil nabok a obklopila ho akoby červená svätožiara. Vzal som mu mieru ľavou a vložil som celú váhu do krátkeho pravého háka. Zosypal sa a dopadol chrbtom na karosériu T-modelu bez kolies.

Tentoraz vstával pomaly a vliekol nohy po zvädnutej tráve. Ruky mu oťaželi. Bol by som mohol využiť jeho deravú obranu a doraziť ho. Namiesto toho som ho podopieral, jednak preto, že bol porazený, a jednak preto, že mi za chrbtom vykríkla jeho žena:

„Prestaňte! Prestaňte už konečne!“

Zmeravený som ho držal za plecia. Jeho tvár vyzerala ako lebka potiahnutá napätým pergamenom. Jazva na sluche mu sčervenela a pulzovala. Nasilu sa chcel vyslobodiť a od námahy zatváral oči. Moja krv tiekla na neho a miešala sa s jeho krvou a od začiatku nášho zápasu som prvý raz bol schopný jasne myslieť. Jeden z nás bude musieť zabiť toho druhého.

Znovu mu premkla celé telo zúrivosť. Kopol ma kolenom a vytrhol sa mi z rúk. Odtackal sa nabok do buriny a oprel sa o auto bez kolies. Zavládla mrazivá tíš. Videl som Churcha, ako sa ospanlivo opiera o karosériu, listy na stromoch sa ani nepohli v páľave bez vetra, vrchy v diaľke vyzerali ako dvojrozmerní duchovia v hmle. Odrazu sa strhol a ruka mu mechanicky skĺzla k boku.

Strach mi prebehol telom ako kľukatý blesk. Mal som vo vrecku revolver, ale nesiahol som poň. Viac by ani nepotreboval, mohol by to označiť za sebaobranu. On predsa reprezentoval zákon.

So štyridsaťpäťkou v ruke sa vliekol ku mne. Jeho bezvýrazné mlčanie bolo horšie než akékoľvek slová. Ak som to mal niekedy dostať, teraz bol pravý čas a miesto, pod bielou oblohou údolia, uprostred prípadu, ktorý nikdy nerozlúštim. Pot mi stekal v studených potôčikoch pod šatami a z brady mi odkvapkávala krv, akoby počítala sekundy.

Vtom som pri sebe začul hlas jeho ženy. „Brand, tento muž bol ku mne láskavý. Nechcel mi spôsobiť nič zlého. Neubližuj mu! Prosím ťa.“

Načiahla sa po hlavni a stlačila ju dolu. Podišla tesne k nemu a ostala stáť s tvárou pri jeho pleci. „Sľúb, že mu neublížiš. Prosím ťa. Už sa tu nesmie vraždiť.“

Pozrel na temeno jej hlavy, ako keby ju nikdy nebol videl. Pomaly sústreďoval pohľad.

„Už sa tu nebude vraždiť.“ Hlas mu zaznel hlboko v hrdle. „Hildie, prišiel som si ťa vziať. Vrátiš sa so mnou domov?“

Prikývla a oprela sa oňho ako poslušná bábika.

„Teda choď a sadni si do auta. O chvíľu prídem.“

„Nebudete v tom pokračovať? Sľubuješ mi?“

„Nie, nebudeme. Sľubujem.“

Vrazil modrú pištoľ späť do puzdra. Ich postavy sa od seba postupne vzďaľovali, ako keby sa bola rozdelila obrovská bunka. Kráčala nenútene ako omráčená po chodníku smerom k ulici. Pozoroval som ju celou cestou, až kým si nesadla na predné sedadlo a nezatvorila dvierka. Potom zdvihol zo zeme klobúk a utierajúc si ho rukávom, obrátil sa ku mne.

„Som ochotný zabudnúť na to, ak ste aj vy ochotný.“

„Lenže ja nie som ochotný.“

„Robíte chybu.“

„Vy robíte svoje chyby a ja robím svoje.“

„Doparoma, Archer, nemôžeme sa spojiť?“

„Nie. Za takých podmienok, ktoré by vyhovovali vám, nemôžeme. Ja zostanem v Las Cruces až do vyriešenia prípadu. Skúste na mňa ušiť nejaké obvinenie a ja vám dám kontru dvoma vlastnými.“

„Ako napríklad?“

„Neplnenie si povinností. Konšpirácia s pašerákmi.“

„Nie.“ Načiahol ku mne ruku. „Nerozumiete tomu.“

Ustúpil som z jeho dosahu. „Dobre tomu rozumiem. Usilujem sa odhaliť páchateľov dvoch vrážd a ktosi sa pokúša mi v tom zabrániť. Ktosi, čo sa tvári ako zákon, hovorí ako zákon, ale nevonia ako zákon. Aspoň nie môjmu nosu. Ten ktosi vonia ako pomätenec. Pomätenec, ktorý berie verejné peniaze, sedí za písacím stolom a naparuje sa ako úradná osoba.“

„Vždy som si plnil svoje povinnosti.“ Neznelo to však presvedčivo. Jeho zlosť sa obrátila dovnútra a jeho chrapľavo zavrčanie ho dožralo samého.

„Splnili ste si svoju povinnosť aj včera v noci, keď ten kamión vykĺzol z okresu?“

Neodpovedal. Stále hľadel do zeme, ktorá nás delila, potom sa zvrtol na podpätku a vykročil k svojmu autu, trocha sa potkýnajúc. Kabát mal na chrbte roztrhnutý. Na vrchu stetsona mal špinavú šmuhu. V rozptýlenom svetle vrhala jeho postava bledý a kolísavý tieň.

21

Vyhľadal som doktora a na tvári mi pribudlo osem stehov. Zdalo sa, že doktor to berie ako samozrejmosť, na nič sa nepýtal. Keď sa však operácia skončila, nezabudol si pýtať v hotovosti dvadsaťpäť dolárov. Neviem, či patril medzi takých doktorov, alebo mňa zaradil medzi istých pacientov.

Keď som vyšiel z ordinácie, mal som silné nutkanie sadnúť do auta a čím skôr sa stratiť z Las Cruces a nikdy sa ta nevrátiť. Nevidel som ani najmenší seriózny dôvod tam zostať. A tak som zamieril krížom cez mesto k budove súdu, sprevádzaný tým svojím mesiášskym komplexom.

Vežatú bielu budovu obklopovali také zelené trávniky, akoby išlo o umelú trávu, ktorou tvorcovia tohto divu chceli zastrieť skutočné poslanie súdu. Nad hlavným vchodom si reliéf slepej spravodlivosti zastieral oči pred slncom. Vysoko nad zomdlenou, obviazanou hlavou spravodlivosti ručičky vežových hodín ukazovali pol štvrtej.

Schodište vykladané dlaždicami viedlo do oddelenia štátneho zástupcu na treťom poschodí. V predsieni si ma premerala pohľadom komisára mohutná blondína spoza barikády svojho poprsia. Zapísala si moje meno, poradila sa s dispečerom a eskortovala ma do osobnej kancelárie štátneho zástupcu o niekoľko dvier ďalej. Bola to priestranná, slncom zaliata izba skoro bez nábytku. Zopár nepatrných ľudských dotykov zmierňovalo jej jasnú neosobnosť: fotografia mladej a peknej ženy na písacom stole, police plné kníh, z ktorých nie všetky boli právnické, niekoľko litografií Dona Freemana na stenách.

Mal som skúsenosti s tromi druhmi štátnych zástupcov. Prvý: neveľmi energický, priateľský typ, ktorý sklamal alebo nepochodil v súkromnej praxi a skončil na súde, kde leštil jablká pre tých, čo ho tam dosadili. Druhý je nádejný mladý právnik, ktorý využíva svoj post ako odrazový mostík pre vyššie zaradenie alebo výnosnejšiu prax. Tretí typ, nie taký zriedkavý, ako by ste očakávali, je služobník verejnosti, ktorý sa radšej uspokojí s čistými rukami, ako by urobil radosť priateľovi alebo dostal svoj portrét do novín.

Westmore patril podľa všetkého do druhej kategórie. Ponúkol mi cigaretu a zapálil mi ju; využil príležitosť a preštudoval si moju tvár. Sám mal chudú tvár s vystupujúcimi lícnymi kosťami, vyzeral ambiciózne, až to hraničilo s asketizmom. Ten dojem vyvolávali okuliare bez rámu a umocňovala ho kefka predčasne šedivejúcich vlasov, stojacich ako kovové lístky v registračke.

Potisol ku mne stoličku a sám si sadol za stôl. „Ste ťažko definovateľnej povahy, pán Archer.“

„Prepáčte. Ale mám pre to svoje dôvody.“

„Zdá sa, akoby ste boli krytý zo všetkých strán.“ Mal ostrý a inteligentný hlas, podfarbený iróniou. „Ak mám byť úprimný, vážne som uvažoval, že by som mal na vás vydať zatykač.“

„Za čo?“

„Dôvodov je viac. Kládli ste napríklad odpor príslušníkovi nášho zboru. Na podobné veci hľadíme v Las Cruces dosť krivo.“ Ústa mu stuhli.

„Myslíte Churcha?“

„Myslím jeho zástupcu, Bragu.“

„Braga si prišiel na svoje. Mohol som zaistiť to dievča, keby mi nebol Braga v tom zabránil.“

„Braga si to teraz uvedomuje. No na vašom mieste by som sa vyhýbal tmavým alejam. Ani vám neodporúčam skúšať to znova s Bragom alebo s kýmkoľvek zo šerifovej skupiny. Pred väzením vás zachránilo jedine to, že ste zahlásili to auto na kítisku.“

„Church to kvitoval s uznaním?“

„Prirodzene. Šerif má uznanie pre všetko, čo si uznanie zaslúži. A práve toho buicka sme potrebovali, aby sme sa dostali na stopu Bozeymu.“

„Aj Meyer mi hovoril o tom. Ale Bozeyho ste ešte nedopadli?“

„Zatiaľ nie. Ale od toho času, čo som sa zhováral s Meyerom, som dostal ďalekopis. Bozey začal preletovať z miesta na miesto.“ Westmore vybral z košíka na stole žltý papier a pozorne ho študoval. „Drobné krádeže a vandalizmus ešte na základnej škole, opakované krádeže áut v niekoľkých ďalších rokoch; tajné prechovávanie zbraní, vydieranie, prepad. Zvyčajný postup. Odsedel rok v Prestone; z posledných jedenástich rokov strávil sedem za mrežami.“

„Odkiaľ prišiel?“

„Pôvodne zo západnej strany Los Angeles. Väznili ho však v piatich západných štátoch. Naposledy ho usvedčili, že riadil kamión gangsterov, boli to pašeráci liehovín z Nového Mexika. V júli sa dostal von a svoju pôsobnosť presunul na severozápad.“

„Tú banku v Portlande vylúpil sám?“

„Pokiaľ viem, bola to práca jedného muža. Isté je, že do banky vstúpil len on.“

„A odchádzal s dvadsaťdvatisíc dolármi?“

„Áno. Bol bohatší o dvadsaťdvatisíc. Na nešťastie pre neho nestihol ich však minúť. Mali skoro úplný zoznam ukradnutých bankoviek a obežník putoval po celom juhozápade. Zdá sa, že jediný raz sa vážne pokúsil zbaviť sa niekoľkých, keď kupoval to auto v Los Angeles. Auto v poriadku dostal, ale celá transakcia vybuchla. Z Los Angeles sa musel rýchlo stratiť, lebo mal za pätami políciu. Z hotela na hlavnej ulici zmizol sotva hodinu pred príchodom polície.“

„Bolo vtedy s ním to dievča?“

„Zapísali sa ako manželia. Pán John Brown s manželkou.“ Potmehúdsky úsmev mu pokrivil kútik úst. „Vybral si veľmi priliehavé meno, ak uvážime, čo sa prihodilo pravému Johnovi Brownovi.“

„Kedy odišli z Los Angeles?“

„Pred šiestimi týždňami, tretieho septembra. Banku v Portlande vykradol pätnásteho augusta. Tretieho septembra sme ho stratili z očí a od tých čias ho nik nevidel.“

„Nie je to celkom tak.“ povedal som.

Prekvapene na mňa pozrel. „Teda hovorte, ak niečo viete. Máte moju plnú dôveru.“

„Viete, kde je jazero Perdida, pán Westmore?“

„Mal by som vedieť, mám tam chatu. Prečo?“

„Je to jedno z ohnísk tohto prípadu. Bozey a mladá Summerová sa tam skrývali niekoľko dní začiatkom septembra. A Anne Meyerovú videli naposledy pri jazere…“

„Ako tá súvisí s prípadom?“

„Ona je v jeho strede. Neviem, aké úsilie sa vyvinulo, aby ju našli. Ak sa nič nepodniklo, navrhujem vyhlásiť stav pohotovosti.“

„Šerif ho už vyhlásil včera v noci. Zatiaľ nemáme žiadnu odpoveď.“

„Myslím, že hliadky by mali sústrediť svoju pozornosť na jazero Perdida.“

„Máte iste nejaký dôvod.“

„Mám,“ povedal som. Podal som mu podpätok a kľúče od chaty a vyrozprával som mu, čo som o tom vedel.

Počúval netrpezlivo a pritom rukou klepkal po stole, ako keby cítil, že mu pomedzi prsty unikajú sekundy. „MacGowan možno klame. Nezdá sa vám jeho historka fantastická?“

„Je divá ako sám život. Keby to mala byť bublina, bol by si vymyslel niečo pravdepodobnejšie. Okrem toho som tú jamu videl.“

„Mohol ju vykopať sám. Ostatne, má dôvod, aby klamal, je predsa starým otcom tej Summerovej.“

„Keď mi MacGowan rozprával o tých hrobároch, ešte nevedel, že dievča nie je v poriadku.“

„Prinajmenšom vás o tom presvedčil.“

„Opýtajte sa ho sám.“

„Rozhodne to urobím. Mimochodom, chcem s vami ešte spísať protokol.“

„Preto som vlastne prišiel.“

Stlačil gombičku mikrofónu a vyžiadal si súdneho stenografa. Elegantný bielovlasý pán si priniesol so sebou veľké notesy a položil ich na stôl. Kým jeho bystré prsty zaznamenávali moje rozprávanie, Westmore sa prechádzal po kancelárii.

Šerif hral v mojom prípade čisto konvenčnú úlohu. Keby bol býval Westmore iný človek, bol by som vyrukoval s pravdou. Westmore však bol veľmi hladký a neveril som jeho uhladenosti. Mal istotne väčší vplyv ako šerif, ale nevedel som, ako ho využíva.

Asi v polovici môjho rozprávania ho odvolali z miestnosti.

Vrátil sa s veselými očami a nervózny od vzrušenia.

„Práve som hovoril s revíznym oddelením dôchodkového úradu. Dnes ráno som im postúpil Kerriganove obchodné knihy. Nestačili ich ešte dôkladne zrevidovať, sú však presvedčení, že podvádzal úrady.“

„Neplatil daň zo zisku?“

„Tak je, a to už niekoľko rokov. Aj zo svojho baru vytĺkol koncom štyridsiatych rokov fúru peňazí a nezahlásil ich ako príjem.“

„Kde sa podeli tie peniaze?“

Pokrčil úzkymi, hranatými plecami. „Do Las Vegas, Tanforanu, Caliente – je to oveľa vzrušujúcejšie ako platiť daň, nemyslíte? V tom roku, keď kúpil Zlatú črievičku, začal viesť dve účtovné knihy. Robil to zrejme v tajnej dohode s Anne Meyerovou. Vtedy bola jeho sekretárkou i účtovníčkou. Ministerstvo sa už niekoľko mesiacov pokúšalo získať nejaké konkrétne dôkazy proti ním. Povedali mi, že mali v úmysle predvolať pred najvyšší súd oboch, Kerrigana i Meyerovú.“

„Nečudujem sa, že sa pokúšal z toho vykĺznuť.“

Westmore vážne pokýval hlavou. „Donald Kerrigan mlel už z posledného, finančne, morálne a vo všetkom ostatnom. Aj jeho manželstvo sa rozpadávalo. Práve pred chvíľou som hovoril s Kate Kerriganovou. V istom smere on má viac šťastia ako ona. Aspoň to už má za sebou.“

„A ona nie?“

„Veru nie, ak sa ministerstvo ujme prípadu. Podpisovala mu hlásenia o ziskoch z výčapu, nevedela, pravda, že ich falšoval. Možno jej vezmú všetko, čo jej ostalo.“

Spomenul som si na Kate Kerriganovú, ako musí znášať dôsledky svojho chybného kroku, ktorý urobila pred siedmimi rokmi. „Nebude to pre ňu trochu tvrdé?“

„Ak budem môcť, pomôžem jej. Možno k tomu ani nedôjde. Kate si to naozaj nezaslúži, veď sa zachovala v tom prípade ako svätica, úplná svätica.“

Neprotestoval som, hoci svätica nebolo to pravé slovo. „Aj ja ju mám rád.“

„To rád počujem. Mimochodom, pýtala sa na vás. Chcela by vás vidieť, keď tu skončíte.“

„Je doma?“

„Áno, je doma. Je tu ešte jedna vec, čo som jej nepovedal a ani si neželám, aby sa o nej dozvedela ona alebo ktokoľvek iný.“ Pozrel na mňa s určitými pochybnosťami.

„U mňa to bude ako v hrobe.“

„Nuž, nadväzuje to na vašu myšlienku, že mladá Meyerova je centrom tohto prípadu. Z Kerriganových zrušených šekov vyšlo najavo, že jej celý minulý rok vyplácal mesačne tisíc dolárov.“

„Trochu veľký plat pre vedúcu motela.“

„Viac, ako mal on sám po celý čas z tohto obchodu.“

„Vydieranie?“

„Zdá sa to byť logický predpoklad. Určitý úplatok, pravdepodobne v súvislosti so zatajenými príjmami a s daňou zo zisku. Nech to už bolo čokoľvek, preňho to mohol byť dostatočný dôvod na vraždu. Súhlasíte s mojím názorom?“

„Súhlasím s vami, predbežne.“

Westmore prešiel k oknu a stál tam chvíľu obrátený chrbtom ku mne. Zvrtol sa a okuliare sa mu zablysli v šikmých slnečných lúčoch.

„Predpokladajme, že Kerrigan zavraždil Anne Meyerovú v pondelok a niekde odpratal jej mŕtvolu. Vedel, že skôr či neskôr ju nájdu a že ho bezpochyby budú podozrievať z vraždy. Vedel aj to, že daňový úrad si na neho brúsi zuby. Rozhodol sa teda ujsť a vziať so sebou toľko peňazí, koľko sa mu len podarí zhrabnúť.“

„A mladú Summerovú.“

„Prirodzene, aj tú. Tá je katalyzátorom celej reakcie. Ona dala dovedna tých dvoch mužov, Bozeyho a Kerrigana, a spolu vypracovali plán, ako prepašovať náklad liehovín. Kerrigan mal styky, ktoré mu umožnili objednať náklad a previesť ho na Bozeyho. Zabezpečil aj prechodný úkryt na leteckej základni. Za tieto a rozličné iné služby ho Bozey vyplatil ukradnutými peniazmi.“

„Ktoré Kerrigan i tak nemohol minúť.“

„Kerrigan to však zrejme nevedel. Uspokojil sa s nimi. Bozey používal dievča ako udičku.“ Žargón podsvetia znel čudne z Westmorových úst, zvyknutých vyjadrovať sa akademicky.

„Možno,“ povedal som, „ona sa však tak vžila do svojej úlohy, že sa do Kerrigana zaľúbila.“

Zdvihol obočie. „Odkiaľ to viete?“

„Z jej rečí. Aj som ich videl spolu.“

„Nie je to trochu subjektívny dôkaz?“

„Nemôžete ho však ignorovať. Ľudia sú ľudskí. Platí to i o dievčatách v Corone, ba i o tých, čo sú na ceste ta.“

„Nebudeme sa hádať.“ Tvár mu opäť stuhla v oficiálnu masku. Byrokrat, ktorý zápasil sám so sebou. „V každom prípade výsledkom bola vražda. Vieme, že Bozey zastrelil Aquistu.“

„A vieme to určite?“

„Som presvedčený, že Bozey zastrelil oboch, Aquistu i Kerrigana. Guľky, ktoré ich zabili, pochádzali z tej istej zbrane. Pozrite sa na Bozeyho záznam. Je to iba náhoda, že dovtedy nikoho nezabil. Pre náklad whisky bol ochotný aj vraždiť. Bol to cenný náklad, mohol zaň získať viac peňazí, ako kedy mal. Sú u nás ešte štáty, kde kvalitný pašovaný alkohol je vzácny tovar.“

„Napríklad Nové Mexiko. Indiáni z rezervácie zaň znamenite platia.“

„Nezabudol som. Sledujeme všetky cesty v štáte. Ak sa pokúsi previezť náklad cez hranice, dolapíme ho. A budeme mať celý prípad vo vrecku.“

„Ale v deravom.“

„Prečo v deravom?“ vyštekol.

„Lebo vám z neho tečie. Povedali ste, že Aquistu a Kerrigana zastrelili tou istou zbraňou.“

„To sedí. Danelaw sa pousiloval s guľkami. U Kerrigana sa olovo zdeformovalo na lebečnej kosti, ale guľku bolo možné identifikovať zo zvyšku. Vyšla z tej istej hlavne ako guľka v Aquistových prsiach.“

„Aký kaliber to bol?“

„Tridsaťosmička, revolver. Danelaw tvrdí, že ide pravdepodobne o starú policajnú zbraň.“

„Ak je váš balistický dôkaz bezchybný, Bozey je v suchu. Potom Kerrigana nezastrelil.“

„Ja vravím, že zastrelil.“

„Počkajte chvíľu. Uvedomte si, čo to znamená. To znamená, že prepravil kamión z leteckej základne po ceste na dvor motela práve v čase, keď po ňom pásol každý poliš v okrese. Potom zaparkoval svoj horúci kamión priamo pred motelom, vošiel dnu a zastrelil svojho komplica. Akým motívom by ste zdôvodnili jeho riziko?“

Westmore sa naklonil ponad stôl a ako štátny zástupca oprel sa celou váhou o roztiahnuté prsty. „Kerriganova smrť anulovala svedka proti nemu. Svedka, ktorý by sa stal nebezpečným vo chvíli, keď by bol zistil, že jeho podiel nemá nijakú cenu. A Kerrigan chcel ujsť s jeho dievčaťom.“

„Vaša hypotéza neobstojí,“ povedal som. „Bozey získal, čo chcel, a bol na úteku s korisťou. Rozhodne by sa nevracal len preto, aby Kerriganovi vpálil guľku do hlavy. A teda, keď nespáchal jednu vraždu, potom nespáchal ani druhú – za predpokladu, že Danelaw sa nemýli.“

„Danelawovi úplne dôverujem. A vravím, že Bozey má na svedomí obidve vraždy. Alebo prinajmenšom zabil Aquistu a požičal zbraň tomu dievčaťu, aby zastrelilo Kerrigana.“

„To nie je vôbec pravdepodobné.“

„Naopak. Jedine tie dva predpoklady sú v súlade s faktami. Existuje určitý ekonomický zákon vo výklade dôkazov.“

„Ak nesúhlasia so všetkými faktami, potom je to mylná ekonómia.“

Vrhol na mňa krátky, skúmavý pohľad ako pri krížovom výsluchu. „Máte ešte ďalšie dôkazy, ktoré ja nepoznám?“

Vrátil som mu skúmavý pohľad čo najjemnejšie. Westmore nebol typ, ktorý možno odhadnúť za hodinu, ba ani za rok. Pochyboval som o tom, že by takýto nápadne uhladený muž bol ochotný strkať svoje vymanikúrované prsty do takejto kaše. Ale v politike sa často zhodnú ešte čudnejší partneri ako v sexe.

Vstal som a podišiel som k nemu. Vonku na trávniku čata záhradníkov vo väzenských rovnošatách strihala živý plot okolo súdnej budovy. Netúžil som dostať sa medzi nich. Kdesi bzučala motorová kosačka ako chrobák zaliaty do pomaly tečúcej živice odpoludnia.

„Vidí sa mi, že máte,“ ozval sa pri mojom pleci.

„Nič konkrétne.“

„Von s nimi, nemám času nazvyš.“

„Meyer mi povedal akúsi historku o zbrani. Neviem, Či jej mám veriť. Dôležité je, že s tým vyrukoval sám hneď na začiatku. Možno sa tým pokúšal vysvetliť fakt, že zmizla.“

„Aká zbraň?“

„Tridsaťosmička, policajný revolver. Tvrdí, že ho požičal svojej dcére Anne kedysi vlani na jeseň. Žiadala vraj od neho zbraň, aby sa mala čím brániť pred Tonym Aquistom.“

„Pred Tonym Aquistom?“

„Tak aspoň tvrdí Meyer. Možno klame.“

„Nerozumiem vás – myslel som, že pracujete pre Meyera.“

„Už nie. Prišlo nám do cesty niečo, čo sa stalo pred desiatimi rokmi. Možno to bolo ešte pred vaším nástupom.“

„Sotva. Pracujem tu už pomaly pätnásť rokov.“

„Potom sa iste pamätáte na ten prípad. Meyera vtedy dohnali pred súd pre zneužitie jeho mladšej dcéry.“

„Pamätám sa na to,“ odvetil nevrlo. „No nevypočúvali ho. Dievča bolo veľmi prestrašené, nemohlo svedčiť. A zdá sa mi, že tam ťahal drôtiky Meyer. Sudca Craig urobil všetko, čo sa dalo, vyhlásil jeho domácnosť za nevhodnú pre neplnoleté deti a dcéru vzal z jeho opatery.“

„Napriek tomu, že dobre vedel, akú má Meyer povesť?“

„Myslím, že má dosť pestrú minulosť. Kapitál si vraj nadobudol tým, že v dvadsiatych rokoch robil šoféra mexickým pašerákom alkoholu. Ale to bolo ešte predo mnou.“

„Šerif sa veľmi nehrnie do tej veci, veď ide o príbuzných zo ženinej strany.“

„Neposudzujte šerifa podľa jeho tesťa,“ povedal prísne Westmore. „Church vedel o starom pánovi všetko, keď si bral Hildu. Išlo mu predovšetkým o to, aby obe dievčence boli čím skôr z Meyerovho dosahu. Sám mi to povedal raz v noci po niekoľkých pohárikoch.“

„Nie sú v tej rodine náhodou peniaze?“

Tvár mu stuhla. „Zdá sa mi, že lovíte v mútnych vodách, a môžete spokojne zvinúť navijak. Peniaze sú to posledné, čo šerifa zaujíma. Pracuje denne šestnásť hodín, pričom zarobí menej ako ja. Church sa jednoducho zaľúbil do Meyerovej dcéry a vzal si ju. Robí, čo pokladá za správne, bez ohľadu na dôsledky.“

„To rád počujem,“ povedal som a plesol som sa po obviazanom líci. A platí to aj o jeho špecialistovi pre identifikáciu, o Danelawovi?“

„Musím priznať, že vám nerozumiem.“

„Dôverujete Danelawovi, že neprekrúca fakty, bez ohľadu na to, kam vedú?“

„Absolútne.“

„Aj keby viedli do jeho vlastného oddelenia?“

„Vari len nemáte na mysli Brandona Churcha?“

Pohyboval som sa na veľmi tenkom ľade a musel som cúvnuť. „To je vaša dedukcia.“

Westmorove oči sa zaligotali ako hlavičky klincov a ľadovo sa usmial. „Najväčšou Danelawovou túžbou je stať sa šerifom.“

„Teda ho pošlite do Meyerovho domu. Starý pán si zriadil v suteréne akúsi strelnicu. Danelaw tam môže nájsť viac streliva do tridsaťosmičky, ako mu vôbec doteraz prešlo rukami. Ale hádam ani nemusí.“

22

Kate Kerriganová ma čakala v mojom aute.

„Bála som sa, že mi ujdete,“ povedala, keď som otvoril dvere. „Radšej som si vzala taxík. Pán MacGowan mi telefonoval z elektrárne.“

„Kvôli mne?“

„Áno, je na ceste ku mne a chcel by vás vidieť. Nepovedal nič bližšie, ale myslím, že sa to týka jeho vnučky. Prosil ma, aby som okrem vás nikomu nepovedala, že mi telefonoval.“

Nasadol som a naštartoval. Prešli sme okolo gymnázia. Popri blokoch pri budove súdu sa rútil po ulici dlhý rad nákladných áut a starých automobilov, na chodníku mu utvorila špalier armáda mládencov v texaskách a pekných dievčeniec s holými nohami. Niektoré z nich boli v tom veku ako Jo. Uvažoval som, čím sa od nich líši a v čom tkvie ten rozdiel.

Kate zmenila smer mojich myšlienok. „Predstav si, že ešte pred desiatimi rokmi som bola jedným z takýchto detí,“ povedala. „Možno jedným z najšťastnejších. Vtedy ešte žil môj otec, bola som miestnou kráľovnou krásy a kapitán rugbyového mužstva ma vzal na univerzitný večierok. Myslela som, že všetko sa bude vyvíjať tak znamenite po celý môj život. Prečo ma vtedy nik neupozornil, že sa možno mýlim?“

„Darmo by si čakala.“

„Nechali ma žiť vo vysnenom svete,“ povedala trpko. „Nechali ma v domnení, že som vyvolená, že sa ma nemôže nič dotknúť. Vieš, za čo som sa pokladala? Za rozprávkovú princeznú, ktorá pozoruje svet v zrkadle. A odrazu sa to zrkadlo rozbilo. Nepoznáš tú rozprávku?“

„Kedysi som ju čítal.“

Zvyšok cesty do jej domu sme neprehovorili. Po MacGowanovi nebolo ani slychu, no i tak ma pozvala dnu a kázala mi čakať. V obývačke bolo chladno, hoci celý deň svietilo slnko. Ozveny hádky, ktorú som tajne vypočul, stále akoby švitorili v stenách.

Hodila čierny klobúk a rukavice na stoličku a ukázala rukou na druhú. „Vyzerá to horšie, ako som si myslela. Povedal ti o tom Westmore?“

„Naznačil mi to.“

„Don ma priviedol na mizinu. Sam vraví, že ma môžu stíhať pre niekoľkoročné nedoplatky na dani zo zisku. Čiže pre niečo, o čom sa mi ani nesnívalo.“

„Možno k tomu nedôjde, ak sa dostane Westmore k slovu. Je to predsa tvoj dobrý priateľ.“

„Vždy som si to myslela.“

„A čo ak sa to predsa stane? Ak ťa pripravia o zvyšok majetku?“

„Ostanem bez groša.“

„Vidí sa ti to také strašné?“

„Naozaj neviem. Dosiaľ som to neskúsila.“

„Tak to skúsiš teraz. Ale čoho sa máš báť? Si mladá, pekná a šikovná.“

Urobila netrpezlivý pohyb rukou; všimol som si, že na prstoch nemá prstene. „Vidím, že na tvoje komplimenty nenájdem odpoveď. Aspoň dnes nie. Ale i tak ti ďakujem za dobrý úmysel.“

„Nevidím dôvod, prečo by si mala smútiť. Urobil ti láskavosť tým, že sa dal zastreliť. Možno aj druhú láskavosť, keď ti pomohol zbaviť sa peňazí.“

Pozrela na mňa, ako keby pochybovala o mojom zdravom rozume. „Čo tým vlastne myslíš?“

„Že sa čoskoro vydáš.“

„Nikdy.“

„Istotne sa vydáš. Teraz však budeš mať väčšie šťastie, dostaneš statočného muža, nie nejakého Kerrigana. Tento štát sa hemží chlapmi, čo majú plné vrecká peňazí, trúdmi, ktorým sa papiere priamo hrnú. Poznám ich tisíce.“

„Naozaj je ich toľko?“

„Prejdi niektorou štvrťou v Beverly Hills alebo v Santa Barbare, ci Santa Monike a určite stretneš dvoch-troch za volantom jaguára alebo cadillacu.“

„A všetci sú ženatí?“

„Iba poľujú na ženy. Dokiaľ sú v tomto kraji ženy, čo vlastnia tri štvrtiny majetku, dotiaľ budú muži, ktorí sa pokúsia pripraviť ich oň, a často sa im to darí. Aj ty patríš k veľkému tajnému zväzu amerických sestier: k dobre opereným dievčatám, ktoré sa vydali za nesprávnych mužov, aby to neskôr oľutovali. Máme však aj pomocné bratstvo, ktoré sa vie o nešťastné sestry postarať.“

Oslnila ma dlhým pohľadom. „Žijeme naozaj v strašnom svete, však?“

„Je to skutočný svet.“

„Čím to môžeš dokázať?“

„Že neinvestujem svoje city do zlatých tehál. A čo ty?“

„Ani ja. To by malo byť jasné. Som jemne vychované dievča,“ ironizovala starú frázu, „ktorému dlho trvalo, kým dospelo. Ťažko je byť dospelým a nečudujem sa, že sa to podarí len málokomu.“ Medzi obočím sa jej zjavila hlboká, ustarostená vráska a celkom iným tónom dodala: „Don nebol taký zlý, ako si myslíš. Úprimne sa snažil aspoň z času na čas. Nebola to len jeho chyba, že nevedel narábať s peniazmi. Mala som mu pomáhať. Mohla som robiť čokoľvek. Nebola som dobrou ženou. Potreboval viac, ako som mu ja mohla dať.“

„Potreboval viac, ako mu mohol dať ktokoľvek.“

„Dnes máš plno takých štipľavých poznámok.“

„Prepáč! Stretol som v živote veľa takých Kerriganov, ako som už povedal. Rodia sa s vákuom na mieste, kde by mali mať srdce. Alebo sa s nimi čosi stane ešte v chlapčenskom veku. Potom už nepoznajú nič iné iba pažravosť, nenásytnosť, ktorú ty neukojíš.“

„Ako niektoré ženy?“

Zmätene vstala, začervenala sa a zamierila k veľkému oknu. O chvíľu sa ozvala, ale jej slová akoby patrili ľahostajnému mestu. „Väčšmi zbabrať som to už naozaj nemohla. Keď si pomyslím, že môj otec bol váženým človekom v celom údolí. Môj starý otec založil kolégium Las Cruces a daroval na to i pozemok. A ja som ich tak sklamala. Nie sú to len ich peniaze, čo som premárnila. Premrhala som ich dobrú povesť, celú minulosť, všetko, čo stelesňovali.“ Obrátila sa a rozhliadla sa po architektonicky krásnej izbe. „Zdá sa to skoro nemožné a ťažko uveriť, že som pre jeden chybný krok zničila toľké hodnoty.“

„Nič nie je zničené, ani ty nie si. Atrapy ako Kerrigan nemôžu zničiť skutočných ľudí a skutočné hodnoty.“

„Naozaj nemôžu?“

Znova sa obrátila chrbtom. Svetlé, plavé vlasy jej voľne splývali na chrbát, v tej chvíli vyzerala ako štíhle dievčatko. Ťažko bolo uveriť, že má za sebou sedem rokov nepodareného manželstva a že ju revolver urobil vdovou.

Podišiel som celkom blízko k nej. „Hovoríš, akoby si už mala život za sebou, a ešte sa ti len začína.“

„Obávam sa, že ma takouto prostou filozofiou neutešíš. Odpusť, že ti to hovorím. Bol si ku mne milý od samého začiatku.“

„Nebolo to také ťažké, Katie.“

„Povedal mi, že nie som žena. Mám v sebe ženskosť, či nie?“

Objal som ju okolo pliec, stála obrátená tvárou ku mne. Dala mi svoje ústa. Priložila pery na môj obväz a povedala:

„Lew, tak mi je ľúto, že si ranený. Prosím ťa, nevystavuj sa už nebezpečenstvu.“

„Poslúchnem ťa. Ani o to nestojím.“

„Povedz, som naozaj žena? Cítiš, že ťa… priťahujem?“

Nedalo sa odpovedať slovami.

O chvíľu dodala: „Správam sa ako vdova z Efezu.“

„Ja som samá štipľavá poznámka a ty si nabitá literárnymi narážkami. Len do toho. Aspoň sa niečomu priučím.“

„Stále si zo mňa strieľaš.“

„Nemôžem?“

Ovinula mi hlavu svojím bielym, krásne modelovaným ramenom a pošepkala mi do ucha: „Lew, naozaj sa cítiš pri mne ako muž?“

„Aj predtým som sa cítil mužom. Stále sa ním cítim.“

„Naparuješ sa.“

„Dobre, teda sa naparujem. Nik ma tu síce nepočuje okrem teba a tebe je to jedno.“

Zasmiala sa. Na verande sa ozvali kroky, šuchtavé a nepravidelné. Na dverách zacengal zvonec.

23

MacGowan si oholil bradu. Tvár pod solídnym sivým klobúkom mal pekne poskladanú do vrások ako lesklý hnedý papier. Mal na sebe belasý seržový oblek a čiernu kravatu a to ho robilo takým starým. S oholenou bradou a v nedeľných šatách sa spustil na aute dolu údolím.

„Josephine sa konečne ku mne vrátila,“ povedal.

Vykročil som oproti nemu a zavrel som za sebou dvere. „Teraz je hore pri jazere?“

„Nie, zase odišla. Celý deň sa túlala po okolí a hľadala Bozeyho. Vyzerala poriadne vykoľajená. Pokúšal som sa prinútiť ju, aby zostala u mňa, ale nechcela. Chcela iba to, aby som jej povedal, ako sa dostane do Traverse.“

„Do Traverse?“

„Podľa všetkého tam bude Bozey. Josephine sa vybrala za ním.“

Oprel sa o veraje dvier, vyčerpaný od vysvetľovania. Podložil som mu od chrbta ruku a podoprel som ho. Mal slabé kosti ako slamený strašiak.

„To vám ona povedala?“

„Nepovedala nič. Sám som si to domyslel. Keď boli v septembri u mňa, veľmi sa zaujímal o to miesto, škoda, že som si na to nespomenul, keď som vám o ňom rozprával. Viac ráz sa naň pýtal.“

„Čo sa pýtal?“

„Kde je tá osada a ako sa ta možno dostať.“

„A povedali ste mu?“

„Vtedy som v tom nevidel nič zlého. Traverse je za Bakerom, na nevadskej strane. Z hlavnej cesty treba odbočiť pri malej dedinke Yellow Ford, odtiaľ je to asi desať míľ cez hory. Je to už ozajstná pustatina.“

„Sú tam zjazdné cesty?“

„Aj Bozeyho to zaujímalo. Vravel, že sa ta raz vyberie na výlet, táboriť. Cesty sú tam celkom zjazdné – aspoň boli, keď som tam bol naposledy. Väčšiu časť museli trhať dynamitom priamo v skalách.“

„Dostal by sa tam aj s veľkým kamiónom?“

„Prečo nie. Cesta je stavaná pre ťažké súpravy.“

„A myslíte, že Jo išla ta za ním?“

„Musela ísť. Prinútila ma, aby som jej nakreslil mapku, ako sa ta dostane.“

„Nakreslíte ju aj mne?“

„Nie.“ Škaredo sa zaškľabil a ukázal žlté zuby. „Radšej ta pôjdem s vami, synku. Nekráčam už tak rýchlo ako kedysi, ale keby došlo na to, strieľať ešte viem.“

Neodhováral som ho.

Rozlúčil som sa s Kate, a keď som zišiel dolu na ulicu, MacGowan vytiahol z kufra svojho forda pušku. Bola to športová ručnica stredného kalibru s ďalekohľadom. Položil ju opatrne na zadné sedadlo môjho auta a vyteperil sa ku mne na predné.

Stlačil som štartér. „Prečo ste sa rozhodli prísť za mnou?“

„Vidím, že ste čestný človek. Poznám to z vašich rečí. Som presvedčený, že sa podľa toho aj zachováte.“

„Urobím, čo budem môcť.“

Zamieril som po výpadovke na juh smerom k hraniciam mesta. Stmievalo sa a v domoch už zažíhali svetlá. Na zelenom východe sa črtali vrchy ako obrovské ženy zahalené do závojov. Kde-tu priklincovali začínajúci večer roztrúsené hviezdy.

Z hustnúcej temravy doľahol ku mne MacGowanov hlas:

„Josephine sa dostala medzi zlodejov. Nemôžem predsa sedieť so založenými rukami a nečinne sa prizerať. Mali ste ju vidieť dnes, upotenú, strapatú, s ufúľanou tvárou a v očiach ten prestrašený pohľad. Ledva som ju poznal.“

Zastavili sme sa v Barstowe na kávu so sendvičmi; v Bakeri som si dal prekontrolovať pneumatiky. S postupujúcou nocou sa citeľne schladilo. Asi o hodinu, poriadny kus cesty za Bakerom, sa vynorili na obzore kostrbaté končiare vrchov. Teraz sa nad nimi hrčili hviezdy v bielych chumáčoch. Na úpätí blikali roztratené svetlá, akoby boli spŕchli z neba.

Kĺzali sa dolu úbočím smerom k nám. Odrazu sa vrchy týčili priamo nad nami a zaclonili jednu časť oblohy.

MacGowan prerušil dlhé ticho: „Teraz príde Yellow Ford.“

Bol tam veľký obchod, benzínová pumpa, zopár drevených domov a montovaných chát, zadebnená búdka realitnej kancelárie, obklopená míľami prázdnych pozemkov. Transparent na veľkom plátne na benzínovej pumpe oznamoval, že na okolí môžete obdivovať pravé štrkáče a ostatné plazy: Zastavte sa a pozrite si príšery pustatiny.

Keď som zatiahol k pumpám, pristúpil k nám muž v červenej kockovanej košeli. „Super.“

Spustil pumpu. Tvár mal ako obdraté sedlo, na ktorom sa jazdí podľa okolností. „Nechcete si pozrieť moje hady, kým vám natankujem? Mám skoro päťstopového diamantového štrkáča.“

„Hľadám celkom iného živočícha.“

„Gilu? Gila mi skapala.“

„Muža.“ Opísal som Bozeyho.

Nasledovala prestávka, dlhá ako pustatina. „Tohto týždňa som ho tu nevidel.“

„Teda viete, o koho ide?“

„Ak je to ten hrdzavý chlapík, tak ho poznám. Minulý mesiac sa tu niekoľkokrát zastavil na benzín a zabával ma rôznymi historkami.“

„Aké auto mal?“

„Buick kupé.“

MacGowan ma drgol. „To je on.“

„Kde táboril?“

„Nepovedal mi. Kdesi v kopcoch.“ Kývol rukou smerom k vrchom. „Keď tu bol prvý raz, kúpil si v obchode na druhej strane spací vak a táborový varič. Hovoril, že hľadá urán; ale ani zďaleka to nebude geológ. Veď nerozozná železnú rudu od medi.“

Odstavil hadicu a naklonil sa nad otvorené okienko. Od slnka vyťahané oči zaškúlili cez úzke štrbiny v koženej tvári. „Po chvíli mi začal ísť trochu na nervy. A keď tu bol naposledy, možno je to smiešne, ale mal som pocit, že ma úmyselne zdržiava. Ale možno sa mi to len zdalo.“

„Kedy to bolo?“

„Asi uprostred minulého týždňa. A potom načisto zmizol. Čo tu len mohol robiť?“

„Skrýval sa.“

„Pred odvodom?“

„Možno. Ale počul som, že dnes zavčas rána tadeto šiel s veľkým hliníkovým kamiónom. Nevideli ste ho náhodou?“

„Nie. Otváram až po ôsmej.“

„Ani večer ste tu nevideli peknú malú brunetku v športovej emgéčke?“

„Videl. Prešla tadeto pred niekoľkými hodinami, ale sa nezastavila.“

MacGowan sa naklonil ponad mňa. „Je cesta do Traverse zjazdná?

„Pokiaľ viem, je. Ešte nezapadla snehom, ale treba s tým rátať. Bude asi v poriadku, lebo dnes ta mieril akýsi kamión.“

„Kamión hliníkovej farby?“ opýtal som sa.

„Nie, bol to veľký modrý nákladniak, skoro ako sťahovacie auto. Zabočil hore okolo štvrtej popoludní. Vo dne tu dovidieť na kus cesty.“

Keď som mu platil za benzín, dodal: „Ak sa ešte dnes v noci chcete dostať do Traverse, dávajte si pozor na zosuvy pôdy. Cestu nečistili niekoľko rokov.“

Poďakoval som mu a pokračovali sme v ceste.

MacGowan sa naklonil dopredu na sedadle, ako keby chcel popchnúť auto. „Teda Josephine je predsa tam.“

„A nie je tam sama.“

24

Keď sme odbočili z hradskej, prvých pár kilometrov sa nám šlo rovno a hladko. Potom sa cesta začala zvíjať a krútiť. Bola ako poďobaná, samá jama, musel som teda spomaliť.

Asi v polceste stúpania mi kolesá auta zaviazli v piesku pod vymletým brehom, ktorý sa zosunul. Na druhom boku cesty sa úbočie strmo zvažovalo do kaňonu. Vtom reflektory odhalili ďalší zosuv hnedej čerstvej pôdy. Vypol som motor a vystúpil som. MacGowan zostal sedieť na prednom sedadle.

Kopa piesku pokrývala väčšiu polovicu cesty. Na kraji kopca bolo vidieť široké odtlačky pneumatík: stopa veľkého kamióna. Dôkladnejšie som si ich preskúmal baterkou; objavil som dva druhy odtlačkov, čiastočne sa navzájom prekrývali. Obidva boli čerstvé.

Stál som tam a srdce mi búchalo až na rebrá. Kdesi v tej čierňave vysoko nado mnou sa zarezával do ticha vzdialený kvílivý zvuk. Nepohol som sa. Zvuk mi v ušiach silnel. Bol to motor auta, ktoré sa spúšťalo dolu.

Reflektory šľahali po oblohe, napokon ožiarili skalnú zápoľu nad našimi hlavami. Vrátil som sa k autu a vypol som svetlá. Nebolo už času odtiahnuť ho. Vybral som revolver a prikrčil som sa za otvorené dvere auta. MacGowan siahol po puške.

Reflektory vyslali svoje dlhé lúče ponad kaňon, vrátili sa na cestu a oslepili ma. Spoza zákruty vyletelo malé športové auto. Zatrúbilo. Potom zaškrípali brzdy. Chcelo sa vyhnúť, ale na piesku sa po šírke šmyklo a skoro sa prevrátilo. Šofér preletel ponad nízke bočné dvierka, dopadol tvárou do piesku a ostal nehybne ležať.

„To je Josephine,“ zvolal MacGowan.

Dobehol som k nej a posvietil jej baterkou do tváre. Nad hornou perou sa jej plazili drobné červíčky krvi. Oči mala od ľaku stŕpnuté, bola však pri vedomí.

Pokúšala sa posadiť, ale márne. Podoprel som ju. Svalstvo mala ochabnuté, ako keby nevládne viselo na akomsi vešiaku bez kostí.

„Som ranená. Zranili ma, keď som chcela ujsť.“

Utrel som jej zakrvavenú peru a všimol som si, že má roztrhnuté šaty až po pás. Na tele mala sinky, ktoré jej určite nezapríčinil pád.

MacGowan sa vyškriabal z auta a šuchtal sa po ceste k nám.

Ani som si neuvedomil, ako mi z úst vykĺzla jedovatá poznámka: „Každý pašerák si skôr-neskôr doláme väzy. Nestačí vám, že žijete na úkor druhých, ešte im aj ubližujete.“

„V živote som nikomu neublížila.“

„A čo Tony Aquista?“

„Nevedela som, že to s Tonym tak dopadne, čestné slovo, pane.“

„A Kerrigan?“

„Don bol už mŕtvy, keď som ta prišla. Ja som ho nezastrelila.“

„Kto ho teda zastrelil?“

„Neviem. Ani Bozey to nevie. Mala som sa s ním stretnúť. Chceli sme spolu ujsť s Donom.“

Prekonala už otras. Začínala pohybovať očami a vrátil sa im pôvodný lesk. Jediná slza jej zanechala jasnú stopu na tvári.

Zaútočil som: „A čo sa stalo s peniazmi, ktoré dal Bozey Kerriganovi?“

Neodvetila. Podvedome obrátila hlavu, ktorú som jej podopieral, a kútikom očí pozrela na športové auto.

MacGowan sa ozval za mojím chrbtom: „Jossie, si v poriadku?“

„Jasné. Cítim sa znamenite. Všetko je skvelé.“ Končekom jazyka si olizovala hornú peru. „To si ty, starký?“

Nechal som ich a prehľadal som jej auto. V priestore za šoférovým sedadlom v čižme som našiel podlhovastý balík, zamotaný do novín a previazaný špinavým motúzom. Roztrhol som obal. Bol plný peňazí, päťdesiatdolároviek, stoviek i päťstoviek, samé nové bankovky. Noviny, v ktorých boli bankovky zabalené, bol portlandský „Oregonian“ z posledného augusta. Znova som ich zabalil a uložil do oceľového trezoru v kufri môjho auta. Peniaze a marihuana, dve veci, z ktorých spletala svoje sny.

Jo už stála na nohách a MacGowan ju podopieral, aby nespadla. Miaukala ako mača, ktoré povláčil búrlivý svet:

„Zajali ma. Potom vylámali jeden trezor, opili sa a striedali sa na mne. Znova a znova. A tak to šlo stále dookola.“ Hlas jej preskakoval po oktávach zúfalstva.

Jeho tvár bola ako zo žuly na pozadí jej strapatých vlasov: „Zabijem ich, dievčatko! Koľko ich je tam?“

„Traja. Prišli z Albuquerque prebrať tú whisky. Mala som ostať u teba, starký.“

Jeho zármutok premohla zvedavosť a zamračil sa. „A tvoj muž neurobil nič, aby ťa obránil?“

„Bozey nie je môj muž. Iste by sa ma bol zastal, keby bol mohol, aspoň myslím. Ale odzbrojili a zbili ho.“

Dotkol som sa jej roztraseného chrbta. „Ešte vždy sú tam hore, Jo?“

„Áno, práve nakladali kamión, keď som im vykĺzla. Ten druhý kamión ukryli v starej hasičskej strážnici.“

„Ukážete mi to miesto?“

„Nie, nevrátim sa ta.“

„Predsa tu nezostanete sama?“

Pozrela na moje auto, potom hore a dolu cestou, ako keby jej tienistá dĺžka merala roky života, minulosť a budúcnosť. Bez slova sa šuchla na predné sedadlo.

Prešmykol som sa úzkym priestorom medzi športovým autom a zosunutou pôdou nad kaňonom. Jo sedela medzi nami a uprene hľadela do prázdna.

„Zabili ste Kerrigana pre peniaze?“ opýtal som sa.

„Nie. Ja nie. Mala som sa tam s ním stretnúť, ale našla som ho v kaluži krvi.“ Jej hlas bol beznádejne jednotvárny.

„Prečo ste potom ušli?“

„Lebo by si mysleli, že som ho zabila ja. Presne tak ako vy. Nebola by som ublížila Donovi Kerriganovi. Zbožňovala som ho.“

MacGowan si odpľul do vetra.

Povedal som: „Ale peniaze ste mu vzali.“

„Áno, vzala som ich. Mala som na to právo. Don bol mŕtvy, už ich nepotreboval. Ležali tam v kancelárii na dlážke, vzala som ich, nasadla do auta a išla som hľadať Bozeyho. Všetko, po čom som túžila, sa rozpadlo.“

„Ostalo vám predsa dvadsaťtisíc dolárov. Bozey vám kázal, aby ste vzali peniaze a pripojili sa k nemu?“

„Nie, nič také mi nekázal. Chcela som ujsť s Donom. Veď som ani presne nevedela, kde je Bozey.“

„Hovorí pravdu. Vravel som vám,“ povedal MacGowan.

Zodvihla hlavu a pozrela na mňa. „Prečo ma nenecháte odísť? Neurobila som nič zlého, okrem tých peňazí, čo som vzala. Ale naozaj ležali na zemi.“ Hlas jej zjasnel: „Nechajte si ich, môžete si ich nechať. Starký vás neprezradí.“

MacGowan vydal čudný zvuk, ako keby bol zavzlykal a začkal odrazu.

Povedal som: „Tie peniaze nemajú nijakú cenu. Nevedeli ste to?“

„Ako to myslíte?“

„Že boli veľmi horúce. Bozey nimi nemohol platiť. Ukradol ich z portlandskej banky, tam však mali presný zoznam bankoviek. Nikto by ich nemohol nikde utratiť, nikde. Ale to už iste dávno viete.“

„Neverím vám. Bozey by to neurobil.“

„A predsa to urobil. Držal nimi Kerrigana v šachu. Peniaze ich spájali.“

„Zbláznili ste sa,“ skríkla zúrivo.

„Naozaj? Rozmýšľajte, Jo. Riskoval by Bozey dvadsať hrubých na niečo také, keby tých hrubých malo svoju cenu? Nik by to neriskoval.“

Chvíľu nehybne sedela. Cítil som, ba priamo som vnímal, ako si namáha svoj zatienený mozog. Jej zneuctená osobnosť sa znova uzatvárala do seba, tvrdo, pevne, ako päsť v sebaobrane.

„Ak hovoríte pravdu, potom som rada, že ho zbili. Potreboval to už. Dobre mu tak, že ho ogabali o jeho podiel.“

Škriabali sme sa na horský hrebeň, ktorý sa výrazne černel oproti nebu posiatemu hviezdami. Šetril som ťažko pracujúci motor, ako som najlepšie vedel, kľučkoval som z jedného boka na druhý, aby som sa vyhol jamám a zosuvom.

„Jo.“

„Tu som. Ešte som neušla.“

„Vraveli ste, že vás vybrali, aby ste v tú noc zastavili Aquistov kamión, potom vraj pre niečo zmenili plán. Čo to bolo?“

„Don nechcel, aby som riskovala,“ povedala s určitou dávkou pýchy. „Myslím, že to bol hlavný dôvod.“

„A ďalej?“

„Urobil akúsi láskavosť svojmu priateľovi. A potom ten priateľ urobil láskavosť jemu.“

„Že zastavil kamión a zastrelil Aquistu.“

„Mal iba zastaviť auto. Don nerátal so streľbou. Ale ten priateľ ho oklamal.“

„Kto to bol, Jo?“

„Don nespomínal mená. Vravel, že čím menej viem, tým lepšie pre mňa. Chcel, aby som bola v bezpečí, keď im ten ťah nevyjde.“

„Bol to Church? Šerif?“

Neodvetila.

„Meyer?“

Mlčala ďalej.

„Akú láskavosť urobil Don svojmu priateľovi?“

„Opýtajte sa na to Bozeyho. Ten pri tom bol. Bozey išiel s Donom v pondelok v noci do púšte.“

„Načo tam boli?“

„To je dlhá historka. Ani by vás nezaujímala.“ MacGowan zakotkodákal ako sliepka. „Teraz už nič nezatajuj, žabka! Musíš sa riadne vyspovedať zo všetkého.“

„Vyspovedať sa, vraví.“ Jej smiech sa zmenil skoro v hysterický chichot. „Ja s tým nemám nič spoločné, Som nevinná. Viem len to, čo mi povedali.“

„Kto?“

„Tony a potom Don.“

„Čo vám povedal Tony v nedeľu v noci?“

„Don mi zakázal o tom hovoriť. Ale myslím, že teraz, keď je mŕtvy, už na tom nezáleží. Čo na tom? Tony sa vybral v sobotu za Anne Meyerovou hore na jazero Perdida. Bola tam v Donovej chate s akýmsi chlapíkom a Tony ich pozoroval oknom. Neviem veru, aký to malo zmysel. Ale čo Tony robil, to nikdy nemalo veľa zmyslu. Mal o koliesko viac.“

„A čo videl?“

„Ako obyčajne, ak sa nemýlim. Možno krásnu muziku.“

„Kto bol ten chlap s ňou?“

„Tony mi to nepovedal. Bál sa mi to povedať. Ale ten pohľad ho doslova šokoval. Bol do Anne Meyerovej buchnutý, a keď sa pozrel dnu a videl ju mŕtvu ležať na dlážke…“

„Akože mŕtvu?“

„Tak mi povedal.“

„V sobotu v noci?“

„Nie, v nedeľu. Znova sa ta vrátil v nedeľu. Nakukol oknom a ležala tam vystretá. Aspoň mi tak hovoril.“

„Ako vedel, že bola mŕtva?“

„Chcete ma dostať. Ja som ho predsa nevypočúvala. V prvej chvíli mi prišlo na um, že sa možno sama zmárnila. Bola tiež dosť strelená.“

„Niekto tu klame, Jo. Anne Meyerová bola ešte v pondelok nažive. Váš starý otec ju videl s Kerriganom v pondelok popoludní.“

„Nie som si istý, či to bola ona,“ povedal MacGowan.

„Istotne bola. Ten podpätok odpadol z jej topánky. Aquista sa musel mýliť. Možno si iba myslel, že je mŕtva. Nemal náhodou v nedeľu vypité?“

„Bol poriadne namazaný,“ povedala Jo, „ale myslím, že nevymýšľal. Povedala som to Donovi, ten sa vybral v pondelok autom hore na jazero a jej telo tam ležalo, ako hovoril Tony.“

„Kde je teraz?“

„Niekde v púšti. Don ju naložil do jej auta, odviezol a nechal tam.“

„To bola tá priateľská služba?“

„Myslím, že áno. Povedal, že iné mu neprichodilo, musel ju odpratať z chaty. Bál sa, že by mu prišili tú vraždu.“

„Kde je tá púšť?“

„Hľadajte. Nebola som tam.“

„Ale Bozey bol?“

„To sedí šiel spolu s Donom, potom ho priviezol späť.“

25

Prešli sme cez strmý horský chrbát. Údolie pod nami vrúbila ešte temrava, v diaľke však už bolo vidieť prvé záblesky svetla. Vypol som motor a ďalej sme šli bez motora a bez svetla, rýchlosť som trochu miernil iba brzdou. Auto sa ticho spúšťalo po stupňovitých zákrutách, tie sa napokon vyrovnali a prešli v hlavnú hradskú do Traverse.

Zabrzdil som na hornom konci ulice pred opustenou reštauráciou, ktorej povybíjané okná boli zadebnené. Na svahoch sa rozťahovali beztvaré drevenice, poniektoré z nich snehy minulých zím už celkom zrovnali so zemou. Nad nimi sa kopili haldy hlušiny z vydolovaných baní a svojím tvarom pripomínali okolité kopce.

Asi štvrť míle pod nami, na druhom konci vyľudnenej osady, chrlila biele svetlo veľká štvorcová brána.

V svetle sa pohybovali sem a tam dvaja muži, nosili debny do veľkého nákladného auta, ktoré stálo na ulici. Chodili hore-dolu unavení tou jednotvárnosťou ako hriešne duše, ktoré si odpykávajú trest v pekelných baniach.

„To sú oni,“ zašepkala Jo. „Nechcela by som sa dostať do ich blízkosti.“

„Ani by som to nedovolil. Koľko zbraní majú?“

„Myslím, že každý je ozbrojený. Jeden z nich, ten, čo ho volajú Faustino, má automat.“

„To je zlé. Radšej si choďte sadnúť do aleje. A pre každý prípad sa za niečo skryte. MacGowan, máte nabitú pušku?“

„Buďte bez starosti.“

„Ako ste s očami?“

„Pred dvoma týždňami som trafil dolár na štyristo metrov. Pri dennom svetle by som ich zasiahol aj odtiaľto.

„Počkajte desať minút, kým zídem dolu. Potom začnite! Vystreľte niekoľko ráz za sebou. Podľa všetkého sa pokúsia ujsť. Toto je jediná cesta odtiaľ, však?“

„Ak nerátate kamzíky.“

„Keby niekto chcel ujsť, skryte sa za auto a pokúste sa ho zastaviť! O desať minút spusťte paľbu!“

„Nemám hodinky.“

„Rátajte pomaly do päťsto. V poriadku?“

„V poriadku.“

Vyliezol z auta a zaľahol na cestu. Jo sa stratila v aleji vedľa opustenej reštaurácie. Ja som sa pobral dolu kopcom s pištoľou v ruke a držal som sa tesne pri domoch. Boli to už iba škrupiny obchodov, ktoré zanikli, holič, zmrzlinár, potraviny. Ich terajší páni, burunduky a kojoty, čupeli ticho ukryté v prítmí. Výška a ticho mi zuneli v ušiach ako chinín.

Keď som bol asi sto metrov od osvetlenej plochy, spustil som sa na kolená a lakte. V tejto polohe som opäť zacítil zápach korditu, plameňometov a škvareného mäsa, zelenú a krvavú okinavskú jar. Plazil som sa po popraskanom chodníku od brány k bráne. Nechýbalo už veľa do desiatich minút.

Z otvorenej dvojkrídlovej brány drevenice na druhej strane cesty sa cedilo svetlo. Nad bránou bola tabuľa požiarnej strážnice. V bráne stál Meyerov kamión, mal zažaté reflektory a otvorené zadné dvere. Bol skoro prázdny. Dvaja muži vykladali posledné debny a podávali ich tretiemu v modrom nákladnom aute.

Boli po pás holí a spotení. Jeden z nich bol plecnatý a počerný, chrbát, ruky a prsia mal zarastené. Druhý bol vysoký, s orlím nosom a bledými očami. Všimol som si belasé tetovanie na jeho bielom predlaktí. Zdvihol debnu na auto, obrátil sa k svojmu druhovi a zakrochkal:

„Fajn baba to bola. Ktovie, čo je s ňou?“

„Ešte si sa jej nenabažil?“

Hlasy mali trochu nejasné a pohyby neisté. Počerný zatisol debnu na voz a zaprel sa do nej. Oprel som hlaveň revolvera o vylomený kus chodníka a namieril som na stred súvislého čierneho obočia, ktoré mu rozdeľovalo tvár.

Neviditeľná päsť zatrepala o bok nákladného auta. Vystrelil som prv, než zarachotila ozvena MacGowanovho výstrelu dolu kopcom. Jedno z mužových tmavých očí puklo ako hnedý achát. Obzrel sa druhým okom do smolnej tmy postriekanej svetlom. Rozbehol sa ku mne na vratkých nohách, potom klesol na kolená a padol na tvár, tak ako padol Tony Aquista.

Vysoký muž šmatlavo vošiel do strážnice. Ešte pomalšie, krok za krokom, vychádzal von s Thompsonovým automatom v rukách. Automat zarapotal a vyšľahol na mňa šafránový jazyk. Vystrelil som privčas a minul som. Prudké údery olova poznačili stenu za mnou a posúvali sa čoraz bližšie. Smrť na mňa cerila svoje zubále.“

Dolu ulicou zadunel druhý a tretí MacGowanov výstrel Vysoký muž zrazu odvrátil odo mňa svoju hlavu a s ňou i hlaveň automatu. Pomaly som namieril do stredu tela a dva razy som vypálil. Urobil dva kroky späť a zakašlal. Automat zarinčal na zemi. Auto vyrazilo.

Škrípanie kolies prehlušil zúfalý výkrik: „Počkaj, ty sviňa…!“

Chmatol zo zeme zbraň a utekal zhrbený, držiac si brucho dlaňou s roztiahnutými prstami. Hodil sa na zadok nákladného auta, ktoré sa rútilo popred mňa. Vyprázdnil som doň svoj revolver. Prešlo cez ležiaceho muža, prevrátilo mŕtvolu a hnalo sa hore ulicou, pričom motor burácal čoraz väčšmi a väčšmi.

Znova sa tri razy ozvala MacGowanova puška. Ale modrý nákladniak nezastavila. Prekročil najvyšší bod hradskej a škriabal sa ďalej na hrebeň, tlačiac pred sebou trasľavú svetelnú brázdu.

Z požiarnej strážnice vyšiel Bozey, práve keď som si znova nabíjal revolver. Kráčal ako slepý starec s nohami ďaleko od seba a s roztiahnutými rukami. Tvár mal odutú a doráňanú, oči spuchnuté a prižmúrené.

„Mike… Plincher… čo sa robí?“

Potkol sa o muža ležiaceho na ceste, kľakol si a zatriasol mŕtvym telom. „Mike! Preber sa!“

Ohmatával prstami čudne dodrúzgané telo. Potom odrazu ťahavo zavyl ako kojot a odplazil sa preč.

Podišiel som k nemu. Keď počul moje kroky, zľakol sa a prikrčil sa. Zašušlal pomedzi vybité zuby: „Kto je to? Som slepý. Tie svine ma oslepili.“

Zohol som sa k nemu. „Nechajte, nech sa vám pozriem do očí.“

Zdvihol slepú tvár a zafňukal. Prstami som mu nadvihol viečka. Očné bielka boli zaliate krvou, ale neporušené. Zaškúlil na mňa malými priezračnými štrbinami.

„Kto ste?“

„Už sme sa kdesi stretli. Dva razy.“ Spoznal ma, zakrochkal a pokúsil sa ma zdrapiť. Jeho pohyby boli však malátne, akoby nemal kosti.

„Chlapče, zdá sa, že ešte nemáš dosť!“

Schmatol som ho za ošúchaný kožušinový golier vesty, zdvihol som ho na nohy a prehľadal som mu vrecká. Nemal zbraň. V bočnom vrecku som však našiel svoju peňaženku a na ruke mal moje hodinky. Sklo bolo na nich rozbité. Vôbec sa nevzpieral. Bojovnosť ho už opustila.

Dlhé hrdzavé vlasy mu splývali po dokaličenej tvári ako ovisnuté krídla. Zaklipkal očami na telo ležiace pri jeho nohách v kaluži krvi. „Faustina ste teda dostali!“

„Nebol dosť opatrný.“

„Kde sú ostatní?“

„Ušli s nákladným autom.“

„Chcete vedieť, kde ich nájdete? Pusťte ma a zavediem vás k nim.“

„Nebude treba. Do Nového Mexika sa viac nevrátia.“

„Teda ich poznáte, čo?“ zavrčal sklamane. „Iste patria k bande, ktorej si šoféroval v Albaquerque.“

„Hej.“ Odpľul krvavú slinu smerom k mŕtvole. Pohľad na ňu povzbudil jeho dôveru a rozviazal mu jazyk. „Urobil som chybu, že som sa vrátil a skúšal záťahy s pašerákmi. Moja profesia sú kasy. Pracujem sám. Ale Faustino mi ponúkol dvadsaťpäť hrubých za tisícdvesto debničiek a ja som sa nachytal.“ Hlas sa mu triasol od spravodlivého hnevu. „Keď som si pýtal odmenu – za takú fušku cvakajú u nich sto hrubých – namieril na mňa automat o poštval svoje gorily, aby ma zmlátili. Mal som s tým rátať, že ma dobehne.“

Prstami si ohmatával rozmazané črty tváre. „Škoda, že ste Faustina odbachli. Rád by som sa bol porátal s ním sám.“

„Len sa tak zase nerozháňaj. Každá ďalšia obeť by ti len priťažila v base.“

„Možno. Kde máte základňu, pán strážnik, v Las Cruces?“

„V Los Angeles.“

„Štátna polícia?“

„Súkromná.“

„Nežartujte. Pre koho robíte?“

„Pre seba.“

„Naozaj zaujímavé.“ Potmehúdsky zaškúlil, ale nevyzeral pritom hlúpo. „Možno by sme sa spolu dohodli.“

„Čo mi ponúkate?“

„Nič nestratím, ak vám to poviem. Počúvajte: taká príležitosť sa pritrafí len raz v živote, hotová zlatá baňa. My dvaja by sme mohli kúpiť celý Las Cruces. Stačí to len otvoriť a môžeme to viesť.“

„Kto to vedie teraz?“

„Nik. A to je zločin. V meste je kopa peňazí, ktoré neobiehajú. My by sme ich mohli využiť.“

„Nemali by miestne orgány námietky?“

„To už nechajte na mňa.“ Celkom ho strhla psychopatická vízia. „Lenže z basy by som to nemohol riadiť. Keď ma zaveziete ta a hodíte do basy, pripravíte sa o najmastnejšiu príležitosť v živote.“

„Príležitosť na čo? Zapliesť sa do podvodu ako Kerrigan?“ Zmĺkol, ale nie nadlho. „Kerrigana som mal omotaného. Lenže nakoniec mi chcel ukradnúť dievča. Povedala mi, že Don je formát. A ja som im mal financovať medové týždne. Lenže to by som nesmel byť ja. Ale toto je iné. Nijaký podfuk.“

„Vravte, počúvam.“

„Teda počúvajte!“ Zahniezdil sa predo mnou. „Viem niečo, čo nevie nikto iný. Mohli by sme to rozkrútil na veľké obrátky. Páčite sa mi, viete?“

„Ha-ha. Čo je to za špeciálna informácia?“

„Dohodneme sa?“

„Najprv musím vedieť, čo kupujem. Povedzte, prečo vás šerif nechal ujsť z okresu včera v noci?“

„Nepovedal som, že ma nechal ujsť z okresu.“

„Ktorou cestou ste šli?“

„Povedzte to vy. Vy všetko viete.“

„Cez priesmyk, tou, čo ide po úpätiach vrchov.“

Oči mu zažiarili ako malé wolfrámové vlákna v modrých žiarovkách jeho viečok. „Ste fiškus. Dohodli by sme sa. Mám rád takých bystrých fiškusov.“

„Vieš niečo na šerifa. Bozey?“

„Možno viem.“

„Niečo, čo ti povedal Kerrigan?“

„Nič mi nepovedal. Sám som na to prišiel.“

„O Anne Meyerovej?“

„Ste chápavý. Našli jej mŕtvolu, čo?“

„Zatiaľ nie. Vieš, kde je, Bozey?“

„Pomaly, nie tak chytro. Najprv mi povedzte, či sa dohodneme.“

„Závisí od teba. Dám ti podmienky: ukáž mi, kde je mŕtvola, a ja urobím, čo budem môcť, aby ti zmiernili trest. Si na ceste do chládku, či si to uvedomuješ alebo nie. Štátny zástupca ťa stíha pre vraždu…“

„Nikoho som nezabil.“

„To ti nepomôže. S tvojím záznamom ti samozrejme prišijú, že si klepol Aquistu a Kerrigana.“

„Krista, ani som nevedel, že to Kerrigan dostal, kým mi to nepovedala Jo. A k tomu druhému – ako sa len volá, Tony Aquista? – K tomu som sa nepriblížil ani na pol míle.“

„Môžeš ty spievať štátnemu zástupcovi. Ten ti povie niečo iné a postará sa, aby to sedelo. Za tie vraždy ťa splynujú v komore, ak sa ťa niekto nezastane. Pomôž mi, a ja urobím pre teba, čo sa dá. Máš toho na rováši dosť, ale ak budem môcť, pomôžem ti a nenechám ťa splynovať.“

Bojazlivo sa porozhliadal po temnom obzore. Jeho fajkový sen o moci a peniazoch odvial vietor a on zostal sám, malý a pričapený v obrovskom svete. Ďaleko na druhej strane horského hrebeňa ako hrkotajúca víla s pochmúrnym závojom ukončil modrý nákladniak svoju púť dunivým nárazom a explóziou, ktorú stlmila vzdialenosť. Akoby tíšina bola čakala na ten výbuch.

„Čo to bolo?“

„Tvoji kumpáni z Albuquerque. Aspoň dúfam.“ Ostro na mňa pozrel. Pár ráz potiahol rozbitým nosom. „Nehráte trochu tvrdo?“

„Musím.“

„Naozaj mi dáte šancu? Ako mám vedieť, že to myslíte vážne?“

„Dozvieš sa to v pravý čas. Ale musíš sa toho chopiť. Nebude to veľká šanca, máš toho veľa na svedomí. Ale je v tvojom vlastnom záujme pomôcť mi nájsť mŕtvolu. Lebo sa nazdávam, že ten, kto zavraždil ju, zabil aj tých ostatných.“

„To môže byť pravda.“

„Kto to bol, Bozey?“

„Keby som vedel, nepovedal by som vám? No ukážem vám, kde je. Kerrigan ju nechal v jej aute dolu v malom kaňone pri Dvojitom vrchu.“

Viedol som ho hore stúpajúcou ulicou. Jo sedela sama na prednom sedadle v mojom aute.

„Kto by to bol čakal?“ povedal Bozey. „Rodinka je už zasa pokope.“

Dievča na neho ani nepozrelo. Zahaľoval ju oblak pochmúrneho hnevu.

„Jo, kde je váš starý otec?“

„Išiel na kopec. Pred chvíľou sme počuli akýsi rachot. Starký si myslel, že modrý nákladniak vybočil z cesty.“

„Aj ja som to počul.“

Otvoril som dvere na ľavej strane a kázal som Bozeymu sadnúť si medzi Jo a mňa. Odtiahla sa od neho.

„Po tom, čo vyviedol Donovi a mne, sa s ním nepoveziem!“

„Len netrep!“ odsekol. „Bol by ťa i tak dobehol na druhej strane hraníc. Riadny ksicht, ten Kerrigan!“

„Nechcem nič počuť, prestaň! Si hnusný podvodník. Dúfam, že ťa dajú pod zámok a kľúč zahodia.“

Odbočil som do kopca. Na hrebeni stál MacGowan, opieral sa o pušku a ťažko oddychoval. Ďaleko v údolí na druhej strane šľahali z hlbokej kotliny kaňonu červenožlté plamene.

Doštveral sa k autu. „Vyzerá, že je to ich koniec, Myslím, že nezbadali včas ten športový autiak.“

Jo zamrnčala: „Tí sa riadne zošrotovali.“

„Nemala by si takto vravieť, Josie. Hádam si nevážiš ľudský život?“

„Ja si ho vážim, ja hej. Ale oni so mnou zaobchádzali, akoby som bola zviera.“

MacGowan sa usalašil na zadnom sedadle a spustili sme sa po mierne klesajúcej ceste. Športové autíčko sme našli s kolesami vo vzduchu, vyzeralo ako rozpučený mechanický chrobák, Čierne stopy po šmyku sa končili hlbokými ryhami na kraji cesty, kde nákladné auto zletelo dolu.

Tristo metrov pod nami ešte vždy blčali jasné plamene. Slabý zápach v diaľke horiaceho oleja a alkoholu mi znova pripomenul Okinawu.

26

Nebo všade naokolo vyzeralo ako vápnom vybielené, potom sa zapálilo ako hrací automat. Slnko za nami sa odrážalo v spätnom zrkadielku ako jasná minca, ktorú stroj vyhodil. Premenlivá púšť sa posmievala nebu a zakrpatené stromy sa bláznivo nakláňali v ústrety letiacemu brieždeniu.

Pomyslel som si, že ak je na tomto mieste boh, potom to musí byť ozajstný barbar-samotár, trýznený pestrými spomienkami a zunovaný obrovskou neľudskou drámou blednutia hviezd, východu a západu slnca. Pozrel som na Bozeyho spiacu tvár, spuchnutú a sinavú ako tvár utopenca, vytiahnutého po mnohých týždňoch z čiernych hlbín, Hlavu mal opretú o plece Jo, ktorá sa už prebrala a dívala sa zhora naňho.

Dlhý tieň auta som zamieril smerom na západ cez rovinu, bol som však taký unavený, že som len s najväčším vypätím vôle stláčal plynový pedál. Keď som zbadal priesmyk Tehachapi, zatriasol som Bozeyho a počúval som jeho mrmľavé pokyny. O niekoľko míľ sa bočná cesta krútila doľava. Viedla dolu do skrytého kaňonu, kde sa premenila na poľnú cestu.

Na dne kaňonu bol ešte tieň. Štyri strapaté luniaky krúžili nad ním. Keď začuli motor, vzniesli sa do trblietavej belasej výšiny. Na zákrute vyschnutého potoka medzi zakrpatenými dubmi stála na úpätí svahu čierna limuzína so sklápacou strechou.

„Tam je,“ povedal Bozey.

Nechal som ho pod dozorom MacGowana s puškou a kráčal som po štrku k opustenému autu. Predok bol prázdny, zadný kufor zamknutý. Na zaprášenom kryte kufra zanechal odtlačky svojich paprčiek rys.

Vrátil som sa k svojmu autu po dlátko. Spoza grotesknej masky dokaličenej tváre ma sledovali Bozeyho zvedavé oči.

MacGowan sa ticho opýtal: „Nie je tam?“

„Musím vypáčiť zámku na kufri.“

Vylomil som zámku a ona tam ležala s kolenami pritiahnutými k prsiam ako dieťa v kovovej maternici. Na hornej časti jej letných šiat bola krvavá škvrna a na jednej z vkusných hnedých topánočiek chýbal podpätok.

Sklonil som sa nad ňu a pozrel jej do tváre. Z očí mi vyhŕkli slzy a takmer mi zaclonili pohľad. Nie že by pre mňa niečo znamenala. Anne Meyerovú som nikdy nevidel, iba na snímke, kde sa smiala do slnka.

Premkol ma však hnev z toho, že sme takí bezmocní proti smrti a že aj ja som bezmocný. Nad hlavou mi zakrúžili luniaky v kolísavých kruhoch ako opití funebráci. Bláznivé červené oko slnca vykuklo ponad okraj kaňonu.

27

Jej telo ležalo na stole z nehrdzavejúcej ocele, pokrytom srieňom. Bolo biele ako zo slonoviny, okrem hrotov pŕs, dierky pod ľavým prsníkom a dvoch dlhých zárezov, ktoré sa tiahli od pliec a zbiehali sa v bode pod hrudným košom.

Patológ stredných rokov menom Treloar pracoval pri umývadle v kúte. Čistil nástroje a kládol ich jeden po druhom na poličku vedľa umývadla: skalpel, väčší nôž, kostnú pílku a elektrickú vibračnú pílku. Ligotali sa v mrazivom fluoreskujúcom svetle.

Obrátil sa ku mne, sťahujúc si gumené rukavice. „Máte nejaké otázky?“

„Objavili ste guľku?“

Prikývol a veselo sa usmial ako profesionál. „Tú som hľadal prvú. Musel som použiť röntgen, aby som ju našiel. Prenikla srdcom a uviazla medzi rebrami v tesnej blízkosti chrbtice.“

„Môžete mi ju ukázať?“

„Odovzdal som ju Danelawovi asi pred hodinou. Je to bezpečne kaliber tridsaťosem. Na porovnanie bude musieť použiť mikroskop, ak sa chce presvedčiť, či aj tá pochádza z toho istého revolvera.“

„Ako dlho je mŕtva, pán doktor?“

„Presnú odpoveď vám môžem dať, ak mi dovolia urobiť diapozitívy. Zatiaľ môžem povedať, že asi týždeň, možno o deň viac alebo menej.“

„Teda minimálne šesť dní?“

„To je absolútne minimum.“

„Dnes je sobota. Teda ju zastrelili minulú nedeľu.“

„Rozhodne nie neskoršie ako v nedeľu.“

„Čiže v pondelok ju nik nemohol vidieť živú?“

„Ani náhodou. Hovorím vám to isté, čo som už povedal Westmorovi. Ako vedec som o tom presvedčený i bez diapozitívov.“ Spoza okuliarov zaiskrila na mňa profesionálna hrdosť. „Prezrel som už štyritisíctristo mŕtvol, tu i v zámorí.“

„Nepochybujem o vašej kompetencii, pán doktor.“

„Ja vás neupodozrievam. Iba váš svedok klame, alebo sa mýli. Westmore je pevne presvedčený, že klame.“

„Kde je Westmore teraz?“

„Niekde v nemocnici. Pozrite sa do ambulancie… zašívajú tam vášho väzňa.“

Treloar sa vrátil k umývadlu a umyl si ruky. Zamieril som k dverám. Otvorili sa prv, než som sa ich dotkol. Ovanul ma chladný vzduch zvonku a vstúpil Church.

Prešiel okolo mňa, akoby ma ani nezbadal. Nevidel nič iné, iba ženu pod svetlom. Oprel sa o nohu stola.

Treloar sa díval ponad jeho plece. „Kde ste boli, Brand? Ďalej sme už nemohli odkladať pitvu.“

Church mu nevenoval pozornosť. Oči mal vyvalené, leskli sa mu a upieral ich na ženu. Vyzeral, akoby videl zjavenie, akoby hľadel priamo do bieleho žiaru v strede udalostí.

„Si mŕtva, Anne?“ oslovil ju, ako keby sa prihováral nemému tvorovi, alebo dieťaťu, ktoré ešte nevie hovoriť. „Si naozaj mŕtva, Anne?“

Treloar sa naňho prekvapene díval a podišiel do stredu miestnosti, utierajúc si prsty do nemocničného uteráka. Church ho ani nevnímal. Bol sám so ženou, hlboko pohrúžený do svojich snov. Pohol veľkými rukami a vzal do dlaní jednu jej nohu. Jemne ju trel, akoby ju chcel oživiť teplom.

Treloar spätkoval k dverám a kývol hlavou na mňa. Vyšli sme von. Dvere sa za nami tíško zavreli.

Tlmene hvizdol. „Počul som, že veľmi lipol na svojej švagrinej. Ale nemyslel som, že až natoľko.“ Úžas mu pokrivil úsmev. „Cigaretu?“

Odmietol som. Čosi hlbšie ako úžas mi zaschlo na jazyku. Spoza kovových dverí bolo počuť akýsi hrmot a búchanie: muž za nimi si vylieval svoj hlboký žiaľ, opakoval ženino meno ušiam, ktoré ho už nepočuli.

„Prepáčte,“ povedal Treloar, „musím telefonovať.“

Kráčal rýchle a krídla jeho bieleho plášťa viali za ním.

28

Westmore sa opieral o stenu pri dverách ambulančnej čakárne. Tvár mal vpadnutú a popolavú, okuliare špinavé. Keď ma zbadal, vystrel sa a narovnal svoje úzke, hranaté plecia.

„Dobré ráno,“ povedal s akousi útočnou formálnosťou. „Kde ste boli, ak sa smiem spýtať?“

„Ukradlo mi to pár hodín spánku.“

„Ja si to nemôžem dovoliť. Počúvam, že ste sa dali na nebezpečné chodníčky, vy a ten starý z hory.“

„Nebolo iného východiska. S ozbrojenými gangstermi nemožno predsa jednať v glazé rukavičkách.“ Svedomie ma však hrýzlo väčšmi, ako som si pripúšťal. Z mojich raňajších snov vyšľahol červený plameň a celkom ich pohltil.

„Mrzí ma, že to musím povedať,“ pokračoval, „ale ten váš vychýrený MacGowan je poriadny klamár.“

„MacGowan sa istotne pomýlil. A nikdy netvrdil s určitosťou, že spoznal tú ženu v aute. Nerozumiem však, ako sa ta dostal ten podpätok. Ten je predsa z topánky Anne Meyerovej, alebo nie?“

„O tom nemožno pochybovať. Ale zrejme ho tam podhodili.“

„MacGowan videl, že ho tam stratila.“

„To tvrdí on. Nie je však vylúčené, že ho tam podhodil a úmyselne vás k nemu zaviedol. Vediem ho ako závažného svedka.“

„A čo dievča?“

„Je vo väzenskej opatere. Vypočujem ju neskoršie. Práve chystám výsluch s Bozeym. Pri dôkazoch, ktoré máme, čakám jeho úplne priznanie.“

„Teda celý prípad akoby už bol zabalený do hodvábneho papiera a previazaný belasou stužkou?“

„Áno, vašou zásluhou.“

„Ešte mi neďakujte. Ani trochu o to nestojím.“

Prekvapene zagánil na mňa cez zafúľané šošovky.

„Chcem sa vás niečo spýtať, pán štátny zástupca. Bude to hypotetická otázka.“

Prekvapene vystrel pred seba ruky, akoby sa bránil. „Na tie som obzvlášť citlivý. Dosť som sa ich napočúval pred niekoľkými hodinami na súde.“

„Táto je krátka a jednoduchá, ani nie taká hypotetická. Povedzme, že jeden z vašich kolegov zo správy okresu by mal prsty v nejakom podvode alebo v niečom horšom. Aké stanovisko by ste zaujali?“

„Rozumie sa, negatívne. Posadil by som ho do väzenia.“

„Aj keby to bol sám šéf väzenia?“

„Načo chodiť okolo horúcej kaše? Myslíte tým Brandona Churcha?“

„Áno. Mali by ste ho vypočuť ešte pred Bozeym.“

Položil mi na plece tvrdú bielu ruku. „Cítite sa dobre, Archer? Viem, že máte za sebou zopár tvrdých dní…“

„Nechcem nikoho udávať. Ak ste zvedavý na môj pracovný profil, zavolajte si kanceláriu štátneho zástupcu v Los Angeles.“

„Už sa stalo,“ odvetil. „Okrem iného mi povedali, že kedysi ste boli riadny pištoľník. Rád si vraj robíte nepriateľov, čo ma ostatne vôbec neprekvapuje.“

„Vyberám si vždy tých pravých nepriateľov.“

„To je vec názoru.“

„Našiel Danelaw niečo v Meyerovom suteréne?“

„Nejaké olovo, teraz ho študuje. Čakám na jeho správu. Nech už bude akákoľvek, nemožno to použiť proti Churchovi. Nie je predsa zodpovedný za Meyerove činy v minulosti ani dnes.“ Oči mal nepriateľské a hlas kovový. „Máte vy osobne nejaké dôkazy proti Churchovi?“

„Nič, s čím by sa dalo vyrukovať pred obžalovacou porotou. Ja predsa nemôžem sledovať jeho pohyby, ani ho vypočúvať. Zato vy môžete.“

„Nerátajte s tým, že vyleziem na tú istú haluz čo vy. Viete, že sa kapitálne mýlite? Ak ju potom niekto odpíli, bude to krásny, prudký pád.“

„Celkom sa mi na nej páči. Aspoň vidím z vtáčej perspektívy celý váš prehnitý okres.“

Naježil sa. „Tento okres je čistý v porovnaní s inými okresmi. Pracovali sme s Churchom dlhé roky, kým sme to tu vyčistili. Nepoznáte ho a neviete, čo urobil pre našich občanov.“ Westmorov hlas sa chvel spravodlivým hnevom. „Brandon Church je skutočný praktický idealista. Ak je v tomto údolí človek, na ktorého sa možno spoľahnúť, potom je to on.“

„Človek sa môže aj zmeniť. Charakter sa môže v horúčave ohnúť. Všimol som si, že aj Churcha to postihlo.“

Úzkostlivo na mňa pozrel. „Povedali ste mu niečo?“

„Povedal som mu všetko včera popoludní. Vytiahol pištoľ a skoro ma zastrelil. Myslím, že by ma bol zabil, keby mu v tom nebola zabránila jeho žena.“

„Obvinili ste ho do očí?“

Prikývol som.

„Nezazlievam mu teda, že vás chcel zabiť. Neviekv kde je teraz?“

„V márnici, pri svojej švagrinej.“

Westmore sa zvrtol na podpätku a odchádzal odo mňa. Zašiel až na koniec chodby. Pred železnými dverami na okamih zastal. Potom zabúchal päsťou.

Dvere sa prudko otvorili. Vyšiel z nich Church. Westmore mu povedal niečo, čo mi uniklo. Church sa široko rozohnal rukou a odsotil ho z cesty, potom zamieril ku mne dlhou chodbou. Oči mal akoby upreté na čosi, čo bolo na druhej strane múrov, a strašne sa škľabil. Vyrazil hlavnými dverami von. Burácanie jeho motora preťalo ráno a zaniklo v diaľke.

Westmore ho pomaly sledoval, kráčal so zvesenou hlavou, ako keby si razil cestu cez neviditeľné prekážky. Ústa mu pokrivil akýsi vnútorný tlak.

„Keby ste mohli vypočuť Churcha, aké otázky by ste mu položili?“

„Kto zastrelil Aquistu, Kerrigana a Meyerovú.“

„Vari len nechcete tvrdiť, že on?“

„Tvrdím, že je vinný tým, že pozná vrahov. Minulej noci nechal uniknúť Bozeyho s Meyerovým kamiónom.“

„Bozey sa k tomu priznal?“

„Prakticky áno. Bál sa, že by ináč z toho nevyviazol.“

„Nech už povedal čokoľvek, proti mužovi, ako je Church, nič nezmôžete.“

„Videl som Churcha na ceste k priesmyku okolo jednej po polnoci. Odvolal hliadku z tohto úseku cesty a hliadkoval sám, čo je iste neobyčajné.“

Zdvihol ruku strohým sudcovským gestom. „Sám si protirečíte. Church predsa nemohol byť odrazu na dvoch miestach. Ak bol o jednej v noci na ceste k priesmyku, nemohol zastreliť Kerrigana. A viete určite, že Bozey šiel práve tou cestou?“

„Nič neviem určite.“

„To som si myslel. Bozey sa zrejme pokúša vykonštruovať nejaké alibi.“

Povedal som: „Ak sa vám dostane do rúk mladý zločinec-profesionál, zbalíte všetko do jedného ťažkého batoha a obesíte mu ho na krk. Poznám tú procedúru, ale nepáči sa mi. A nakoniec, zločin, s ktorým sa zaoberáme, nie je taký jednoduchý. Je to zložitý prípad, v ktorom je zapletených viac ľudí, profesionálov i amatérov.“

„Nebude to tak, darmo sa to pokúšate skomplikovať.“

„Uvidíme, až sa dozvieme odpovede. Zatiaľ ich nepoznáme.“

„Myslel som, že čakáte iba na Churchovu odpoveď.“

„Church je pre mňa záhadou,“ povedal som. „A myslím, že aj pre vás je záhadou, ak si to priznáte. Nebránili by ste ho bez dôvodu.“

„Nebránim ho. Nepotrebuje, aby som ho bránil.“

„Nezdá sa vám ani trochu podozrivý? Videli ste, ako reagoval na mŕtvu Anne Meyerovú?“

„Koniec koncov je to jeho švagriná a on je citovo založený muž.“

„Chceli ste povedať náruživý muž?“

„Podľa toho, čo tým myslíte.“

„BoIa mu viac ako švagrinou. Boli milenci, rozumiete?“

Unaveným pohybom prstov si prešiel po čele. „Počul som, že mali čosi spolu. To však nič nedokazuje. V skutočnosti to ešte zmenšuje pravdepodobnosť, že by mal niečo spoločné s jej smrťou.“

„Nevylučuje sa tým zločin zo žiarlivosti. Mohol ju zastreliť, lebo na ňu žiarlil.“

„Videli ste jeho skormútenú tvár?“

„Videl. Vrahovia bývajú skormútení ako každý iný.“

„Na koho by bol žiarlil?“

„Do úvahy prichádza viac ľudí. Jeden je Aquista. Bol to jej starý ctiteľ a v sobotu v noci bol hore na jazere. Tým by sa dala vysvetliť Aquistova smrť. Ale i to, že Kerrigan držal v hrsti Churcha, a napokon to, že sa sám stal obeťou.“

„Church nezavraždil Kerrigana, sám dobre viete.“

„Mohol ho zabiť niekto, kto bol v jeho službách. Je dosť pohotových strelcov, ochotných poslúchnuť jeho rozkazy.“

Westmore povedal „Nie!“ tak ostro a takým zvýšeným hlasom, že to znelo ako bolestný výkrik. „Neverím, že by Brand ublížil živej duši!“

„Opýtajte sa ho. Ak je statočný ochranca zákona a ak je v ňom čo len štipka cti, povie vám pravdu. Možno by ste mu tým pomohli. Takýto život musí byť preňho hotové peklo. Dajte mu príležitosť zbaviť sa toho, prv než ho to celkom spáli.“

„Ste si priveľmi istý jeho vinou,“ povedal Westmore. „Ja nie.“

Videl som, že v ňom bojujú dva názory. V umelom svetle, ktoré sa odrážalo od zelených nemocničných stien, vyzerala jeho tvár príšerne bledá.

Vtom sa osvetlenie chodby zmenilo. Obrátil som sa a zbadal som doktora, ktorému sa nepodarilo zachrániť Aquistu. Potichu otvoril dvere ambulančnej miestnosti.

„Pán Westmore, môžete si ho už vziať. Jazvy sme mu pre každý prípad iba obviazali. Chcete ho vypočúvať tu?“

„Nie, pošlite ho von,“ odvrkol Westmore, akoby sa hneval na celý svet.

Bozey vyšiel z dverí. Spomedzi obväzov, ktorými mal omotanú hlavu, divo vyšľahlo jediné viditeľné oko smerom k východu. Ruka strážnika, idúceho za ním, skĺzla na puzdro revolvera. Bozey si ho všimol a zatváril sa rezignovane.

Sprievod sa pobral do márnice. Napredku kráčal Westmore a uzatváral som ho ja.

29

Treloar priviezol mŕtvoly, jednu za druhou, z boxov so sklenenými dvermi a poodhaľoval im tváre. Aquistova bledá a vycivená, Kerriganova odutá a neochvejná. Anne Meyerová akoby bola po smrti zostarla.

„Pekné mŕtvoly,“ povedal doktor. „Všetci traja mali orgány v znamenitom stave. Škoda, že museli zomrieť.“ Pozrel sa na Bozeyho pohľadom, akoby ho chcel karhať.

„Načo ste ma sem priviedli?“ spýtal sa Bozey.

Westmore mu odpovedal: „Chceme vám osviežiť pamäť. Povedzte mi svoje meno a vek.“

„Leonard Bozey. Dvadsaťjedenročný. Bez stáleho bydliska. Bez zamestnania. Bez nádeje.“

„Kedy ste videli posledný raz tohto muža, Donalda Kerrigana?“

„V sobotu v noci. Okolo dvanástej, tak sa mi vidí.“

„Tak sa vám vidí?“

„Viem to celkom iste. Nebolo to neskoršie.“

„Kde ste ho videli? V jeho podniku?“

„Nie. V zájazdnom hostinci neďaleko odtiaľ. Nepamätám sa už, ako sa volá.“

„Steakburger,“ povedal som. „Bol som svedkom toho stretnutia.“

„Vás si vypočujeme neskoršie.“ Westmore sa obrátil znova k Bozeymu. „Prečo ste sa tam stretli?“

„Na to neodpoviem. Neušijem si predsa na seba búdu.“

Westmore sa jedovato usmial. „Je pravda, že balík peňazí zmenil pritom majiteľa?“

„Tak sa mi vidí.“

„Čo ste urobili potom?“

„Odišiel som.“

„Pred kým ste utekali?“

„Pred nikým. Jednoducho som sa chcel previezť. Rád sa vozím v noci.“

„Ale prv než ste sa vydali na zábavnú jazdu, použili ste revolver, tridsaťosmičku, a prestrelili ste Kerriganovi hlavu.“

„To som neurobil!“

„Kde máte zbraň?“

„Nemám zbraň. Nosiť zbraň je protizákonné.“

„A vy ste nikdy neporušili zákon?“

„Nikdy, pokiaľ som sa tomu mohol vyhnúť. No nie vždy sa mi to darilo.“

Westmore sa zhlboka nadýchol. „A čo ten kamión, ktorý ste ukradli? A banka v Portlande, čo ste vylúpili? Ani vtedy ste nemali iného východiska?“

„Nikdy som nebol v Portlande. Myslíte Portland v Maine?“

„Myslím Portland v Oregone.“

„A čo, aj v Oregone je Portland?“

Westmore sa naklonil dopredu. V rovnomernom jasnom osvetlení mal ostrý a úzky profil, ako vyrezaný z oceľového plechu. „Na utečenca z väznice, ktorý má na rukách krv troch občanov, máte bujnú fantáziu.“

„Nezabil som ani jedného.“

„Naozaj nie? Dobre si ich obzrite, Leonard, osviežte si pamäť.“ Westmore povedal strážnikovi: „Potisnite ho bližšie k nim.“

Strážnik posotil Bozeyho bližšie k nosidlám, na ktorých ležal Aquista. Uzavretá latinská tvár pôsobila dojmom, ako keby ju celoživotné túžby prenasledovali i po smrti.

„Tohto som jakživ nevidel.“

„Ako ste mohli zastreliť muža a ukradnúť mu kamión bez toho, aby ste ho videli?“

„Nezastrelil som ho. Nebol v kamióne a vlastne to ani nebola krádež. Auto stálo na otvorenej hradskej, rozumiete? Šofér nemá čo nechávať nákladné auto s bežiacim motorom na ceste a vysedávať niekde pod kríkom.“

„Rozumiem. Čiže to bol zase jeden z prípadov, kedy ste nemali vyhnutia.“

„Ja som ho nezastrelil!“

„Teda ste nevytiahli revolver. Ani ste ho nenamierili tomu mužovi na srdce a nestisli kohútik, aby ste ho smrteľne poranili?“

„Veď ani nemám revolver.“

Výsluch pokračoval dobrú hodinu. Pripomínal mi zápas medzi mladým klubovým pästiarom a prefíkaným ľavákom, ktorý bojuje všetkými prostriedkami. Bozeyho odpor postupne ochaboval pod tlmenými údermi slov. Po určitom čase mu neostávalo iné ako zaťatá tvrdohlavosť. Hlas mal zachrípnutý a cez obväzy, ktoré mu zahaľovali tvár, začal presakovať červenkastý pot.

Potil som sa spolu s ním. Usiloval som sa vytušiť život z jeho spomienok. Sám som si ako chlapec rád „požičal“ cudzie auto, zúčastňoval sa na pekelných jazdách a ruvačkách s divými bandami v nekonečnom bludisku mesta Los Angeles. Do istého času som žil podobným životom ako Bozey. Potom ma akýsi skromne oblečený muž, z ktorého razila whisky, prichytil pri krádeži batérie v zadnej miestnosti obchodného domu Sears Roebuck na Long Beach. Ale neobrátil ma hneď.

Viac som nekradol, ale roky som ho nenávidel.

Dobre som si zapamätal ako sa človek cíti, keď kradne. Je to podobný pocit, ako bývať v izbe bez okien. Potom sa vám zdá, ako keby tá izba nemala ani steny. Cítite okolo srdca chlad, ste ako mŕtvy človek a po čase vám srdce načisto odumrie a neostáva vám nádej, iba zúrivosť v hlave a strach vo vnútornostiach. Taký je Bozey. A iba zásluhou seržanta detektíva, ktorý si rád vypil, som taký, aký som.

Bol tu ešte iný dôvod, prečo som sa stotožňoval s Bozeym. Westmore ho používal ako fackovacieho panáka a silou-mocou sa usiloval vynútiť z neho priznanie, aby mi dokázal, že sa mýlim, ale nedarilo sa mu to. Aspoň nie celkom.

30

Vtom nás prerušili, a bol som tomu naozaj rád. Kapitán Danelaw otvoril dvere a odvolal Westmora von. Keď vyšiel, v miestnosti zavládlo hrobové ticho. Štyria živí sa odmlčali navlas tak ako tí traja mŕtvi. Potom som povedal.

„Si zaskočený, Leonard. Ak teraz neprehovoríš, možno už nebudeš mať príležitosť. Ovoniaš kyanid, prv než narátaš do päť.“

„Nemôžu predsa odsúdiť nevinného človeka.“

„Ale ty nie si nevinný. Ukradol si kamión a my to vieme. To ťa robí spolupáchateľom na šoférovej vražde, aj keď si na neho sám nestrieľal. Môže ťa zachrániť iba úplné doznanie.“

Chvíľu uvažoval. „Čo mám vlastne povedať?“

„Pravdu. Ako sa to celé stalo.“

Pokýval hlavou v melodramatickom zúfalstve. „Ani tak mi neuveríte. Darmo vám tu budem rozprávať, čo som videl.“

„Skús to povedať mne.“

„Poviete, že klamem Čakal som na ten kamión vonku na hradskej. Kerrigan povedal, že tade pôjde okolo šiestej. Prefrčal okolo mňa podľa programu ako vietor, hasil si to skoro stovkou. Zastavil asi pol míle ďalej na ceste a ja som sa rozbehol za ním, ako som vládal.“

„Čo ho zastavilo?“

„Stálo tam auto, zelený sedan, chevrolet. Ten potom odpálil, to bolo všetko, čo som videl.“

„Videl si, keď vyštartoval od kamióna?“

„Áno. Bežal som kúsok ďalej po ceste.“

„Bol v ňom Aquista? Tento muž?“

„Tak sa mi vidí, že to bol on. Sedel na prednom sedadle.“

„Za volantom chevroleta?“

„Nie. Tam sedel niekto iný.“

„Kto to bol, povedz, Bozey!“

„Ani tak mi neuveríte,“ povedal. „Viem, že je to nezmysel.“

„Povedz aj tak.“

Zdvihol ruku a ukázal na nosidlá, kde ležala Anne Meyerová. „Ona. Myslím, že to bola ona.“

„Videl si, že tá žena odvážala Aquistu od kamióna v štvrtok popoludní?“

„Vravel som, že mi nebudete veriť.“

Treloar rezignovane pokrútil hlavou zboka nabok. „Chlapče, mal si sa lepšie dívať. Táto žena bola už týždeň mŕtva.“

„Videl si predsa jej mŕtvolu v pondelok v noci,“ povedal som.

Bozey začal rozprávať rýchlym, zvýšeným hlasom: „Čo mám robiť? Neveríte mi, aj keď hovorím pravdu. Ste všetci banda strachopudov.“ Zdvihol ruky v putách a pohrozil nám. „Do jedného ste spriahnutí so šerifom a chcete to celé hodiť na mňa a jeho kryť. Prosím, splynujte ma! Nebojím sa smrti. Hnusí sa mi dýchať ten istý vzduch, ktorý dýchate vy všetci, smradľaví všiváci.“

Strážnik mu vylepil spakruky zaucho. „Prestaň tárať, chlapče! A nenadrapuj sa!“

Pretlačil som sa medzi nich. „Ako je to s tým šerifom?“

„Ten sedel v priesmyku, keď som bol na úteku s tým kamiónom. Sedel tam vo svojom posratom mercurym a robil sa, že ma nevidí – ani hlavu neobrátil, keď som prefrčal okolo neho. A teraz ma stíha pre vraždu, vari to nevidím?“

„Nik ťa nemôže odsúdiť pre vraždu, ak sa priznáš.“

„Naozaj nie? Veď vás všetkých drží v hrsti.“

„Mňa nie. Odpílil som už väčších pánov.“

„Ale stíhajú vždy takých ľudí, ako som ja, prečo?“

Odpovedať nebolo ľahké.

Danelaw otvoril dvere a nakukol dnu. „Máte s ním ťažkosti?“

„Nemám. Je tam niekde Westmore?“

„Odišiel.“

„Odišiel?“

„Tak je. Akási úradná záležitosť.“

Vyšiel som na chodbu. „Vybral si pekelný čas. Akurát teraz musel Westmore odísť?“

„Akýsi vážny dôvod. Meyer ho čaká na súde.“ Zakvačil si palce za opasok a zatváril sa blahosklonne. „Práve som zatkol Meyera.“

„Na základe čoho?“

„Podozrenie z vraždy. Včera v noci som bol v Meyerovom dome, mal som povolenie urobiť uňho prehliadku. Predstieral som, že hľadám stopy po jeho dcére. Nič nenamietal, pravdepodobne nevedel, čo sa dá dokázať pomocou starých guliek. V tej jeho strelnici v suteréne ich bola celá kopa. Vylúpol som niekoľko z dosák, kde si pripína terče. Väčšina z nich bola zdeformovaná a nedali sa vôbec použiť. Našiel som však aj niekoľko celých guliek – a to mi stačilo na porovnanie mikroskopom. Poriadne som sa nababral, kým som urobil analýzu, ale stála zato. Niektoré guľky v Meyerovom suteréne boli vystrelené z revolvera tridsaťosmičky. A tie, čo sa dali porovnať, pochádzali z revolvera, ktorý použil vrah. Tou istou zbraňou bola zabitá aj Anne Meyerová.“

„Ste si tým istý?“

„Môžem to dokázať na súde. Počkajte, až uvidíte moje senzačné mikrosnímky. Dokážem to, aj keď sa nám nepodarí nájsť zbraň. Viete, že Meyer má revolver tridsaťosmičku registrovaný na svoje meno? Požiadal som ho, aby mi odovzdal zbraň, keď som ho zatýkal. Povedal mi akúsi vymyslenú historku, tvrdil, že ju už nemá.“

„Akú historku vám povedal?“

„Vravel, že na jeseň požičal revolver dcére a tá mu ho nevrátila. Rozumie sa, že klame.“

„Ešte včera som si to myslel aj ja. Ale teraz som si nie taký istý.“

„Pravdaže klame. Má pre to dôvod. Nemá alibi ani pre jednu vraždu. V nedeľu, keď zastrelili Anne, ho celý deň nik nevidel, mohol kedykoľvek sadnúť do auta a vyviezť sa na jazero. Čo sa týka štvrtka popoludní, odvoláva sa na alibi, ktoré mu má poskytnúť jeho staršia dcéra. Tá však bola u neho v dome od piatej hodiny a starý sa vrátil domov až po siedmej večer. Samozrejme to popiera a tvrdí, že keď odišiel z podniku, bol sa previezť. Takisto pláva v Kerriganovej vražde. Ani tam nemá alibi.“

„Ale ani motív.“

„Motív by tu bol. Kerrigan i Aquista – obaja boli milencami Annie; na čase ani tak nezáleží.“ Pomŕštil svojím tenkým nosom, akoby bol zacítil horší zápach ako jodoform. „A Meyer už mal akýsi škandál pre vlastnú dcéru.“

„Pekná historka. Oznámili ste to šerifovi?“ opýtal som sa.

Danelaw odrazu akoby sa necítil vo vlastnej koži. „Nevidel som ho. No i tak, nechcel som ho dostať do situácie, aby musel zatknúť vlastného tesťa. Preto som ho výnimočne obišiel a obrátil som sa na Westmora.“

„A Westmore to kúpil?“

„Samozrejme. A vy to nekúpite?“

„Ešte pouvažujem. Najprv to trochu poobraciam proti svetlu. Meyer má lincolna, však?“

„Tak je. Ale má ešte iný voz, starý chevrolet. Ten používa na cesty.“

„Zelený sedan, chevrolet?“

„Áno. V prvom rade musím zistiť pohyby oboch áut. Jedno z nich musel niekto vidieť v kritickom čase v blízkosti miesta, kde sa stala jedna z tých vrážd.“

„Ušetrím vám zbytočnú námahu. Pohovorte si s tým väzňom dnu. Opýtajte sa ho, v akom aute odviezli Aquistu vo štvrtok.“

Danelaw sa obrátil k dverám. Ja som odišiel opačným smerom.

31

Hilda Churchová otvorila dvere a nesmelo vykukla von. V domácich prešívaných bavlnených šatách vyzerala ako ktorákoľvek pekná domáca pani na predmestí, vyrušená pri raňajšej práci. Akosi čudne sa jej však ligotali oči a okolo úst mala črty napätia. Oči mala kalné a zvláštne bledozelené ako voda v hlbinách oceána.

„Je doma váš muž‘ pani Churchová?“

„Ľutujem, nie je.“

„Počkám ho.“

„Neviem, kedy sa vráti.“

„Na tom nezáleží. Chcem s ním čosi prerokovať.“

„Prepáčte, nemám chuť na besedy. Najmä nie dnes ráno.“

Chcela zatvoriť dvere, ale som jej nedovolil.

„Urobíte lepšie, ak ma pustíte dnu.“

„Prosím vás, nie. Brandon sa bude hnevať, ak vás tu nájde.“ Oprela sa celou váhou o dvere, pričom som spoza okraja dvier videl jej obnažené prsia. „Dovoľte mi zavrieť! A choďte preč! Poviem Brandonovi, že ste ho hľadali.“

„Pani Churchová, musím vojsť!“

Zaprel som sa plecom do dvier a násilím som ich otvoril. Ustúpila až k dverám obývačky a ostala tam stáť s rukami meravo opretými o boky, pohybujúc iba končekmi prstov. Obzerala si ma zboku s akousi bojazlivou koketnosťou. Svaly na krku sa jej napínali.

Vykročil som oproti nej. Ustupovala ďalej do izby. Pohybovala sa čudne ťarbavo, ako keby sa jej telo vlieklo kdesi ďaleko za jej myšlienkami. Zastala pri malom mahagónovom stolíku a potisla hlinený popolník o pár centimetrov do geometrického stredu stola.

Popolník, stôl, koberček, všetko v izbe bolo čisté. Biely nábytok kombinovaný s čiernym kovom vyzeral ako nový a bol pravidelne rozostavený po izbe. Cez zasúvacie sklené dvere bol výhľad na zadný dvor, ktorý žiaril kvetmi ako otvorená vyhňa. Kruh obložený tehlami pretekal záplavou purpurových lobélií a v jeho strede trpasličí citrónovník nastavoval svoje voskové kvety slncu.

„Čo odo mňa chcete?“ zašepkala.

Svetlo z dvora, ktoré sa odrážalo od steny, nástojčivo dopadalo na jej spoly odvrátenú tvár. V tom okamihu sa tak úžasne podobala mŕtvej, až to bolo neuveriteľné. Smrť pridala Anne Meyerovej na veku a urobila z nich takmer dvojčence. Akoby niekto násilím zastavil čas a obrátil všetko naruby. Bezmocná ľútosť, ktorú som pociťoval voči Anne, pôsobila na mňa ako droga. Teraz som ľutoval prízrak, neskutočnú ženu, ktorá tu stála so sklonenou hlavou nad nepoškvrneným stolíkom.

Premáhala sa nad svoje sily, kým si predstavila, čoho sa vlastne dopustila. Musel som ju doviesť k pravde, vrátiť ju do skutočnosti a získať si ju. Oveľa ľahšie by bolo prestreliť jej hlavu.

„Pani Churchová, zastrelili ste otcovým revolverom svoju sestru. Poviete mi, ako sa to stalo?“

Zdvihla hlavu a pozrela na mňa. Cez chladné zelené oči som videl, že jej v mozgu blúdia myšlienky ako tiene neznámych bytostí. Povedala: „Mala som sestru rada. Nechcela som to urobiť. Nemala som v úmysle.“

„Ale urobili ste to.“

„Bola to nehoda. Zavinil to revolver. Odrazu vystrelil, ako som ho držala v ruke. Anne pozerala na mňa. Nepovedala ani slovo. Spadla na dlážku.“

„Prečo ste ju zastrelili, keď ste ju mali rada?“

„Anne je na vine. Nemala s ním odísť. Viem, že muži sú ako zvieratá, nevedia sa ovládať. Ale žena sa musí vedieť ovládať. Nemala mu to dovoliť. Nemala ho zvádzať.“

„Dosť som sa o tom narozmýšľala,“ pokračovala. „Odkedy sa to stalo, nič som nemohla robiť, rozmýšľala som iba o tom. Ani spať som nemohla. Celý týždeň som iba riadila dom a myslela na to. Keď som vyriadila svoj dom, išla som poriadiť otcovi a opäť som sa vrátila sem a odznova som začala riadiť. Ale nemohla som sa ho doupratovať, dospela som však k názoru, že všetkému na vine je Anne. Nemožno z toho obviňovať otca… a nemôžete viniť ani Brandona, lebo sú muži.“

„Pani Churchová, neviem pochopiť, ako k tomu došlo. Pamätáte sa na to?“

„Len nejasne. Priveľa som rozmýšľala. Myseľ mi pracovala tak rýchlo, že som nemala čas rozpamätať sa.“

„Stalo sa to v nedeľu?“

„V nedeľu zavčasu ráno pri jazere. Vybrala som sa ta, že sa porozprávam s Anne. Nechcela som nič iné, iba ju prehovoriť. Nikdy si z ničoho nerobila starosti, neuvedomila si, čo mi urobila. Potrebovala, aby ju niekto priviedol k rozumu. Nemohla som to nechať tak. Musela som niečo urobiť.“

„Vtedy ste to už vedeli?“

„Vedela som to už celé mesiace. Videla som, ako sa Brand na ňu pozerá a ona ako sa predvádza. Keď napríklad sedel na stoličke, prešla okolo neho tak blízko, že sa mu sukňou obtrela o koleno. A potom začali chodiť cez víkend na výlety.

Minulú sobotu šli znova. Brand povedal, že musí ísť na schôdzku do Los Angeles. Zavolala som hotel, v Los Angeles však nebol. Bol s Anne. Vedela som to. Ale nevedela som, kde sú.

V sobotu v noci prišiel sem Tony Aquista. Bolo už neskoro po polnoci. Vytiahol ma z postele. Ale aj tak som nespala. Vedela som to prv ako on. Keď prišiel k dverám a povedal mi to, odrazu mi mysľou prebleslo všetko, celý môj život – mesto, vrchy, oni sami dvaja v chate, a ja tiež sama, celkom sama tu dolu.“

Zdvihla ruky k prsiam a kruto ich stisla.

„Pokračujte!“ povedal som. „Čo vám povedal Aquista?“

„Povedal, že ju stopoval k jazeru Perdida a videl ju tam s Brandom. Hovoril, že tam ležali na medvedej koži pred kozubom. Horel v ňom oheň a oni boli celkom nahí. Anne sa vraj smiala a vyvolávala jeho meno.

Tony nenávidel Branda a bol opitý, ale iste hovoril pravdu. Vedela som, že je to pravda. Keď odišiel, celú noc som presedela a uvažovala, čo mám robiť. Noc sa vliekla, ako keby nemala konca. A potom začali zvoniť na rannú omšu. Zvony mi dali signál, zvonili ako v deň mojej svadby a zneli mi celou cestou, keď som išla autom hore k jazeru. Po celý čas, keď som dohovárala Anne, mi zvonili v ušiach. Musela som kričať, aby som sa vôbec počula. A neprestali zvoniť, kým ten revolver nevystrelil.“

Triasla sa ako v ohnivom orgazme, ktorý jej prenikal telom.

„Kde bol váš muž, keď sa to stalo?“

„Nebol tam. Odišiel prv, než som ta prišla.“

„Ako ste sa dostali k tomu revolveru? Dal vám ho otec?“

„Bol to síce otcov revolver, ale nedal mi ho on. Dala mi ho Anne.“

„Dala vám ho sestra?“

„Áno,“ prikývla ako vtáčik jemnou, malou hlavou. „Pokúšam sa na to rozpamätať, ale vidím iba rozmazanú škvrnu a v nej sestrinu tvár a počujem zvoniť zvony. Všetko letí tak rýchlo a ja sa iba vlečiem. Revolver vystrelil a ja som bola zdesená, že som tam sama s jej mŕtvolou. Chvíľu sa mi dalo, že som to ja, čo tam leží mŕtva na zemi. Potom som utiekla.“

„A vrátili ste sa do chaty?“

„Áno, vrátila. V pondelok. Chcela som sa postarať… aby bola riadne pochovaná. Verila som, že keď ju pochovám, nebudem musieť stále myslieť na to, ako tam leží.“

„Kerrigan už bol v chate? Alebo ta prišiel až neskôr, a našiel vás pri mŕtvole?“

„Áno, prišiel, keď som už tam bola. Chcela som ju odvliecť… odniesť do jej auta. Pán Kerrigan bol ochotný pomôcť mi. Povedal, že tam nemôže v nijakom prípade ostať, lebo by ho podozrievali, že ju zastrelil on. Zaviezol ma na jedno miesto v horách, kde som ju mohla pochovať. Vtom sa však zjavil ten strašný starec, vysliedil nás.“ Od hnevu jej stemneli oči, bol to však iba povrchný, bezvýznamný hnev dieťaťa. „Ten starec je vinovatý, že som nemohla sestru slušne pochovať. Pre neho som spadla a poranila som si koleno.“

„A pritom ste stratili podpätok?“

„Áno. Ako to viete? Anne a ja sme nosili rovnaké topánky a pán Kerrigan povedal, že ak vymením topánky, nik si to ani nevšimne. Vymenila som topánky a potom sme šli zničiť dôkazy v jej byte.“

„Aké dôkazy?“

„Pán Kerrigan mi nepovedal. Iba spomenul, že v sestrinom byte je dôkaz proti mne.“

„Pravdepodobnejšie je, že tam bol dôkaz proti nemu. Vaša sestra ho vydierala.“

„Nie. Iste sa mýlite.“ Znelo to ako obrana, vyslovená povýšeným tónom. „Anne by nebola schopná niečoho takého. Bola síce ľahkomyseľná, ale nikomu neškodila vedome. Nechcela nikomu ublížiť.“

„Nik to nerobí vedome, pani Churchová. Lezie to na ľudí samo.“

„Nie, nerozumeli ste ma. Pán Kerrigan mi chcel pomôcť. Povedal, že by to nebolo správne, keby som mala trpieť za Anne pre jej chybný krok. Ukryli sme ju v kufri jej auta a on sa ponúkol, že ju vyvezie niekde von a nechá ju na takom mieste, kde ju dlho nenájdu.“

„A čo chcel od vás za tú pomoc? Ďalšiu nehodu?“

„Nepamätám sa už.“ Vyhla sa však môjmu pohľadu.

„Ja vám to pripomeniem,“ povedal som. „Kerrigan vám prikázal, aby ste boli v štvrtok podvečer vonku na hradskej. Mali ste zastaviť Aquistov kamión a dostať Tonyho nejako z neho von. Odišli ste do otcovho domu, jednak aby ste získali pre začiatok alibi a jednak aby ste si vypožičali jeho starý chevrolet. Prečo to muselo byť auto vášho otca?“

„Pán Kerrigan povedal, že Tony ho určite spozná.“

„Ten človek pamätal na všetko, pravda? Takmer na všetko. Ale nespomenul si, že ste mali dôvod zabiť Aquistu. Alebo to vedel?“

„Aký dôvod? Nerozumiem vás.“

„Aquista si mohol domyslieť, ak si to už nedomyslel, že vy ste zavraždili svoju sestru.“

„Prosím, nepoužívajte ten výraz.“ Pozrela na mňa divo, akoby som bol v izbe vypustil nejakého strašného a slepého netopiera, ktorý by jej mohol vletieť a zapliesť sa do vlasov. „Nesmiete používať ten hrozný výraz!“

„Je to správny výraz, pani Churchová. Pre všetky tri prípady. Zavraždili ste Aquistu preto, aby ste ho umlčali. Sotili ste ho do priekopy a vrátili ste sa do otcovho domu, aby ste získali iné alibi. Teraz už ostával iba jeden svedok proti vám – Kerrigan.“

„Z vašich úst to znie tak škaredo,“ povedala, „ako keby som si to bola naplánovala. V skutočnosti to vôbec nebolo tak. Keď si Tony sadol ku mne do auta, povedala som mu prvé, čo mi prišlo na um, že otec mal nehodu. Nechcela som Tonyho zastreliť. Zbadal však na sedadle zbraň a začal ma podozrievať. Chmatol po nej. Nedôverovala som mu a predbehla som ho. Potom to už bolo ťažšie, musela som šoférovať a súčasne ho pozorovať, celý čas som mala zbraň namierenú naňho. A on znova po nej chmatol.“

„A revolver zasa vystrelil?“

„Áno. Zvalil sa na sedadlo a začal čudne dýchať.“ Plecia jej podvedome klesli, keď ho napodobňovala a začala chrčať. „Nemohla som to počúvať a nezniesla som pohľad na krv. Vyhodila som ho teda z auta.“ Prudko vyrazila rukami doprázdna.

„Ale ten revolver vystrelil ešte raz,“ povedal som.

„Spomínate si aj na ten tretí výstrel? V Kerriganovej kancelárii?“

„Áno, spomínam.“ Hlas mala pevný, pohľad jasný. Zdalo sa, že ju to akýmsi tajomným spôsobom posilňuje, keď rekonštruuje svoje vraždy a priznáva sa. „Tie dve boli nehody, hoci viem, že mi to neuveríte. Pána Kerrigana som zabila, lebo som musela. Povedal Brandovi o tých dvoch prípadoch všetko. Musela som zabrániť, aby to povedal ostatným. Brand ma raz v noci zamkol, lebo musel kdesi odísť. Rozbila som oblok a išla som do motela. Pán Kerrigan bol vo svojej kancelárii, vošla som teda dnu a zastrelila som ho. Urobila som to nerada, lebo mi veľmi pomohol, no iné mi nezostávalo.“

Pozrel som do tienistých hlbín jej očí, lebo som si nebol istý, či to nemyslela ironicky. Neusmievala sa a tvárila sa prísne ako sudca s čiernym baretom na hlave.

„Tri výstrely, tri mŕtvoly, to je už naozaj rekord. Kde ste sa naučili tak dobre strieľať?“

„Otec ma naučil. A Brandon ma brával na ranč. Zavše som dosiahla na cieľ-postavu celú stovku.“

„Kde je zbraň, ktorou ste strieľali?“

„Má ju Brandon. Našiel ju, hoci som ju ukryla. Ale som rada, že ju našiel.“

Prekvapene som na ňu pozrel.

„Nechcem, aby sa ešte niečo stalo,“ povedala. „Nenávidím zabíjanie a násilie. Vždy som nenávidela. Ako dievča som nemohla pochovať ani mŕtvu mačku, alebo vybrať z pasce zdochnutú myš. Dokiaľ som mala tú zbraň, nemala som pokoja.“

„Ale ani ostatní ho nemali.“

Nepočula ma. Odrazu dostala jej tvár taký výraz, aký mala v štvrtok v noci, prestrašený a plný očakávania. Na štrkovej ceste zastalo auto.

32

Očakával som Churcha so zbraňou v ruke. Keď vošiel do dverí, spod stetsona mu bystro svietili oči, vyzeral divo. Ruka mu skĺzla do bočného vrecka kabáta, ktoré mu zreteľne vydúval revolver.

„Myslel som si, že to budete vy,“ povedal.

„Mali ste ma zastreliť, keď bola príležitosť. Teraz by som to neskúšal. Vaša žena dosiahla stovku na postavy. Mne napočítali iba deväťdesiatdeväť bodov v rýchlostreľbe.“

„Nebudem si s vami merať sily, Archer. Nechcem mať na svojich rukách vašu krv.“

„Teda ukážte ruky!“

Vystrel ich pred seba hore dlaňami, boli prázdne. Trhlo ho, keď som mu vyberal z vrecka zbraň. Bol to modrý oceľový revolver, kaliber tridsaťosem. Pažba bola ohmataná od používania. Rozkrútil som dobre naolejovaný valec. Bol plný nábojov.

„Vezmite si ho,“ povedal. „Je to ten, ktorý hľadáte.“

Pohľad mu preskočil zo zbrane na ženu. Podišla k zaskleným dverám, ktoré viedli na dvor. Jej oči vyzerali v pokojnej tvári ako strašné zelené rany. Mala ich zaliate slzami. Nechápal som, koho tak ľutuje. Samu seba?

„Hilda, povedala si mu to?“ Bez slova prikývla. „Teraz to už viete.“

„Áno. Kde ste boli?“

„Vonku na hradskej. Pochytil ma taký detský nápad, že by som mal všetko nechať tak, odísť a začať niekde inde.“

„Ale ste tu.“

„Tu som. Uvedomil som si, že neujdem sám pred sebou, že musím s tým žiť, nech by som odišiel kdekoľvek. Radostné vyhliadky, naozaj.“ Pokúšal sa byť ironický, aby si zachoval štýl, ale z jeho slov zaznievala surová bolesť. „Pochopiteľne, že nešlo len o to. Nemohol by som odísť a nechať tu Hildu, aby sama čelila všetkému. Moja vina je väčšia ako jej.“

Zastonala. Jej tvár pripomínala sochu v daždi. „Brandon, dovoľ mi vyjsť von. Dovolíš mi? Nemôžem tu stáť a počúvať také reči.“

„Chceš ujsť?“

„Sľubujem ti, že neujdem.“

„Alebo si chceš ublížiť?“

„Nie, Brandon.“

„Dobre. Ale len na chvíľku.“ Obrátil sa ku mne, keď sa za ňou zavreli sklené dvere. „Nebojte sa, neodíde z dvora. Má ho rada a neostáva jej veľa času.“

„Stále sa o ňu staráte?“

„Archer, ona je ako dieťa. To je na tom najhoršie. Nemôžem ju z ničoho viniť, nie je zodpovedná za svoje činy. Za všetko som zodpovedný ja. Konala na základe vnútorného nutkania, ani poriadne nevedela, čo robí. Ale ja som od samého začiatku čertovsky dobre vedel, čo robím. Vrhol som sa do toho a urobil som to. Toto je odplata za všetko.“

Otvoril svoje veľké dlane a pozeral dolu na ne. „Naozaj sa to stalo vo štvrtok v noci, keď mi Kerrigan povedal, čo urobila. Keď sme boli na dvore motela, urobil iba pár záludných narážok. Neskoršie som ho navštívil doma a všetko mi vyrozprával. Vtedy som sa prvý raz dozvedel, že Anne je mŕtva.

Nepokúšam sa ospravedlniť svoje skutky. Hoci myslím, že keby som bol rozmýšľal triezvejšie, bol by som konal inak. Pripravila mi ťažký šok. S tým som naozaj nerátal. Naposledy som videl Anne hore na jazere. Bolo slnečné ráno a my sme boli najšťastnejší ľudia na svete.“ Na čele sa mu ligotali drobné kvapôčky potu. Netrpezlivo si ich utrel. „Doparoma, začínam sám seba ľutovať. To je moja stará chyba.

A potom v tú noc, keď som bol u Kerrigana, mal som pocit, že sa pohybujem uprostred zemetrasenia. Celý život sa mi zosypal a doľahol na mňa. Moje dievča bolo mŕtve. Zavraždila ho moja vlastná žena a potom znova vraždila. Kerrigan ma neušetril ničoho, povedal všetko, čo vedel, aby zlomil môj odpor. Vlastne som mu ani neveril, kým som sa neopýtal Hildy. Priznala sa ku všetkému – ku všetkému, čo si pamätala.

V tú noc som nevidel východisko. Ani teraz ho nevidím. Odišiel som na cestu k priesmyku a urobil som, čo mi Kerrigan kázal. Mali ste pravdu, Archer.“ Akoby tie slová bolestne cedil cez zaťaté zuby. „Poslal som preč svojich ľudí a nechal som toho zlodeja vykĺznuť z okresu. Za ten priestupok sa hanbím najväčšmi zo všetkého, čoho som sa dopustil.“

„Vrátil sa predsa do vášho okresu.“

„Viem. To však nezmenšuje moju vinu.“

Zavadzali mi zbrane v rukách. Vopchal som ich do vreciek kabáta, aby neboli na očiach. V posledných niekoľkých minútach som si podstatne zmenil svoj názor o Churchovi. Porušil niektoré pravidlá. Mal rozvrátený a náruživý život. Ale z očí som mu vyčítal, že je to statočný človek.

„Bol by som urobil to isté,“ povedal som a chápal som jeho počínanie.

„Ale vy nie ste prísažný pracovník polície. Včera ste spievali inú pesničku.“

„Včera som sa mýlil. Odvolávam, čo som povedal. Zabudnite na to.“

„Nemožno zabudnúť na pravdu. Posledných štyridsať hodín som lietal po okrese a predstieral som, že sa usilujem presadiť zákon. V skutočnosti som hľadal Anne. Kerrigan mi nechcel prezradiť, kde je, aj tým ma držal v šachu. Ale to je už za nami. Predpokladám, že Westmore požiada najvyšší súd, aby na mňa podal formálnu žalobu.“

„Ak tomu budem môcť zabrániť, nestane sa to. Som predsa jeho hlavný svedok.“

„Po tom, čo som urobil?“ Prekvapene sa na mňa pozrel.

„Po tom, čo ste urobili.“

„Ste neobyčajný človek,“ dodal ticho.

„Zopakujte to. A vy ste ten najpochabší trkvas, ktorého ťaží svedomie. Nebyť nevďaku verejnosti, iste by vás oslobodili, ale najskôr si odsedíte trest vo vlastnom väzení. Prirodzene, že sa cítite vinný. Aj ste vinný. Urobili ste niekoľko hrubých chýb. Najhoršie bolo, že ste nechali Hilde voľnú ruku, keď ste už vedeli, že sa dopustila vraždy. Kerrigan nikomu nechýba, ale mohol to byť ľahko aj niekto iný.“

„Viem, nemal som ju nechať samu v tú noc. Kerrigan ma však prinútil: kázal mi ísť do priesmyku. Radšej som ju mal zaviezť na psychiatriu. Vtedy som však nemohol. Sám som si nebol na čistom. Sám som sa zle cítil.“

Pohľadom zablúdil zo mňa na sklené dvere. Hilda stála nehybne na dvore a uprene hľadela na citrónovník obsypaný bielymi kvetmi. Vyzerala celkom stratená, ako keby bola omylom zablúdila do cudzej záhrady. Church vydal akýsi neartikulovaný zvuk. Sňal si z hlavy klobúk, šmaril ho k stene, sadol si na kovovú stoličku a hlavu si podoprel dlaňami. Sadol som si oproti nemu.

Keď si odkryl tvár, oči sa mu už tak horúčkovite neleskli. Vrásky v tvári sa mu prehĺbili, ruky sa mu chveli. Zopäl ich, aby zastavil chvenie, akoby sa modlil. Hoci mal na sebe pokrčený pracovný odev, vyzeral ako umučený svätý, natiahnutý na El Grecovom škripci.

„Hildu čakajú dlhé roky za mrežami,“ povedal som. „To, kde si ich odsedí, závisí od toho, či ju uznajú za zdravú alebo nie. Nie je chorá?“

„Neviem, akej mienky bude porota. Sám ste sa presvedčili, že je citovo vykoľajená. Odkedy ju poznám, nikdy nebola celkom normálna. Myslím, že to bol jeden z dôvodov, prečo som si ju vzal. Život v spoločnej domácnosti s Meyerom ju doslova vháňal do šialenstva. Podaktorí muži zas musia mať pocit, že ich niekto potrebuje. Aj ja som jedným z nich.

Teraz viem, že je to skôr slabosť ako sila, že to nie je dobrý základ pre manželstvo. A predsa nám to vydržalo skoro desať rokov. Keby sme boli mali deti, boli by sme s tým vystačili natrvalo. Alebo keby som nebol stratil vôľu.“ Díval sa na mňa, ale ma nevidel. Bol hlboko pohrúžený do seba, skúmajúc pravdu toho, čo prežil. „Myslím, že vôľa je len iné meno pre túžbu. Po dlhých rokoch sa nemôžete prinútiť chcieť niečo, čo si v skutočnosti neželáte. Alebo sa vzdať vecí, ktoré skutočne chcete.“

„Chcel som mať syna,“ pokračoval hlbším hlasom. „Nemohla mi ho dať. Syn, ktorého som nemohol mať, a všetky ostatné veci, čo mi v živote chýbali – ma postupne zdolali. Náš spoločný život bol prázdny. Usilovali sme sa ho vyplniť vecami. Kúpili sme si nový dom, nábytok –“ obzrel sa okolo seba po tichej izbe, zaliatej slnkom, „to nás však nebavilo. Chýbala láska. Neľúbil som Hildu a myslím, že ani ona mňa nikdy neľúbila. V jej srdci bolo priveľa strachu, než aby mohla ľúbiť.“

„Čoho sa vlastne bála?“

„Myslím, že sa to začalo jej otcom, potom sa to rozšírilo na ostatných, vrátane mňa. A na ňu samu.“ Zhlboka si vydýchol. „Niekedy to vyzeralo, ako keby mala v sebe divé zviera, ktoré sa díva jej očami – zviera, ktoré som ja musel živiť a krotiť. Dokiaľ som jej mohol dávať lásku, bezpečnosť, ktorú potrebovala, nič jej nehrozilo. Deväť rokov som ju udržiaval pri živote ako pomerne normálnu osobu. Potom som ju sklamal. Ja som ju sklamal. Precenil som svoje sily, vzal som na seba viac, ako som vládal uniesť. A kapituloval som.“

Udrel sa po dlhom stehne hranou veľkej ruky. Vyzeralo to, ako keby chcel posekať celý svoj život na kúsky.

„Myslím, že Anne ma priťahovala, odkedy som ju prvý raz videl. Nepripúšťal som si to však, keď bývala u nás, ani dlhý čas potom. Bola taká mladá a nechcel som zopakovať to, čo jej urobil otec. Prichodila mi ako dcéra – ako roztopašná dcéra, ktorá vyrástla. Bol som priveľký puritán, aby som sa s tým zmieril. Anne mala práve tie vlastnosti, ktoré mi chýbali: veselosť, smiech a lásku bez sĺz. Veľmi sa podobala na Hildu a predsa bola celkom iná – rub a líce tej istej mince.

Posledný rok som začal o nej snívať, poslednú jar, keď sa zazelenali kopce. Bolo to obdobie ruje.“ Robil si zo seba žarty ako starec, keď si spomína na vyhasnutú horúcu mladosť. Nevedomky zvýšil hlas. „Kombinoval som všelijaké plány, ako sa s ňou stretnúť na ulici, a pod rozličnými zámienkami som nahováral Hildu, aby ju pozvala k nám. Ale keď prišla, bál som sa k nej čo len priblížiť. Bola taká rozkošná.

Mohol som tomu zabrániť. Mohol som s tým skoncovať. Stále ma však niečo unášalo – nazvite to, ako chcete, láska, ošiaľ, podvolenie sa neresti. Namýšľal som si, že si zaslúžim viac, ako dostávam. Nuž, dostal som viac. Všetci dostaneme viac.

V júni sme všetci traja šli na víkend k moru. Nechcel som s nami brať Anne – vtedy som proti tomu bojoval, hoci som vedel, že prehrávam, ale Hilda trvala na tom. Myslím, že chcela dostať Anne preč od Kerrigana. Prvú noc, keď sme ta prišli, mala Hilda migrénu. Anne a ja sme ju nechali v moteli a išli sme sa prejsť na pláž. Neboli sme sami už roky, nikdy, odkedy dospela, a nikdy nie v súkromí. Tak sa nám to prihodilo.“

Z dvora bolo počuť akési zúrivé kmásanie. Vstal som a podišiel k dverám. Hilda kľačala na kolenách a trhala burinu, ktorá rástla v hustých chumáčoch okolo tehlami obloženého kolesa kvetov.

„Ja som zločinec,“ povedal Church za mojím chrbtom.

„Okradol som Hildu o lásku a dal som ju jej sestre. Aj Anne sa do mňa zaľúbila. Došlo to tak ďaleko, že sme museli byť spolu vždy a všade. Odchádzal som na noc k Anne, a keď som sa vrátil, čakala ma Hilda s tým svojím pohľadom raneného zvieraťa. Nikdy sa ani slovom nezmienila o Anne, nikdy sa ma nič neopýtala. Znova sa stiahla celkom do seba, ako keď som si ju bral. A potom som dopustil, aby sa to stalo. Myslím, že som si to tajne želal. Boli chvíle, keď som si prial, aby celkom prišla o rozum, aby som ja mohol slobodne žiť s Anne a mať s ňou deti.“ Hlas sa mu zlomil. „Istým spôsobom sa moje želanie splnilo.“

„Bola niekedy v nemocnici?“

„Raz, v prvý rok nášho manželstva. Pokúsila sa o samovraždu. Desať dní bola pod dozorom v okresnej nemocnici. Čakala dieťa a lekári označili jej depresie za sprievodný jav ťarchavosti. Povedala mi, že nechcela priviesť dieťa do tohto sveta. V tú noc použila nadmernú dávku piluliek na spanie. Zavčasu jej však stihli vypumpovať žalúdok.

Mohol som ju tam vtedy radšej nechať. Lekári ponechali rozhodnutie na mne. Rozhodol som sa vziať ju domov. Veril som, že doma jej budem môcť pripraviť lepšie prostredie. A okrem toho čakala odo mňa dieťa.“

„Čo sa stalo s dieťaťom?“

„Aj tak oň prišla. Potom sa jej duševný stav zlepšil.“

„Bola niekedy na psychiatrickej liečbe?“

„Z času na čas. Na posilnenie duševného stavu.“

„Teda celkom dobré podmienky na vyhlásenie neviny z titulu duševnej nepríčetnosti. Neviete, či nezamýšľala zavraždiť Anne?“

„Viem, že to nebola vopred uvážená vražda. Spáchala ju v náhlom pomätení zmyslov. Môžem to dokázať, ak sa ma na to budú pýtať. Nemala pri sebe zbraň, keď išla hore.“

„Aj mne tak povedala. Nevedel som, či vraví pravdu.“

„Je to pravda. Musela ju vziať Anne, alebo ju našla v chate. V sobotu v noci som tam ten revolver videl na písacom stole. Nechcela však dovoliť, aby som vybral náboje. Chcela ho mať na obranu.“

„Proti Hilde?“

„Pochybujem. Nikdy sa Hildy nebála.“

„Radšej sa jej mala báť. Hilda tvrdí, že Anne jej dala zbraň. Zdá sa vám to pravdepodobné?“

„Tak hovorila aj mne. Anne by to iste neurobila.“

„Čudujem sa. Vedela, že Hilda sa pokúšala o samovraždu.“

Podišiel som k dverám. Hilda kľačala medzi kvetmi, teraz však už neplela. Vytrhávala plné priehrštia ohnivých plaziacich sa lobélií a rozhadzovala ich okolo seba. Veľké koleso bolo spoly vyšklbané.

Church prekĺzol za mojím chrbtom a zišiel dolu na dvor. „Hilda, čo to robíš?“

Obrátila sa na kolenách a pozrela ponad plece. Tvár mala červenú a spotenú. „Nemám ich rada. Nie sú už také pekné.“ Keď videla úžas v jeho tvári, odvrátila sa. „Však sa zato nehneváš, otec, vlastne Brandon?“

Vydýchol si a odvetil jej. „Nehnevám, Hilda. Rob si s kvetmi, čo sa ti páči. Sú to tvoje kvety.“

„Ešte by som sa vás chcel niečo opýtať,“ povedal som. „O Anne.“

Vstala a ufúľanou rukou si odhrnula vlasy dozadu. „Veď som vám už o Anne povedala. Bola to náhoda. Držala som revolver v ruke a odrazu vystrelil a ona sa dívala na mňa. Pozrela ešte na mňa a spadla na dlážku.“

„Ale ako sa vám zbraň dostala do ruky?“

„Anne mi ju dala,“ odvetila. „Už som vám to povedala.“

„Prečo vám ju dala? Nič pritom nepovedala? Nepamätáte sa?“

„Čosi sa mi marí. Ale akosi to nemá ani hlavu ani pätu.“

„Pani Churchová, spomeňte si, čo vám povedala!“

„Smiala sa mi. Povedala som, že ak nedá otcovi pokoj, že sa zmárnim.“

„Ak nedá otcovi pokoj?“

„Nie.“ Pohľad mala neistý. „Brandonovi. Aby nechala Brandona na pokoji. Smiala sa mi a potom odišla do spálne. Doniesla revolver a podala mi ho. Choď a zastreľ sa! Máš príležitosť, je nabitý. Zastreľ sa, povedala.“ Odmlčala sa, akoby načúvala. „Ale ja som ju neposlúchla. Zastrelila som ju.“

Church za mnou zastonal. Obrátil som sa. Vyzeral ako človek, ktorý prekonal dlhú chorobu. Nad hlavou mu zasvišťal kolibrík ako dúhová guľka. Sledoval ho, kým sa mu nestratil z očí, uprene hľadiac do belasých výšok oblohy.

Jeho žena sa vrátila k svojim kvetom, vytrhávala posledné z vlhkej zeme. Keď prišlo policajné auto, záhon na dvore bol holý a práve začala šklbať tŕnistý citrónovník. Church jej umyl a obviazal krvácajúce ruky prv, než ju odviezli.

LEW ARCHER II. ZVÄZOK

ROSS MACDONALD

POHYBLIVÝ TERČ

NÁJDI OBEŤ

Z ANGLICKÝCH ORIGINÁLOV ROSS MACDONALD: THE MOVING TARGET, FIND A VICTIM, KTORÉ VYŠLI V NAKLADATEĽSTVÁCH ALFRED A. KNOFF 1967 A BANTAM BOOKS, NEW YORK, PRELOŽILI JOZEF ŠIMO A IVAN KRČMÉRY.

VYDAL SLOVENSKÝ SPISOVATEĽ, BRATISLAVA 1973. ZODPOVEDNÁ REDAKTORKA PERLA BŽOCHOVÁ. KORIGOVALA J. LACKOVIČOVÁ. TECHNICKÁ REDAKTORKA KVETOSLAVA CHYTILÍKOVÁ. OBÁLKU A FRONTISPICE ZOLTÁN SALAMON.

TEM. SKUP. 301/13. ČÍSLO PUBLIKÁCIE 1767. 45 000 VÝTLAČKOV. AH 26.21, VH 26.90. VYTLAČILI VÝCHODOSLOVENSKÉ TLAČIARNE, N. P., KOŠICE. STRÁN 440. VÝMER SUKK Č. 1438 I-OR-1972.

VIAZ. KČS 30, –

BROŽ. KČS 25.70

13-72-025-73

602 22 8.6

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai