Rozcestí

Ross Macdonald

(1998)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

ROSS MACDONALD

Pod pseudonym Ross Macdonald se ukryl pro nadcházející pokolení čtenářů pilný tvůrce více než několika set strhujících příběhů. Jeho skutečné jméno bylo Kenneth Millar. Narodil se v San Francisku roku 1915, ale vyrostl ve Vancouveru, Britské Kolumbii. Do USA se vrátil roku 1938, kde pozdéji získal na Michiganské univerzitě doktorát filozofie, během druhé světové války sloužil u amerického námořnictva. Svůj první román vydal v roce 1944. Byl prezidentem Mystery Writers of America, dostalo se mu obou nejvyšších ocenění: Silver dagger a ward (Stříbrná dýka) od Crime Writers‘ Asociation of Great Britain i Grand Master award od Mystery Writers of America. Dlouhou část života ho provázela spisovatelka Margaret Millarová. Zemřel roku 1983.

Cena 119 Kč

Přeložila

Markéta Hadačová

Vydalo nakladatelství BB art v roce 1998

v edici 99

Z anglického originálu

The Three Roads

přeložila © Markéta Hadačova, 1997

redakce textu: Věra Černá

Obálka a grafická úprava © Robin Brichta, 1998

Sazba: Studio PROXIMA, s.r.o.

Tisk: CENTA, spol. s r. o.,

odštěpný závod Brno, Vídeňská 113

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-86070-54-9

A teď jsem špatný, špatný, a už kdekdo mi to vidí na čele. Ach rozcestí, ukryté‘ na dně lesní rokliny, úvoze s křižovatkou – z mých rukou jsi kdysi pil otcovu krev, mou vlastní krev…

SOFOKLES, Oidipus vladař

Sobota

1

Z verandy, kde měla čekat, viděla golfové hřiště sousedící s nemocničním areálem. Podél svahu, ještě stále zeleného od zimních dešťů, se za neviditelným míčkem honil malý muž ve vybledlém vojenském stejnokroji. Chvíli ho pozorovala, než si všimla, že zachází s holí nějak zvláštně. Učil se hrát golf jednou rukou. V první chvíli si myslela, že je levák.

Když za sebou zaslechla Bretovy kroky, na malého muže zapomněla. Otočil si ji k sobě, držel ji za ramena tak, že to téměř bolelo, a zkoumal její obličej. Když se mu podívala do chladných očí, pochopila nejistotu, která se v nich skrývala. Sama měla tentýž pocit pokaždé, když k němu po týdnu přijela, nejistá, zoufalá, jako příbuzný povolaný k identifikaci utonulého.

Bret byl opravdu pořád stejný, ale během těch devíti měsíců v nemocnici trochu přibral. Změnily se mu tím linie tváří a čelistí a zdálo se, že stará šedá uniforma je pro něho moc malá. Nikdy se nedokázala úplně zbavit podezření, že tenhle Bret Taylor je podvodník, který si zdravě vegetuje v šatech jiného muže, mrtvého muže, a živí se láskou, kterou ona dluží tomu mrtvému.

Zachvěla se a on ji objal ještě pevněji. Neměla žádné právo na takové nereálné představy. Měla za úkol vrátit ho do života. Byla jeho prostředníkem s okolním světem a nesměla z této role vypadnout. Ale i když ji objímal, mrazila ji dávná úzkost. Během několika prvních minut schůzky se vždycky pohybovali na tenkém ledě, jakoby na pokraji zdravého rozumu. Jejím jediným zájmem bylo, aby na sobě nedala znát své pocity.

Pak ji políbil. Kontakt byl znovu navázán a její city se vrátily. Ztracený muž byl nalezen a stál tu v jejím náručí.

Ošetřovatel, který Breta doprovázel až ke dveřím, jim připomenul svou přítomnost: „Chcete zůstat tady venku, slečno Westová? Odpoledne tu bývá trochu chladno.“

Podívala se na Breta s bezděčnou podřízeností. Když nemůže dělat žádná velká rozhodnutí, ať rozhoduje o malých věcech.

„Zůstaneme tady,“ řekl. „Když ti bude zima, můžeme jít dovnitř.“

Usmála se na ošetřovatele a ten odešel. Bret rozložil vedle sebe dvě lehátka a posadili se.

„A teď si dám cigaretu,“ řekla. V tašce jich měla plnou krabičku, ale raději si dala jednu od něho. Kromě toho, že to byla cigareta od něj, což bylo důležité, pomohlo to navodit iluzi nenuceností a svobody.

„Vždycky ti říkají slečno Westová,“ řekl, když jí zapálil cigaretu.

„Protože se tak jmenuju.“

„Ale to není tvoje skutečný jméno?“

Chvíli se na něho bála podívat, bála se, že si vzpomněl na dobu, kdy ji neznal. Ale odpověděla klidným hlasem: „Ne, není. Vysvětlovala jsem ti, že jsem v Hollywoodu začala pracovat pod svým dívčím jménem. Manželova příjmení používám jenom když podpisuju šek.“

„To jsem zapomněl,“ řekl zahanbeně.

„Nikdo si nemůže pamatovat všechno. Já jsem skoro zapomněla svoje vlastní telefonní číslo.“

„Já jsem zapomněl svý vlastní jméno. Ale paměť se mi zlepšuje.“

„Vím, že se zlepšuje, pokaždý, když přijedu.“

Se střízlivou pýchou, jako průzkumník, který oznamuje objevení nového ostrova, řekl: „Nedávno v noci jsem si vzpomněl na Kerama Retto.“

„Opravdu? To je zpráva týdne.“

„Pro mě to je zpráva roku. Vzpomněl jsem si na celou tu věc. Bylo to tak skutečný, že jsem myslel, že se to děje celý znova. Viděl jsem Číňany nad přístavem v záři výbuchu. Bylo to tak jasný, že mě to oslepilo.“

Vyděsila ji jeho náhlá bledost. Na obličeji se mu na chvíli objevily kapky potu, které nezavinilo únorové slunce.

„Nemluv o tom, jestli tě to bolí, miláčku.“

Odvrátil se a díval se přes trávník svažující se od verandy do údolí, které bylo plné slunečního svitu a vypadalo jako jezero světla. Takový klid, pomyslela si, musí jeho rozháranému nitru připadat jako ráj oproti hrůzám, které si pamatuje z toho ostrova u Japonska.

Mlčení mezi nimi bylo příliš plné ozvěn. Porušila ho prvními slovy, která ji napadla. „K obědu jsem měla ovocný salát. Musela jsem čekat dvacet minut, než jsem se dostala do jídelny, ale U Granta dělají ovocný salát dobře.“

„Ještě pořád do něj dávají avokádo?“

„Ano.“

„Vsadím se, žes to avokádo nesnědla.“

„Pro mě to je vždycky moc sytý,“ odpověděla šťastně. Znovu si na všechno vzpomínal.

„My jsme měli avokádový salát k obědu ve středu nebo ve čtvrtek. Ne, ve středu, ve stejný den, co jsem si dal ostříhat vlasy.“

„Líbíš se mi v krátkých vlasech. Tak ses mi vždycky líbil.“

Ta přímá poklona ho uvedla do rozpaků. „Je to pohodlný kvůli plavání. Neřekl jsem ti, že jsem byl ve čtvrtek plavat.“

„Ne, to jsem nevěděla.“

„Myslel jsem, že se budu bát vody, ale nebál jsem se. Plaval jsem pod vodou přes celý bazén. Ale při plavání v bazénu se brzy unavím. Dal bych všechno za to, abych si zas mohl zaplavat v moři.“

„Opravdu? To jsem ráda.“

„No, nevím. Možná jsem si myslel, že budeš moře nenávidět.“

„Nějakou dobu jsem na moře nerada myslela, ale teď už ne. Nikdy bych nemohla nenávidět La Jollu.“

Štěstí, které cítila v duši, jí nahrnulo slzy do očí. La Jolla pro ni znamenala jediné, bylo to místo, kde se potkali. „Pamatuješ na ten den, kdy připlavali tuleni?“ Při slově „pamatuješ“ sebou škubla. To slovo se objevovalo vždycky, podobně jako slovo „vidíš“, když člověk mluví se slepcem.

Prudce se naklonil na lehátku a zvednuté ramenní svaly mu napnuly uniformu. Udělala jsem chybu? pomyslela si vyděšeně. Bylo tak těžké zachovat rovnováhu mezi postojem konejšící ošetřovatelky a nerozumnou láskou, kterou k němu cítila.

Řekl jen: „Budeme tam muset spolu zase jet – brzo. Je to neuvěřitelný, že je to odsud jenom patnáct mil.“

„Vím, že tam budeš moct brzy jet. Je to s tebou pořád lepší a lepší.“

„Vážně si to myslíš?“

„Ty víš, že je to pravda.“

„Někdy se cítím úplně skvěle,“ řekl pomalu. „Nemůžu se dočkat, až se vrátím do práce. Pak ale pocítím prázdnotu a připadám si, jako bych byl zase tam, kde jsem začal. Představila sis někdy naprostý vakuum? Místo, kde není žádný vzduch, žádné světlo, žádný zvuk? Ani tma, ani ticho. Takhle si představuju smrt. Mám pocit, jako bych byl částečně mrtvej.“

Položila mu ruku přes napjaté prsty, kterými svíral opěradlo lehátka. „Jsi úplně živej, Brete. Předvádíš skvělej comeback.“ Svým zasmušilým napětím ji vyděsil a přiměl k přemýšlení. Co když mu její společnost nedělá dobře? Co kdyby na tom byl lépe bez ní? Ne, to nemůže být pravda. Doktor jí nejednou řekl, že ona je přesně to, co potřebuje, že mu dává smysl života.

„Trvá to dlouho,“ řekl. „Občas mě napadá, jestli se odsud někdy dostanu. Někdy ani nechci. Cítím se trochu jako lazar. Nemohl být moc šťastný, když se vrátil a začal s životem tam, kde s ním přestal.“

Řekla mu ostře: „Nesmíš takhle mluvit. Nemáš ještě ani půlku života za sebou, lásko. Jenom jsi už skoro rok nemocný.“

„Připadá mi to tak dávno jako pravěk.“ Byl natolik naladěný, že se usmál své vlastní nadsázce.

„Zapomeň na minulost,“ řekla impulzivně.

„Musím si na ni nejdřív vzpomenout.“ Znovu se usmál. Úsměv to nebyl hezký, ale přece jen to byl úsměv.

„Vzpomínáš si na ni. Ale musíš myslet taky na budoucnost.“

„Řeknu ti, na co nejvíc myslím.“

„Na co?“

„Myslím na nás dva. To mě drží při životě. Musí to být pro tebe těžké být nemocniční vdovou.“

„Nemocniční vdovou?“

„Jo. Pro ženskou to musí být těžké mít manžela na psychiatrii. Znám hodně ženských, které by zmizely a zažádaly o rozvod –“

„Ale lásko.“ Bylo by mnohem snadnější to přejít nebo se přizpůsobit jeho klamné představě, ale ona se držela nesnadné pravdy. „Nejsem tvoje žena, Brete.“

Podíval se na ni prázdným pohledem. „Řekla jsi, že používáš příjmení jako za svobodna…“

„Moje příjmení je Pangbornová. Řekla jsem ti, že jsem se s manželem rozvedla.“

Pozorovala, jak mu z obličeje pomalu mizí odvaha a vůbec nevěděla, jak tomu zabránit. „Myslel jsem, že jsme manželé,“ řekl vysokým slabým hlasem. „Myslel jsem, že jsi moje žena.“

„Nemáš ženu.“ Raději neřekla víc.

Zoufale hledal nějakou výmluvu, něco, čím by zmírnil svou hanbu. „Jsme teda zasnoubený? Je to tak? Budeme se brát?“

„Jestli mě chceš?“ Nemyslela to ani trochu ironicky.

Vstal z lehátka a stál před ní trapně celý nešťastný. Jeho omyl s ním dost otřásl. „Myslím, že je na čase, abys šla. Dáš mi na rozloučenou pusu?“

„Umřela bych, kdybych nemohla.“

Ústa měl měkká a nejistá a držel ji velmi jemně. Pak od ní rychle odešel, jako kdyby s ní po svém ponížení nedokázal vydržet déle. Byla pyšná na to, jak se sám vrátil do pokoje jako kterýkoli normální člověk do svého hotelového apartmá, ale jeho omyl ji polekal a znepokojil. Na chvíli ho měla nadosah a pak jí zase vyklouzl tam, kam se za ním neodvážila jít.

2

Náčelník Wright zvedl ruku a ukázal přes údolí. „Vidíte toho chlápka s tou golfovou holí?“

Paula to uslyšela, aniž by pochopila význam jeho slov. Představovala si, že se odpoledne bude opakovat. Její schůzka s Bretem byla jenom zkouškou a scéna se teď připraví na závěrečný záběr. Malý muž v uniformě běhal tam a nazpátek za neviditelným míčkem podél celého svahu. Brzy vyjde na verandu Bret a oba se budou držet své role. Ale tentokrát nedojde k žádným chybám, na konci rozhovoru se nedotknou nepříjemného tématu. Bude mít příležitost říct mu dobrou zprávu o Klifterovi a rozloučí se tentokrát s určitou nadějí.

Pak pocítila mrazivý dotek větru, který vždycky k večeru proudil ze zálivu. S bolestí ji vrátil zpátky ke skutečnosti. Bret přišel a odešel a chybu, kterou udělal, nemohlo změnit nějaké snění.

Wright vztyčil netrpělivě prst a znovu ukázal. Silné černé chlupy na hřbetě ruky se mu na slunci kovově třpytily. „Vidíte ho, ne?“

„Promiňte, neposlouchala jsem. Bretova představa, že jsme manželé, mě, bohužel, zdrtila.“

Doktor zamručel a přemístil se do vrzajícího lehátka. „To se právě snažím vysvětlit. Tenhle chlápek s golfovou holí má ve srovnání s Taylorem jednoduchý problém. Ztratil ruku a to není sranda, ale dokáže se bez ní obejít. Dal si jenom udělat protézu a teď hraje golf. Tohle by měl Taylor udělat.“

„Jak to s tím souvisí?“

„Taylor by měl radši určité vzpomínky potlačit, než s nimi žít. Měl by radši chodit bez ruky, než si nechat narůst ruku novou. Ale dokud nepotlačí vzpomínky na minulost, nemůže se zdravě přizpůsobit současnosti. Minulost a současnost se tak proplétají, že nemůžete opustit jednu z nich, aniž byste ztratila moc nad tou druhou. Ztráta současnosti je jasnou známkou šílenství.“

„Ale on není šílenec!“ Ta slova jí vylétla z úst na protest téměř sama.

Začal se na ni usmívat a odhaloval při tom svoje silné bílé zuby. „Neměla byste se rozčilovat kvůli slovům, slečno Westová. Jsou všechna relativní, hlavně ta, která používáme v psychiatrii. Myslím, že jeho diagnóza zní „traumatická neuróza s hysterickými příznaky“. To se vám zamlouvá víc?“

„Ke slovům nechovám žádnou hlubokou úctu. Jsou ostatně mým řemeslem. Ale slovo „šílenství“ zní tak beznadějně.“

„Nemusí být beznadějné. Ale tím nechci naznačovat, že Taylor je šílený. Z hlediska právního je Taylor duševně zdravý. Hladce zvládá inteligenční testy. Ještě se nejistě orientuje, ale pravděpodobně by mohl odsud zítra odejít a žít zbytek života tak jako ostatní.“

„To myslíte vážně?“

„Pokud nebude muset čelit nějaké vážné krizi.“

„Ale zdá se, že má v paměti takové hrozné mezery. Určitým způsobem je na tom hůř než před čtyřmi měsíci. Tenkrát si nemyslel, že jsme manželé.“

„Nepřekvapilo mě, když se tohle objevilo. Dělá malý krok dozadu, aby mohl udělat velký krok dopředu. Před čtyřmi měsíci odmítal připustit možnost, že byl ženatý.“

„Copak si vůbec nepamatuje na svou ženu?“

„Ne, ale vzpomene si na ni. Já do něho vidím mnohem víc než vy a opravdu mě neznepokojuje tohle dočasné zhoršení zdravotního stavu. Má jen krůček k úplnému uzdravení a podvědomě o tom ví. Jeho nitro s touhle možností bojuje každou zbraní, kterou má k dispozici, a bojuje prohranou bitvu.“

„Myslíte, že on se uzdravit nechce? Něco takového dneska řekl.“

„Především, proč si myslíte, že onemocněl?“

„Není to dost jasné? Utrpěl těsně za sebou dva hrozné šoky. Bombardování a pak smrt své manželky –“

„Nic, co se týká lidské duše, není jasné.“ V jeho tónu byla poznat známka profesionální okázalosti, která pak byla ještě zřejmější. „Zdravá duše je vlastně stejně záhadná jako duše nemocného. Často jsem se například ptal sám sebe, proč žena jako vy –“

Jeho ruka, jako tlustý chlupatý pavouk, se něžně blížila po opěradle. Stáhla si svou ruku do klína. „Protože poručík Taylor a já se budeme brát.“

Chlupatý pavouk se na místě zastavil.

„Musím se vás zeptat, jestli by mu nemohla ublížit nějaká velká rána. Myslím fyzicky ublížit.“

„To ne. Je to čistě psychologický problém, slečno Westová. Říct, že ztratil paměť, protože chtěl, je moc zjednodušující.“

„Ale sám jste řekl, že ty šoky s tím mají hodně společného.“

„Ony urychlily jeho stav, ale nedá se říct, že by byly hlavním viníkem. Víte, Taylorova duše byla zranitelná. Jiní muži podobné šoky překonali, aniž by se uchýlili ke ztrátě paměti.“

„Uchýlili?“ Použila tohle slovo a opakovala ho jako urážku. Začínala ho zase nenávidět a měla chuť setřást tu nehybnou chlupatou ruku z opěradla svého lehátka.

„Zase se necháte trápit slovy. Použil jsem to slovo uvážlivě a bez předsudku. Několik let byl v náročné službě na moři, většinou v bojových podmínkách. Držel se jako tisíce jiných. Pak se při bombardování dostal do vody u Kerama. Nepochybně to oslabilo jeho odolnost, jak psychickou tak fyzickou. Ale vyšel z toho bez jakékoli mentální újmy. Až ten druhý šok, který završil ty roky napětí, zlomil velbloudovi vaz.“

„Myslíte její smrt?“

„Samozřejmě. K té vraždě došlo ve stejné době jako k jeho zhroucení. Ten velbloudí vaz není dobrá metafora. Ve skutečnosti byla jeho představa o světě a sobě samotném narušena sérií těžkých ran. Nakonec se vzdal před situací, která byla pro něho příliš složitá. Mám pořád takový pocit, že z toho chtěl uniknout ještě před její smrtí. Naprosto odmítá si na ni vůbec vzpomenout.“ Podíval se na ni ze strany zpoza svého hustého obočí. „Nebyl s ní šťastný, co?“

„Sotva ji znal. Vzal si ji během krátké dovolené a hned pak odjel na moře. Oženil se s ní na podzim roku 1944 a už ji nikdy neviděl živou.“

„Jak to, že tohle, proboha, udělal?“

Odmlčela se, aby ovládla své pocity. Tahle vzpomínka byla pro ni bolestivá stejně jako pro Breta. „Oženil se s ní, když byl opilý. Sbalil ji v jednom baru v San Francisku a druhý den se s ní oženil.“

„Panebože, co to bylo za dívku?“

„Přesně takováhle,“ řekla.

„Vy jste tenkrát Taylora znala, že jo?“

„Ano, znala.“ Několika rychlými nervózními pohyby si zapálila cigaretu a pokračovala. „Asi bych vám o tom měla říct, jestli si tedy myslíte, že by to mohlo mít nějaký význam. Možná jsem vám to měla povědět už dávno.“

„Proč jste mi to neřekla?“

„Není to anekdota, abych to vyprávěla pro zasmání,“ řekla drsně. „Když přijela jeho loď do San Franciska, myslela jsem, že se ožení se mnou. Myslím, že to chtěl. Přiletěla jsem z Hollywoodu, abych se s ním setkala. Byl tenkrát na moři už skoro rok, ale přestože mi psal, vypadalo to skoro, jako kdyby vstal z mrtvých. Nezní to romanticky? Myslím, že jsem romantická, nebo jsem aspoň byla. Když se vrátil, byla jsem šílená štěstím. Ale ukázalo se, že on ne. Hned první noc se se mnou pohádal a odešel z mého bytu. Pak už jsem o něm jenom slyšela, že se oženil s tou dívkou, s Lorraine. Myslela jsem, že budu objektem překotného dvoření, ale ukázalo se, že tím je někdo jiný.“

„Je to zvláštní, že jste se tak najednou pohádali. Znala jste ho už dlouho?“

„Skoro rok, ale připadalo mi to déle. Potkala jsem ho v La Jolle v zimě roku 1943, když byl na dovolené. Strávili jsme spolu devatenáct dní, než odjel, a pak mi psal. Byla to moje soukromá sázka ve válce a já měla pocit, že já byla jeho sázkou do budoucnosti. Myslím, že jsem s tím moc počítala.“

„Kvůli čemu jste se pohádali?“

„To se hádal on, ne já. Nelíbilo se mu, že mám víc peněz než on, ale o peníze moc nešlo. Hledal příležitost k boji a tohle se mu hodilo. Vynadal mi a odešel. Když se teď ohlédnu zpátky, připadá mi jeho chování trochu – trochu nenormální.“

„Proto jste mu odpustila?“

„Copak jsem řekla, že jsem mu odpustila?“ Zbytečně prudkým gestem odhodila cigaretu. Cigareta letěla strmým obloukem přes zábradlí verandy a doutnající dopadla do trávy.

„Určitě jste mu odpustila, slečno Westová. Je to proto, že sama cítíte, že se tak úplně neovládal, když od vás odcházel?“

Povšimla si, že se doktorův osobní tón změnil na profesionální, a to ji potěšilo. Jeho ruce na ni zapomněly. Začal si plnit dýmku. Než odpověděla, zapálila si novou cigaretu a vyfoukla obláček dýmu, jako by jím chtěla zamlžit jasnost svých myšlenek.

„On se ovládal. Pokračoval ve své námořní službě dalších šest měsíců. Dokonce mu udělili pochvalu. U Iwa. Já na tom byla mizerně, ale on ne.“

„Ale sama jste říkala, že jeho chování bylo nenormální.“

„Pro něho to možná nenormální nebylo,“ řekla rychle. „Od první chvíle jsem věděla, že je strašně plachý. Vyhýbal se lásce a já jsem na něho možná moc spěchala.“

„Musíte ho hrozně milovat.“

„Protože jsem ho uháněla?“

„Protože jste tak upřímná,“ odpověděl střízlivě, „vyprávíte mi o svém ponížení, protože si myslíte, že by mu to mohlo pomoct.“

„Myslíte si, že jsem masochistka?“

„Pochybuju.“ Odpověděl s úsměvem, při kterém se mu oči zakryly houštinou z obočí. „Co se týká vaší teorie, že se bál lásky – jak to zapadá do toho, že se tak překotně dvořil té dívce a pak se s ní oženil?“

„Nepředstírám, že mám nějakou teorii, doktore. Ale nezapomínejte, že když ode mě odešel, šel na flám. Možná, že právě alkohol potlačil jeho zábrany. Přirozený sexuální pud prorazil na povrch a on se upnul na první objekt, který byl po ruce. Nevyšlo mu to, ale to jsem jen četla mezi řádky jeho dopisu.“

„Dopisovala jste si s ním potom?“

„Napsal mi jeden dopis. Ten přišel asi měsíc poté, co odjel ze San Franciska.“

„Rád bych ten dopis viděl.“

„Můžu vám říct, co v něm bylo. Byl moc pyšný na to, aby přímo přiznal, že se choval jako blázen, ale dalo se to vyčíst. Obhajoval svoje manželství a ze všech sil se snažil přesvědčit sám sebe, že se mu ta situace zamlouvá. Ten dopis byl plný takové falešné křehké veselosti, která mě opravdu zdrtila. Zřejmě byl hrozně nešťastný, měl výčitky svědomí a byl zároveň kajícný, vzdorovitý, jestli rozumíte, co tím myslím.“

„Myslím, že ano – na takové dopisy se těžko odpovídá.“

„Nesnažila jsem se mu odpovědět. Požádal mě, abych neodepisovala, a tak jsem mu nenapsala. Ze začátku to bylo docela těžké. Byla jsem zvyklá psát mu o všem, co jsem dělala a na co jsem myslela. A pak najednou patřil jiné ženě a já už jsem od něho nedostávala žádné zprávy. Nakonec jsem se zhroutila a jela ji navštívit.“

„Až do San Franciska?“

„Koupila si dům v Los Angeles. Její adresu jsem našla v telefonním seznamu. Měla jsem zvláštní pocit, když jsem viděla její jméno natištěné: „paní Taylorová“.“ Odmlčela se a zbytkem cigarety, kterou kouřila, si připálila další. Když znovu promluvila, vytratil se jí z hlasu emocionální tón:

„Nebyla jsem na nic nějak moc zvědavá, ale musela jsem vědět, co se s ním děje, a ona byla jediný člověk, který mi to mohl říct. Už byl pryč skoro čtyři měsíce a já jsem o něm tři měsíce neměla žádnou zprávu, naposledy ten dopis, o kterém jsem vám říkala. Začala jsem trpět nespavostí. A myslím, že mě kromě jiného zajímalo, co je to za dívku, když jí dal přednost přede mnou.“

„To by mě samotného zajímalo.“ Svoji nepřímou poklonu doprovodil pohledem, který sklouzl z jejích prsou až k nahým nohám.

Byla zamyšlená, takže si toho nevšimla. „Když jsem tu dívku poprvé uviděla, pocítila jsem tak nějak napůl vítězství. Byla dost hezká – to musím uznat – ale byla zmalovaná, nevěděla, jak se oblékat, nevěděla si rady s účesem. To jsou všechno triviální věci, ale pro ženu, která dostala košem, znamenají hodně. Nebyla ani dobrá hospodyně. Na stolech a židlích se povalovaly špinavé skleničky a plné popelníky. Neměla bych být takhle zlomyslná, co?“

„Je to dost přirozené, ženy mají za těhle okolností takové pocity.“

„Stejně jsem pak za tu malou chvilku falešného vítězství trpěla. Ukázala mi hromádku dopisů, které jí poslal Bret, a trvala na tom, abych si jeden z nich přečetla. Víte, Bret jí o mně vyprávěl a ona hrozně chtěla vidět, jak trpím. Byla ke mně docela milá, ale takovým strašným způsobem. Nechtěla jsem si ten dopis přečíst, ale bohužel jsem si ho přečetla. Cosi mě k tomu nutilo, nemohla jsem si pomoct.“

„Byl to takový dopis, jaký se píše dětem, odměřený a konejšivý. Bret byl zase na moři, nemohl uvést, kde přesně, ale prý to bylo dost dobrodružné, psal, že ji miluje a těší se na ni. Bylo pro mě bolestivé to číst, ale dalo mi to jistou útěchu. Ve skutečností jí neměl co říct a ona nebyla natolik inteligentní nebo citlivá, aby to poznala.“

„Usuzuju, že byla hodně mladá.“ V jeho hlase zněl zasmušilý podtón, který v Paule vyvolal vztek.

„Řekla bych devatenáct dvacet. Byla skoro o deset let mladší než já, ale o to nešlo. Nebylo to žádné nevinné dítě. Dala si záležet na tom, aby mi ukázala, že už má něco za sebou. Abych řekla pravdu, měla jsem pocit, že Breta svedla.“

„Je dost zřejmé, že to někdo udělat musel,“ řekl Wright tiše.

„Já vím, zkusila jsem to, když jsme spolu byli poslední noc, ale nevyšlo to. Byl panic a já jsem už předtím byla vdaná. Přesto si myslím, že mě miloval.“

„V tom by mohl přesně být ten problém. Je trochu idealista, co?“

„Znáte ho.“

„Je idealista, dobrá. To je všechno v pořádku, ale když se idealisté zhroutí, a oni se zhroutí skoro vždycky, mají tendenci přejít k opačnému extrému. Například ta dívka. Předpokládám, že on se o ni zajímal především sexuálně. Co ona k němu cítila?“

„Nevěřím, že k němu chovala nějaké silné city, ale nejsem nezaujatý svědek. Zdálo se mi, že je pyšná, že má za manžela skutečného námořního poručíka a svůj vlastní domek, přestože se moc nestarala o jeho údržbu. Když jsem tam brzy odpoledne přišla, byla trochu upjatá. Nabídla mi láhev piva a já se ji pokusila přimět k vyprávění. Ale šlo to ztuha. Já nejsem nijak výrazně inteligentní, ale ona byla úplně hloupá. Jediné téma, o kterém jsme se mohly bavit, byly filmy.“

„A o poručíku Taylorovi?“

„Ne, ani o Bretovi ne. Měly jsme o něm tak odlišné představy, že jsem zjistila, že se s ní o něm nemůžu bavit. Asi bych se přinejmenším rozčílila, a to jsem neměla v plánu. Pro ni to byl živitel, něco jako lístek na oběd ozdobený zlatým lemováním. Dvakrát se zmínila o tom, že jí koupil ten dům a posílají měsíčně dvě stě dolarů. Přesto jsem jí nabídla, aby mi oplatila návštěvu, ale ona to nikdy neudělala. Myslím, že se mi moc nepodařilo skrýt své pocity, a ona ke mně cítila odpor stejně jako já k ní. Navštívila jsem ji dva měsíce před jejím zavražděním a pak už jsem ji živou neviděla.“

Wright si poklepal dýmkou o podpatek. „Neviděla jste ji živou?“ zeptal se s odvrácenou tváří.

„Viděla jsem ji mrtvou. Byla jsem s Bretem, když ji našel mrtvou.“

Vzhlédl jí do tváře a vyděsila ho bolest, kterou tam uviděl. „Ano, samozřejmě.“

„Řekla jsem vám o tom, když jste přebíral Bretův případ. Doufám, že to nebudu muset vyprávět znova.“

„Není třeba,“ odpověděl rychle. „Máme kompletní záznam.“

„Vlastně to budu muset vyprávět ještě jednou,“ řekla. „Dneska večer mám schůzku s doktorem Klifterem.“

„Klifterem?“

„Je to psychoanalytik. Předpokládám, že vám o něm kapitán Kelvie vyprávěl. Souhlasil, že si s Bretem zítra promluví. S vaším dovolením,“ dodala chladně.

„Samozřejmě, kapitán o tom se mnou mluvil. To jméno mi jenom na moment vypadlo.“

„Freudovský omyl, pane náčelníku?“

„To ne. Četl jsem Klifterovy práce a myslím, že jsou dobré. Ale je těžké zvyknout si na představu, že je v Kalifornii. Pro mě to byl pořád tak trochu evropský mýtus.“

„Je to ohromně milý a skromný člověk,“ řekla Paula. „Pracoval jako technický poradce na jednom scénáři, který jsem přepisovala. Tak jsem se s ním náhodou setkala. Budu moc ráda, když bude souhlasit s převzetím toho případu. Doufám, že nemáte nic proti tomu, aby si s Bretem promluvil?“

„Ne, vůbec. Protože máte svolení kapitána, je můj souhlas stejně jenom formalita. Vlastně budu hrozně rád, že budu mít možnost prodiskutovat ten případ s Klifterem. Ale chci vás přece jenom varovat, abyste od toho až moc nečekala.“

„Očekávám od toho hodně málo.“

„Tím nemyslím, že se Taylor neuzdraví, a nemyslím tím, že by psychoanalýza nemohla být užitečná. Naše rozhovory jsou vlastně určitou obměnou psychoanalytické techniky.“

„Já vím.“ Zvedla se k odchodu a před sebou si držela kabelku jako ochranný štít. Kvůli Bretovi měla na sobě vlněné šaty, které jí těsně přiléhaly k ramenům a ňadrům. „Zmeškám vlak.“

„Vezmu vás tam autem.“

„Ne, děkuju. Čeká na mě taxík.“

„Chtěl jsem vám říct jediné,“ opakoval, když mu podávala ruku, „nesmíte čekat náhlý zázrak. Tyhle věci trvají dlouho. Čas se nedá ničím nahradit.“

Rozuměla jeho poslední větě dvojím způsobem. Význam, který jí zněl v hlavě celou cestu na nádraží, byl význam, který nezamýšlel. Čas běžel jako voda. Ona a Bret stáli každý na jiném břehu. Nic nemohlo nahradit čas, který už uplynul, nebo čas, který měl ještě uplynout.

3

Ačkoli tudy Paula projížděla už nesčetněkrát, vždy ji upoutal kontrast mezi stanicí v Santa Fe a budovou plynárny v San Diegu. Plynárna byla ošklivá, obrovská krychlová budova obklopená kovovými vysokými komíny, které vypadaly jako svíčky na narozeninovém dortu. Na protější straně trati se zdvíhala naprosto odlišná stará sentimentální nádražní věž. Připadalo jí, že ty dvě budovy jsou symboly různých historických sil. Na jedné straně tu stála ohromná masa představující mocné firmy, které ovládaly život ve státě. Na straně druhé to byla španělská minulost, kterou využívala kalifornská plutokracie k okrášlení svého vnějšího vzhledu.

Svítící vagón, který čekal na nádraží, dokresloval její alegorii. Představoval neskutečnou budoucnost, která navazovala na nehezkou současnost a ztracenou minulost. Neexistuje žádná souvislost mezi časy, pomyslela si. Čistý vnitřek vagónu byl plný neskutečných cestujících čekajících, že budou patřičně přepraveni do Los Angeles.

Prošla po nástupišti jako náměsíčná a našla místo, které si předem rezervovala. Ani rozjezd vlaku, věc, která ji už odedávna vzrušovala, ani letmý pohled na modré moře, když vyjížděli z města, jí nezahnaly pocit nejasné rezignace. Po pěti letech, které tady v Kalifornii strávila, ji na letním počasí v únoru pořád připadalo něco falešného a křiklavého. Raději by měla zamračenou oblohu a šedé moře než tohle stále žluté slunce a třpytící se vlny. Zajímalo ji, jestli je něco pravdy na tom, co někde slyšela, že příliš pěkné počasí může způsobit, že jsou lidé necitelní a nevázaní.

Za takového odpoledne, když z vagónu pozorovala krajinu kolem, bylo těžké uvěřit v hřích, šílenství a smrt. Ale lidé trpěli v Kalifornii stejně jako všude jinde – trpěli možná ještě trochu víc, protože jim počasí nebylo moc nakloněno.

Přinutila se na nic nemyslet, trpitelsky se usmála a sledovala řadu pomerančovníků, které se objevily mezi tratí a mořem. Nějaký námořník, který procházel uličkou, si ochotně a dychtivě vyložil její úsměv jako poklonu vlastní osobě a zastavil se vedle jejího sedadla.

„Dobrý den,“ řekl s jistotou svého mládí a pěkně stavěného těla. „Nádherné odpoledne, co?“

Jako by oceňoval předmět, který si chce koupit v dražbě, stál a neskrývaně si prohlížel její vlasy barvy mědi, její hladkou kůži a siluetu její postavy zahalené v modrých vlněných šatech. Nedokázala se přimět k tomu, aby cítila vztek. Táhlo jí na třicet a nebyla nikdy tak hezká, aby si něco domýšlela o svém vzhledu. Na druhé straně neměla chuť poslouchat celou cestu do Los Angeles nějaké košilaté řečičky.

„Odpluj, námořníčku,“ zašeptala ochraptěle. „Můj manžel je důstojník.“

„Jasně, jasně.“ Sklopil si čepici až na špičku nosu, a než odešel, dodal: „Tak se na mě nezlobte.“

Otočila se zpátky k pásu pomerančovníků, které ubíhaly kolem jako tmavě zelená řeka, po které plavou pryč závratnou rychlostí tisíce malých pomerančů. Znepokojila ji lež, kterou řekla, ne proto, že to byla lež, ale proto, že tvrdila, že Bret je jejím mužem. Nebyl jím a bála se, že jím nikdy nebude. V San Francisku ji bez obalu odmítl, a kdyby v sobě měla jen trochu hrdosti, vzdala by to, když se oženil s jinou. Přesto mu tu ještě skoro po dvou letech jde v patách a začíná říkat úplně cizím lidem, že je jeho manželkou. Měla by na sebe dávat pozor nebo začne lidem vykládat takové výstřední věci jako jedna stará žena v Monterey, která tvrdila, že je Marie, Matka boží.

Její skutečné zděšení pocházelo z hlubšího zdroje. Za tu dobu dvou a půl let, co znala Breta, pociťovala v srdci tak silné a nepřekonatelné hnutí, které připomínalo seismické vlny. Musela si přiznat, že se začíná cítit ohromně zranitelně a absurdně jako nějaká dívčí postava od D. H. Lawrence. Chtěla muže a chtěla dítě. Přesto cítila, že je hrozně směšné chovat se jako stará panna a plakat nad nenarozenými dětmi. Koneckonců byla už jednou vdaná a měla zkušenosti, z nichž většina byla neradostná. Ale možná, že manželství, jako bylo tohle, neplatí. Začala se opravdu cítit jako žena, až když Pangborn odplul z jejího života, bezstarostně odpádloval po zlaté řece plné whisky se sodou. Jack Pangborn, král Žluté řeky, se k ní nikdy nehodil. Ne, tohle manželství neplatilo.

Ty jsi opravdu nesmírně mazaná sběratelka, řekla si posměšně. Poprvé sis vybrala ještě na střední škole mladého Adonise s IQ 85 a oslnivou budoucností úředníčka v potravinách. Pak přišly lásky ke starším mužům, mužům, které jsi chtěla nějak změnit. Nakonec jsi poslechla zdravý rozum a romanticky ses zapletla s roztomilým pijanem, který si většinou nemohl vzpomenout na tvé jméno a říkal ti Mabel, Gertie nebo Flo podle toho, jak se mu zachtělo. Když se mu zachtělo mimo tvůj dosah a ty už jsi ho nemohla dál do konce života podporovat, jak bys bývala chtěla, hojila sis pak léta bolavé srdce. Nebo to byl jenom zraněný mateřský pud? Ať to bylo cokoli, vyhýbala ses pak dlouhou dobu mužům a kvůli tomu ses hrozně trápila. A mezitím ti stoupl plat ze sta na sedmnáct set týdně, protože jenom zraněný mateřský pud nebo zlomené srdce nutí dívku vydělávat peníze.

Jednoho dne jsi, ty mazaná sběratelko, zavřela obě oči, zamumlala krátkou prosbu k Afroditě a znovu jsi sáhla do osudí. Tentokrát jsi vytáhla poručíka Taylora. Vypadal moc dobře, tak dobře, že jsi začala pochybovat o tom, že tvůj úsudek je tak beznadějně špatný. Ale nakonec všechno dopadlo jako vždycky, když se na tebe vykašlal v San Francisku a zlomil ti srdce už navždy. Ale to ještě nestačilo. Potřebovala jsi ještě něco navíc, abys prožívala takové neštěstí, na které jsi byla zvyklá. A tak se oženil s jinou dívkou, aby to ještě utvrdil. Pak odjel na Tichý oceán, jeho loď vybombardovali a on ztratil paměť. Ani to ještě nestačilo. Ale ty další věci byly až moc hrozné na to, aby na ně myslela teď, když ji ještě stále tížilo to setkání v nemocnici. Bude ještě dost času myslet na ně, až půjde za doktorem Klifterem.

Jak se mohlo nějaké dívce stát něco takového? Párkrát se sice mizerně rozhodla, ale není žádná masochistka, která zbožňuje stále méně častější návraty a líbá pěsti, které ji zraňují. Byla pravda, že si nabila nos a vrátila se zpátky, aby si vyprosila ještě víc, ale to bylo proto, že ji potřeboval. Potřeboval aspoň někoho a ona navrhla sama sebe. Ale nebyla pravda, že ho milovala jen proto, že ji potřeboval. Když se do něho poprvé a naposledy zamilovala, vůbec ji nepotřeboval. Nikdy nepotkala soběstačnějšího a nezávislejšího člověka. Bylo to tenkrát na podzim 1943, kdy se začala válka obracet a jediné, o co se lidé strachovali, bylo vítězství. Bylo to vlastně dost patetické, jak se velké věci jako láska a válka jevily jednoduše, dokud se nezašlo do detailů.

Na víkend jela do La Jolly – zdá se, že okres San Diego se stal pro jejich známost osudným – a potkala ho tam na večírku. Vlastně to ani večírek nebyl. Bill a Bella Levyovi byli tehdy až moc bezstarostní a neformální a do sebe zamilovaní, aby dokázali uspořádat opravdu dobrý večírek. Byli ochotni shromáždit nesourodou skupinu lidských bytostí a nechat je odvázat se ve velkém ateliéru s rádiem a basou alkoholu. Byl tam tehdy Sam Slovell a opil se tak, že hrál boogie-woogie na elektrické varhany.

Procházela se sama po místnosti, v jedné ruce držela drink, v druhé cigaretu a prohlížela si Billovy abstraktní kresby a Belliny primitivní obrazy. Malují muže a ženy, pomyslela si, a moc jim nezáleží na tom, kdo je kdo. V příštím okamžiku vedle ní prošel mladý muž v námořnické uniformě. Byl tady jako jediný voják a všimla si ho už na začátku večera. Zaznamenala, že vypadá osaměle a tak trochu mimo, ale neměla pocit, že by s tím měla něco dělat. Požádal ji o tanec. Zvedla ruce, aby ji mohl chytit. Tancoval docela dobře, ačkoli na to nevypadal, a ona byla potěšena sama sebou, protože po několika hodinách mírného pití dokázala ještě tancovat se skleničkou v ruce, aniž by ji rozlila.

„Máte pevnou ruku,“ řekl, když hudba přestala hrát.

Dopila a skleničku postavila na stůl. „Řeknu vám tajemství. Vedou mě totiž neviditelné dráty.“

Z povinnosti a trochu nuceně se zasmál. „Můžu vám přinést další skleničku?“

„Ne, děkuji. Jako skoro polovina ochlastů na světě piju jenom ze společenských důvodů. Ale jděte a přineste jednu pro sebe.“

„Já nepiju.“

Pomyslela si, že v jeho tónu cítí stopu provinčního pokrytectví, a chtěla ho proto uvést do rozpaků. „Ale jak neobvyklé! Myslela jsem si, že všichni námořníci to do sebe jednoduše lejou.“

Místo začervenání se usmál a s trochou překvapení zjistila, že vůbec není hloupý. „Pití ve mně vyvolává paranoické sklony, tak jsem přestal. Mimochodem, jmenuju se Taylor.“

„Já se jmenuju Westová.“ Dala z lavičky pryč starou vyschlou paletu a posadili se. „Vsadím se, že když vás povolali k námořnictvu, odebrali vám křestní jméno a dali vám místo něho číslo.“

„Jsem Bret.“

„Já Paula.“

„Já vím.“

„Opravdu? Myslela jsem, že filmoví scénáristé jsou prakticky anonymní.“ Sakra, řekla si okamžitě, musela jsem s tím ven, co? Nikdy neodolám, když mám možnost se vytahovat.

„Nevěděl jsem, že jste scenáristka. Zeptal jsem se Billa na vaše jméno před hodinou – hned, jak jsem vás uviděl.“

„Proč?“ Od kterékoli jiné ženy by to znělo jako žádost o lichotku, od ní ne. Jednoduše to chtěla vědět.

Vzal ji za slovo. „Vypadáte upřímně. Neříkám, že nevypadáte trochu nazdobeně…“

„Říkal jste, že se jmenujete Diogenes? Poručík Diogenes?“ Částečně jí to polichotilo, ale také popudilo.

„Ptala jste se mě,“ odpověděl trochu nesvůj. „Myslel jsem, že bych si pro změnu rád pohovořil s upřímnou ženou. Vlastně jsem skoro už rok s žádnou ženou nepromluvil.“

Seděl rozpačitě, s rukama na kolenou. Ruce měl hnědé a silné, zvrásněné napjatými šlachami a žílami, které se větvily do malých modrých pramínků jako obrysová mapa krajiny, kterou neznala.

„Je to zvláštní pocit?“

„Celá země se mi zdá zvláštní. Upoutá vás to hned, jak se vrátíte po službě na moři zpátky do civilu. Připadá mi, že lidi myslí jenom na sebe.“

Vzpomněla si na spoustu whisky, kterou koupila, a kolik darovala krve a přála si, aby její skóre bylo lepší. „Na moři to je jiné?“ zeptala se v obraně.

„Možná ne moc jiné. Existují tam určité skupiny a lidi, kteří jsou mimo ně. Hlavně mezi důstojníky je trochu antisemitismu a samozřejmě černoši jsou izolováni. Ale kromě toho je tam ještě něco jiného, všeobecný zájem o loď, která je na prvním místě. Asi vás k smrti nudím, co?“

„Ne. Ale vsadím se, že jste sociolog.“

„Nejsem. Studoval jsem historii a práva.“

„Takže jste byl ve Washingtonu?“

„Nějakou dobu jsem pracoval jako asistent na ministerstvu zahraničí. Je to hodně poznat?“

„Každý, kdo jde do Washingtonu, se vrací takhle vážný.“

Odpověděl trochu rozmrzele: „Přeceňujete mě. Já jsem byl vážný vždycky. A myslím, že jsem na tom ještě hůř od té doby, co jsme vstoupili do války.“

„Byl jste teď naposledy dlouho pryč?“

„Dost dlouho. Skoro přes rok. Ale nestěžuju si. Jenom se pak cítíte trochu neohrabaně, strnule.“

Všimla si, že bylo něco strnulého v jeho tváři. Vypadala jako hnědá maska, jako kdyby ji tíha války vtlačila do nějaké pevné formy a tichomořské slunce ji vysušilo a upeklo. Každá kost a každý sval měly charakteristický tvar pod napjatou kůží, ale život mu vyzařoval jenom z očí. Ty byly tvrdé a hluboké a odrážela se v nich tmavě modrá barva jeho uniformy.

Pozoroval páry, které se točily v zajetí hudby. „Nejvíc vás zdrtí návrat do Států. Když jste pryč nějakou dobu, ochotně byste vyměnila duši za pár týdnů na nějakém místě ve Státech. Přistihnete se, že si tajně přejte, aby se porouchal motor a abyste se musela kvůli opravě vrátit. Vlastně přesně to se stalo.“

„Máte volno dva týdny?“

„Tři. Zbývá mi devatenáct dní. Ale teď, když jsem tady, nelíbí se mi to.“

Neslo to stopu nepřímé urážky a ona si nemohla odpustit trochu ostrosti. „Co se vám nelíbí?“

„Myslím, že civilisti. Není to tak dávno, co jsem byl jedním z nich. Ale teď mi připadají tak zatraceně lehkovážní. Samozřejmě ta jejich lehkovážnost má své meze. Nezapomínají na svoje vlastní zájmy.“

„Vsadím se, že já jsem na vás zapůsobila lehkovážně.“

„Jasně, že jste lehkovážná. Řekla jste, že píšete scénáře, že jo?“

„Snažím se je psát, jak nejlíp umím.“

„Napsala jste někdy takový, který není o dvou blbečcích, co bojujou o ženskou s umělýma prsama? Viděla jste někdy film, který o tom nebyl?“

„Vy jste neviděl moc filmů, co?“ Snažila se mít navrch, ale nemohla v hlase potlačit vztek. „Vy jste asi nikdy neslyšel například o filmu Velké iluze?“

„Ne, nikdy,“ přiznal pobaveně. „Ale filmů jsem viděl dost – až moc. Na lodi nám každý večer nějaký promítají. Ani na Tichém oceáně neprchnete před Hollywoodem. Rozpíná se po celé zeměkouli.“

Začala se vzpamatovávat a přemýšlet o své nové pozici. Jako skoro každý ve funkci nižší než producent vždy Hollywood silně kritizovala. Nadávat na práci to byla mezi autory nemoc z povolání (mezi producenty to byly žaludeční vředy). Teď bylo trochu pozdě přiznat, že řekl přesně to, co si myslí i ona.

„Předpokládám, že musíte na Hollywood denně nasazovat,“ řekla ledově. „Všichni intelektuálové to dělají, jako třeba skauti musí udělat každý den nějaký dobrý skutek.“

„Člověk nemusí být intelektuál, aby měl toho marastu po krk.“

„A já vám připadám jako jeho nedílná součást, co?“

„Proč brát všechno tak osobně?“

„Ale já to jinak nedokážu brát,“ zašveholila ironicky. „Všechno, co je obecné, je pro takového lehkovážného tupce jako jsem já strašně matoucí.“

„Rozzlobilo vás to, co?“ nečekaně vstal a vzal ji za ruku. „Pojďme pryč. Boogie-woogie tu bude hrát ještě nejmíň hodinu.“

„Jste strašně tvrdohlavej,“ řekla, ale poslušně se zvedla a vyšla za ním z pokoje.

Z ateliéru na pobřeží vedlo sto padesát strmých betonových schodů. Když scházeli dolů, Paula mlčela a soustředila se na své několikacentimetrové podpatky. Asi v polovině schodiště se zapotácela a chytila se ho za paži. Než došli dolů, zapotácela se ještě jednou a v ruce ucítila, jak se mu napjaly svaly a byly teď tvrdé jako železo. Měla z toho zvláštní a trochu děsivý pocit. Její představivost se soustředila na obraz těla ukrytého v modré uniformě, těla vytvarovaného námahou, obroušeného větrem a opáleného sluncem.

Byla ráda, když se před nimi rozprostřelo moře, a za jasného svitu hvězd se jím v myšlenkách nechala unášet. Šli po tmavé pěšině směrem k hotelu. Byl příliv a přinášel s sebou silné vlny, které osaměle burácely a narážely svými bílými tlapami pěny o skály. Připadalo jí to divoké a hrozivé jako páření koní. I když měla na sobě teplý kabátek, trochu se zachvěla, jako kdyby moře mohlo dosáhnout až na ni.

Nesnesla, že ji něco děsí a ona tomu jen pasivně přihlíží. Ve své podstatě byla animistkou, která věří tomu, že moře o ní ví a osobně ji ohrožuje. Překročila nízkou zídku vedle pěšiny a odvážila se stoupnout si na kluzkou skálu, na kterou už vlny nedostřikovaly. Stála tam a vysmívala se jejich marným pokusům.

Bret si stoupl za ni a křičel: „Vy jste se zbláznila! V těhle podpatkách!“

Otočila se a smála se mu také. Náhle voda vysoko vystříkla a namočila jí nohy, ale ona se smála dál.

Chytil ji oběma rukama a táhl ji pryč z okraje skály.

„Nespoléhejte se tolik na ty neviditelné dráty. Nejste, doufám, opilá?“

„Jenom se cítím dobře. Ukázala jsem mu, že se nebojím.“

„Jemu?“

„Tak „moři“, když to chcete doslova. Ukázala jsem moři!“ Smála se mu do tváře.

Neobratně ji objímal, jako kdyby plnil nechtěnou povinnost, ale ona po tolika letech v Hollywoodu nestála o muže, kteří v těhle věcech vynikali. Zvedla k němu obličej, aby ji mohl, pokud si to bude přát, políbit. Když si této příležitosti nevšiml, připadala si jako nějaká coura a její radost se změnila ve vztek.

„Měla byste radši jít domů a dát si horkou koupel,“ řekl.

„Myslím, že bych měla.“

Celou cestu zpátky do hotelu ho vřele nenáviděla. Ale když se jí pak v posledním možném momentě před rozloučením zeptal, jestli ji může druhý den vidět, cítila až nerozumnou vděčnost.

Byl teplý den bez mráčku a oni šli v plavkách dolů do zátoky. V jiné společnosti by byla Paula ve vodě jako první, ale dnes do ní vůbec nemusela jít. Na to tu měla muže, muže, který uspal její pud závodit. Lehla si jako každá jiná malá, křehká žena do horkého písku a sledovala, jak chytá vlny a nechá se jimi unášet. Plaval dobře a to ji potěšilo. Když je mužský inteligentní, je to vynikající, vlastně nepostradatelné, ale ženám se líbí, když má ještě něco navíc. Třeba široká ramena, nebo když umí plavat pod vodou.

Ten opálený muž ve vlnách vypadal dnes mnohem mladší, ve vodě vypadal mladší a svobodnější, jako by byla voda jeho domovem. Hrál si jako mládě, dokud se neunavil a vlna ho nevynesla na břeh. Dopotácel se až nahoru k ní a ztěžka dýchal.

„To je pěkná zima.“

„Nebude vám taková zima, když se budete hýbat.“ Stál na jedné noze a druhou kopal do stran. Vytřepával si vodu z uší.

„Máte někdy moře dost – když jste na něm třeba už dlouho?“

„Záleží na tom, o kterém moři mluvíte.“ Posadil se do písku a natáhl se vedle ní. „Existují dva druhy moře a ty se liší jako den a noc. Moře, které se dotýká pevniny, a samotné moře. Když se tyhle dvě moře setkají, vzájemně se tak nějak roznítí a vznikne cosi, co je mnohem lepší než pevnina nebo moře. Mořského pobřeží já nemám nikdy dost.“ Utichl a nadýchl se. „Ale když jste uprostřed oceánu a už týdny jste neviděla nic jiného, je oceán stejně nezajímavý jako cokoli, na co si vzpomenete – farma v prérii nebo chlapecká škola uprostřed pouště.“

„Na oceán se vznesla půlnoc,“ zacitovala, „žádná tramvaj v dohledu.“

„Přesně. Mám obrovskou radost, když se můžu dívat na oceán a nebýt na něm. Když jsem na moři, tak ho moc nevidím.“

„Myslela jsem, že námořní důstojníci stojí za každého počasí na můstku a pozorují, jestli se na horizontu neobjeví nepřátelské plavidlo.“

„Na můstku stojí služba, ale my jsme ani nikdy nepřátelské plavidlo neviděli. Průzkum provádějí naše letadla.“

„Nevěděla jsem, že jste na letadlové lodi.“

„Přepravujeme džípy. Jsem důstojníkem válečného námořnictva. Mám za úkol radarem sledovat letadla.“

„Je to těžké?“

„Většinu času je to dost jednoduché. Ale v boji je to těžké, přímo nemožné. Přístroje nejsou ještě dokonalé a výcvik nestojí za nic, takže občas spojení selže. Právě když to nejvíc potřebujeme, celý systém postihne kolaps. Nebudu se pokoušet to popisovat.“

„Možná byste měl. Je to určitě příjemné dostat se pro změnu domů –“ Pak si vzpomněla, co jí vyprávěl o svém zklamání, a rychle dodala: „Říkal jste, že máte dovolenou tři týdny?“

„Teď už osmnáct dní.“

„Zůstanete tady?“

„Myslím, že jo. Lepší místo mě nenapadá.“

„Nemáte žádné příbuzné?“

„Ne. Oba moji rodiče jsou už dlouho po smrti. Většinu přátel mám ve Washingtonu, ale teď zrovna nemám chuť do Washingtonu jet.“

Paula už začala docela nestoudně plánovat. Není důvodu, proč by si nemohla vzít dovolenou právě teď. I když by se pustila do práce a dokončila revizi, kterou má rozdělanou, co z toho? Její producent právě dělá na něčem jiném a celé měsíce nebude připravený začít s produkcí. Stejně měla v plánu strávit dovolenou v La Jolle.

Bret se zvedl na loktech a podíval se jí do tváře. „Vy tady bydlíte?“

„Ne, ale trávím tu tenhle měsíc.“

„Bydlíte v Hollywoodu, co?“

„Několik posledních let.“

„Nepřipadáte mi jako hollywoodský typ.“

„Hollywood je plný podivných lidí.“

„To nemyslím. Vy nejste vůbec podivná.“

Usmála se na něho. „Mám se docela dobře.“

„To vím. Poznám to podle vašich šatů. Ale existují ještě jiné způsoby, jak se mít dobře.“

„Jaké jiné způsoby? Kuchyň a děti?“

„Možná.“

„Vyzkoušela jsem to.“

„Děti?“

„Ne, děti nemám. Ale byla jsem chvíli vdaná. To je už dost dávno. Nevyšlo to.“

Povzdechl si.

Dávala najevo svoji výhodu. „Napůl jsem žila normálním životem, napůl jsem se věnovala ušlechtilejším zájmům. Na chleba jsem si vydělávala v detroitském Free Pressu a kvůli umění jsem psala do malých časopisů. Pak jsem potkala jednoho agenta a on mi nabídl, že mě prodá do Hollywoodu, a já mu to dovolila. Měla jsem už dost života v garsonce a spravování punčoch po nocích. Teď je vyhazuju. Nebo před válkou jsem je vyhazovala.“

„Punčochy nebo dolarové bankovky?“

„Pětidolarovky.“

To ho na chvíli umlčelo. „Myslím, že vám moje moralizování leze na nervy,“ řekl nakonec.

„Myslím, že jo. Strašně by mě zajímalo, kde se to ve vás bere? Copak jste studoval na kněze?“

„Já ne.“ Ale překvapivě dodal: „Můj otec. Ale nikdy seminář nedokončil. Ztratil víru a stal se z něho místo kněze profesor filozofie. Jeho náboženské emoce se změnily ve vášeň pro morálku. Byl morálkou posedlý, hlavně po smrti mojí matky.“

„Kolik vám bylo, když umřela?“ Už ji pomalu začal zasahovat typický příznak, nejnemožnější přání všech zamilovaných, přání sdílet s ním všechny jeho vzpomínky, poznat ho od začátku. „Byl jste hodně malý?“

„Myslím, že mi byly čtyři. Čtyři nebo pět.“

„To je hrozné. Na co umřela?“

Tvář měl náhle zcela bez výrazu. Po chvíli mlčení odpověděl: „Nevím.“

„Ale copak vám to otec neřekl?“

„Ne,“ řekl odměřeně. „Byl to zvláštní člověk, hrozně plachý a tajnůstkářský. Myslím, že měl být mnichem.“

„Jak vypadal?“ zeptala se Paula. „Myslím, že by se mi nelíbil.“

„Ne. Vy byste se mu taky nelíbila. Viděla jste někdy obraz Matthewa Arnolda? Vypadal jak on. Měl dlouhou vážnou tvář, která vypadala inteligentně, ale sklíčeně a tak nějak zbědovaně. Nebyl to šťastný člověk.“

„Musel jste být rád, když jste se od něho dostal pryč.“

„Nebylo to snadné. Dokonce i po jeho smrti jsem měl pocit, že mě má v hrsti. Byl jsem tehdy na univerzitě v Chicagu a snažil jsem se odhodit všechny zábrany, ale moje srdce mi to nedovolilo. Tehdy jsem zjistil, že nemůžu pít.“

„Co se stalo?“ zeptala se co nejvíc ledabyle, i když byla napjatá zvědavostí.

„Několikrát jsem se opil, ale vždycky jsem se chtěl prát. Patnáct let jsem v sobě zadržoval agresivitu a tu jsem začal ventilovat v barech. Myslím, že bar je pro projevy agresivity stejně dobré místo jako kterékoli jiné.“

„Myslíte agresivitu vůči němu? Nenáviděl jste svého otce.“

„Nikdy jsem si to nepřiznal, ale myslím, že nenáviděl. Dlouho jsem se bál jenom pomyslet na něco, co by on neschvaloval. Nikdy na mě nevztáhl ruku, ale vložil do mě strach z božího hněvu. Jasně, že jsem ho taky miloval. Zní to složitě?“

„Ano, ale není to složitější, než takové věci bývají.“ Vzpomněla si na svého otce, který byl opakem Bretova otce, lehkovážný obchodník, který se rád napil a jehož návštěvy doma byly čím dál méně častější a nakonec ustaly úplně. Nejdřív se jí hnusil, ale teď při vzpomínce na něho pocítila jen laskavou toleranci.

Tolerance bylo maximum, co byla schopná už dlouhou dobu k ostatním cítit. Až do teď.

Ve čtyři hodiny slunce přestalo hřát tak silně a chlad je zahnal zpátky do hotelu. Ale po večeři se znovu vrátili k moři, jako kdyby oba tajně poznali, že moře je katalyzátorem jejich sbližování. Ve tmě pod palmou vedle pěšinky ji poprvé políbil. Přiblížil se k ní náhle s takovou silou, že měla pocit, jako by ji přepadl. Na tom polibku bylo cosi pateticky vyprahlého, jako kdyby z něho tropické slunce vysušilo všechny životní šťávy, a objal ji na tak krátkou dobu, že neměla čas odpovědět.

Opravdu nezáleželo na tom, že ten polibek byl trochu křečovitý. Na jejich vztahu se v přítomnosti moře projevil nový prvek. Zvuk vlnobití byl plný ozvěn a noc byla větší než kdykoli jindy.

Protože přišel z velké dálky, z nepředstavitelného místa, kde z lodí vzlétají letadla a kde vázne válečné spojení, měla živý dojem, že se oceán rozprostřel daleko za hranici jejího vnímání a ve tmě zahnul dolů pod nejistý horizont až k vojenským ostrovům a vodám, ve kterých se válčilo. Přepadlo ji vědomí, které ji už neopustilo – že stojí na kraji mlhavé nekonečnosti, z níž by se mohlo něco vynořit a potkat ji: smutek, vzrušení nebo smrt. A ona už zažila všechny tři.

4

Theodore Klifter ji pozoroval, jak mluví, a občas se pohladil po vousech. Vousy si nechal narůst nedobrovolně v době, kdy neměl přístup k holení, esesákům totiž vadilo – zraňovalo to jejich profesionální city, když se jejich nastávající oběti podřezaly. Vousy si i pak nechal, aby mu chránily dolní část obličeje. Horní část obličeje mu zakrývaly tlusté brýle, které mu opticky zvětšovaly oči.

Obdiv, který cítil k Paule, nebyl úplně nekritický, i když věděl, že bere zvláštní ohledy na ženy s dlouhými kaštanovými vlasy. Stejné vlasy měla i jeho matka, a když byl malý, dovolila mu vždy večer, aby ji učesal. Paula nebyla nijak zvlášť inteligentní, čemuž dával u žen přednost, a mezi drsnou slupkou, kterou projevovala na rovině konverzace, a silnou citovou ženskostí v její povaze byl pronikavý a provokující kontrast. Ale byla upřímná a znala sama sebe. Věděla, co chce, a vytrvale na to čekala. Byla schopná prožívat obrovskou vášeň bez sklouznutí do banálnosti a bez romantické obřadnosti. Ačkoli milenci a milenky jiných lidí patřily v jeho životě k nejotřepanějším tématům, hrozně ho zajímal muž, který získal takovou lásku takové ženy.

Měla za sebou těžký den, což zanechalo stopy na jejím obličeji, a jakmile se usadila v obývacím pokoji se skleničkou, začala vyprávět. Nechal ji mluvit, protože pochopil, že se odvážila až sem a nechce, aby ji ta odvaha opustila.

„Už víte, že loni v dubnu utrpěl silný šok, když byla jeho loď bombardována. Byl to jeden z těch sebevražedných útoků, které Japonci koncem války podnikali. Hodně Bretových kolegů na lodi zemřelo a on sám byl hrozně popálený a spadl do moře. Našel ho záchranný člun a odvezl ho na Guam. Tam se zotavoval ve vojenské nemocnici. Já jsem o tom tehdy nic nevěděla, ale jeho žena ano.“

„Když byl na Guamu asi čtyři týdny, doktoři rozhodli, že je schopný letět domů na dovolenou. Popáleniny měl zahojené a neprojevovaly se u něho žádné známky duševního onemocnění, alespoň se nic takového neobjevilo v jeho lékařských záznamech. Po noci strávené v letadle přistál v San Francisku a po chvilce zdržení nasedl na vlak do Los Angeles. Domů se dostal večer asi v půl desáté a jeho žena tam nebyla.“

„Kde byla?“

„Ve městě v jednom baru. Barman ji trochu znal a druhý den řekl policii, že tam byla. Víte, netušila, že Bret přijede. Nemohl vědět jistě, který den poletí z Guamu, ale i kdyby to věděl, nemohl by jí to napsat kvůli cenzuře. Měl jí poslat ze San Franciska telegram, ale myslím, že ji chtěl překvapit a objevit se nečekaně. Nebo ji možná podezříval. Když přijel, nebyla doma. Byl rozčilený a cítil se sám, a tak mi zavolal. Nikdy v životě jsem nebyla tak ráda, když se mi někdo ozval. Té noci mě nezajímalo, jestli je ženatý s jinou ženou, nebo ne. Dojela jsem pro něho a jeli jsme se projet.“

„Jak se choval?“

„Korektně. Zatraceně korektně.“

„To zrovna nemyslím –“

„Vím, že ne,“ pousmála se. „Připadal mi skoro stejný jako vždycky, ale víc mlčel. Choval se ke mně s odstupem tolik, že jsem si říkala, proč se vlastně obtěžoval mi zavolat. Nemluvil o bombardování a o tom, co zažil. Jediné, co jsem z něho dostala, se týkalo jeho ženy. Nedokázal zakrýt své obavy o ni. Vyjela jsem ze Sunsetu a z dálnice na Malibu, ale ani ne za hodinu mě poprosil, abych ho zavezla domů.“

„Nemohl se dočkat, až ji uvidí?“

„Ano. Všimla jsem si, že je nervózní, a myslím, že to bylo kvůli tomu. Jasně, že byste očekával, že bude nervózní po tom všem, co zažil. Byl hubenější než předtím a to nikdy tlustý nebyl. Když jsme přijeli k jeho domu, byl celý nesvůj a nevím proč mě poprosil, abych šla s ním dovnitř. Nebyla jsem nadšená myšlenkou, že budu svědkem jeho setkání s manželkou, ale on na tom trval. Myslím, že k ní chtěl být upřímný a nechtěl jí zatajovat dokonce ani takovou maličkost jako projížďku autem. Tak jsem tam šla.“ Dlouze se napila whisky se sodou. Doktor si všiml, že má ruku pevně sevřenou kolem skleničky.

„V přední ložnici se svítilo – když jsem pro něho předtím přijela, nesvítilo se tam – otevřel dveře a vešel. Slyšela jsem, jak volá její jméno, Lorraine, a pak jsem slyšela ránu, jak se složil na zem. Šla jsem za ním a uviděla jsem ji, jak leží nahá na posteli. I po smrti měla záviděníhodnou postavu, ale obličej vypadal ošklivě, protože ji někdo uškrtil. Šla jsem k telefonu a zavolala jsem policii. Pak jsem se vrátila do ložnice a zjistila jsem, že Bret pořád leží v bezvědomí na podlaze. Zkoušela jsem ho přivést k životu, ale nepomohlo to. Zůstal v bezvědomí celou noc a skoro celý druhý den. Když přijela policie, našla na stolku vedle její postele prezervativ a další důkazy toho, že tam s ní byl nějaký muž. Toho muže, který ji zavraždil, nikdy nechytili.“

Paula rychle dýchala, z tváře se jí vytratila všechna krev a na obou lícních kostech se jí z rozčilení objevily rudé skvrny, jako by měla horečku. Zvedla skleničku a dopila její obsah. „Můžu si dát ještě jednu, doktore? Neuvědomila jsem si, že mi dá tolik námahy vám to všechno říct.“ Podala mu prázdnou skleničku.

Když se vrátil z kuchyně, kde připravil jeden silný drink pro ni a jeden slabší pro sebe, stála u okna a dívala se ven. Stála rovně s vypjatými zády a vypadala, že poslouchá. I když si doktora vůbec nevšímala, vzrušovala ho, nejen proto, že byla vysoká, hnědovlasá a dobře stavěná. Patřila k ženám, které jsou schopné a samostatné, aniž by se vzdaly svých ženských vlastností. Její tělo bylo mocné jako zbraň, ale nepoužívala ho k podpoření svých zájmů nebo k omluvě svých omylů. V Evropě se daly najít ženy, které žily svým vlastním životem a neprosily o nic, ale byly spíš výjimkou než pravidlem. V Los Angeles byly tisíce takových žen, které žily bez ostychu ze svého důvtipu, byly to takové soběstačné a nabité atomy v chaotické společnosti.

Položil sklenice na stůl, přiblížil se zezadu k ní a přes její rameno se díval okenním křídlem ven. Paula bedlivě sledovala tmu pod okny. V areálu hotelu obehnaného zdí bylo ticho a tma jako na venkově. Jediný zvuk vycházel z dalekého bungalovu, kde s tichem svádělo jakési rádio mdlý boj.

V podpatcích byla o pár centimetrů vyšší než on. Když tu tak stáli, dokázal si doktor stěží zachovat převahu, vyplývající z jeho profese. Od té doby, co odešel z kliniky, nechal profesorování a přestěhoval se do téhle zvláštní země, se občas přistihl při myšlence, že by ochotně sklouzl do nebezpečného vztahu, ve kterém by byl závislý na takové ženě. Pravou rukou se uchopil za husté tmavé vousy a vážně přemýšlel o sobě. Byl trochu jako kněz, povýšený nad lidské slabosti, dokonce i nad slabost vlastní – člověk odvyknutý citům, jak říkali američtí Otcové poutníci.

Pak se na něho otočila a on uviděl v jejím obličeji zděšení. „Co vás trápí, slečno Westová?“

S obrovskou námahou odpověděla mělkým a tichým hlasem. „Připadalo mi, že venku vidím někoho, jak se dívá do okna.“

„Ale koho?“

„Nevím. Někoho, koho neznám. Viděla jsem jenom dvě oči, nebo mi aspoň připadalo, že je vidím.“

„To se vám muselo zdát. Areál se v osm uzavírá a každý, kdo chce vejít, musí projít vrátnicí. Nikdy jsem si nelámal hlavu se zvědavci, co koukají do oken.“

Nejistě se zasmála. „Já taky ne, až do nedávna. Ale v poslední době mám pocit, že mě někdo sleduje. I ve svém vlastním domě se necítím v bezpečí.“

„To člověka znepokojí, i když to není pravda.“

„Měl jste někdy takový pocit, doktore? Pocit, že někdo za vámi chodí, že vás sleduje zlomyslnýma očima?“

Všimla si plné skleničky na kávovém stolku a hltavě se napila.

Doktor Klifter se rozhlédl po neútulném anonymním pokoji, který byl přeplněný nábytkem. Už dva roky bydlel ve stejném bungalovu v areálu tohoto hotelu, ale pořád mu připadalo, že je tu jen dočasně. Nerozvěsil si tu žádné obrazy, nekoupil si žádný nábytek, do květináčů nezasadil žádné květiny. Kolem jeho domku kvetly voňavé keře a rané narcisy, ale připadalo mu, že pro něho tu nerostou. Cítil se zde stále jako pouhý nájemník. Jeho kufr čekal v komoře. Mohl se kdykoliv sbalit. Pro nejhorší měl vždycky v kapse cestovní šeky a básně od Rilka, a kdyby dostal okamžitou výpověď, byl ihned připravený k odjezdu.

„Vždycky, když vyjdu z domu,“ řekl, „dívám se na obě strany. Když zahnu za roh, rozhlídnu se po ulici. Vím, že v Americe gestapo není, ale já v sobě nosím svoje vlastní gestapo. Doufám nakonec, že snad zmizí. Zatím mám pořád strnulý krok od toho, jak se pořád ohlížím.“

„Patrně jste si jistý, že jsou moje obavy vymyšlené.“ Pitím se jí vrátilo do tváří trochu barvy.

„Ty věci, které vidíte, ty oči a lidi, kteří vás sledují, jsou skoro určitě vymyšlené. Ale vaše obavy samotné jsou skutečné. Obavy nás všechny pronásledují od narození až do smrtí, od chvíle, kdy se bojíme narodit, až do chvíle, kdy se bojíme umřít. Neexistuje člověk, který tyhle oči nikdy v noci neviděl. Jako příklad jsem vám uvedl svůj strach z gestapa, z toho, že jsem Žid.“

„Jste moc laskavý,“ řekla.

„Naopak, jsem hrozně krutý.“ Pokynul jí, aby se posadila, sám se usadil také a díval se na ni. „Ale rád si myslím, že jsem krutý jako chirurg, který provádí amputaci proto, aby zachránil pacientovi život. Vy jste měla odvahu vyprávět mi o té vraždě bez vytáček. Řeknete mi ještě něco?“

„Jestli budu moct, ano.“

„Napadlo mě – budu k vám upřímný jako jste vy byla ke mně – že ztráta paměti pana Taylora byla a je úhybným manévrem vyčerpaného „já“ stojícího tváří v tvář vině, kterou nemohl unést. Té noci jste s ním byla a měla byste mi tuhle možnost vyjasnit.“

„Ptáte se mě, jestli Bret svou ženu zabil?“

„Ano.“

„To ne. Vím, že to neudělal, ale nemusíte mi věřit. Soudní lékař určil, že byla zavražděna asi v půl jedenácté, a v té době jsme s Bretem byli na poloviční cestě do Malibu. Existují i další důkazy, které potvrzují svědectví lékaře. Žena ze sousedního domu v té době zaslechla výkřik.“

„Viděla někoho odcházet?“

„Nedívala se. Myslela si, že to byl výkřik z rádia. Nikdo jiný nezaslechl ani neviděl nic, dokud jsme s Bretem nenašli její mrtvolu.“

„Po devíti měsících je to pro vás stále živé.“

„Co s tím můžu dělat? Taky jsem si o tomhle případu nechala novinové výstřižky. Mám je tady, jestli je chcete vidět.“

Zahrabala v tašce a vytáhla svazek výstřižků sepnutých kancelářskou sponkou. Brala z hromádky a rozkládala je na kávový stolek přímo před doktora. „Tyhlety jsou nejhorší, ale v Examineru to popsali nejpodrobněji.“

Doktor rychle přehlédl tištěné sloupce:

Na krku mrtvé dívky byly tmavě vybarvené skvrny a její tvář, podle doktora Lamberta Simse, pomocného soudního znalce, zaplavena krví. Doktor Sims rychle určil, že mladá žena byla násilně napadena a uškrcena asi půl hodiny před tím, než policii zatelefonovala paní Pangbornová.

Existují více než postačující důkazy o tom, že na místě vraždy se pohyboval neznámý muž a podle verze policie doprovázel vrah svou oběť až do jejího domu. Nikdo z ostatních obyvatel této tiché ulice ho neviděl přicházet ani odcházet. Paní Marguerite Schultzová, sousedka zavražděné ženy, při vyšetřování uvedla, že té noci zaslechla asi v půl jedenácté z domu, kde se vražda udála, slabý výkřik. Paní Schultzová vypověděla, že tomuto výkřiku nepřikládala žádný význam a přičítala ho kriminálnímu seriálu v rádiu, ale toto svědectví pomohlo doplnit nálezy soudního lékaře a stanovit dobu smrti.

Nejpodezřelejší a nejdůležitější stopou je série krvavých skvrn na verandě a chodníku u bungalovu zavražděné. Doktor Sims stanovil, že tato čerstvá lidská krev má odlišnou krevní skupinu než krev zavražděné. Ale muž, kterému tato krev patřila a kterého policie podezírá z vraždy, nebyl dosud zadržen.

Poručík Samuel Warren z oddělení vražd v Los Angeles, který má případ na starosti, přikládá také velkou důležitost sérii otisků prstů, zřejmě vrahových, které byly nalezeny na místě vraždy. Tyto otisky z povrchu nočního stolku vedle postele zavražděné naznačují, podle poručíka Warrena, že se vrah o stolek při svém činu opíral. Vrah, jak věří poručík Warren, se zřejmě dopustí nečekané chyby a skončí ve spárech zákona. Dokud k tomu nedojde, budou jeho otisky prstů uloženy v policejní kartotéce, aby ho pak mohly usvědčit.

Doktor Klifter odložil výstřižek a dlouze se nadechl. „Je to dost hrozné, co?“

„Je to jedna z věcí, která mě usmiřuje s Bretovou ztrátou paměti. Nemusí si tyhle věci pamatovat. Dokonce ani neví, že se jeho jméno objevilo v novinách na titulní straně.“

„Vy jste mu nic neřekla?“

„Ne. A naštěstí se mnou náčelník Wright souhlasí. Nedokázala bych se přinutit k tomu, abych mu tohle ukázala.“ S nechutí kývla směrem k výstřižkům na stole. „Vemte si je, jestli chcete. Nevím, proč jsem si je tak dlouho nechávala.“

„Díky. Možná, že je nějak použiju.“

„Jak použijete?“

Odpověděl jí nepřímo: „Nejsem si jistý, jestli má náčelník pravdu –“

„Že zatajuje tyhle fakta? Uvědomuju si, že se to nakonec Bret bude muset dozvědět. Ale ne teď. Pořád vnímá skutečnost tak nejistě. Nevím, co by s ním takový šok udělal.“

„Já taky ne. Doufám, že mu porozumím lépe, až si s ním zítra promluvím. Možná, že pravda o téhle faktech, ta ošklivá a holá pravda, je přesně to, co potřebuje. Víte, skutečnost, že nenese žádnou vinu na smrti své ženy, nevylučuje možnost, že má subjektivní pocity viny. Tohle by mu poskytlo objektivní důkaz o jeho nevině.“

„Budete to muset vzít pomaleji. Dneska mi to nějak nemyslí.“

„Objasním vám to. Řekněme, že si přál smrt své ženy. Přestože se provinil jenom tím, že si to přál, mohla by na něm její smrt, která uspokojila jeho podvědomé nebo částečně podvědomé přání, zanechat silný pocit viny. Už mi rozumíte?“

„Ano,“ řekla tiše. „Kvůli tomu jsem já sama cítila vinu za její smrt.“

Očima zúženýma strachem znovu upřeně pozorovala tmavé okno.

Neděle

5

Nejlépe se mu přemýšlelo v noci, kdy jeho pokoj zahalila tma a ticho. Ještě dlouho po půlnoci byl vzhůru, zmítán vzpomínkami, které se ubíraly ze současnosti zpátky do minulosti. Vystopovat motivy, které vysvětlovaly jeho život, bylo stejně obtížné jako vystopovat řeku, která polovinu své délky teče pod zemí. Ale noc za nocí znovu postupoval tento tápavý boj. Na tomhle ponurém místě mohl přemítat o skrytých vášních, násilí a nenávisti, něze a touze, mohl by najít své ztracené já a klíč ke dveřím pokoje, ve kterém ležel.

Vnější mezníky jeho života – šampionát v boxu na střední škole, absolvování vysoké školy s vyznamenáním, místo ve Washingtonu, publikace jeho knihy o osvícenství – tyhle všechny věci ztratily svůj význam, když se teď na ně díval jinak z výhodné pozice ve tmě. Strohý obřad, při kterém složil služební přísahu jako důstojník námořních sil, na něho tenkrát zapůsobil, ale teď mu připadal bezvýznamný. Byl to jen pouhý článek v řetězci událostí, který ho přivedl až na tuhle nemocniční postel. Jeho duševní krize, stejně jako krize v hospodářství nějakého národa, změnila hodnotu jeho oběživa.

V paměti mu však probleskovaly jiné události jeho života, jakoby odhalované pulsujícím světlem, tepající sklíčeností tajnou a důvěrnou jako jeho krev. Když měl desáté narozeniny, zastřelil vrabce vzduchovkou, kterou dostal od otce jako dárek. Vrabec dlouho bláznivě tloukl po celé zahradě křídly a odmítal zemřít. On nebyl schopen na něho znovu vystřelit nebo se ho dotknout rukama. Stál ochromen vinou, nevolí a lítostí a sledoval, jak od sebe vrabec mezi květinami odhání život.

Když pak za deset let stál nad otcovou rakví, nedokázal truchlit. Květinami přeplněný pohřební salónek v malém městě v Indianě ho nudil a dráždil. Nemohl se dočkat, až se vrátí do Chicaga a do práce. A v té těžké atmosféře řezaných růží a karafiátů si vzpomněl na svoje desáté narozeniny. Otec ho našel u umírajícího vrabce a viděli spolu, jak umřel, viděli, jak se v křeči změnil ze zoufalého ptáčka na hrst jemného peří. Mrtvého vrabce pochovali vedle růžového keře, otec mu vzal vzduchovku a tu už nikdy nespatřil.

Pohlédl do nalíčené a propadlé tváře profesora Emerita George Taylora, který ho zplodil a živil, vzal mu vzduchovku a nemilován zemřel ve spánku ve věku šedesáti šesti let. Ale dva dny po pohřbu se probudil na lůžku ve vlaku na zpáteční cestě do Chicaga a plakal pro toho starce a toho mrtvého ptáčka. Od té doby uplynulo už dalších deset let, ale pořád si ještě pamatoval ty uhasínající oči vrabce, když umíral, a na strašnou opuštěnost mrtvého v rakvi.

Téměř po celou dobu těch deseti let ho obklopovala samota stejně příšerná jako samota toho mrtvého muže. Dokud nepotkal Paulu v La Jolle a ona se nerozhodla, že s ním zůstane, nedokázal nikdy lásku brát ani dávat. Dokonce i ten den, kdy jí řekl, že ji miluje, měl nutkání ji odmítnout. Přestože ve skutečnosti k ničemu nedošlo a to odporné nutkání nakonec zmizelo, celé to odpoledne, nebe v pohybu, šedé moře, temné mraky, divocí kormoráni letící nízko nad vodou, to všechno měl ve vzpomínkách zalité provinilým světlem.

Byl to první zamračený den v týdnu, který spolu trávili, na koupání nebo opalování v zátoce bylo moc chladno. Ke břehům mířil prudký vítr a zesiloval vlny, které se valily jako hory skla a na opuštěných plážích se tříštily. Vítr jí vehnal do tváře barvu a rozsvítil jí oči. V zářivém šátku kolem hlavy vypadala mladě, absurdně a mile a smála se bílým výbuchům vln, které narážely o skály. Vzali se za ruce a přelezli zídku u moře jako tenkrát první noc. Opatrně si razili cestu mezi kalužemi a štěrbinami ve skalách, vylezli po čtyřech na vysokou skálu a stoupli si mimo dosah vln.

Zatímco sledovali hrozivý souboj mořských vln, připlavali tuleni. Většinou se drželi alespoň míli od břehu, se zvednutými čumáky, které vypadaly proti měňavým barvám oceánu jako temné malé mizející kužely. Ale někteří se snažili chytat vlny a nechali se jimi unášet až ke břehu. Dokázali plavat nahoru a dolů po hřebenu vlny, dobře skákat, otáčet se ve vzduchu a klouzat zpátky do vody. Okamžik před tím, než je vlny mohly smést a roztříštit o skály, se ponořili a osvobodili se, odplavali a znovu se nechali přinést ke břehu. Jejich elegantní těla se klouzala a otáčela ve skleněných stěnách a připomínala ženská těla. Breta to uchvátilo, ale v skrytu pocítil obavy a stud. Ještě nikdy neměl ženu.

„Hrozně bych chtěla být tanečnicí,“ řekla Paula. „Mohla bych se vyjadřovat přímo svým tělem a ne prostřednictvím psacího stroje, hereckými gesty a úhly kamery. Musí to být nejuspokojivější umění, které existuje.“

Neodpověděl. Pak se tuleni unavili nebo si vzpomněli na nějakou jinou hru a odplavali. Když se na ni otočil, otřáslo jím něžné teplo.

Ochotně se na něho dívala s měkkýma rozzářenýma očima. Její rozžhavené tělo se skrývalo pod pláštěm jako divoké zvíře v úkrytu. S bolestí si uvědomoval teplo její ruky, její bílou bradu a hrdlo a červené rty, které se k němu zdvíhaly. Srdce mu začalo rychleji bít a kolena se mu podlomila touhou. Rozepnula si plášť, aby mohl k ní a objali se na skále nad mořem.

Tehdy jí řekl, že ji miluje. Ale v závratném okamžiku vášně se ho zmocnil náhlý odpor. Pohnul se, aby se vyprostil, ale ona si jeho pohyb vysvětlila špatně a objala ho ještě pevněji. Cítil se jako v pasti. Byla to rozvedená žena, její polibky byly horké a sladké, její tělo vulgární. Byla to žena jako všechny jiné. V žádné z nich není kouska ctnosti, jak ho dávno předtím varoval jeho otec.

Nakonec se samozřejmě opanoval, ale na chvíli ho tento pocit málem přemohl: mrštit s ní do kypících vln, a nechat, aby se její chtivé tělo očistilo a zlomilo. Mohl ji tak snadno zabít jediným násilným pohybem, zavrhnout její lásku a navždy ji ztratit. Ve skutečnosti neudělal nic, aby nezranil ani její city. Pak se rozumem ovládl a uvědomil si, že ji miluje, a zachoval si své tajemství.

Napadlo ho teď poprvé, že to tenkrát možná vycítila. Byli pak spolu skoro dva týdny, ale nestali se milenci. Dával to za vinu své nezkušenosti a zoufalé stydlivosti, ale možná, že to byla nakonec Paula, která se obratně odtáhla. Když ji požádal, aby se za něho provdala, chtěla raději počkat. Viděla až moc uspěchaných válečných sňatků, jak řekla. Samozřejmě že chtěla být jeho ženou, ale bylo lepší počkat a ujistit se. Když dostala jeho loď příkaz k odplutí a zamířila zase na západ, nebyli ještě ani formálně zasnoubeni.

Přesto byla věrná jako manželka, i když téměř celý rok byl mezi nimi jediným poutem slabý papírový řetěz dopisů. Psala mu každý den, vkládala všechny své myšlenky na papír, aby mu ukázala, že neexistuje část jejího „já“, která ho nemiluje. Jeho vnitřní život se sytil jejími dopisy, jako se nenarozené dítě vyživuje z pupeční šňůry. Jeden dopis denně, třicet dopisů za měsíc. Někdy, když byli celé týdny na oceánu, nedostal od ní měsíc žádnou zprávu a pak sklízel úrodu třiceti dopisů najednou. Když byla jeho loď odvelena zpátky do West Coastu, aby naložila letadla, počet jejích dopisů dosáhl skoro tří set.

Bezpečnostní předpisy mu zakazovaly, aby jí o tom předem napsal, a on měl až přehnaný smysl pro povinnost, takže dokud jí nezavolal z Alamedy do ateliéru, netušila, že přijede. Přivítala jeho hlas s nevěřícím smíchem, jako kdyby to byl zázrak, že spolu zase budou na stejném kontinentu. Zavolal jí krátce před polednem. Ve dvě hodiny nasedla na letadlo z Burbanku a pár minut po čtvrté se setkali na letišti v San Francisku.

Když uviděl její vysokou postavu, jak sestupuje ze schůdků a míří přes rampu k němu, pocítil žár majetnické pýchy, kterou rychle vystřídala obava, že si na ni nemůže činit žádné nároky. Od štíhlých kotníků až po stranou posazený klobouček na lesklých vlasech byla naprosto elegantní, pohybovala se tak jistě v záhadném ženském světě, který se navždy třpytil mimo jeho dosah.

Pak prošla vchodem, trochu váhavě spěchala. Vzdálenost a čas jako by snad ani neexistovaly. Zapomněl na své pochyby a obavy a jediné, co si svými pěti smysly uvědomoval, bylo, že je s ní. „Je pěkné být zase doma,“ bylo všechno, co ho napadlo, když se jí díval do tváře, a jediné, co ona dokázala odpovědět, bylo „ano.“

Začali oslavovat obvyklým způsobem, popíjeli U Marka a navečeřeli se U Omara Khayyama. Mluvili o životě na lodi, což jí připadalo zvláštní, o životě v ateliérech, což připadalo stejně zvláštní jemu, a o životě odloučených milenců, který oba dobře znali. Ale postupně ztrácel schopnost reagovat na její intimnosti. Silně ho zaráželo, jak je pyšná na dvojitou stužku poručíka, kterou teď nosil.

Jak ubíhaly hodiny, hodiny, na které se tolik těšil, když nemohl posledních pět nocí cestou z Pearlu usnout, jeho vnitřní napětí se zvyšovalo a začalo být nesnesitelné. Paula vytušila jeho potíže a usilovně se snažila je utlumit. Ale poté, co se pohádali u večeře, se zdálo, že je to na ni už příliš, že její dobrá nálada tomu všemu nedokáže vzdorovat, ale že bude bojovat až do posledního dechu. Oba dost pili a půlnoční vyjížďka taxíkem, kterou navrhla, protože nikdy nebyla na druhé straně řeky, byla opileckým úletem z nevyhnutelné skutečnosti. Než uplynulo dvanáct hodin, věděli, že jejich zlaté časy skončily.

Poslední promarněný okamžik, vrchol nicoty, přišel na hořkém konci večera. Podařilo se jí na ty tři dny, kdy budou spolu, pronajmout apartmá v hotelu na Nob Hill a pozvala ho nahoru na poslední drink. Z okna jejího obývacího pokoje se mohl jako letec rozhlédnout po osvětleném městě, dolů po svažujících se neónových ulicích až k tmavému přístavu, kde se křížily trajekty, a prudký oblouk mostu se nad tím vším zdvíhal jako světelný řetěz. Zrak měl mírně zastřený alkoholem a celé město se před ním vlnilo jako třpytivé válečné loďstvo v slabém vánku. Takhle vystavená flotila by se pěkně bombardovala, pomyslel si. Nebo město. Takové menší bombardování na správná místa by San Francisku hodně prospělo. Bože, je mu na nic! Alkohol z něho ve čtyřech případech z pěti dělal melancholika, v pátém případě ho rozdivočel. Paula si však jeho nálady nevšímala.

Stoupla si tiše za něho a objala ho v pase. „To je krásné, co?“ řekla. „Skvělejší než Trója nebo Kartágo. V téhle zemi existují celkem tři města, která mi dávají pocit velikosti, pocit, který jsem měla, když jsem byla v Londýně a Paříži. New York, Chicago a San Francisko. Zní to jako jméno vlaku, ne? Zvláštní vlak bez přestupu v Chicagu.“

„Z Tróji už nic nezbylo,“ odpověděl zasmušile, „a trosky Kartága zasypali solí.“

Měkce se mu zasmála do ucha. „Ty a tvůj tragický smysl pro historii! Na nic takového jsem nemyslela. Ta města mají pro mě romantický zvuk, to je všechno. A ve své době to byla velká přístavní města.“

Protivilo se mu, jak se směje a jak nerespektuje jeho náladu. Pro jeho čich, přiotrávený výpary z whisky, byla vůně jejích vlasů až moc sladká. Protivila se mu její fyzická dokonalost, dlouhé nalakované nehty, pěkné oblečení, které by jí nemohl koupit, luxusní pokoje, které by nemohl pronajmout. Pohádali se u večeře, když se snažila vytáhnout šek. Přestože poznala svůj omyl a okamžitě toho nechala, jeho ponížení ho pořád trápilo.

„Jsi hrozně nezávislá žena, co?“ řekl.

Chvíli mlčela a pak věcně odpověděla: „Myslím, že ano. Už hodně let se starám sama o sebe.“ Ale její objetí ochablo a trochu se od něho odtáhla jakoby v sebeobraně. „Nechtěl bys, abych byla oddaná nezaměstnaná ženuška, nebo jo?“

Drsně se zasmál. „To moc nehrozí.“ Pořád se ještě díval do okna. Světla venku ve městě byla jasná a bez srdce jako kruté oči. San Francisko, město, o kterém rok snil, pro něho neznamenalo víc než města z kulis postavená kvůli matení nepřátelských bombardérů.

„Myslela jsem, že mě miluješ jako já tebe, Brete. Omlouvám se, jestli jsem něco u večeře pokazila. Mám prostě ve zvyku za sebe platit. V Hollywoodu je to takové opatření pro vlastní ochranu.“

Zlostně se pohnul, a jak se jí otočil do tváře, odtáhla od něj ruce. „Nevím toho moc o těch tvých lidech v Hollywoodu, ale je trapné, že se takhle chováš ke mně. Myslel jsem, že se budeme brát.“

„Budeme.“

„Jaké místo budu zastávat v tvém životě, jestli budu tvůj manžel?“

„O co se to pokoušíš? Hledáš potíže tam, kde žádné neexistují.“

„Naopak. Tyhle potíže můžou být nepřekonatelné.“

„Poslouchej mě,“ řekla. „Ani nevím, kvůli čemu se hádáme. Myslela jsem si, že za ty týdny v La Jolle jsem se naučila tě chápat. Ať jsem se to naučila, nebo ne, když jsi odjel pryč, jako bych přestala žít. Celou dobu, co jsi byl pryč, byl můj život tak nějak neskutečný. Než jsem tě potkala, byla pro mě neskutečná válka, ale od té doby je to všechno, o co se starám.“

Viděl, že ji zranil a nutilo ho to, aby kolem sebe dál slepě mlátil. „Určitě jsem ti poskytl pár velmi autentických postřehů pro tvůj příští válečný scénář.“

Zapomněla na svou ješitnost a objala ho. „Nebuď zlý, miláčku. Nemůžeš žárlit na moji práci.“

„To je k smíchu.“

„Tak o co jde? Když jsi mi dneska ráno zavolal, byla jsem šílená štěstím. Myslela jsem si, že bude všechno báječné, ale nebylo. Copak mě nemiluješ?“

S námahou odpověděl: „Nevím.“

„Ve všech dopisech jsi mi psal, že mě miluješ. Pokazila jsem to něčím? Otoč se a podívej se na mě.“

Otočil se k ní a podíval se jí do tváře. Z koutků očí jí stékaly slzy, které se celou dobu snažila zadržet. Zavřela oči a opřela se o něho.

„Vím, že mě miluješ,“ řekla. Měla rudé oteklé rty. „Zapomeň na všechno, Brete. Jenom mě miluj.“

Chyběla mu síla její lásku přijmout. V myšlenkách se vrátil zpátky do minulosti a ochromila ho vzpomínka na mrtvou tvář na polštáři. Byl chladný stejně jako tvář jeho mrtvé matky. Jeho srdce jako by se zachvělo v smrtícím sevření. Vzal Paulu za ramena a odstrčil ji od sebe.

Obličej měla poznamenaný smutkem a zlostí, ale hlas měla pevný. „Nevím, o co jde, Brete, ale měl bys teď radši jít.“

„Myslím, že bych měl.“

„Zavoláš mi zítra?“

„Nevím. Dobrou noc. A promiň.“

Když čekal v chodbě na výtah, slyšel, jak slabě pláče. Zcela se ho zmocnila mrtvá ruka minulosti a obraz mrtvé ženy ho pronásledoval, když sjížděl výtahem dolů a vyšel ven do svažujících se ulic.

Když ležel za rok a půl v nemocnici, uviděl matčinu tvář stejně jasně jako tehdy: Mramorová tvář se zavřenýma očima, nereagující na dotyk, s vlasy, které vypadaly jako křídla tmy složená na čele. Zemřela, když mu byly čtyři, před více než dvaceti pěti lety, ale obraz její tváře viděl na stěně každého pokoje, do kterého vstoupil, a při vzpomínce na její smrt ho vždy zamrazilo. Přesto, pokud si pamatuje, zemřela přirozenou smrtí v posteli. Malér byl v tom, že si to moc dobře nepamatoval.

Vzpomínka na to, co dělal, když odešel od Pauly, byla zmatená tím víc, že druhého dne dál pil. Nepamatoval si z toho skoro nic, jen pachuť whisky na patře a bzučivou alkoholickou prázdnotu v hlavě. Sjel výtahem dolů, přešel strmou ulici k stanovišti taxíků a zmizel ze svého vlastního vědomí.

Před pár měsíci na to chtěl zapomenout, ale teď byl na svou zaostávající paměť hrozně netrpělivý. Skvěle si pamatoval nedůležité věci. Znal jména Napoleonových maršálků, lodní znamení, s kterými pracovali u Leyte, své telefonní číslo do Los Angeles. Ne, ne do Los Angeles. V Los Angeles nikdy nebydlel. To bylo také zvláštní uklouznutí, které často dělal. Parapraxis, říkali tomu doktoři a tvrdili, že to je naprosto normální, ale to ho neuklidňovalo. Připadalo mu příšerné, že nemůže věřit vlastní pamětí.

Přesto se to s ním zlepšovalo. Před devíti měsíc byl naprosto ztracen v čase a prostoru. Teď věděl, kdo je, proč je tady. Opakoval fakta jako uklidňující liturgii. Bret Taylor, poručík námořnictva Spojených států, nemocnice, jedenácté oddělení, San Diego. Ztráta paměti. Je sobota. Spíš neděle, protože je po půlnoci. Neděle 24. února 1946. Ne rok 1945, ale 1946 a je po válce. Trvalo mu dlouho, než na to přišel, ale jak už jednou něco držel, nepustil to. Problém byl zachytit ty dny tenkrát v San Francisku. Jediné, na co si vzpomínal, byla pachuť whisky, bzučící prázdnota a pocit pohromy. Stalo se něco katastrofálního, ale nevěděl, co to bylo. Paula by mu to mohla říct, ale styděl se jí zeptat.

Ať se stalo cokoli, zůstala mu věrná. Po roce a půl ho stále ještě jezdila každý týden navštěvovat. Nebyla za něho provdaná, jak si myslel, ale stála při něm. Myšlenka na ni byla ostrovem bezpečnosti v nejistotách jeho vlastní hlavy. Usínal a představoval si, jak stojí u jeho postele. Ale o Paule se mu nezdálo.

6

Probudil se jako obvykle. V ústech cítil příchuť snu a na rtech mu viselo jméno. Když otevřel oči, sen zmizel rychle, ale pamatoval si na spoustu barů v jakési ponuré pasáži, kde voněla whisky. V jedné hazardní hře vyhrál baculatou panenku s jasnýma modrýma očima. Nestál o ni, ale vyhrál ji a byl teď za ni zodpovědný. Policajt podobný Matthewu Arnoldovi pronesl osudná slova: „Buďte manžely, dokud vás smrt nerozdělí.“ Tvář Matthewa Arnolda uvadala, až se z ní stala lebka, a panenka tancovala na jeho hrobě.

„Lorraine,“ zašeptaly jeho suché rty. Oženil se s dívkou, která se jmenuje Lorraine. Ale ještě včera mu Paula říkala, že žádnou ženu nemá.

Oblékl si koupací plášť a pantofle a běžel halou dolů do Wrightova pokoje. Na jeho zaklepání se neozvala žádná odpověď. Vzal za kliku a zjistil, že je zamčeno. Zaklepal znovu.

Od služebního stolu přišel pomocný zdravotník. „Náčelník tu není, pane Taylore. Potřebujete něco?“

„Kde je?“

„Včera večer letěl do Los Angeles. Službu má poručík Weising.“

Weising by nestačil. Byl moc mladý a Bret s ním nedokázal uvolněně mluvit. „Chci mluvit s náčelníkem Wrightem.“

„Řekl, že se vrátí dneska ráno. Může to počkat?“

„Myslím, že budu muset počkat.“

Ale jeho myšlenky nepočkaly. Po snídani, kterou nebyl schopen sníst, se vrátil do pokoje a pokračoval v rekonstrukci minulosti. Sen o té panence a jméno, které se mu uchovalo v paměti, ho naplnily silnou nedočkavostí. Byl to záchytný bod, který potřeboval, pomocná nit v sanfranciském labyrintu.

Tato nit ho zavedla do pokoje, na který si teď velmi jasně vzpomínal: každý detail oprýskaných zdí, roztržená roleta, zamlžené zrcadlo nejistě visící nad prádelníkem. Našel tenhle pokoj v jednom levném hotelu, když odešel od Pauly, a v polospánku tam strávil mizernou noc. Ráno se mu na pár hodin podařilo usnout, ale to bylo všechno. Před polednem šel ven a koupil si láhev whisky. V pokoji si z ní dal pár loků, ale alkohol ho skličoval a přepadla ho osamělost. Potřeboval společnost, jakoukoli společnost. Schoval láhev na nejvyšší polici ve skříni a šel ven hledat nějaký bar.

Byl v baru, kde číšníci se zakroucenými kníry servírovali v půllitrech zpěněné pivo. V dalším baru visela na zdech a stropu zrcadla, která odrážela slabě blikavé světlo a čekající tváře žen. V jiném podniku byly zdi pomalovány nahými růžovými ženami s bradavkami velkými a červenými jako třešně. Vždy opatrně obhlédl situaci a odešel jinam. V Chinatownu našel hospodu, kde mu servírka v kimonu přinesla smažené garnáty. Udělalo se mu tam špatně. Nikdy předtím nepil, jakmile začínal být otupělý a začínalo mu být špatně, ale tentokrát pil i pak. Prošel dlouhou řadou barů, které byly jeden jako druhý, v jednom rohu byla hrací skříň, v druhém hrací automat. V každém z nich v přítmí obsluhoval dvojice a osamělé muže a ženy hrbící se na barových stoličkách znuděný barman v bílém saku. V jednom z nich, za clonou hudby vycházející z hrací skříně, začala jeho noční můra Lorraine.

Scéna, kterou si pamatoval, mu připadala jako sen. V dlouhé místnosti bylo několik lidí, ale nikdo z nich nic neříkal. Jeho hlas musel trochu zápasit s řevem hrací skříně. Slova mu vycházela z hrdla, aniž by hýbal rty. Jeho nohy a chodidla, jeho ruka, kterou platil za drinky a kterou zvedl sklenici ke rtům, mu připadaly cizí a vzdálené jako ostrovy v Pacifiku. Ale cítil se bezstarostný, silný a kurážný.

Samozřejmě, že to sen nebyl. Lorraine byla skutečná dívka, seděla ve skutečném baru a pila pravou whisky. Zdálo se, že na dívku jejího věku má pozoruhodný výkon. Kdyby barman tušil, kolik jí je, tak by jí pravděpodobně vůbec nenalil. V Kalifornii byli na mladistvé přísní a ona na dvacet jedna nevypadala. Její tvář působí neobyčejně nevinně, pomyslel si, neobyčejně mile. Její bledé, široké čelo protkané jemnými modrými žilkami připomínalo mramor a bylo orámované černými vlasy. Dlouhé obočí, které neměla vytrhané jako Paula, dodávalo modrým očím čistý a utkvělý pohled. Přesto v té tváři nebylo nic hrubého. Krátký horní ret, trošku zvedly k nosu, vypovídal o rozpustilé veselosti stejně jako její plná vášnivá ústa. Vypadala jako nevinné dítě z venkova, které omylem zapadlo do putyky a zůstalo tímto prostředím naprosto nedotčené.

Cítil za ni zvláštní zodpovědnost, stejně jako cítil zodpovědnost za všechny slabé, nevinné nebo bezmocné lidi. Bylo jen přirozené, že se nabídl koupit jí něco k pití.

„Něco bych si dala,“ řekla. „Dvě stužky znamenají poručíka, že jo?“

„Ano,“ řekl. „Líbí se mi vaše tvář. Máte milou, nevinnou tvář.“

Zavrtěla se a zachichotala se. „Vy námořníci na to jdete rychle. Byl jste pryč dlouho?“

„Tentokrát skoro rok.“ Opřel se, aby ucítil vůni jejích hustých lesklých vlasů, které jí splývaly na ramenou. Zaklonil hlavu a jeho myšlenky kroužily závratnou rychlostí ve spirálách kolem jejího těla. Přidušeně šeptal: „Líbí se mi vůně vašich vlasů.“

S potěšením se usmála a prudce zavrtěla hlavou, aby se mu vlasy rozlétly před obličejem. „Měla by, je to drahej parfém. Jak se jmenuješ, námořníku?“

„Bret.“

„To je pěkný jméno, takový nezvyklý. Já jsem Lorraine.“

„Myslím, že Lorraine je krásné jméno,“ řekl.

„Lichotíš mi.“

Vzal ji za ruku a políbil její vlhkou dlaň. Barman se na něho krátce cynicky podíval.

„Buď opatrný, Brete. Rozliješ skleničky.“

„K čertu s nima. V pokoji mám flašku Harwooda. Stejně mám po tomhle ještě větší žízeň.“

„Harwooda mám ráda,“ řekla s dívčí upřímností.

„Tak jdem.“

„Když chceš, Brete drahoušku.“

Sklouzla ze stoličky a zapnula si kabát. Byla překvapivě malá, ale její postava měla úctyhodnou dokonalost. Když před ním kráčela ke dveřím, viděl, jak se jí pod těsným sakem rýsuje štíhlý pas a klenuté boky, které se jí s každým ťuknutím podpatku pohupovaly.

O dvacet minut později ji svlékal doopravdy. Jízda taxíkem do hotelu byla jeden nepřetržitý polibek, přerývaně dýchal a točila se mu hlava. Vydechla, aby mu pomohla s posledním obtížným háčkem a očkem, a s úsměvem se položila. Ohromila ho úspornost a bohatství jejího těla. Pod jejími velkými ňadry ucítil křehká žebra. V pase ji mohl obejmout oběma rukama. Ale křivka jejích boků byla úžasná, stejně tak i laskavost jejího břicha a stehen a pardálí čerň jejích vlasů.

Zhasl světlo a nastala temná, děsivě nádherná a sladká noc. Její polibky byly sladší než by kdy věřil, působily jako horké sluneční paprsky uprostřed zimy. Led v jeho srdci roztál. Černá noc se valila jako řeka k vrcholům rozkoše a pak padala úzkou zoufalou propastí do teplého údolí, kde nakonec usnul.

Tentokrát byl náčelník Wright ve své kanceláři a zavolal na něho přes otevřené dveře, aby vešel.

„Nemohl byste chvíli počkat, Taylore? Měl jsem tohle poslat už včera.“ Díval se na stůl do jakési zprávy a opravoval ji červenou tužkou, která vypadala, že se pod tlakem jeho tlustých prstů rozlomí.

Bret se posadil na tvrdou židli a čekal. Tělo měl napjaté nedočkavostí. Věděl, že udělal věc, která mu naprosto zkazila život. Vzpomněl si, jak se ráno probudil a vedle něho ležela ta dívka. V hlavě mu zvonilo, ale když se napil z poloprázdné láhve Harwooda, zvonění se ztišilo. Vrátil se zpátky ke spící dívce a znovu ho fascinovalo její napůl přikryté tělo, které v omšelém pokoji zářilo. Probudil ji a ona se k němu obrátila, měkká a smyslná jako kotě. Tohle všechno se sice neshodovalo s jeho morálními zásadami (navíc to bylo den poté, co Paula letěla pět tisíc mil, aby se s ním sešla), ale to ho v tu chvíli nějak netrápilo. Vzpomněl si, že když jim došla whisky, šel ven koupit další. A koupil také povolení k sňatku.

„Zatracená byrokracie,“ zabručel Wright. Vzhlédl od svých papírů a vzal si z popelníku vyhaslou dýmku. „Myslím, že jste si přišel promluvit o doktoru Klifterovi. Je tady. Dneska ráno se mnou přijel.“

„Nerozumím, pane.“

„Copak vám slečna Westová neřekla, že přijede?“

„Ne, pane.“

„Je to její přítel, známý psychoanalytik. Byl jedním ze zakládajících členů Vídeňské společnosti, ale pak se s Freudem rozešel. Před válkou pak vedl vlastní kliniku v Praze. Poslední léta pracuje v Los Angeles.“

„Moc zajímavé,“ řekl Bret. „Ale co to má společného se mnou?“

„Přijel sem, aby si s vámi promluvil. Myslel jsem, že to víte. Teď prochází s Weisingem vaše záznamy. Jestli zjistí, že je váš případ vhodný pro psychoanalytickou léčbu, zařídíme to –“

„Kdo to bude platit? Nemůžu si dovolit takový luxus mít psychoanalytika ze střední Evropy.“

„To zařizuje slečna Westová.“

„Aha.“

„Nevypadáte moc potěšeně. Jestli převezme váš případ, propustíme vás odsud. Nespoléhejte na to, ale podle předpisů by to tak mělo být.“

„Já se už nespoléhám vůbec na nic.“ Za jiných okolností by ho představa odchodu potěšila. Ale jediné, na co teď dokázal myslet, byla ta neznámá dívka, se kterou spal nebo se s ní oženil. Jestli se s ní oženil, znamenalo to konec toho jediného, oč opravdu stál. Až to Paula zjistí, pokud to ještě neví… Ale určitě to ví. Proč mu to neřekla?

Wright se na něho podíval úzkým pohledem. „Trápí vás něco, Taylore?“

„Ano. Jsem ženatý? Vím, jak nezodpovědně to zní.“

Wright vypustil z nosních dírek proudy kouře a připomněl mu v tu chvíli laskavého draka z pohádky. „Zavřete dveře, prosím vás. Díky. Teď se posaďte.“

„Máte nějaký záznam o dívce jménem Lorraine? Je důležité, abych to věděl.“

„Ano. Chcete se oženit se slečnou Westovou, že.“

„Odpovězte na moji otázku,“ řekl Bret ostře. „Nechápu, proč by se z toho měla dělat nějaká záhada.“

„Nedělám z toho záhadu, Taylore. Záhadu z toho udělala vaše paměť.“

„Dobrá, dobrá. Jsem ženatý?“

Wright vyklepal dýmku. Zdálo se, že potlačuje nutkání uvolnit pacientovo napětí. „Nemůžete donekonečna spoléhat na mou paměť. Musíte si poradit sám.“

„Ano, pane,“ řekl Bret nepřátelsky.

„Podívejte, potkal jste tuhle Lorraine Berkerovou v San Francisku na podzim 1944. Můžete mi o ní vyprávět? Jak vypadala?“

„Byla to modrooká bruneta, moc hezká holka.“ Podvědomě přijal doktorův minulý čas. „Na brunetu měla pozoruhodně bledou pleť.“

„Vypadala takhle, když jste ji viděl naposledy?“

„Nevím. Zkusím si vzpomenout.“ Vybavil si Lorraininu spící tvář potřísněnou slzami, jak vypadala to ráno, kdy od ní odešel. Loď měla v osm vyplout, a tak musel odejít z hotelu v pět, aby stihl dojet do Alamedy. Naposledy ji políbil na ústa, oči a prsa a nechal ji v posteli, která zřejmě byla jejich postelí svatební. „Oženil jsem se s ní, že jo? Než jsem odplul? Je to v záznamech?“

Wright sám sobě dovolil odpovědět ano.

„Kde je teď?“

„Na to si vzpomeňte sám, hochu.“

Jiná tvář v jiné posteli (stará postel, kterou koupil jeho otec v Bostonu?) překročila horizont jeho vědomí a vybavila se mu v paměti. To přece nebyla Lorraine. Ale zcela jistě to nevěděl. Smrt si s lidskými tvářemi podivně zahrává.

„Je mrtvá?“ zašeptal.

„To mi řekněte vy.“ Wrightovy dravé oči na něho číhaly zpod houštiny obočí.

„Pamatuju si nějakou mrtvou ženu. Měla na sobě černé hedvábné šaty.“

„Vaše matka,“ řekl Wright nedůtklivě. „To všechno vyšlo najevo při narkosyntéze, pamatujete? Umřela, když jste byl moc malý.“

„Zdá se, že nemám moc smyslu pro chronologii.“ Tenhle doktor s tlustým obličejem, arogantní a nafoukaný jako každý, kdo má na rukávu spoustu zlatých šňůr, mu vůbec nepomáhal. Seděl za stolem jako Budha a všechna důležitá tajemství měl uzamčená ve své lebce.

Místo pravdy, o kterou požádal, ho teď Wright nutil poslouchat přednášku o základech metapsychologie: „Čas je relativní pojem,“ říkal. „Lidská psychika se dá přirovnat k hodnotám s několika ciferníky a každý z nich ukazuje svůj vlastní čas. Jeden ukazuje hodiny a minuty, jeden období a roky, další ukazuje individuální biologický vývoj, jiný duševní vývoj a tak dál.

V rovině motivace a emocionálních reakcí čas nic neznamená. Stoupenci Freuda, jako například Klifter, říkají, že tyhle hodiny se nastaví jednou v raném dětství a nikdy se nemění, pokud se nevrátíte a netlačíte na ručičky. Myslím, že je to zjednodušené, ale je na tom dost pravdy. Cestou sem Klifter říkal, že nejspíš ztotožňujete svoji manželku se svou matkou, i když Lorraine zemřela víc než dvacet let po vaší matce.“

„Takže Lorraine je mrtvá?“

„Víte, že je, nebo snad ne?“

„Jak umřela?“

„Na to si musíte vzpomenout sám. Klifter má možná jiný názor, ale dokud se zabývám případem já, bude to takhle. Je to naše jediná záruka, že se váš zdravotní stav znovu nezhorší. Mohl bych vám to prozradit, ale problém s vaší pamětí tkví v podvědomí. Tu skutečnost musí přijmout vaše podvědomí. Jediný způsob, jak toho můžeme docílit, spočívá v tom, že si na všechno vzpomenete.“

„Nechápu, jaký má tohle všechno účel.“

Wright pokrčil rameny. „Bylo by příjemné a snadné vám pomáhat víc než je zdrávo, ale já to neudělám. Postavíte se sám na vlastní nohy, jasný?“ Stoupl si, jako by chtěl zdůraznit svou metaforu.

Bret vstal, ale Wright na něho mávl, aby se znovu posadil. To gesto spolu s tmavou uniformou ještě podtrhly jeho podobnost se statným policajtem. „Můžete tady počkat. Půjdu se podívat, jestli vás Klifter už očekává.“

Bret se posadil, aby znovu čekal. Jeho rozčilení opadlo, jakmile za sebou Wright zavřel dveře, ale vystřídala jej deprese.

V období několika hodin se oženil s neznámou dívkou a neznámým způsobem se stal vdovcem. Připadalo mu, že jeho život ztratil smysl. Jeho budoucnost měla kořeny v minulosti, které se nedalo uniknout, a on se ocitl v uzavřeném kruhu, který byl stejně nesmyslný jako monotónní vězeňská práce a nekonečný jako peklo.

7

Vzhledem vypadal Bret jako typický mladý Američan. Měl příjemný opálený obličej se silným nosem, pevnou bradou a upřímnýma modrýma očima. Jediná známka vnitřního nepokoje, které si Klifter v prvních minutách všiml, se objevila, když mladíkovy oči zabloudily k oknu. Tehdy mu pod šedou pracovní uniformou vystouply silné ramenní svaly a napjaly se, jako kdyby ho úzká kancelář obklíčila a v nízké železné židli ho držel jakýsi neviditelný pás. Když odvrátil oči od zeleného nemocničního areálu, ve tváři se mu objevily rysy, které nebyly zpočátku nápadné.

Oči neměl úplně modré, sem tam se v nich objevovaly šedé skvrny. Tato kombinace barev jim dodávala hloubku. Vypadaly, jako by se skládaly z více vrstev, jako řada čoček, které filtrují a vybírají si vjemy, jež vpustí do mozku. Ústa měl také neobvyklá, bojovná vůle udržovala jemnost jejich přirozených tvarů v pevné linii. Tyto kontrasty v jeho tváři mu dodávaly určitou krásu. Kliftera však znepokojila ironická hořkost, která Bretovi, když se usmál, vrhla stín do očí a deformovala ústa.

Výstřižky z novin, které mu Paula dala večer před tím, měl ve vnitřní kapse saka. Pokud se Taylor blíží uzdravení, pomohlo by mu, kdyby se dozvěděl o té události všechno. Ale pokud je vážně nemocný, mohla by zmínka o vraždě jeho nemoc zhoršit. Pravda byla účinným lékem, který mohl zabít nebo léčit. Záleželo to na stavu a osobnosti pacienta. Jeho problémem, jako obvykle, bylo pochopit a odhadnout člověka, kterého měl léčit.

Otočil se na Breta, který seděl mlčky na židli a prázdným pohledem zíral na podlahu.

„Prosím, pokračujte. Rád bych se dozvěděl víc o vašem dětství.“

Bret se s námahou pohnul. „Od začátku?“

„To nemusíte. Na rozdíl od Adlera nepřikládám důležitost nejranějším vzpomínkám. Víc mě zajímá, co vy sám považujete za důležité.“

„Myslíte můj pohled na události mého dětství?“

„Řekněte mi fakta. Vaše názory a postoje z nich vyplynou.“

Po chvilce rozpačitého váhání pokračoval Bret v přerušeném vyprávění.

„Určitě jste si domyslel, že v dětství byl můj domácí život dost zvláštní. Myslím, že před smrtí mé matky všechno probíhalo normálně, ale umřela, když mi byly čtyři, tak si na to moc nepamatuju. Nastěhovala se k nám otcova starší sestra, aby nám vedla domácnost, a pár let mě měla pod palcem. Teta Alice (nebo to byl možná můj otec) u nás doma zavedla dost zvláštní pravidla. Pro pětileté dítě to bylo těžké. Pamatuju si, že mi nejméně jednou dala na zadek kvůli tomu, že jsem se ptal na matku. Dokonce mi ani nikdy neřekla, co se s ní stalo. Teta Alice umřela, když mi bylo šest, a nemůžu říct, že mi to bylo líto.“ Usmál se znovu svým znepokojivým úsměvem, při kterém pevně sevřel rty.

„To je docela přirozené,“ řekl Klifter. „Přísná stará teta vám sotva mohla nahradit mrtvou matku. Kdo se o vás staral, když teta umřela?“

„Staral se o mě sám otec. Tehdy pracoval jako profesor a zástupce vedoucího katedry a mohl si dovolit chůvu. Ale, nevím proč, nechtěl do domu žádnou ženu. Měl se mnou spoustu starostí a svoji vlastní práci nejspíš dost zanedbával jenom proto, aby se vyhnul životu s nějakou ženou. Občas najímal své studenty, aby vypomohli s vařením a úklidem, ale většinu domácích prací jsme dělali sami. Už v osmi jsem uměl docela dobře vařit, ale hrát baseball jsem se naučil až v přípravce. Mimo to mě v přípravce nechal jenom jedno pololetí. A to všechno nejspíš vysvětluje moji neschopnost zapadnout do nějaké skupiny a pocit, že nemám ve společnosti žádné určité místo.“

„Pravděpodobně ano.“

„Když se ohlédnu zpátky, vidím, že jsem byl celý život jako osamělý vlk. I moje povolání, nevím, jestli jsem vám to řekl, že se zabývám historií, nebo jsem se zabýval, tak i to je práce jenom pro jednoho. Nikdy jsem moc nehrál týmové hry, ale byl jsem dobrý v boxu a plavání. Jedině v námořnictvu mi připadalo, že jde o důležitější cíle, než je moje osoba. Když jsem se stal důstojníkem a hlavně když mě povolali na loď, měl jsem poprvé v životě pocit, že někam patřím. Byl jsem členem týmu, který bojoval za dobrou věc, a to mě uspokojovalo jako nikdy předtím. Byl ze mě docela dobrý důstojník, to je dost nepochopitelné. S posádkou jsem vycházel dobře a dělal jsem svoji práci. Když se loď potopila, byla to pro mě nenahraditelná ztráta.“

„Byl jste – propuštěn jako invalida ještě před koncem války.“

„Ano, myslím, že vím, na co narážíte. Důkladně jsem to probíral s náčelníkem Wrightem. Je pravda, že jsem cítil vinu za to, že jsem odešel z boje ještě před skončením. Taky je pravda, že když byla moje loď vybombardovaná, nechtěl jsem se vrátit. Po víc než dvou letech na moři jsem byl úplně vyčerpaný a myslím, že jsem se taky bál. Tehdy jsem to nepřipustil dokonce ani sám sobě, ale teď to vím.“

„Co přesně připouštíte?“

Bret se přestal na Kliftera dívat a znovu vyhlédl z okna. Rukama sevřel opěradlo křesla. „Přiznal jsem to náčelníkovi Wrightovi i sám sobě, že jsem byl tajně rád, když se naše loď potopila. Pro mě to znamenalo, že dostanu dovolenou, kterou vždycky dostane ten, kdo přežije.“ Při posledním slovu mu přeskočil hlas.

„Aha. Trpíte pořád pocitem viny?“

„Možná ano,“ řekl Taylor netrpělivě. „Ale to s tím nemá nic společného.“

„Myslím, že má. Dodneška nemůžete bez problémů žít, když si vyčítáte svou slabost. Pamatujte si, že to je normální lidská slabost cenit si sám sebe víc než ostatních. Já jsem měl podobné přání, pane Taylore. Když každý den posílali vězně do krematoria, tiše jsem se modlil, abych nebyl mezi nimi, i když mnozí z nich si smrt zasloužili méně než já. Musíme se všichni naučit žít s hroznou skutečností naší vlastní sobeckosti. Zbytečné sebeobviňování není žádná ctnost.“

„To přesně řekl Wright a já tomu věřím. Jenže na tyhle hrozné skutečnosti si člověk dlouho zvyká, to je všechno. Ale to mě teď netrápí.“

„Tak co vás teď trápí?“

„Věci, na které si nemůžu vzpomenout,“ řekl nešťastně. Náhle vyhrkl: „Doktore, co se stalo mojí matce?“

„Vaší matce?“

Jeho úsměv byl stejně nešťastný. „Řekl jsem matce? Chtěl jsem říct manželce. Chtěl jsem se vás zeptat, co se s mojí manželkou stalo. Až do dneška jsem nevěděl, že nějakou ženu mám.“

„Je mrtvá. Bohužel.“ Klifter rozpřáhl ruce na znamení rozpaků a soucitu.

„Ale jak umřela?“

Klifter se ještě nerozhodl a uchýlil se k polopravdě: „To přesně nevím. Řekněte mi něco o vaší matce, pane Taylore. Pamatujete se na ni?“

„Ano.“ Po dlouhé odmlce dodal: „Byla to docela pěkná ženská. To vím jistě, ale jinak si na ni pamatuju dost nejasně. Řekl jsem vám, že umřela, když mi byly čtyři. Byla na mě hodná. Užil jsem si s ní hodně legrace. Kvůli mně si stoupala na posteli na hlavu a dělávala i jiné podobné věci. Vedli jsme spolu polštářové války. A při jídle jsme hráli jednu hru. Musel jsem sníst jedno sousto za každý její prst nebo tak nějak. Měla krásné ruce.“

„Pamatujete si na její smrt?“

Bretovy zasněné oči se zakalily nesouhlasem. „Ne. Počkejte – něco si pamatuju. Šel jsem do jejího pokoje a ona byla mrtvá. Někdy v noci, když jsem se bál, mi dovolovala, abych si lehl k ní a zůstal tam, dokud neusnu. Té noci se mi zdálo něco ošklivého, šel jsem do jejího pokoje a ona byla ztuhlá a studená. Ve světle lampičky u postele jsem viděl její mrtvou tvář. Ruce měla složené na prsou. Dotkl jsem se jí a byla studená jako mokrá žínka.“

„Měla na sobě noční košili?“ Klifter si vzpomněl, že Lorraine byla nahá, když ji Taylor našel.

„Ne.“ Ta odpověď byla jednoznačná. „Měla na sobě černé hedvábné šaty s bílým límečkem. Oči měla zavřené a hlavou ležela na bílém saténovém polštáři. Dokud mi otec neřekl, že je mrtvá, nevěděl jsem to. Nikdy předtím jsem neviděl nikoho mrtvého.“

„Spala vaše matka na bílém saténovém polštáři normálně?“

„Co tím myslíte? Copak čekáte, že si budu takovéhle věci pamatovat? Matka mi umřela, když mi byly čtyři.“

Klifter nepoukázal na to, že si na to Taylor vzpomněl sám. Protože se zdálo, že mladého muže tyto otázky vyvádějí z rovnováhy, na chvíli toho nechal.

„Řekněte mi, vzpomínal jste na matčinu smrt často a byla to vzpomínka bolestivá?“

„Myslíte v dětství?“

„Ano.“

„Na matku jsem často nemyslel. Jedním z důvodů muselo být, že se o ní otec nikdy nezmiňoval. Myslím, že pro ni možná truchlil o samotě. Určitě nebyl šťastný a nikdy se znovu neoženil, ale pokud si pamatuju, nikdy o ní nemluvil. Ani neodpovídal na moje otázky o ní a bránil mi v tom, abych se na ni ptal. Chtěl, abych pochopil, že je to tabu. Přirozeně jsem získal dojem, že okolnosti matčiny smrti byly podivné, ale nikdy jsem se ho neodvážil zeptat, co se vlastně stalo.“

„Možná vaši matku nemiloval.“

„Možná. Když jsem byl dítě, nenapadlo mě to, ale pak ano. Řekl jsem vám, jaký měl všeobecný názor na ženy. Vychoval mě tak, abych se na ženy díval jako na pokrytce, jako na nádoby neřesti – zní to přehnaně, ale přehnané to není. Pokud jsem byl doma, a já jsem s ním byl až do sedmnácti kromě toho pololetí v přípravce, nesměl jsem se stýkat s dívkami. Nedovolil mi, abych koupil nějaké dívce limonádu nebo šel na večírek. Do jeho smrti jsem s žádnou dívkou nechodil, až pak v posledním ročníku v Chicagu a z toho nic nebylo. Byl jsem panic až do svatby.“ Spěšně se opravil: „Do té noci před svatbou.“

Paula Westová? podivil se doktor. Určitě by mi to řekla. Ale možná ne. Každá žena si hlídá své soukromí, stejně jako každý muž.

Bret porozuměl tichu a vyřkl nevyslovenou otázku: „Vyspal jsem se se svojí manželkou tu noc před svatbou. Je to zvláštní věc,“ dodal váhavě. „Dneska ráno se mi o tom zdálo.“ Vyprávěl Klifterovi, co si pamatuje ze snu o té baculaté panence. „Myslím, že to znamená, že jsem se oženil s Lorraine pod vlivem otcovy morálky, co myslíte?“

„Nebo to, že jste se s ní vyspal, bylo gestem vzpoury proti němu? Sen může mít několik významů. Popovídáme si o vašem snu jindy.“

Klifter se zvedl ze židle a pomalu se procházel po malé kanceláři. Přestože velké části Bretova životopisu byly zastřeny nebo chyběly úplně, začal se Klifterovi v hlavě utvářet obraz pacientova duševního života. Bylo tu jasné trauma ze smrti matky, které částečně zavinilo otcovo bláznivé zacházení se synem. Ale toto řešení se nabízelo až moc snadno. Pochybnost vyvolával fakt, jak snadno se mu vybavily vzpomínky na matčinu smrt obzvláště vzhledem k podobnosti mezi její smrtí a smrtí manželky. Bylo dost možné, že obraz matčiny smrtí byl určitou náhradou, kterou obratně zinscenovala pacientova představivost, náhradou za nepřípustnou vzpomínku na zavražděnou manželku. Tuhle možnost podporovalo zjevné ztotožňování matky a manželky, které Bret při vyprávění zaměňoval. Byl to oidipovský model, komplikovaný melancholií, která vycházela z toho, co Bret popisoval jako pocit ztráty. Ve zranitelném věku ztratil matku, přišel o svou loď a kamarádství, které symbolizovala, ztratil manželku. Patřil k těm, kteří si zvykli na ztráty a získali potřebu něco ztrácet, obzvlášť co se týče lásky. Snažil se ze všech sil, aby ztratil Paulu Westovou. Nakonec ztratil paměť a na chvíli představu o skutečnosti.

Náčelník Wright věřil, že pravda, kterou Bret zapomněl, by se mu měla zatajovat, dokud si sám nevzpomene. Jako mnoho amerických doktorů, dokonce i jako někteří stoupenci Freuda, byl Wright v podstatě moralista. Zastával názor, že duševní nemoc je pacientovým útěkem před zodpovědností, a je proto lékařovou povinností vůči pacientům nechat je, aby se vyléčili sami, pokud je to aspoň trochu možné. Bůh pomáhej těm, kteří si musí pomoci sami.

Ale bylo možné, že za Wrightovým postojem se skrývají motivy, které nejsou tak úplně morální. Klifter si během rozhovoru po cestě do nemocnice všiml, že se Wright silně zajímá o Paulu Westovou. Sexuální zájem o pacientovu dívku by ho mohl ovlivňovat v tom, že se při léčbě uchýlil k nejdelšímu způsobu a vyhnul se drastickému zkrácení, ke kterému by se rozhodl Klifter. Svou roli hrála také skutečnost, že Paula byla proti tomu, aby se Bretovi pravda řekla, a Wright bral její názor velmi vážně.

Unaveně zapudil tyto dohady. Případ se musí posuzovat podle podstaty věci a ne na základě hypotéz o motivech jiných lidí, kteří jsou do něj zapleteni. Zbývalo rozhodnout o jediné otázce, o Taylorovu vztahu k zamlžené a kolísající linii, která odděluje dobro od zla, a Klifter se již rozhodl.

V kapse rukou ohmatával svazek výstřižků, ale ještě opatrně váhal. Co kdyby teď Taylorovi dal tenhle mocný dar pravdy a on pak odmítl stát se jeho pacientem? Mohlo by to mít nežádoucí, ne-li katastrofální následky. Než předepíše tenhle lék, musí si být jistý, že je tento případ jeho.

„Chcete ke mně zase přijít?“ řekl. „Myslíte, že vám můžu pomoct?“

„Rád bych si to myslel. Sáhl bych po všem, co by mi dávalo šanci, že odsud vypadnu. Jestli se nedostanu brzy zpátky do práce, navždycky práci odvyknu.“

„Jakou práci plánujete? Je dobře, že přemýšlíte o návratu do práce.“

„Je to knížka, kterou už dlouho nosím v hlavě. Dám jí název „Politické omyly“. Není to nic překvapivě originálního, ta myšlenka sahá až do doby před Thoreautem, ale chci ji aplikovat na moderní dobu. Hlavním omylem naší doby, který je základem fašismu, komunismu a většiny liberalismu, je víra, že člověk je bytost politická, že politika je záchranou každé duše – ale asi vás nudím,“ dodal nešťastně.

„Naopak. Pokračujte, prosím. Doufám, že nejste anarchista?“

„Spíš něco jako politický protestant. Skutečný anarchista je nepřítelem jakékoli politické formy. Já jenom chci, aby vláda znala své místo. Stát nebo politická strana jsou prostředkem, ne cílem. Cílem musí být hodnoty nepolitické, jinak se z politiky stane had, který se zadáví vlastním ocasem. V psychiatrii máte analogický problém, nebo ne? Jestli připravit pacienty na absolutně zdravý život nebo na život ve společnosti. Zní to protismyslně, ale vy víte, co tím myslím.“

„Ano, vím. Je to jeden z našich základních problémů. Obzvlášť, když zdravý život a život ve společnosti stojí na opačných pólech. V nenormální společnosti působí normální člověk nenormálně.“

„To není moc velká útěcha,“ řekl Taylor s hořkým úsměvem.

„Nemáte proč zoufat. Poslední zkouškou je schopnost pracovat a vy mi připadáte velmi činorodý.“

„Ale nic z toho není. Ani si nedovedete představit, jak je to protivné, když si nemůžete vzpomenout na určité věci. Je to, jako kdybych měl dvůr plný min. Vím, že jsem je tam sám schoval, ale nemůžu si vzpomenout kam.“

„Víte stejně dobře jako já, že každý člověk má uvnitř sebe, na svém dvoře, jak říkáte, všechno dobro a zlo. Ale není tam nic, co by nebylo člověku vlastní. Zjistíte, že vás nic z toho nemůže rozprášit na kusy.“

„Tak co se teda stalo s mojí ženou?“ Taylor najednou zvýšil hlas. „Proč mi to nikdo neřekl?“

„Uvědomte si, že jste až do dneška nevěděl, že nějakou ženu máte. Náčelník Wright chce, aby se proces upamatování ubíral přirozenou cestou.“

Taylor se na židli obrátil, aby se mohl podívat Klifterovi do tváře. „Nechci zbytek života strávit v kleci.“

„Chápu vaše pocity,“ řekl tiše Klifter. „Takže uvidíme se ještě?“

„Když myslíte, že to pomůže. Náčelník Wright mluvil o propuštění.“

„Ano. Jestli půjdete bydlet k slečně Westové do Los Angeles, budeme se vídat. Už to probrala s nadřízenými náčelníka Wrighta. Takže přijedete za mnou tenhle týden do Los Angeles?“

„Nemám na vybranou, co?“

„Můžete se dobrovolně rozhodnout. Podle zákonů jste svobodný člověk.“

„Nechtěl jsem být nevděčný,“ řekl Taylor. „Jestli tedy mám na vybranou, nebo spíš protože mám na vybranou, přijedu.“

„Dobrá. Zatím vám prospěje, když si přečtete tohle.“ Vytáhl z kapsy svazek výstřižků a podal je Taylorovi. „Příště si o tom popovídáme.“

Mladý muž upřel pohled na výstřižky. „Co to je?“

„Zprávy z novin o smrti vaší ženy. Byla před devíti měsíci zavražděna. V té době propukla vaše nemoc.“

Bret vyskočil a stál nad doktorem, duhovky mu šedě svítily. „Kdo ji zabil?“

„Vraha nenašli. Je pořád na svobodě. Až si tyhle články přečtete, budete vědět všechno, co vím já.“

„Už je mi jasný, co to bylo za záhadu,“ řekl Taylor pomalu. „Ty zatracený pitomci!“

„Teď mě musíte omluvit, musím už jít,“ řekl Klifter. „Sbohem. Nebo spíš nashledanou.“

Breta tak upoutaly výstřižky, které držel v rukou, že ani neodpověděl. Klifter se naposledy podíval na jeho ztrápenou tvář a šel ke dveřím. Na povrchu, přemýšlel, když za sebou zavřel dveře, jsou tyhle Američané optimistická a volnomyšlenkářská rasa. Jejich samotu zahání nepřetržité rozhlasové vysílání, spousty léků je chrání proti nemocem. Nazdobené pohřební ústavy zastírají tragiku smrti výpravnými pohřby. Ale prožívají tragický vnitřní život, tragičtější o to, že se každý z nich navenek tváří spokojeně a vyrovnaně. Na všechny tyto usměvavé a opálené obličeje občas dopadne stín smrti. Připadalo mu, že Taylor, ještě víc než ostatní, bojuje se smrtí celý život. Ať se tedy setká se svým soupeřem tváří v tvář.

Pondělí

8

To odpoledne bylo na únor dost teplo. Jeli s odkrytou střechou. Připadalo jí skvělé být zase na silnici poté, co strávila poslední vlekoucí se hodiny v nemocnici, balila Bretovi věci a poslouchala poslední pokyny náčelníka Wrighta: „Není důvodu, proč by se neměl umírněně bavit. Sporty jako plavání a golf jsou přesně to, co potřebuje k posílení sebejistoty. Občas možná noční klub, ale neměl by pít…“

Když vyjeli z ponurých předměstí San Diega a dostali se na dálnici u pobřeží, Paula zrychlila. Rychlá jízda, pohyb šlehajícím vzduchem, v ní vyvolávaly optimismus a naději. Ale zklamalo ji, jak se Bret choval. Po měsících strávených téměř jako ve vězení se první den v běžném světě přirozeně cítil trapně a nesvůj. Náčelník Wright ji varoval, aby to čekala. Přesto ji jeho stálé mlčení znepokojovalo, podrývalo její naděje a hrozilo, že pokazí tyhle sluncem prosluněné a větrem ováté narozeniny jeho svobody.

Chytala se každého stébla, aby ho přinutila promluvit, a tak ukázala na bod, kterého si už předtím všimla, na vysoký nakloněný komín z vypálených cihel vedle dálnice. „Vsadím se, že tohle postavil nějaký emigrant z Pisy.“

„Prosím?“ Měl silný a bezvýrazný hlas. Nakloněného komínu si nevšiml. Dokonce ani neslyšel, co řekla, a musela připustit, že takový přihlouplý vtip si moc pozornosti nezasloužil.

Rychle na něj pohlédla. Jeho tvář byla stejně bezvýrazná jako jeho hlas, symbolizovala zavřené dveře mezi ní a jeho myšlenkami. Věděla, že jeho rozum si neuvědomuje ani slunce ani vítr, že je chycen v pasti a marně kope v tmavé zatuchlé šachtě paměti. Vzpomněla si na důlní koníky, kteří na denním světle oslepli, protože nikdy neviděli slunce a během krátkého zoufalého okamžiku si představila, že Bret je navždy ztracen. Tyto depresivní myšlenky však brzy zahnala a zvýšila rychlost.

„Neslyšel jsem, co jsi říkala, Paulo. Promiň.“

„Byla to hloupá poznámka a už ji nechci opakovat. Podívej, vidíš támhle mezi těma dvěma kopci moře? Není pěkně modrý?“

Z povinností se podíval na blyštivý klín moře mezi kopci a pak uhnul pohledem. Oči měl jasně modré a netečné. Pozornost upíral jinam, do tmavé jámy své paměti. Napadlo ji, že jsou jen pár mil od La Jolly, ale jeho odmítnutí podívat se na moře ji šokovalo. Hrozně moc mu chtěla ukázat všechno, co mu muselo chybět, všechny krásy světa, ale on se ani nepodíval na jejich nejkrásnější vzpomínku – na Tichý oceán.

„Co se děje, Brete?“ vyhrkla proti své vůli.

„Trochu jsem přemýšlel.“

„Ale o čem?“

„O tom, o čem bych měl.“

„Myslela jsem, že už je všechno v pořádku. Budeš bydlet u mě a každý druhý den budeš chodit k doktorovi Klifterovi. Zbytek času můžeš strávit, jak se ti bude líbit. Já musím být ráno v ateliéru, a tak budeš mít možnost trochu pracovat, jestli budeš chtít.“

„Nevím, jestli se budu obtěžovat s návštěvami u Kliftera.“

„Ale miláčku! Schůzku máš ve středu.“

„Myslím, že s mým problémem mi ani žádný psychoanalytik nemůže pomoct. Na to je ten problém moc skutečný.“

„Nepatří k těm staromódním doktorům, co věčně rozebírají sny, Brete. Nesnaží se všechno vysvětlovat v souvislostí s nočním pomočováním. Hledá pravé příčiny problémů…“

„Já taky. Už vím, co se stalo mé manželce.“

„Pamatuješ si to?“

Odpověď dlouho nepřicházela. Připadalo jí, že na té odpovědi závisí všechno. Ručička tachometru se přehoupla přes sedmdesátku a usadila se na pětasedmdesátce. Vlasy mu divoce vlály kolem hlavy, ale tvář měl netečnou jako kámen.

Změnil by vůbec výraz, kdyby auto vyjelo ze silnice a udělalo přemet dolů na pobřeží? Pár strašných okamžiků si pohrávala s představou, jak zatáčí volantem a nechává o jejich osudu rozhodnout náhodu. Takovýto jasný větrný den se hodí na smrt jako každý jiný. Bylo by to vhodné rozloučení s jejím končícím mládím.

Ještě než to stačila domyslet, pocítila náhle hluboký příval naděje. Představila si sama sebe po několika letech, jak žije se svým manželem v domě se zahradou a velkým trávníkem, kde si mohou hrát děti a psi. Pravou nohou sešlápla brzdu. Zabočila ke kraji dálnice a zastavila. Na chvilku se zdálo, že se zastavil svět, že kopce kolem nich čekaly na povel k pohybu.

„Pamatuješ si to?“

„Nepamatuju si na její smrt, jestli myslíš tohle. Pamatuji si, jak jsem se s ní v San Francisku oženil.“

„Jak ses o její smrti dozvěděl? Řekl ti to doktor Klifter?“

„Dal mi tohle.“

Ukázal jí svazek výstřižků a ona si připadala jako člověk, jehož opakující se noční můra se náhle a neuvěřitelně stala skutečností. Podívala se mu do tváře a zachvěla se. S úzkostí uvažovala, co se děje za těma klidnýma očima.

Pocítil strašnou lítost nad svou mrtvou ženou a zachvátil ho mučivý stud. Nechal Lorraine na holičkách, jak živou tak i mrtvou. Když žila, odešel a nechal ji napospas násilí a vraždě. Když byla mrtvá, zapomněl úplně na její existenci, devět měsíců si poklidně a spokojeně žil ve světě bez paměti a snil si o štěstí s jinou ženou. Jenže zapomenutá minulost, která byla osudovější než budoucnost, protože byla neměnná a absolutní, ho dohonila a zezadu mu podrazila nohy.

„Tak tohle se stalo, jo?“ pravým ukazováčkem se dotkl papírků, které držel v levé ruce. Vzala si je a podívala se na ně, ale byla tak rozrušená, že dokázala rozšifrovat jen titulky.

„Ano. Pamatuješ –“

„Nemusíš se mě znova ptát, jestli si to pamatuju. Nepamatuju si to. A nejspíš nikdy nebudu. Poslední věc, kterou si pamatuju, je let do San Franciska a přistání v Alamedě brzy ráno. Pořád ještě nechytli vraha,“

„Ne. Udržuju s policií kontakt, ale nedostali se dál, než byli předtím. Brete?“

„Ano?“

„Nebylo by lepší, kdybys na tohle nemyslel? Je mi hrozně líto, že ti Klifter dal ty výstřižky. Bývala bych mu je nedala. Měla jsem je už dávno zničit.“

„Pomohl mi tím. Mnohem víc než ty a Wright, když jste mě nechali žít v iluzích.“

„Ale to už je minulost. Nemůže to změnit přítomnost. Byla to vyloženě smůla, že se nám to stalo, a nemůžeme s tím fakt nic dělat.“

„Stalo se to mojí ženě,“ řekl chladně. „Ne nám!“

„Tyhle odporný věci spálím.“ V kabelce z hadí kůže, která ležela na sedadle mezi nimi našla zapalovač. Zapálila s ním roh výstřižků. Vyrazil jí zapalovač z ruky a výstřižky jí vzal.

„Jdi k čertu!“ vykřikla. „Nemám ráda násilí, Brete.“ Okamžitě svůj hněv ovládla a řekla neutrálním hlasem: „Mohl bys zvednout ten zapalovač a připálit mi cigaretu?“

„Promiň, jestli jsem byl hrubý.“

„Zapomeň na to.“ Jako výraz další omluvy si od něho vzala zapálenou cigaretu, kterou jí podával. „Nechápu, proč jsi nechtěl, abych to spálila.“

„Jsou tam nějaká jména, která chci.“

„Nechceš jít, doufám, na policii?“ Snažila se mluvit pevným hlasem a potichu, ale v krku jí jako malá píšťalka uvízla úzkost a zvyšovala její hlas. „Všechno jsme tam probírali před několika měsíci, ale k ničemu to nebylo.“

„Na ně se spoléhat nedá. Napadlo mě, že najdu toho barmana Rollinse. Možná by mi mohl něco říct.“

„Rollinse?“

„Vyslýchali ho jako jednoho ze svědků.“

Zkušeně listoval výstřižky, jako kdyby je mnohokrát podrobně četl a měl je seřazené. „Tady.“ Ukázal na odstavec v dolní části sloupce:

Podle svědectví Jamese P. Rollinse, barmana v bistru v centru města a známého zavražděné dívky, odcházela Lorraine Taylorová z podniku Golden Sunset sama. „Byla sama a trochu opilá,“ řekl Rollins. „Nabídl jsem, že jí zavolám taxíka, ale odmítla. Přišlo mi, že to zvládne.“

„Řekl, že odešla sama.“ Píšťalka v Paulině krku pronikavě zapískala. „Co víc by ti mohl říct?“

„Nejspíš nic, ale chci s ním mluvit. Copak nevidíš, že neznám ani její přátele? Musím se snažit pochopit, co se stalo.“

„Ale co chceš dělat? Nemůžeš dělat nic.“

„Musím to aspoň zkusit. Kdybych tak mohl najít toho muže, který s ní byl.“

„Žárlíš na mrtvou manželku, Brete?“

„Spíš to vypadá, že na ni žárlíš ty.“

Nastartovala auto a vjela zpátky na dálnici. Přes slzy, které jí vehnal do očí vítr nebo náhlý pocit stísněností, bylo těžké sledovat silnici. Zase se vraceli k minulosti a určitým způsobem byla chyba na její straně. Zavinila to její vlastní hloupost a slabost.

Mlčky projížděli zelenými údolími a holými kopci kolem úhledných bílých přímořských letovisek a kolem lesů u ropných polí v Long Beach. Minulost je nenápadně pronásledovala a byla stejně skutečná jako rostoucí ruch v předměstí Los Angeles. Zatoužila po městu, kam by se mohla ponořit, zbavit se minulosti, která ji pronásledovala, kde by mohla zapomenout dokonce i na budoucnost. Ale řvoucí prázdnota Los Angeles jí neposkytovala žádnou útěchu.

Nakonec ji pocit zoufalství přinutil promluvit, i když svému hlasu nevěřila.

„Nemyslel jsi vážně, když jsi řekl, že k doktorovi Klifterovi možná nepůjdeš?“

„Nemyslel.“

Zvedla jednu ruku z volantu a dotkla se jeho paže. „Podle mě by ses neměl rozhodovat, když máš depresi.“

„Mám důvod být v depresi. Nezbavím se toho, když si budu pohrávat se vzpomínkami na dětství. Musím dělat něco jiného, vrátit se tam, kde moje problémy začaly.“

„Něco dělat?“

„Moje manželka byla zavražděna. Bůh ví, že naše manželství za nic nestálo, ale něco jí dlužím. To nejmenší, co jí dlužím, je pokusit se najít muže, který ji zabil.“

Betonová vozovka se jí rozvlnila před očima a to odpoledne už podruhé nebyla schopná řídit. Ještě nebyli v centru, takže bylo snadné najít místo na parkování. Vypnula motor a opřela se mu o rameno s výrazem únavy a opuštění.

„Víš, že nejsi schopný vrhnout se střemhlav do takové věci. Dovolili ti odejít z nemocnice s tím, že budeš v péči doktora Kliftera.“

„Nebudu mít chvilku klidu, dokud nenajdu toho chlapa, co ji zabil. To ty asi nemůžeš pochopit, co? Já zas nechápu, proč si myslíš, že bych měl ztrácet čas s vyprávěním svých snů nějakému psychoanalytikovi, místo abych vyřešil jádro toho problému.“

„Jseš si jistý, že tohle je to jádro? A kdyby bylo, nedá se s tím nic dělat. Musíš se s tím naučit žít.“

Vrhl na ni pochybovačný pohled. „Jak to, že si jseš tak jistá?“

„Policie na tom případu strávila měsíce. Sám nemůžeš nic dokázat. Nedovolím ti, aby ses pohřbil v minulosti.“

„Vypadá to, že se bojíš.“

„Bojím se.“

Přitiskla si tvář na pevné svaly jeho ruky. I v téhle chvíli pochyb a odcizení pocítila tajnou pýchu na jeho sílu a vděčnost za to, že se jí vrátil z války alespoň fyzicky zdravý.

„Už se s tebou nebudu hádat,“ řekl. „Dej mi klíč od kufru.“

„Ale teď jedeš se mnou domů. Řekla jsem paní Robertsové, aby na sedmou připravila večeři.“

„Promiň, že jsem ti překazil plány. Já ti je vždycky překazím, co? Dej mi ten klíč.“

„Nedám.“ Otočila klíčkem a nastartovala motor. „Pojedeš se mnou domů, ať se ti to líbí nebo ne.“

Než dokončila větu, vystoupil z auta. Volala na něho, rozběhla se za ním, neohrabaně běžela na vysokých podpatcích. Ošuntělý stařík, který stál ve vchodu do trafiky se otočil, aby ji pozoroval, a znalecky se usmíval. Bret kráčel rychle pryč, ani se neohlédl. Zavolala na něho ještě jednou, ale on tomu nevěnoval pozornost.

Vrátila se zpátky do auta a pomalu si sedla za volant. Jeho bílý klobouk byl sto metrů daleko a plynule se pohyboval po chodníku. Sledovala ho jako pohasínající naději, dokud úplně nezmizel.

9

Jakmile přijela domů, šla k telefonu v hale a vytočila číslo. Zatímco na druhém konci linky vyzváněl tón, zavřela nohou dveře do kuchyně, aby paní Robertsová neslyšela.

„Ano?“ ozval se mužský hlas.

„To je Larry Miles?“

„To je ale příjemný překvapení. Čekal jsem, že se tak týden neozvete.“

„Příjemné to není. Bret Taylor je ve městě.“

„Nepovídejte,“ řekl měkce modulovaný hlas. „Myslel jsem, že je bezpečně zavřenej s ostatníma, co taky fantazírujou.“

„To není legrace. Možná vás bude hledat.“

„Tak co mám dělat? Vzít roha?“

„Jo. Vypadnout z města.“

„To ale stojí peníze.“

„Vy je máte.“

„Ani vindru. Tenhle tejden jsem měl smůlu. Prachy nemám, tak nemůžu vzít roha. Za pár stovek bych se dostal do Las Vegas. Mám tam pár přátel.“

„Dobrá, ty peníze dostanete, když vypadnete na čtrnáct dní z města. Dám vám je dneska večer.“

„Hodná holčička,“ řekl úlisný hlas. „Místo a hodina jako vždycky.“

„Ano. Mimochodem, znáte podnik Golden Sunset?“

„Ale ano. Mám tam snad zajít?“

„Vůbec tam nechoďte,“ řekla. „Slyšíte mě, Milesi?“

„Promiňte, musím si upravit naslouchátko.“

„Řekla jsem, že to není legrace. Bret Taylor je silný a nezastaví se před ničím.“

„Buďte klidná, zlato, slyšel jsem vás.“

„Tak si to zapamatujte.“

Položila sluchátko a po schodech vyšla do svého pokoje. Pevné podlahy a cihlové zdi jejího domu jí připadaly křehké a neskutečné jako papírové kulisy v ateliérech. Dokonce i v ložnici postrádala pocit soukromí, jako kdyby v ní chyběla čtvrtá stěna a na postel, na kterou sebou hodila, se dívalo celé nevlídné město.

Vstala a šla k zrcadlu. Podívala se na svou tvář a ta se jí nelíbila. Přešla pokojem k velké skříni, aby si našla nějaké krásné šaty. Její šatník ji vyděsil. Šaty a svetry, kostýmky a šály a sukně a kabáty byly křiklavé a ohavné jako maškarní kostýmy ráno po kocovině. Mezi tím barevným hedvábím, bavlnou a vlnou, které měly hodnotu několika tisíc dolarů, nebylo nic, v čem by ji lidé mohli vidět mrtvou.

Když se Larry vrátil do ložnice, seděla dívka na okraji postele. V rozrušení z telefonátu na ni úplně zapomněl. Zrzavé vlasy měla rozcuchané, ale v slabém světle, které prosvítalo staženými roletami, se pěkně leskly. Když se na ně člověk podíval pečlivěji, zjistil, jak jsou u kořínků tmavé.

„Byl jsi dlouho pryč,“ řekla. „Lásko.“

Stoupla si a šla k němu s přihlouplým úsměvem. Její pupík a dvě bradavky vytvořily jakousi karikaturu dlouhého a smutného obličeje. Kdykoli uviděl místo těla tuhle tvář, věděl, že má dívky už dost. Nechal se od ní políbit, ale sám ji nepolíbil.

„Co se děje, Larry?“

„Nic.“

„Kdo ti to volal?“ zašeptala mu do ucha. Vzadu na krku ucítil její zpocené paže.

„Kšefty. Dostal jsem pár tipů.“

„Jaký?“

„To je moje věc, ne tvoje. Poslyš, Fran, co kdybys teď odešla?“

„Abys mohl mít schůzku s jinou holkou?“

„Řekl jsem, že jde o kšeft.“

„Slyšela jsem, jak jsi do telefonu mluvil. Myslíš, že jsem blbá?“

Podíval se jí zpříma do očí a zašklebil se. „Co bys řekla?“

„Kdo je to?“

„Mám dojem, že jsem ti poradil, abys vypadla. Zmiz, ztrať se, vypadni, jdi pryč!“

Položila mu pravou tvář na prsa a přitiskla se k němu. „Půjdu, když mi řekneš, kdo to byl.“

„Dobře,“ řekl. „Chceš, abych byl hrubej.“ Popadl ji za lokty a jako člověk, který si sundává nepohodlný límec, roztrhl její sevření a odhodil ji.

„Takhle bys se mnou neměl zacházet,“ řekla.

Přikročil k ní. Odtáhla se. „Už jdu. Ale budeš litovat, jestli se budeš ke mně takhle chovat.“

Obula si boty a oblékla si světlé paleto. Šel za ní do obýváku. „Nebuď taková, Fran. Řekl jsem ti, že jde o kšeft. Možná, že pojedu na pár tejdnů do Nevady.“

„To mě nezajímá,“ řekla od dveří a dodala ošklivým přeslazeným hlasem: „Pozdravuj ji ode mě.“

Poslouchal, jak kráčí dolů chodbou do svého pokoje a pokrčil rameny. Fran si myslí, že to je kvůli jiné ženě, a nemá cenu se se slečnou hádat. Bylo to kvůli jiné ženě, dobrá, ale Paula Westová mu nepatřila. Westová byla jiná třída. Dokázala ho zmrazit na deset kroků. Připadala mu docela šikovná, ale nebylo od ní chytré, když mu řekla, aby nelezl do Golden Sunsetu. Měsíce už tam nebyl, ale teď, když měl důvod tam nejít, to bylo přesně to bistro, kde bude pravidelným hostem.

Shodil ze sebe župan a šel se do koupelny oholit. Neměl trojdílné zrcadlo, ve kterém by si mohl prohlédnout svůj profil, ale když se podíval koutky očí, uviděl z něj tři čtvrtiny. Líbila se mu linie jeho brady a krku. Takovou mají Řekové. Ale ne Řekové v řeckých restauracích, ale řecké sochy. Když bojoval v semifinále v Syrakusách, nazývali ho na plakátech Adonis. Vyhledal si to jméno ve velkém slovníku v pobočce jedné knihovny. Vlasy měl také světlé a vlnité, přesně jako obrázek Adonise, který našel ve slovníku.

Když si nanesl na vlasy brilantinu, na obličej krém na opalování a stříkl si deodorant do podpaží, začal se ve spěchu oblékat. V době, kdy neměl peníze, úplně odvykl nosit nátělník, takže první věc, kterou si oblékl, byla hnědá vlněná sportovní košile. Stála ho patnáct babek, ne méně, ale koneckonců šatník je určitou investicí. Měl pocit, že si jeho vzhled zaslouží, aby nosil elegantní šaty. A polepšil si zrovna v okamžiku, kdy to nejméně čekal. Když nechcete riskovat, že propásnete skvělou šanci, musíte na ni číhat dvacet čtyři hodin denně.

Odešel z budovy zadním vchodem a vzal si auto z garáže. Bylo to dvousedadlové kupé značky Chevrolet, poslední předválečný model, a nejlepší na něm bylo, že to byl suvenýr z dob, kdy ještě závodil, a nestálo ho ani cent. Bylo příjemné řídit tohle auto, když zapnul motor, běželo jako sen. Poslední dny mu vůbec všechno připadalo jako sen, měl auto a vlastní byt, dobré kontakty a peněz hromadu. No spíš menší hromadu. Zas tak napakovaný nebyl, že by se mu pár dalších stovek nehodilo. Když si složil peníze do kapsy, rozhodl se. Možná bude lepší zůstat přímo tady v Los Angeles a sledovat Taylora. Nedalo se říct, co by se mohlo stát, ale když bude chytrý a opatrný, mohl by na tom pěkně vydělat.

Pomyšlení na to mu tak pozvedlo náladu, že jel po Wilshiru padesátkou. Když si všiml tachometru, zpomalil prudce na třicítku. Nebylo by dobré, kdyby ho chytili kvůli rychlosti. Překračování zákonů bylo jednou z věcí, které si nemohl dovolit. Cestou do centra se nechal předjet asi patnácti nebo dvaceti auty. Ať ti hlupáci nastavují krk, on si svůj chrání.

Našel místo na parkování u ulice Round Street, hned za rohem kavárny Golden Sunset. Pokud se nemýlí, měl by se tu objevit Taylor. Bylo to místo, před kterým ho Westová úzkostlivě varovala, a jaký jiný důvod mohla mít? Než tam vstoupil, důkladně si podnik prohlédl hvězdicovým okénkem ve dveřích. Bar byl přeplněný, také většina boxů byla obsazená. Ale ani stopy po Taylorovi. Možná se mýlil. Určitým způsobem se mu ulevilo.

Přesto vstoupil a našel si prázdný box v zadní části baru. Vůně omastku z kuchyně mu připomněla, že má hlad. Když k němu přišla servírka, objednal si newyorský biftek, středně propečený, s hranolky a dvojitou cibulí a láhev východního piva, aby mohl jídlo zapíjet.

Když měl půlku bifteku snědenou, vzhlédl od jídla a uviděl Taylora, jak prochází uličkou mezi boxy a barem. Měl na sobě uniformu, ale poznal ho i podle obličeje, na ten rozhodně nemohl zapomenout. Rychle sklopil obličej. Ne že by tu byla šance jedna ku miliónu, že by ho Taylor poznal. Nebylo se čeho bát. Ale zjistil, že není schopen biftek dojíst. Jídlo, které už snědl, ho tížilo a viselo mu v žaludku jako kus olova.

Když znovu vzhlédl, Taylor seděl u baru. Viděl jenom jeho široká modrá záda. Larry se přistihl, že si přeje, aby byl s Taylorem v místnosti o samotě a aby mu mířil na záda zbraní. Tu myšlenku zavrhl, ale stále se mu vracela a kazila mu radost, kterou měl sám ze sebe.

10

Bret zjistil, že už nemá rád lidi. Nelíbili se mu muži středního věku se zarudlými opileckými obličeji, kteří se potulují po barech. Nelíbily se mu mladičké dívky se špičatými prsy, které klábosily v rozjásané společnosti a očima číhaly na autogramy, ani starší ženy, které vypadaly jako obtloustlí ptáci se zářivým peřím, které se k nim nehodilo. Nelíbili se mu prostovlasí mladíci s košilemi u krku rozepnutými, kteří čekali jen na jediné, na svou velkou šanci, výhodný kšeft. A k tomu všemu navíc neměl rád sám sebe.

Přestože měl na sobě teplou uniformu a zapadající slunce ještě hřálo, stál na rohu Hollywoodu a Vine a třásl se chladem. Vysoké budovy, burácející ulice a anonymní davy lidí v pohybu ho děsily. Pocítil ostudný stesk po svém pokoji v nemocnici a pak po Paule. Nostalgický stesk se změnil na bolest hlavy. Připadalo mu jako by se výkladní skříně obchodů prohýbaly ven a dovnitř jako ohebné skleněné záclony a těžký vzduch se kroutil a skučel.

Na protější straně ulice zastavil žlutý taxík a Bret si ho přivolal. Aspoň se do něj může skrýt. První věc, kterou musí udělat, je najít si pokoj. Nevěděl na kolik nocí. Nedokázal si představit svou budoucnost. Zítřek pro něj znamenal Los Angeles, které nikdo úplně neznal a on ho znal tím méně.

Když přecházel ulici k čekajícímu taxíku, hrozivě se k němu blížily ze dvou směrů proudy aut. Jako minulost a budoucnost, které útočí na současnost. Ale nebyla to správná analogie. Čas se pohyboval v uzavřeném kruhu jako na dostihové dráze. Byl chycen v uzavřeném kruhu, který mohla otevřít jen smrt. Závody uspořádané kvůli sebevraždě.

„Kam to bude?“ zeptal se řidič.

„Znáte podnik Golden Sunset?“

„Je to na Round Street?“

„Myslím, že to je ono.“

Projížděli městem úzkými bílými uličkami mezi domy, nehostinnými ve vybledlém večerním světle, ze kterých byl výhled jen na další podobné uličky. Pocítil úlevu, když dojeli do starší chudší čtvrti v centru. Ta byla víc lidštější než ona obrovská předměstská pustina, i kdyby jen proto, že tu žily a neochotně zemřely generace lidí. V hlavě mu pořád hvízdala bolest, ale postupně polevovala. Když vystoupil na Round Street z taxíku, cítil se lehce a nedočkavě.

V každém okně s žaluziemi visel červený neonový nápis, který nabízel koktejly. Nad dveřmi stálo: „Golden Sunset – Kuřecí řízek s obřími garnáty.“ Vešel do místnosti plné lidí, kteří se mu zamlouvali víc než lidé v Hollywoodu a Vine. Večer sotva začal nebo možná ještě neskončilo odpoledne, ale skoro všechny stoličky kolem baru byly obsazené. Lidé u baru, většina z nich neurčitého věku a s neurčitými příjmy, seděli nad svými drinky v pozicích, které byly téměř zbožné, přestože byl tento podnik hlučnější než jakýkoli kostel. Pokrevní bratři spřízněni alkoholem ve svých žilách, pomyslel si, se modlí k bohu láhve za krátké, okamžité nebe na zemi. Cítil se jako vetřelec, jehož přítomnost je třeba vysvětlit, ale nikdo mu nevěnoval pozornost. Nápadný mladý muž v zadním boxu vzhlédl od svého talíře, jako kdyby na něj chtěl zamávat, ale rychle sklopil oči zpátky.

V uličce mezi barem a boxy z překližky předváděl jakýsi stařík rozklepanýma nohama twostep, v rytmu písničky rozskřípané hrací skříně. Bret mu ustoupil z cesty, muž kolem něho vrávoravě prošel, byl osamělý a žil asi jen vzpomínkami na mládí, které probleskovaly jeho bledýma starýma očima. Bret si nemohl vzpomenout, jestli tuto melodii už někdy slyšel, ale její měkké bluesové akordy zesilovaly jeho melancholickou náladu.

Dokázal pochopit osamělost, která zahnala Lorraine na tohle místo. Věděl toho o ní málo, ale pamatoval si, že milovala davy lidí, hudbu z hracích skříní a sentimentální veselí v barech. Bolest při vzpomínce na ni byla tak silná, že by ho nepřekvapilo, kdyby ji spatřil v jednom z boxů sehnutou nad drinkem, jak ji nejednou viděl, s bradou opřenou o ruku a s tmavými vlasy, které jí padají přes spánky.

V jednom z posledních boxů seděla tmavovlasá dívka, která zezadu vypadala jako Lorraine, ale pak se k němu obrátila a přejela ho pohledem. Byl zklamán a znechucen jejíma pronikavýma černýma očima a masožravými ústy. Pocítil vděk za to, že tváře mrtvých se vracejí jen ve snech.

V zadním konci baru, vedle zamlženého skla ve dveřích do kuchyně, našel prázdnou stoličku. Přišel ho obsloužit velký muž se špinavou bílou zástěrou vypoulenou na břiše jako mateřské šaty.

„Máte skotskou se sodou?“ Dokud nepromluvil, neuvědomil si, jak moc chce drink.

„Od války nemáme skotskou.“ Barman mluvil se silným přízvukem a svá slova zdůrazňoval pohyby hustého černého obočí. „Chcete Black and White z flašky? Stojí pětašedesát.“

„Dobrá.“

Tenhle člověk se středoevropským přízvukem nemohl být James P. Rollins. Rollins bylo anglické jméno nebo irské. Rollins byl možná ten barman na druhém konci baru, tmavý hubený muž s kotletami, které mu prodlužovaly již tak dost protáhlý obličej.

Když mu ten velký mužský přinesl peníze nazpátek, nechal na pultu desetník a kývl směrem na tmavého mladíka na druhém konci baru. „Jmenuje se Rollins?“

„Ne, to je Rod. Jimmie tu dneska večer není, dneska večer má volno.“

„Nevíte, kde bych ho mohl najít?“

„Doma ne, to vim. Jimmie chodí domů jenom spát. Buďte tady, pane, vždycky, když má večer volno, zajde sem. Má slevu na pití, víte? Já sám to nedělám. Nikdy sem nepřijdu, jenom když musim do práce. Mám ženu a rodinu, tak proto. Mám tři děti, dva kluky, budou velký jako jejich táta.“ S výrazem rozjásaného otcovství si poklepal po břiše.

„Dobrá. Jak Rollins vypadá?“

„Je malej. Kudrnatý vlasy. Kostrbatej nos, jednou si ho zlomil. Seďte tu, a až přijde, řeknu vám. Většinou chodí kolem osmý nebo devátý. Jenom počkejte.“

„Režnou s ledem, Sollie,“ zakřičel někdo uprostřed baru.

Bret hodil na bar čtvrtdolar, který držel v ruce. Sollie ho sebral s úsměvem a malou úklonou a odběhl.

Bret se podíval na hodinky. Nebylo ještě sedm. Usadil se a čekal. Když dopil skotskou, poručil si další. Než dopil druhou skleničku, začala whisky zmírňovat jeho melancholii. Zrcadlo s pozlaceným rámem, které viselo za barem, vypadalo jako jeviště, na němž sledoval tragický život okolního světa. Ve dveřích se objevila stárnoucí žena v těsných květovaných šatech, s neúprosně kudrnatými šedými vlasy a unavenýma krátkozrakýma očima prohlížela místnost. Něčí matka, pomyslel si sentimentálně, která hledá chybujícího manžela nebo zatoulaného syna. Stárnoucí Herov, která hledá Leandra utopeného v každonočním Hellespontu plném ginu. Nebo Penelopa, po všech těch letech bez milence, která hledá Odyssea, aby mu ukázala, jak mu byla věrná. Malý muž v montérkách, který seděl vedle Breta, sklouzl ze stoličky a zakýval na ženu. Sedli si spolu do boxu pod rám zrcadla.

Na prázdnou stoličku se vyšplhal muž v uniformě poddůstojníka a poručil si rum s colou. Bret uviděl v zrcadle, že ho muž přes hranu své skleničky pozoruje. Vyhnul se těm malým pronikavým očím, protože neměl žádnou chuť se bavit. Poddůstojník na něho stejně promluvil, trhaně, ale k věci, na rozdíl od ostatních námořníků. „Snažili se ze mě udělat důstojníka, ale já nechtěl a nemůžu říct, že bych toho litoval. Měl jsem možnost bejt podporučíkem, ale šel jsem ke kapitánovi a řekl jsem mu, že nechci bejt důstojníkem, že nechci tu zodpovědnost a že bych se necítil ve svý kůži v důstojnický jídelně. Měl nějaký argumenty, ale já nenaletěl, a tak mě nepovýšili. Dál jsem jedl v poddůstojnický kantýně nejlepší jídlo na lodi.“

„Na naší lodi to bylo stejný,“ řekl Bret.

Nechtěl se s tímhle člověkem s širokou tváří bavit, ale jinou možnost neměl. Jedna z věcí, které by důstojník dělat neměl, byla nevšímat si poddůstojníků, a přestože už válka skončila a už dlouho nebyl ve službě, uvědomoval si povinnosti, které vyplývají z jeho uniformy, a cítil, že ho vyšší hodnost zavazuje. Když přinesl barman poddůstojníkovi další rum s colou, trval Bret na tom, že to zaplatí a sám si poručil další skotskou. Byla to už jeho čtvrtá a začínal to cítit, což ho trochu znepokojilo. Jeho obavy však rychle zaplašil příjemný pocit, který pití vyvolávalo. Koneckonců už dlouho nepil a mohl očekávat, že to ucítí. Kvůli tomu to dělal.

„Vy jste byl na lodi?“ zeptal se velitel.

„Pár let. Na trajektu s džípama.“

„Jmenuju se Mustin.“ Natáhl silnou ruku.

„Já jsem Taylor. Rád vás poznávám.“

Mustin mu sevřel ruku, jako by ji chtěl rozmačkat. Asi měl dojem, že je silnější než kterýkoli důstojník, a rád se předvedl.

„Já byl na základně AKA,“ řekl, „v poslednim roce války. Předtím jsem byl na torpédoborci. Teď sloužim tady a jestli tahle služba na pevnině bude trvat ještě dva roky, nebudu si mít na co stěžovat. Za dva roky jdu do důchodu. Kdysi jsem byl ctižádostivej, ale když jsem zjistil, že na všechno nestačím, měl jsem dost rozumu a držel jsem se při zemi.“ Zavolal barmana a poručil další dva drinky.

Bret se na něj zadíval a uviděl, jakoby pod lupou, ostré vrásky ve tváři ošlehané větrem, oči vymyté rumem, unavené rysy, ochabující kůži na krku pod silnou bradou. Námořníci chodí do důchodu po dvaceti letech, pomyslel si. Když je odvedou dost mladé, můžou jít do důchodu ve čtyřiceti, ale v drsném světě na moři z nich jsou po dvaceti letech starci. Dvacet let chození po barech a bordelech, které lemují břehy dvou oceánů. Staří poddůstojníci vypadají všichni stejně: těžkopádní, drsní, mazaní a tak trochu ztracení.

„Ženský jsou děsně bláznivý,“ řekl poddůstojník. Po letech strávených mezi námořníky považoval Bret takový náhlý přechod k jinému tématu za stejně přirozený jako řeč samotnou. „Vemte si například ženu mýho kámoše. Je taky poddůstojník. Projezdil celej svět, od Šanghaje až po Francii a myslel si, že se vyzná. Tu holku si vzal před šesti lety v Bostonu a ona ho teď dovádí k šílenství. Když měl odjet na Tichý oceán, přivedl ji sem, aby tu bydlela. Sehnali malej domek v Dagu na Pacific Beach vedle zátoky. To bylo ještě před válkou a dlouhou dobu se dostával domů každou noc. Pak když jeho loď odveleli, měla doma pré a on ji viděl jednou za dva nebo tři tejdny. Byla to dobrá, věrná manželka, taky zbožná, ale povídal, že byla taky strašně vášnivá. Ne že by mu to vadilo. Právě naopak.“

„Po Pearl Harboru jeho loď odveleli do jižního Pacifiku. Ona mu psala skoro každý den, ale asi rok po jeho odjezdu mu poslala dopis, z kterýho byl celej pryč. Ukázalo se, že byla v klidu, když ji pravidelně navštěvoval, ale teď, když byla sama, to bylo prostě hrozný. Víte, vyspala se s nějakým chlapem a měla z toho tak hroznej pocit, protože byla zbožná, že mu to musela přiznat. A tak mu to všechno napsala.“

„Tenhle můj kámoš byl tenkrát na Šalamounových ostrovech, ke všem starostem se přidalo ještě tohle a skoro z toho přišel o rozum. Mohl by jí odpustit? ptala se v dopise, už prej to nikdy neudělá. Tenkrát ho nechtěla podvést, ale byla opilá a nevěděla, co dělá, dokud se s tím mužským neprobudila v posteli v jeho hotelovým pokoji. Pár tejdnů o tom přemýšlel a probíral to s kámošema a nakonec se vzpamatoval a napsal jí milej, slušnej dopis. Napsal, že z toho měl hroznej pocit, ale že není z těch, co brečí nad rozlitým mlíkem, a protože řekla, že už to nikdy neudělá, bude to muset překousnout a co nejrychleji na to zapomenout. Za pár měsíců od ní dostal odpověď. Psala, že je nejlepší manžel na světě a podobný řečičky a že se bude do konce života snažit žít tak, aby se mu vyrovnala. Kecy!“

„Možná to chtěla,“ řekl Bret. Měl s tou ženou soucit. „Jedna chyba ještě nic neznamená.“

„Jedna chyba možná ne. Ale já jsem vám to ještě nedopověděl. Jak je to s dalším drinkem?“

„Jsem na řadě já.“ Přestože příběh byl zajímavý a Bret chtěl slyšet konec, zdvíhala se v něm prudká nechuť. Bylo mu protivné, že je z něho zpovědník z třetí ruky, že se nechá zatahovat do morálního problému, o který ani za mák nestojí. Ale přijal drink a zbytek příběhu, který k němu patřil.

„To bylo asi rok předtím, než se můj kámoš dostal domů, tenkrát jenom na pět dní. Jeho žena se k němu chovala skvěle. Nebylo nic, co by pro něho neudělala, byla tehdy zbožnější než kdykoli předtím, do kostela chodila každej den a tak dál. Usoudil, že jí kostel posiluje a že udělal dobře, že ji neopustil. Odjel pak znova na dalších osmnáct nebo dvacet měsíců a prodělal šest nebo sedm invazí a ona mu každej den psala, jak moc ho miluje a co by dala za to, kdyby s ní mohl bejt doma v posteli. Na jaře 1945 dostal rozkaz sloužit na pevnině a přijel natrvalo domů. Jeho žena čekala v přístavu, a jakmile se na ni podíval, věděl, že něco není v pořádku. I když to není úplně přesný. Ještě ani nedošli domů a už mu řekla, že to udělala znova, nemohla si pomoct. Byl trochu přetaženej, od chvíle, co loď vyplula z Pearlu, vůbec nespal. Dal jí facku. Ona se pak zhroutila, lezla za ním po kolenou a prosila ho, aby jí odpustil její hříchy. Hříchy? řekl. Kolikrát, proboha? Patnáctkrát nebo šestnáckrát, řekla. Ale tvrdila mu, že miluje jenom jeho a přísahala bohu, že jestli ji neopustí, bude mu teď, když už je doma, dobrou manželkou až do konce života. Malér je v tom, že on ji určitým způsobem pořád miluje, a nemůže vystát myšlenku, jak si to rozdávala s nějakejma všivákama, když byl on na moři. Jak se na ni podívá, vidí v ní pořád děvku a opravdu se bojí, že se jednou zblázní tak, že ji ubije k smrti. Co s tím má člověk dělat, poručíku?“

„Nevím,“ řekl Bret. „Co byste dělal vy?“ Mustin upřel své malé oči jinam. „Můžeme si dát další drink.“

Nad šestou skleničkou – nebo to byla sedmá? – zvážil Bret problém. Nenáviděl Mustina a jeho vyprávění, přesto ho příběh fascinoval, jako kdyby to bylo podobenství, jehož skrytý význam se vztahoval i na jeho vlastní život. Už podruhé toho dne ucítil, jak ho černý vítr žene k zániku a k hrobu, k tomu neúrodnému lůnu, které se nebojí žádného násilí a nehrozí žádným druhým zrozením. Mrtvý člověk, plod hrobu, bez budoucnosti a netrýzněn ani ostnem vědomí, se bezstarostně spojil se špínou a odpadem generací, bez historie nebo myšlenky, které by rušily dlouhý poklid prázdnoty, nekonečné těhotenství konečného prachu. Protože si přál být mrtvý, poručil si a vypil dvojitou skotskou a další a další. Vrátily mu přání žít, ale změnily jeho vnitřní nenávist na nenávist vnější.

Obrátil se na Mustina, který chvíli mlčel, a řekl: „K tomu vašemu příteli s tou nevěrnou manželkou, byl jí věrnej?“

Na Mustinově tváři bylo vidět šok, jako kdyby Bret vyslovil nějaké neobvykle sprosté slovo. „Proboha, ne! Celej svůj život byl v námořnictvu. Když je doma, s holkama se netahá, ale když je v Panamě nebo na Honolulu, přirozeně bere, kde může.“

„Tak co ho teda trápí?“ zeptal se Bret nevrle.

„Vy tomu nerozumíte, poručíku.“ Mustin se vážně naklonil. „Nerozumíte tý situaci. S tou holkou se oženil v roce 1940, myslel si, že si bere čistou holku, pannu, jasný? Když pak byl pryč a bojoval za svoji zem, ukázalo se, že neni nic jinýho než šesťáková děvka. Horší než šesťáková děvka.“

„Vy myslíte, že když bojoval za svoji zem a mimochodem si občas zašoustal, je jinej než jeho žena?“

„K sakru!“ vybuchl Mustin. „Jsem mužskej, ne? Mužskej má právo čekat, že jeho žena bude čistá, i když on neni.“

„Mluvíme o vaší ženě?“

Mustin sklopil oči. „Jo, nechtěl jsem vám to říct.“

„A vy chcete slyšet můj názor, co byste měl dělat?“

„Nevím.“ Mustin měl hlas zastřený alkoholem a odporem. „Vy tu situaci nechápete. Vy jste nikdy nebyl ženatý, co?“

„Co je vám, sakra, do toho?“ vykřikl Bret. „Já tu situaci chápu dobře. Chcete si na svý ženě do konce života vylévat zlost za to, že udělala to, co vy sám děláte pořád. Jděte domů a omluvte se jí.“

Poddůstojník se zašklebil a pak si odplivl. „Jděte do háje, poručíku! Nic o tom nevíte.“

„Vím víc, než chci. Nahustil jste do mě svůj příběh a žádal jste mě o radu.“

„A jakou radu jste mi dal? Můžete si ji nechat!“

„Takhle na mě nemluvte.“

„Proč bych neměl, ksakru?“ Poddůstojník teď měl červený a nenávistný obličej. „Vy nejste žádnej můj poručík a já za to děkuju bohu. Jestli vás na univerzitě učili takovýhle věci, jsem rád, že jsem do žádný nikdy nevkročil. Zatracený absolventi, který si v námořnictvu hrajou na důstojníky…“

Bret se náhle přestal ovládat a uhodil muže pravou rukou do rudé rozčilené tváře a ruku stáhl zpátky.

„Hej, vy tam, nechte toho!“ Barman Sollie začal lézt přes bar.

Mustin spadl na záda, vstal a mával pěstmi. „Tak pojď a bojuj jako chlap, ty blbej zbabělce!“ Odpovědí byla rána na spánek, kterou se zavrávoráním vyslal Bret. Začal znovu útočit na rudou tvář před sebou, jako kdyby symbolizovala nevyslovenou nenávist poddůstojníků k poručíkům a všechny sexuální hříchy ve všech přístavech.

Úder na levou tvář a další na pravou stranu čelisti položily Mustina podruhé a naposledy na záda. Bret stál nad ním a potěšilo ho, když uviděl na jeho tváři krev. Ve vzduchu kolem hlavy zaslechl nějaký zvuk, neměl čas uhnout. Do hlavy ho udeřila silná rána a roztříštila místnost na množství malých kousků. Musela to být láhev, pomyslel si, když mu poklesávala kolena a svalil se na podlahu. Jako by černý vítr zhasl mihotavé světlo.

11

„Nech toho,“ zvolal Larry Miles, ale byl moc daleko, aby mohl zastavit dopadající láhev. Sledoval, jak se hádka mezi Bretem a Mustinem vyvíjí, ale vyvrcholila tak náhle, že ho to zastihlo nepřipraveného. Běžel na konec baru, překročil oba ležící muže a zastavil se před barmanem Solliem, který v pravé ruce líně pohupoval nerozbitou lahví od piva.

„Radši mi tu flašku dej, kamaráde,“ řekl Larry.

„Kdo si myslíš, že jsem? S kým si myslíš, že mluvíš?“

„Ten poručík je můj přítel. Nerad vidím svý kamarády zraněný.“

„Tak ať se v tomhle baru neperou.“

„Mám zavolat poldy, Sollie?“ zeptal se druhý barman.

Polovina osazenstva baru pozorovala ze svých míst muže na podlaze, druhá polovina už ztratila o rvačku zájem. Stejně to pořádná rvačka nebyla. Tři rány a běžná odměna lahví.

Mustin se posadil, držel se za čelist a pak se vrávoravě postavil na nohy. „Nemusel si toho blbouna praštit,“ řekl.

„Chceš, abych zavolal policii?“ řekl Sollie.

„K čemu, kčertu? Nezranil mě.“ Mustin si otřel kapesníkem obličej a podezíravě si ho prohlížel, jako kdyby jej snad vychytralý nepřítel potřísnil červeným inkoustem.

„Co s tim chlapem?“ řekl Sollie. „Nemůžeme ho tu nechat ležet na podlaze.“

„Postarám se o něho,“ řekl Larry Miles. Klekl si k Bretovi, který stále ležel v bezvědomí, a podíval se mu na podlitinu vzadu na hlavě.

„Je zraněnej těžce?“ zeptal se Sollie nedočkavě.

„Ne, bude v pořádku. Vzpamatoval by se už dávno, kdyby nebyl opilej. Ale radši bysme ho měli odsud odvézt.“

„Vy máte auto, víte, kde bydlí?“

„Jo. Přijedu s autem před vchod a vy ho přiveďte.“

„Jste určitě jeho přítel?“ zeptal se Mustin. „Je tak zralej na to, aby ho někdo vokrad. Jak se jmenuje?“

„Taylor,“ odpověděl Larry hladce. „Poručík Bret Taylor, Námořnictvo USA. Pracuju pro jednoho jeho dobrýho přítele.“

„Jmenuje se tak, dobrá,“ řekl Mustin barmanovi. Dal ruku Bretovi pod rameno, otočil ho na záda a zvedl ho do napůl sedící pozice. „Tak se dáme do toho. Ten chlap je trochu blázen, jestli vás to zajímá.“

Možná máš pravdu víc, než bys čekal, pomyslel si Larry. Vůbec jsi nevěděl, že mluvíš s uprchlíkem z blázince, a já ti o tom vykládat nebudu. Zajel autem před vchod do baru a rozhlédl se po ulici, jestli neuvidí své nejlepší přátele a nejpřísnější kritiky, policajty. Ne že by je na západ od Syracus znal a ne že by oni znali jeho, ale měl pádný důvod přát si, aby se tomu potěšení vyhnul. Když se ujistil, že je vzduch čistý, zatroubil. Mustin a Sollie prošli dveřmi ven a mezi sebou vlekli napůl bezvládného Breta. Larry otevřel dveře a pomohl jim ho naložit do auta. Podle rytmu jeho dechu Larry poznal, nebo si to alespoň myslel, že se už vzpamatoval z prudkého úderu a rovnou přešel do opileckého spánku.

Když Larry odjížděl a vedle sebe měl na sedadle modrou schoulenou postavu, byl úplně rozjařený a připadalo mu, že je zcela pánem situace. Jel směrem k Hollywoodu po širokém bulváru osvětleném třpytivými neónovými světly, symboly vzrušujících nočních požitků, kolem rozsvícených výkladních skříní, kterými zahlédl uhlazený a pozlátkový svět, do něhož jednou pronikne. Neměl sice jasnou představu, jak tenhle muž v bezvědomí zapadá do tohoto obrazu, ale připadalo mu to jako dobrý nápad provézt ho tudy. Dokud bude mít Breta u sebe, bude mít přehled o tom, co dělá a jak se situace vyvíjí, a tím větší bude šance, že všechno proběhne hladce.

A co bylo nejdůležitější, potěšilo ho, že udělal přesný opak toho, co Paula čekala. Nařídila mu, aby se vyhnul jejímu poručíkovi a za uposlechnutí mu měla zaplatit. Ale on rozkazy od nikoho nepřijímá. Bude se držet Taylora jako vlastního bratra, dokud to jen půjde. On je vlastně něco víc než bratr, je milosrdný samaritán. Zbytek cesty domů strávil tím, že střídavě přemýšlel, co to vlastně milosrdný samaritán znamená a snažil se rozhodnout, jestli by bylo bezpečné vzít Taylorovi z peněženky nějakou sumu, třeba polovinu toho, co tam měl. Nakonec se rozhodl, že by to bezpečné nebylo. Ten poddůstojník z baru nebyl žádný hlupák a bude mít nejspíš dlouhou paměť. Larry si pomyslel, že bude s Taylorem hrát čistou hru a protentokrát se raději vzdá malého zisku. Byl si jistý, že tohle by milosrdný samaritán udělal, ať už je milosrdný samaritán cokoli. Možná něco jako Červený kříž.

Zajel rovnou do garáže a vypnul motor. Taylor ještě spal s hlavou zaklíněnou do rohu sedadla. Larry vyndal ze skříňky baterku a posvítil s ní na nehybný obličej. Na spánku, v místech, kam dopadla poddůstojníkova pěst, měl modrý pruh, ale jinak vypadal v pořádku a chrápal, jako by byl ve vlastní posteli. Larrymu dodalo zvláštní pocit převahy mít takhle Taylora ve svém autě, naprosto bezmocného a nic netušícího. Ani ve spánku nevypadal jeho obličej neškodně, s takovým chlapíkem si člověk nechtěl zbytečně zahrávat. Byl to tvrdý přísný obličej a Taylor byl tvrdý přísný hoch. Ta rána, kterou Bret poddůstojníka uspal, nebyla o nic horší, než jiné dobré rány, které viděl od té doby, co se sám pral naposledy. Ale teď byl ten chlap neškodný jako dítě. Larry ho jen tak na zkoušku několikrát udeřil po tváři a nadával, když Bret neotvíral oči a nechtěl si sednout.

„No tak, poručíku,“ řekl Larry.

„Kdo jste?“ Zahuhňal ta slova suchými a oteklými ústy.

„Jenom přítel – dobrej rodinnej přítel. Cítíte se dobře?“

„Bože, ne! Co se stalo?“

„Jenom jste dostal ránu flaškou, poručíku. Barman vás praštil, abyste toho druhýho chlápka nezabil.“

„Musel jsem být opilý. Proč jsem se s ním, proboha, chtěl prát? Kvůli nějaký ženský.“

„Jo. To tak bejvá. Myslíte, že dojdete nahoru ke mně do bytu? Potřebujete si dát dvacet. Neni to žádnej palác, ale můžete tam jít, jestli chcete.“

„Neřekl jste mi, jak se jmenujete. Neznám vás, co?“

„Jsem Milne. Harry Milne.“ Tohle jméno měl vždycky po ruce, když se mu jeho vlastní nehodilo. „Seděl jsem v baru a viděl jsem, jak jste dostal po hlavě, tak jsem si řikal, že vás odvedu, než přijdou poldové. Poldové v Los Angeles jsou trochu nerozumný.“

„Jste hrozně laskavý, ale nemůžu vás takhle zneužívat.“

„Na to nemyslete. Líbí se mi, jaký dáváte rány. Sám jsem kdysi trochu zápasil. Pojďme, jestli myslíte, že to zvládnete.“

Taylor byl rozklepaný, ale dokázal jít bez pomoci. Larry ho zavedl do budovy zadním vchodem a nahoru vyjeli nákladním výtahem, protože nechtěl nikomu ukazovat, že má hosta. Ženy byly něco jiného: dívky, které ho navštěvovaly, mu zvyšovaly reputaci. A když ne, navštěvoval je on sám. Ještě nevěděl, jak Taylora použije, a tak si nechal jeho příchod pro sebe.

Taylor byl mírný jako kotě, a dokud nevešli do bytu, nepromluvil ani slovo. Pak se zeptal, kde je koupelna, a rozběhl se do ní. Zatímco Taylor zvracel a hekal do záchodové mísy, sundal Larry ze zdi sbírku aktů a zavřel je do zásuvky. Usoudil, že dokud mezi nimi nebude jasno, měl by se snažit udělat dobrý dojem. Za téhle situace by z nich mohli být důvěrní přátelé. A to by bylo naprosto k popukání. Tohle byl opravdu povedený fór! Trochu litoval, že k tomu nemá diváky, ale přirozeně neexistoval nikdo, komu mohl věřit. Byl tak mazaný, že sotva věřil sám sobě.

Když Taylor vyšel z koupelny, vypadal, že je zralý právě tak na postel. Protože byl v obličeji bledý, mělo jeho opálení špinavou, nažloutlou barvu. Na čele se mu třpytil pot a z očí mu ještě pořád tekly, od toho jak zvracel, slzy. Ale už šel docela rovně a to bylo dobré znamení.

„Už je vám líp?“

„Jo. Musel jsem toho trochu vyhodit. Nejsem zvyklej pít whisky.“

„Co vaše hlava?“

„Jde to. Vypadá to, že nekrvácí.“

„Máte štěstí, že se ta flaška nerozbila.“

„Taky si myslím. Tak, já zmizím.“

„To nedělejte, poručíku. Kam chcete jít?“

„Jen tak mimochodem, jmenuju se Taylor.“ Potřásl Larrymu rukou. „Nevím, jak vám mám poděkovat.“

„Na to zapomeňte. Nejste v pořádku, takhle nemůžete ven. Máte vůbec kam jít?“

„Ne tak docela. Ale nechci vás dýl zdržovat.“

„Kčertu, zůstaňte tu. Můžete spát na druhý posteli. Řekněte mi, proč byste nemoh.“

„Je to od vás moc pěkný.“

„Řečičky. Tohle bych udělal pro každýho, pro každýho veterána. Dívám se na to tak, že vám, co jste bojovali ve válce, všichni něco dlužíme.“ Bože, takový bláboly, pomyslel si, ale do svých slov vložil trochu skutečné upřímnosti.

„Když myslíte, že vám to nebude vadit. Musím přiznat, že dneska večer nemám moc chuť hledat si střechu nad hlavou.“

„Už toho nechte, poručíku. Můžete tu bydlet, jak dlouho budete chtít. Můžete si na sebe vzít moje pyžamo, máte podobnou velikost, ne? A už nic neříkejte. Vaše postel je támhle.“

V půl jedenácté už Bret zase spal a Larry tiše vyklouzl, aby se sešel s Paulou Westovou.

Soudný den

12

Bret odolával jasnému ránu. Napůl se probudil a přimhouřil oči před rezavými paprsky světla, které proklouzávaly žaluziemi. Znovu zavřel oči a snažil se dokončit přerušené sny. Ale stíny snu se mu vyhýbaly a prchaly.

Vědomí se ho zmocnilo jako porodní kleště a vtáhlo ho za hlavu do života. Tlak skutečností, která mu svírala lebku, byl bolestivý a také trochu ponižující. Posadil se na posteli, aby to ze sebe setřásl, ale pocity bolesti a ponížení nepolevovaly. Bolest ho bodala v zadní části hlavy a ponížení se mu ponořilo do žaludku a změnilo se na nevolnost. Sotva mohl polknout, jak měl v krku sucho.

Rychle si vzpomněl na to, co musí udělat, a podíval se na hodinky. Skoro devět hodin. Celou noc promarnil pitím, hádkami a spaním a nedostal se ani o krůček blíž k vrahovi své ženy. Vyskočil z postele a začal se rychle oblékat. Měl pocit, že ho někdo pozoruje z manželské postele na druhé straně pokoje. Napůl se otočil, aby se podíval na svého spolubydlícího, který se opíral o loket a kysele se na něj usmíval. Jak se ten muž jmenuje? Mill? Ne, Milne. Harry Milne. Jakoby se mu v hlavě ozýval z velké dálky jejich rozhovor z předešlé noci a odrážel se o prázdné stěny jeho kocoviny.

„Dobré ráno,“ řekl muž v posteli. „Vyspal jste se dobře?“

„Dobře. Musím vám poděkovat, že jste mi poskytl postel.“

„To je dobrý. Půjčte si ji, na jak dlouho chcete. Já spim jenom na jedný posteli.“

„Můžu vám za to zaplatit?“

Z nějakého důvodu to Harry Milneovi připadalo směšné. Klukovsky se zasmál. „Bože, to ne! Nemám tu žádnej penzion. Pro svý přátele dělám věci, který bych za peníze nedělal.“ To mu přišlo také směšné a zasmál se znovu. „Jste můj přítel, protože se mi líbíte. Já si takhle dělám přátele“ – luskl prsty – „a když mám náladu, tak je stejně rychle opouštím. Když už o tom mluvím, včera večer vás to na chvíli pěkně rozdivočelo, Máte kocovinu?“

„Jsem vyschlej jako moře.“

„Tak počkejte. Donesu vám z ledničky trochu mlíka.“

„Neobtěžujte se.“

„To není obtěžování.“ Vyskočil z postele a prošel pokojem. Bret tenhle kradmý způsob chůze nesnášel, ale potlačil v sobě nechuť. Ten muž se k němu choval jako k bratrovi a on neměl žádné právo protivit si ho.

Larry uviděl, že něco není v pořádku. Nepoznal ho nakonec ten chlap? Neudělal někde chybu? Ne, to nebylo možné. Bude to nejspíš něco hrozně jednoduchého, třeba ten chlap nerad s někým mluví, když je polosvlečený. Ale nemá se za co stydět. Má ramena jako býk. Na to, aby měl dokonalou postavu (jakou se pyšní on sám) je sice trochu těžší, ale je také rychlý a dobře stavěný, taková rychlá, polotěžká váha. Larry si přál se s tím mužem poprat, ne že by v té chvíli proti němu něco měl. Prostě proto, že by to bylo zajímavé. Zajímavé asi tak na třicet vteřin. Se svou boxerskou zkušeností by mu to natřel šesti ranami do žeber. A to by bylo také dost směšné. Když tak o tom přemýšlí, bylo by to ohromně směšné.

Taylor zvedl své modré kalhoty a začal si je oblékat.

„Hej,“ zakřičel Larry od dveří. „To si na sebe vzít nemůžete.“ Ukázal na trojúhelníkovou trhlinu na pravé nohavici. Kromě toho je celá uniforma zašpiněná a nedalo se to vykartáčovat.

„Sakra! Tohle jsou jediný šaty, který mám s sebou.“

Vyloučil myšlenku, že by si mohl zajít pro věci k Paule. Nechtěl ji vidět, dokud neudělá to, co udělat má. Ostatně, nejspíš zavolala do nemocnice a řekla jim, že nedodržel slovo a utekl, dá-li se to tak říct. Možná že ho už hledají. Ta představa mu zahýbala žlučí a rozzlobila ho.

„Pojďte se kouknout,“ řekl Larry. „Máme asi stejnou velikost. Moh byste si vzít na sebe nějakej můj oblek. Vaši uniformu zanesu ke krejčímu za rohem. Můžete ji mít ještě dneska spravenou.“

„Ne, tu uniformu si klidně vezmu na sebe.“

„Nebuďte blázen. Vypadá hrozně. Zkuste si tady tohle.“ Hodil Bretovi široké sportovní sako z velbloudí vlny. „Nerad vidím, když můj šatník zahálí. Tyhle kalhoty by vám měly bejt. Na mě jsou moc velký. Zkuste si je.“

Bret si je oblékl z pouhé zvědavosti. Léta už na sobě neměl civilní šaty a nikdy v životě na sobě neměl sako z velbloudí vlny a světlé gabardénové kalhoty. „Cítím se jako beránek ve vlčí kůži,“ řekl.

„Vypadá to dobře.“ Larry se znovu zasmál. Larryho smích se Bretovi nelíbil o nic víc než jeho chůze. Na tom jeho příjemném chování bylo něco falešného a on se mu nechtěl cítit zavázaný. Ale přesto neměl jinou možnost, pokud nechtěl ztrácet další čas.

Larry mu podal hnědou pletenou kravatu a pozoroval, jak si ji uvazuje. „Vypadáte skvěle.“ Bret se oblékal a Larry nepřestával mluvit. „Pěkný sako, co? Vyplázl jsem za něj osumdesát dolarů. Doufám, že teď nepůjdete do žádnýho baru a nezapletete se do další rvačky. To byste mně a mýmu kvádru neměl dělat, co vy na to?“

„Nemůžu si vzít na sebe vaše sako,“ řekl Bret ostře.

„Ale nebuďte takovej. Jenom jsem si dělal srandu. Chci, abyste si to mý sako půjčil. Jsem tim posedlej. K čertu, věřím vám, poručíku. Musíte se naučit poznat, kdy člověk jenom přátelsky žertuje.“

Moc mluvíš, pomyslel si Bret, a tvoje tlachání se mi nelíbí. Na kterou lacinou hollywoodskou postavu si asi hraje? Přesto, tenhle muž ho vytáhl z maléru a přivedl ho k sobě domů, aby se vyspal v jeho vlastní posteli. Nemůže ho nesnášet jenom proto, že moc zlehka našlapuje a mele nesmysly. „Moc mi pomáháte,“ řekl trochu rázně. „Jsem vám velmi zavázán.“

Larry zvedl modrou uniformu a hodil si ji přes ruku. „Rychle s tím půjdu ke krejčímu, než si to rozmyslíte. Jestli chcete mlíko, který jsem vám slíbil, lednička je támhle.“ Ukázal otevřenými dveřmi obývacího pokoje. „Počkejte. Málem jsem vám zapomněl vyndat věci z kapes.“ Rychle kapsy probral a skládal věci na postel: kapesník, hřeben, dopisy, adresář, pouzdro na klíč, peněženku, několik zmuchlaných novinových výstřižků.

„To mi dejte.“ Bret k němu vykročil a vytrhl mu výstřižky z ruky. Larry si však stačil přečíst titulky.

„Jasně, jasně,“ řekl Larry. Ten chlap mu začínal lézt na nervy a chvíli se ho dokonce i trochu bál. Taylor bude přece jenom cvok a u takových lidí člověk nikdy neví. S normálním chlapem si snadno poradí, ale na cvoka, jako je Taylor, si musí dávat bacha. A jemu to připadalo jako sranda, jako směšná situace! Vždyť ten chlap ho mohl ve spánku zabít!

„Jasně,“ opakoval. „Neberte to tak, že jsem vám chtěl hrabat ve věcech.“

„Myslím, že jsem byl moc prudkej,“ řekl Bret. „Mám v těch novinách jenom zaškrtnutý nějaký věci. Něco na přemýšlení,“ dodal neobratně.

To je přesně ono, řekl si pro sebe Larry. Vrátila se mu odvaha a to ho rozveselilo. Bože, ten chlap neví nic, zatraceně nic! On, Larry, ví všechno a on, Larry, je pánem situace. Ten trouba Taylor na něho nic nemá a nikdy mít nebude, právě naopak! Málem toho troubu litoval, ale jen málem. Nikdy se nevyplácí někoho litovat.

Ke krejčímu téměř utíkal, jak se cítil lehce a vesele, nevěděl, co je to ironie, ale právě ironie ho tak rozradostnila. Právě on zařizoval věci pro Taylora! Bydlel s ním, půjčoval mu šaty, spal s ním ve stejném pokoji, a zároveň měl v kapse dvě stovky za to, že se tomu chlapovi bude vyhýbat. Kdyby peníze měly takovou moc, jak si Paula myslí, byl by už teď v Nevadě. Ale taky to je zajímavější a ty peníze stejně už má a ještě má mnohem víc peněz za to, z čeho to všechno vzniklo. Stačilo jen vyslovit, kolik chce, a mohl to mít.

Cítil se zklamaný a zrazený, když se vrátil do bytu a zjistil, že Taylor odešel. Na kuchyňském stole stál pod plnou lahví s mlékem lístek:

PROMIŇTE MI, ALE MUSEL JSEM BĚŽET. MÁM NĚCO NALÉHAVÉHO NA PRÁCI. JEŠTĚ JEDNOU VÁM ZA VŠECHNO DĚKUJI A NEBOJTE SE PROSÍM O SVÉ OBLEČENÍ. B. TAYLOR

Dobrá, Taylor se vrátí, s tím mohl počítat. Taylor patřil k lidem, kteří se vracejí, aby vyrovnali dluhy. On sám takový nebyl, chválabohu, ale s tímhle typem lidí se už v životě jednou nebo dvakrát setkal: Lidé tak poctiví, až to bolí.

13

Bylo po desáté, když Bret dorazil do podniku Golden Sunset. Restaurace byla kromě několika časných štamgastů vylidněná. Ráno byla studená a sklíčená jako pacient, který má celý den nízkou teplotu a v horkém večeru ho rozpálí prudká horečka. Dlouhá místnost se podobala jeho vlastní kocovině, byla omšelá a téměř prázdná a páchla žluklým omastkem a zvětralou whisky.

Naštěstí neměl dnes ráno službu ani jeden z barmanů, kteří byli svědky rvačky. Muže, který stál za barem, Bret nikdy předtím neviděl. Byl to mladík s baculatými tvářemi, pod bledýma očima měl našedlé váčky. Rollins?

Breta se zmocnilo vzrušení, které ho zbavovalo všech sil. Doslova se roztřásl. Posadil se do boxu, který byl nejblíže ke dveřím, a přel se sám se sebou. Nemohl očekávat, že mu bude Rollins schopný říct něco nového. Policisté už ho přece vyslýchali a zjistili pouze, že té noci odešla Lorraine sama. I kdyby věděl Rollins něco víc, neměl žádný důvod předpokládat, že to z něj dostane právě on. Jeho vzrušení přesto neopadávalo. Stouplo mu do hlavy a působilo mu závrať, takže Rollinsův obličej, pokud to Rollins byl, se mu rozplýval před očima a nehybný vzduch v místnosti mu bzučel v uších jako elektrický zvonek.

„Co si dáte?“ Z kuchyně v zadní části místností vyšla servírka a stála nad ním tiše jako sluha.

Vzpomněl si, že jedl naposledy včera v poledne. „Máte smažená vajíčka s toastem?“

„Jo. Máme dneska slaninu, jestli chcete.“

„Dobrá. A přineste mi hned sklenici mlíka.“ Jeho vysušené patro stále ještě litovalo láhve mléka, kterou nechal neotevřenou, jako známku své nezávislosti, na stole v kuchyni Harryho Milnea.

„Sklenici mlíka?“ Servírka pozvedla husté černé obočí. „Chcete to něčím říznout?“

„Ne, díky. Propadl jsem pití mlíka.“

Stála a sledovala ho, jak pije mléko, jako kdyby to bylo něco neobvyklého. Pak ho pozorovala, jak jí slaninu s vejci.

„Měl jste hlad,“ řekla. „Ráno nám nikdo tuzéry nedává, to víte, ty hlupáci, co choděj do týhle putyky, musejí bejt nalitý, aby z nich člověk vytáh nějakej halíř, takže vod vás nic nečekám.“

„Jo,“ odpověděl. „Taky jsem propadl jídlu.“

Zasmála se, i když on ne, a dal jí dolar. Řekl jí, aby si drobné nechala. To servírce zvedlo náladu, na chvíli zapomněla na své křečové žíly a málem si přestala přát, aby přímo nad střechou restaurace Golden Sunset vybuchla atomová bomba a zničila několik čtverečních mil Los Angeles.

„Ten muž za barem, to je James Rollins?“ zeptal se jí Bret.

„Hm. To je Jimmie.“

Všichni kromě jednoho štamgasta odešli. Rollins právě připravoval pivo a whisky pro staršího muže, který tu zůstal a pak si dělal kapesním nožem manikýru a mračil se soustředěním.

„Řekněte mu, prosím vás, že bych s ním rád mluvil.“

„Jasná věc,“ odpověděla servírka a odešla k baru.

Rollins prošel malými dvířky na konci baru a kráčel rychlými, trhavými kroky k Bretovi. „Co si přejete, příteli?“

„Sedněte si, prosím.“

„Proč ne?“ Posadil se proti Bretovi a díval se mu do tváře. Jeho bledé kulaté čelo bylo stále zamračené.

Bret se pomalu zeptal: „Vy jste měl službu té noci, kdy byla zavražděna paní Lorraine Taylorová?“

Rollins zamyšleně sevřel rty: „Jo. Jo měl. A co jako?“

„Chtěl bych, abyste mi řekl, jak vypadala.“

„Vy ste polda?“ odpověděl rychle. „Všechno už jsem policajtům vyprávěl.“

Bret vytáhl z peněženky dvacetidolarovou bankovku a složil ji. V očích na druhé straně stolu se zableskla vychytralost. „Ne, nejsem policajt. Zajímám se o to, co se paní Taylorové stalo.“

„Jo, já o tom nevím víc než vy. Ten večer odsud odešla a to bylo naposled, co jsem ji viděl.“ S vynaložením velkého úsilí odtrhl pohled z dvacetidolarové bankovky a podíval se Bretovi do očí.

„Byla opilá?“

Rollins se zeširoka nevesele zašklebil a ukázal své pozlacené zuby moudrosti. „Co myslíte? Řekl jste, že jste Lorrie znal. Já jí střízlivou neviděl nikdy, vy jo?“

„Neřekl jsem, že ji znám.“

„Á, dostal jsem vás. Proč vás to teda zajímá? Řekněte, nepíšete nějakou tu detektivku podle skutečný události?“

„Ne.“ Rozhovor byl stejně beznadějný a nemělo smysl být opatrný nebo diskrétní. Jmenuju se Taylor. Byla to moje žena.

„Vy že jste její manžel?“ Rollins se napřímil a tvář se mu svraštěla protichůdnými emocemi. „Myslel jsem, že jste –“

„Není pochyb, že jste si to myslel, ale mě nezajímá, co jste si myslel.“ Rozbalil bankovku a urovnával ji na stole. „Jste si naprosto jistý, že odsud odcházela sama?“

„Jasně, že jsem si jistej. Nejsem jedinej svědek. To víte. Takovou věc bych nezatajoval.“

„Říkal jste ji Lorrie.“

„Fakt? To jsem se musel přeřeknout. Víte, jak to chodí.“

„Nevím. Řekněte mi to. Chodívala sem často?“

„Jo, chodila. Chodila sem večer dost často.“

„Sama?“

„Jasně, že sama,“ řekl Rollins velmi pohotově. „Trochu pila, ale to jí nemůžete zazlívat.“

„Nic jí nezazlívám,“ řekl Bret a snažil se zakrýt své pocity vyrovnaným tónem. „Byla vaší přítelkyní?“

„Ne tím, čemu vy říkáte přítelkyně,“ odpověděl vyhýbavě Rollins. „Jasně, že jsem ji znal, když sem pořád chodila.“

„Vždycky sama?“

„Řekl jsem vám, že byla sama, ne? Podívejte se, pane, musíte mě omluvit. Musím jít zpátky k baru. Šéf tu bude každou chvilku.“ Pohledem se rozloučil s dvacetidolarovou bankovkou a stoupl si.

„Sedněte si ještě,“ řekl Bret. „Máte jenom jednoho zákazníka a ten má ještě co pít.“ Z peněženky vytáhl další dvacetidolarovku a položil ji přes druhou.

Rollins se snažil odolat magnetismu bankovek, ale ten ho postupně usadil zpátky na židli. „Nevím, co chcete, abych vám řekl,“ řekl po odmlce. „Ta holka nebyla žádná děvka, jestli chcete vědět tohle. Nikdy jsem s ní neměl nic společnýho kromě toho, že jsem jí podával přes bar drink. Ani jsem nevěděl, jak se jmenuje příjmením, dokud jsem si to nepřečet v novinách.“

„Vy víte moc dobře, co se snažím zjistit. Moje žena je mrtvá. Snažím se zjistit proč.“

„Tak proč jste přišel za mnou? Nejsem vševědoucí. Řekl jsem policajtům všechno, co jsem věděl, a stejně jim to moc nepomohlo.“

„Měla nějaké přátele? Přece mi můžete dát nějaké vodítko, když tu byla skoro každý večer.“

„Jasně. Znala hodně pravidelnejch hostů. Každej ji měl rád. Občas jí někdo koupil něco k pití, ale na tom nic nebylo.“

Ve snaze přesvědčit o její nevině Rollins přeháněl. Povzbudil Breta, aby se vyptával dál. „Kdo jí kupoval pití? Řekněte mi jméno.“

Rollins se vykrucoval, ale vyhlídka na čtyřicet dolarů ho neustále přitahovala. „Nesleduju soukromej život zákazníků.“

„Jedno jméno. Jednoho muže, který ji znal. Jednoho muže, který jí kupoval pití.“

„Nechci dostat nikoho do nepříjemností, pane Taylore. Koupit holce pití není žádnej zločin a mě nezajímá, co lidi dělají, pokud v tomhle baru něco neprovedou. Čtyřicet dolarů mi nestojí za to, abych dostal nějakýho zákazníka do maléru.“

„V peněžence mám spoustu dvacetidolarovek. Kolik chcete?“

„Nerozumíte mi, pane Taylore. O peníze nestojím.“

„Tak kolik?“

„Stovku?“ zašeptal Rollins.

„Co mi za to můžete nabídnout?“

Rollins se opřel o stůl, mluvil tiše a kradmo se otáčel ke dveřím do kuchyně a ke vchodu. „Zajímal se o ni jeden chlápek. Několikrát se ji snažil sbalit, ale ona neměla zájem.“

„Kdy?“

„No, několikrát. Byl tu ten večer, co ji zabili. Chtěl ji vzít domů, ale dala mu košem.“

„Myslíte, že tohle má cenu sta dolarů?“

„Počkejte. Ještě jsem to nedopověděl. Ale proboha, pane Taylore, vynechte mě z toho. Nechci dostat nikoho do maléru,“ tvrdil, ale myslel přitom na sebe.

„Proto jste to neřekl policii?“

Rollinsovi zmizela z obličeje barva a na bledých lících mu vystoupily předtím takřka neznatelné pupínky. „Nebudete tohle říkat policii? Nemám žádnej důvod si myslet, že ten chlápek má něco společnýho s jejím zavražděním. Nechci ho bez důvodu hodit lvům.“

„Je to váš přítel?“

„Ne, ne to, čemu říkáte přítel. Kdyby to byl přítel, neprodával bych vám jeho jméno za sto babek.“

To ne, pomyslel si Bret. Řekl: „Neřekl jste mi jeho jméno.“

„Vy jste mi ještě nedal tu stovku.“

„Tady je čtyřicet.“ Posunul bankovky přes stůl. „Povídal jste, že jste ještě neskončil.“

Rollinsova ruka se pohnula jako rychlý bílý pták a bankovky zmizely ze stolu. „Dáte mi ten zbytek?“

„Když mi dopovíte všechno ostatní a jestli to bude za to stát.“

„Jo, ale jak poznám, že vám můžu důvěřovat?“

„Můžete mi věřit. Mě spíš trápí, jestli já můžu důvěřovat vám.“

„Řeknu vám všechno, co vím. Co víc byste chtěl?“

„Jdete na to pomalu. Pokračujte.“

„Takže ten chlápek se snažil, jak jsem vám řekl, sbalit vaši ženu. Řekla, že jde domů sama nebo něco takovýho – neslyšel jsem, co přesně řekla.“

„Bylo to ten večer, co byla zavražděna?“

„Jo, pár minut před jejím odchodem. Vyšla sama ven, jak jsem řekl, a ten chlápek se zvedl a šel hned za ní. Tenkrát jsem si o tom nic nemyslel, ale vzpomněl jsem si na to, když sem druhej den přišli poldové. Věděl jsem, že ten chlápek parkuje s autem venku. Možná šel za ní ven, aby to zkusil ještě na ulici.“

„Kdo je to?“

„Občas sem chodí. Bejval to takovej podřadnej podfukář, ale za války si vydělal spoustu peněz a nedávno si otevřel vlastní koktejl bar v Glendale. Ale lump je to pořád. Ten sprostej parchant mi tam slíbil místo, ale pak otočil a dal to Leftymu Swiftovi, takovýmu teploušovi.“

„Aha.“

„Co tím chcete říct?“

„Jste si jistej, že se ho jednoduše nesnažíte dostat do maléru?“

„Přísahámbohu, pane Taylore, malér je to poslední, co bych chtěl. Požádal jste mě, abych vám řekl všechno, co vím, a to taky dělám. Proboha, neřeknete Garthovi, že jsem vám to pověděl?“

„Garth? Tak se jmenuje?“

„Jo. Burton Garth. Ale musíte mi slíbit, že mu nepovíte, že jsem vám to řekl já. Nevím, jestli má s tou vraždou něco společnýho, ale jestli jo, nechci s tím mít nic společnýho já.“

„Pokud se to nedostane k soudu. Pak budete muset svědčit.“

„Jo, to jo,“ připustil neochotně. „Dostanu těch šedesát dolarů?“

„Jestli je ten Garth skutečným vodítkem. Jinak ne.“

Rollins zavrčel vztekle. „To jste mi neřekl. Slíbil jste mi stovku.“

„Zbytek dostanete, až se setkám s Garthem. Řekl jsem, že mi můžete věřit.“

„Věřit vám?“ Rollins se chabě zasmál. „Slíbil jste mi stovku a dal jste mi mizernejch čtyřicet.“

„Klídek, nebo vám těch čtyřicet vezmu a budu je pro vás opatrovat.“ Vstal a na Rollinse padl jeho široký stín. „Kde najdu toho Burtona Gartha?“

„Jak můžu vědět, že vás ještě uvidím?“ zamumlal Rollins, napůl pro sebe.

„Řekl jsem, abyste se nestaral. Kde je Garth?“

„Vede bar Cockalorum v Glendale. Teď tam nejspíš bude. Mohl byste mi dát svou adresu, co říkáte?“

„Žádnou adresu nemám,“ řekl Bret cestou k východu.

14

Normálně by ho ani nenapadlo, že si může dovolit jet do Glendale taxíkem, ale peníze byly jednou z mnoha věcí, o které se už dávno nestaral. V kapse měl asi čtyři nebo pět stovek a v bance několik dalších tisíc a byl přesvědčen, že mu to stačí k tomu, aby se dostal k cíli, ať už bude jakýkoliv. Čas byl jedinou mincí, kterou se bál utrácet, protože mu připadalo, že ho má velmi málo.

Cesta do Glendale mu trvala půl hodiny, v sedadle se netrpělivě nakláněl dopředu, jako kdyby chtěl přenést kousek své energie na taxík. Jeho potřeba mít nějakou jistotu spojená s neochotou celé dny nebo týdny čekat a honit se za falešnými stopami, ho už napůl přesvědčily, že Burton Garth je muž, který Lorraine zabil.

Bar Cockalorum byl v centru Glendale, půl bloku od East Broadway. Byl to podnik s novým zářivým průčelím z černooranžové umělé hmoty. Řekl taxikáři, aby na něho počkal.

„Ano, pan Garth je tady,“ řekl mladý muž za barem měkkým hlasem. „Je vzadu ve své kanceláři. Hned ho zavolám.“

„Rád bych s ním mluvil v kanceláři.“

„Dobře, pane. Jsou to poslední dveře napravo, vedle dámských toalet.“

Dveře do kanceláře byly napůl otevřené, Bret zaklepal a vstoupil. Garth seděl za novým psacím stolem, který zabíral téměř polovinu malé místnůstky. Byl napůl plešatý, asi čtyřicetiletý, s masitou bradou a krkem, které tvořily kontrast k špičatému nosu a malým očím. Měl na sobě drahé křiklavé sportovní sako, které ladilo s nápadně ručně malovanou kravatou. Pokud měl v kapse spoustu peněz a hodně je utrácel, mohl se těšit úctě mezi opilci, pitomci, zloději, Prostitutkami a podvodníky. Bretovi se od pohledu protivil, ale to nic neznamenalo. Ten muž na to, aby spáchal zločin z vášně, vypadal až moc opatrně a mazaně.

„Co si přejete, pane,“ řekl Garth nakřáplým tenorem.

„To je na dlouhý vyprávění.“

„Mám teď dost práce. Když mi řeknete, co chcete, pane?“

„Jmenuju se Taylor. Lorraine Taylorová byla moje žena.“

„Tu dámu neznám. Nebo bych měl?“ Nervózně těkal očima a jeho úsměv působil nepřesvědčivě.

Jako všichni podvodníci vypadal Garth na to, že lže. „Myslím, že ji znáte,“ řekl Bret. „Té noci, kdy byla zavražděna, jste s ní byl viděn na ulici.“

„To musí být nějaké nedorozumění.“ Mluvil hlasitě a pevně, ale naklonil se přes stůl a zavřel dveře. Bret pocítil, jak mu tělem prochází vlna klaustrofobie a odporu. Copak se už dostal k cíli? Sedí tu zavřený v téhle kobce bez oken se stárnoucím podvodníkem v ručně malované kravatě!

„Neposadíte se, pane Taylore? Nechápu, o čem mluvíte, ale rád bych vám, jestli můžu, pomohl. Říkáte, že vaše žena byla zavražděna?“ mlaskl nervózně jazykem.

„Loni 23. května večer, asi v půl jedenáctý. Krátce před tím vás s ní viděli. Popíráte to?“

„Samozřejmě, že to popírám.“ Ale nebyl ani rozzlobený ani vzteklý, jak by se v takovém případě dalo čekat. „Podívejte se, pane Taylore, o co se to snažíte? Má to být vtip?“

„Z takových věcí si legraci nedělám. A vy taky moc nevypadáte, že by vás to pobavilo.“

„Samozřejmě, že si nemyslím, že je to vtipný, když se tu najednou někdo objeví a obviňuje mě z toho, že jsem zapletenej do vraždy.“ Snažil se usmát, ale jeho malé vyděšené oči ho znovu zklamaly. „Ani si nepamatuju, co jsem 23. května dělal.“

„Ale pamatujete. Byl jste toho večera v baru Golden Sunset. Ptal jste se mé ženy, jestli ji můžete zavézt domů, a ona odmítla. Když odešla, šel jste za ní ven a nabídl jste jí, že ji svezete svým autem.“

„Někdo si z vás střílel, Taylore, když vám o mně vyprávěl takový divoký historky. Kdo to byl?“

„Potkáte se s ním u soudu,“ řekl Bret střízlivým tónem. Garth dosud neudělal žádnou chybu, nějak se nepodřekl, ale Bret si byl už téměř jistý, že ten muž něco skrývá. „Chci, abyste jel se mnou na policii, aby mohli porovnat vaše otisky prstů s těmi, které našli v mém domě.“

„Jděte k čertu!“ vykřikl Garth. Zaznělo to jako zaštěknutí a zakašlání dohromady.

„Když tam nepůjdete, přijedou sem.“

Rozčilení, které nadouvalo Garthovi obličej, vypadalo jako vzduch z ucházejícího balónu. „Panebože, člověče, to nemůžete udělat. Mám ženu a děti. Zrovna jsem tu rozjel legální podnik. Nemůžete proti mně takhle bezdůvodně poštvat policajty –“

„Já jsem měl taky ženu. Byl jste s ní, když zemřela?“

„Ne, nebyl! Proboha, pane Taylore, sedněte si a poslouchejte mě. Tohle mi nemůžete udělat. Nikdy jsem si nepřál, aby se vám nebo vaší ženě něco stalo. Sedněte si a já vám řeknu, proč sem nemůžete přivést policajty. Když jsem nechal kšeftování, nadělal jsem si spoustu nepřátel a nic by se jim nelíbilo tak, jako kdyby mě viděli za mřížema.“

„Nezajímají mě vaše vyhlídky. Zajímá mě pravda.“

„Pravda je to, co vám říkám, pane Taylore.“ Hladká lebka se mu leskla jako tající sníh.

„Ještě jste mi všechno neřekl.“

„Jsem nevinnej. To musíte vidět. Nespáchal bych takovej zločin, pane Taylore. Mám vlastní dceru skoro stejně starou jako byla ona.“

Bret se prudce naklonil přes stůl a pohlédl do Garthova obličeje. „Řekl jste, že jste ji neznal.“

„Znal jsem ji. Jasně, znal jsem ji. Té noci jsem ji odvezl domů. Když svezu dívku domů, ještě to neznamená, že jsem vrah, nebo jo? Jste rozumnej člověk, pane Taylore. Tohle bych vám neříkal, kdybych byl vinnej. Jsem stejně nevinnej jako vy. Proč se neposadíte?“

Bret se posadil na jinou židli a kolena si přitom nepohodlně mačkal o konec stolu. Garth si vytáhl z náprsní kapsy bílý hedvábný kapesník a otřel si jím zpocené čelo. „Je tady horko,“ řekl ochraptěle.

„Už mě nebaví čekat.“

„Jasně. Nechci vás zdržovat.“ Okamžitě začal vyprávět, jako kdyby Bret spustil nějaké tlačítko. „Vůbec jsem nevěděl, že je ta mladá žena vdaná, na to musíte brát ohled. Byla to jenom pěkná holka, kterou jsem jednou nebo dvakrát viděl v Golden Sunset a náhodou jsem se o ni začal zajímat, ale naprosto nevinně. Byl jsem sám, s manželkou nejsme moc šťastní, a ona vypadala taky osaměle. Tak jsem si pomyslel, že by bylo hezký dát se dohromady. Měl jsem ale na mysli jenom přátelství. Na to přísahám!“

„Na to všechno budete přísahat. Pokračujte.“

„To, co jste mi řekl, je docela pravda, večer 23. května jsem byl v Golden Sunset a náhodou jsem ji tam viděl. Abych řek pravdu, byla trochu nalitá a trochu jsem měl o ni obavy. Golden Sunset není žádná prvotřídní restaurace a některý zákazníci tam jsou přinejmenším tvrdý. No, abych to zkrátil, nabídl jsem se, že ji zavezu domů svým autem. Jako vdaná žena, i když mi to neřekla, docela přirozeně odmítla a já jsem přirozeně odešel. Bylo by pro mě bývalo lepší, kdybych tehdy hned na celou věc namístě zapomněl, ale nemohl jsem, pane Taylore. Bál jsem se o ni a sledoval jsem ji. Řekl jsem vám, že mám dceru. Paní Taylorová nemohla být o moc starší.“

„Nechte si ty otcovský řeči,“ řekl Bret ostře. „Nečekejte, že vám to uvěřím.“

Jeho obličej ztuhl předstíraným šokem. „Neobviňujte mě z –“

„Řekl jsem, abyste toho nechal. Zvedá se mi z toho žaludek.“

Garth si znovu otřel tvář. Bret uviděl mokré skvrny, které se mu objevily na měkkém hedvábném límci kolem masitého krku. V místnosti bylo možná horko, ale Bret cítil spíš chlad. Srdce mu bilo v prsou jako o závod. „Pokračujte,“ řekl.

„Takže, za chvíli jsem ji uviděl, jak jde ven. Nestála moc pevně na nohách a nevěděl jsem, jestli dojde domů sama. Šel jsem za ní ven a nabídl jí, že ji svezu, a ona souhlasila. Na nic si nestěžovala, ale měl jsem dojem, že jí není moc dobře. Vypadala mizerně. Zavezl jsem ji rovnou domů. Zdálo se, že jí jízda udělala dobře, protože, když jsme dojeli, vypadala mnohem líp. Vlastně mě laskavě pozvala k sobě na drink a já jsem jako blázen souhlasil. Když jsme vycházeli po schodech na přední verandě, vyběhl z předních dveří nějakej chlap. Paní Taylorová byla pár kroků přede mnou, odstrčil ji a přišel ke mně. Byl to velkej chlap a měl hroznou sílu. Snažil jsem se ho odrazit, ale pustil se do mě jako blázen. Dal mi ránu a srazil mě dolů ze schodů. Když jsem se snažil zvednout, skočil na mě znova a srazil mě na chodník. Nejsem žádnej zbabělec, pane Taylor, ale poznal jsem, že na něho nemám, a tak jsem utekl do auta a odjel.“

„Proč jste nezavolal policii?“

„Říkal jsem, že to udělám, ale víte, moc se s nima nekamarádím a musíte myslet na mý postavení. Byl jsem naprosto nevinnej, ale nikdo by mi to nevěřil. Vy sám mi nevěříte, takže mě pochopte. Jsem ženatej člověk a neměl jsem tam co dělat. Myslel jsem, že ten chlap je její manžel. Jak jsem řekl, vyšel z toho domu a navíc, když ji odstrkoval, mluvila tak, že mě to přesvědčilo o tom, že je to její manžel.“

„Co řekla?“

„Přesně si to nepamatuju. Něco jako „Dej pryč ty ruce, ty parchante!“ Mluvila tak, jako kdyby ho dobře znala. Byl jsem si jistej, že to je její manžel, jinak bych takhle neutek a samozřejmě bych zavolal policii. Myslel jsem si to až do druhýho dne, kdy jsem si v novinách přečet, že její manžel je poručíkem u námořnictva. Tamten chlap byl v civilu.“

„Jak vypadal?“

„Byl vysokej, asi jako vy, jak jsem vám řek, a myslím, že byl docela dobře oblečenej, ale do obličeje jsem mu moc neviděl. Byla dost tma a všechno se stalo tak zatraceně rychle. V jedný chvíli jsem byl rozpláclej na zádech na chodníku a za chvíli jsem už byl v autě a zmizel jsem.“

„Pořád mi připadá divné, že jste nešel na policii,“ řekl Bret pomalu.

„Vysvětloval jsem vám to. Myslel jsem, že je to její manžel.“

„Ale druhej den, když jste zjistil, že to její manžel nebyl? Když jste se dočetl v novinách, že byla zavražděná?“

„Nemohl jsem jít k policajtům,“ zakňoural Garth. „Dejme tomu, že bych jim o tom chlapovi řek a oni by ho nenašli. Kde bych pak byl? Řeknu vám to: na cestě do San Quentinu, za vraždu, kterou jsem nespáchal, ale nemohl bych to dokázat.“

„Teď jste na tom podobně, ne? Jste si jistej, že ten muž, který vás zmlátil, vůbec někdy existoval?“

„Panebože!“ vyhrkl Garth divoce. „Podívejte se na tohle, jestli mi nevěříte.“ Ukázal na dlouhý bílý šrám souběžný s pravým obočím. „Málem jsem přišel o oko, když mě ten chlap praštil. Půlku obočí jsem měl natrženou a vzadu na hlavě jsem měl bouli velkou jako husí vejce.“

„Já mám jizvy taky. Ty nic nedokazujou.“

„Dobrá! Dobrá! Dokážu vám to. Zajeďte se mnou do města. Hned teď.“

„Proč?“

„Můžu dokázat, že mluvím pravdu. Na obličeji jsem krvácel tolik, že jsem jel rovnou k nejbližšímu doktorovi, a ten mi udělal na oku pět stehů. Možná ho znáte. Je to doktor Ralston. Bydlí asi dva nebo tři bloky od vašeho domu.“

„Neznám ho. Nikdy jsem tam nebydlel. Ale sjedeme tam a navštívíme ho. Venku na mě čeká taxík.“

Garth se postavil a vzal si plstěný klobouk, který ležel na sejfu v rohu za ním. Když seděl za stolem, vypadalo to, že je velký, ale když si stoupl, Bret viděl, že je malý a tlustý, že je to nervózní malý muž, který má nohy ztuhlé strachem.

Garth byl v taxíku celý nesvůj. Necítil se dobře. Pokusil se začít rozhovor o své rodině, ale Bret neřekl nic, čím by ho povzbudil. Když Garth konečně skončil, zbytek jízdy mlčeli. Bret měl obličej odvrácený na druhou stranu a unavoval své oči jednotvárností ulic, jimiž projížděli. Domy byly štukované nebo dřevěné, téměř bez výjimky jednoposchoďové, stály na úzkých několikametrových pozemcích, každý měl vpředu místo na čtvercový trávník a šňůry na prádlo a vzadu malinkou zahradu. Domy natlačené na sebe, podobné králíkárnám, se v poledním slunci táhly jako zosobněné tiché rezignace. Různí přistěhovalci, vedeni snem o Západu, pomyslel si, sem přišli ze všech zemí, z celého světa, aby se usadili v nudné a prázdné nekonečnosti těhle ulic.

„Césarova ulice,“ řekl Garth náhle. „To je vaše ulice. Tohle je váš dům, ne?“

„Opravdu?“ Otočil hlavu a zadním okénkem zahlédl štukovaný domek, na který Garth ukazoval. Vypadal cize jako jiné domy, které nikdy nenavštívil.

Garth se mu zvědavě podíval do tváře. „Copak nepoznáte svůj vlastní barák?“

„Řekl jsem vám, že jsem tam nikdy nebydlel. Moje žena ho koupila, když jsem byl na moři.“ Najednou ho napadlo, že ten dům už někdy viděl, ten večer, co tam byl i Garth. Z té noci si nic nepamatoval. Všechno, co o té noci věděl, bylo z vyprávění, ale to se netýkalo Gartha.

„Bydlí tam teď někdo?“

„Nevím.“ Ale samozřejmě, kdo by tam bydlel. „Ne, je prázdnej.“

„Zdálo se mi, že na zadním dvoře vidím nějakou ženskou, ale asi to bylo vedle.“

Brzy potom je řidič vysadil před dvouposchoďovým dřevěným domem, na jehož verandě byla k zábradlí připevněna cedule: „Homer L. Ralston, lékař.“

„Bylo dobře, že jsem si tenkrát tyhle cedule všiml,“ řekl Garth. „Krvácel jsem jako prase a doktor mi řekl, že takováhle rána může někdy i zabít.“

Cedule z lepenky „Zazvoňte a vstupte“ na vchodu je zvala dovnitř. Omšelá čekárna byla plná pacientů, strnule sedících pod chladným pohledem sestry, která seděla u stolu vedle dveří. Když vešli, vzhlédla k nim.

„Prosím?“

„Chceme mluvit s doktorem,“ řekl Garth.

„Pan doktor má hodně práce. Budete muset počkat, až přijdete na řadu.“

„Nepřišli jsme sem kvůli ošetření,“ vysvětlovat Bret. „Je to právní záležitost.“

Odmítavě pokrčila naškrobenými rameny. „Posaďte se. Až skončí s pacientem, podívám se, co s tím můžu dělat.“

Po pěti minutách čekání byli uvedeni do ordinace. Doktor, velký muž s nezajímavým obličejem, asi pětapadesátiletý, seděl stranou u stolu.

„Co si přejete, pánové?“ řekl, aniž by se zvedl.

„Pamatujete si mě, doktore?“ řekl Garth nedočkavě. „Jak jste mi loni v květnu dělal stehy u oka?“

Doktor si ho chvíli prohlížel. „Přišel jste sem po ordinačních hodinách, ne?“

„Jo přesně. Bylo asi…“

Bret ho přerušil: „Ať si doktor sám vzpomene.“

Doktor se podíval z jednoho na druhého tlustými brýlemi, za kterými vypadaly jeho oči nedůvěřivě a jako oči žáby. „Máte s tím okem nějaké problémy, pane…“

„Garth. Burton Garth. Ne, vůbec ne, doktore. Můj doktor Clark v Glendale se mi na to několikrát díval a vyndal mi stehy –“

Doktor ho přerušil. „Jestli máte ještě něco, pane Garfe, čekají na mě pacienti.“

„Tohle je důležitější,“ řekl Bret. „Vloni 23. května byl v určitou dobu spáchán zločin. Garth tvrdí, že byl v té době ve vaší ordinaci.“

Doktor si sundal brýle a ukázal své malé, unavené, staré oči. „Vy jste od policie?“

„Vyšetřuju tu věc soukromě. Mohl byste vyhledat v záznamech čas, kdy tu Garth byl?“

„Copak si nepamatujete, kdy jsem sem přišel, doktore? To jste nemohl zapomenout. Měl jsem celou košili od krve.“

„Pamatuju si vás dobře. Zrovna jsem šel spát. Počkejte, muselo být tak kolem deseti večer.“

„Přísahal byste na to?“ řekl Bret.

„Myslím, že ano. Ano, přísahal. Bylo asi deset hodin.“

„A datum?“

Doktor otočil dlaně svých tlustých rukou nahoru v bezmocném gestu. „Někdy sotva vím, co je za den. Ale je možné zkontrolovat moje záznamy.“ Zvýšil hlas: „Slečno Davisová.“

Zadními dveřmi vstoupila mladá sestra. „Ano, doktore?“

„Pamatujete si ten večer, jak jsem vám volal, abyste mi přišla pomoct s okem tohohle pána? Pana Gartha, že?“

„Pamatujete si, v kolik hodin vám doktor volal?“ zeptal se jí Bret.

Obrátila oči ke stropu a dlouhou chvíli stála tiše. „Jo,“ řekla zdlouhavě. „Bylo chvíli po desátý, možná deset minut po desátý. Pamatuju si to dobře, protože to bylo takhle pozdě.“

„Zkontrolujte v záznamech datum, slečno Davisová. Pánové počkají v čekárně.“ Na jejich poděkování mávl doktor rukou a zmáčkl bzučák pod stolem.

Za pár minut jim slečna Davisová přinesla kartu, ve které bylo datum 23. května zaznamenáno jako datum návštěvy pana Gartha.

„Tak, to bysme měli,“ řekl Garth, když vyšli z domu. Strach ho už opustil a narostl mu hřebínek. „Příště možná nebudete tak spěchat, abyste obviňoval nevinný lidi.“

„Máte štěstí,“ podotkl Bret neradostně. Rozčilovala a ponižovala ho skutečnost, že tahle obtloustlá malá krysa sbalila jeho ženu na ulici, i když se zdálo, že Garth nic víc neudělal. Garth patřil k typu civilistů, který všichni vojáci nesnášeli. Byli to muži, kteří stáli mimo a na válce si vydělali spoustu peněz. Byli buď moc staří nebo nemocní na to, aby bojovali, ale ne tak staří nebo nemocní, aby nemohli prohánět vdané ženy a nasazovat jejich válčícím manželům parohy. Ale v tomhle případě byl Garth sám obětí. Bret začal myslet na toho neznámého muže, který srazil Gartha ze schodů.

„Můžete mi o tom muži říct něco víc? Říkala mu jménem nebo něco takovýho?“

Garth se otočil a díval se na něho vedle čekajícího taxíku. „Myslím, že ne,“ řekl pomalu. „Řekl jsem vám všechno, co vím. Byl velký, dobře vypadal a měl na sobě pěkně elegantní šaty. Myslím, že byste řek sportovní šaty. Mám pocit, že měl světlé vlasy, ale v noci je to těžko poznat. Podívejte, pane Taylore, musím se vrátit zpátky do práce.“

„Tak jeďte. Vím, kde vás najdu, když vás budu potřebovat.“

Garth se na něho naposledy vystrašeně podíval přes rameno. Pak jeho tlusté tělo spolkl taxík a odjel. Bret stál chvíli na kraji ulice, aby se zorientoval, a pak se otočil a vydal se směrem k Césarově ulici.

15

Na verandě bílého bungalovu seděla žena středního věku a vypadala, jako kdyby tam patřila. Podíval se na číslo ještě jednou, aby se ujistil, že je to jeho dům. 1233 Césarova ulice, posílal sem až mnoho dopisů na to, aby se zmýlil. Ale ten dům v něm nevyvolával žádnou představu ani pocit. Vědomí toho, že tu byla Lorraine zavražděna a že tu našel její mrtvolu, ho tížilo v hlavě a motivovalo všechnu jeho činnost za poslední den a noc, ale přesto mu všechno připadalo naprosto cizí a nemohl to překousnout stejně jako tu cizí ženu na verandě svého prázdného domu.

Zabočil z chodníku. Žena se zvedla a vyšla k němu. Byla to silná žena s unaveným obličejem orámovaným krátkými šedými vlasy. Špatně padnoucí modře květované bavlněné šaty se jí krabatily na těle, které poznamenal čas a zemská přitažlivost.

„Dobrý den,“ řekla. „Pokud něco prodáváte, nechci nic koupit, jedině jestli máte nylonky.“ Podívala se dolů na své tlusté nahé nohy. „Už šest měsíců jsem neměla na sobě punčochy, proto mám tak popraskaný nohy. Já jsem měla vždycky citlivou kůži.“

„Nic neprodávám. Jmenuju se Taylor.“

„Neříkejte!“ Ochablý obličej se jí napjal spokojeným překvapením. „Neříkejte, že jste poručík Taylor.“

„Ano.“

„To je co říct. Myslela jsem, že jste…“ Nedořekla konec věty, jako by upustila horký brambor a zvýšila hlas. „Taťko, pojď se podívat, kdo je tady. Máme návštěvu. Neuhád bys, jakou.“ Mrkla na Breta a ochraptěle zašeptala. „Neříkejte mu, kdo jste. Nechte ho hádat. Bude překvapenej.“ Potichu dodala. „Bůh ví, že potřebuje něco, co by mu zchladilo hlavu!“

„Já sám jsem trochu překvapený,“ řekl Bret upjatě. „Myslel jsem, že je můj dům prázdný.“

„Chcete tím říct, že vám to slečna Westová neřekla? Věděla jsem, že vás nechtěla obtěžovat, když jste byl nemocnej, ale teď jste už na tom líp a je divný, že vám to neřekla. Před chvilkou tady byla. Ale stejně, jestli chcete vědět můj názor, a nezáleží mi na tom, jestli jste to věděl nebo ne, bylo od vás opravdu milý, že jste nás tady nechal bydlet.“

„Vůbec ne.“ Bylo to groteskní a neuvěřitelné, ale začínal mít podezření, že tahle žena je Lorrainina matka. V San Francisku mu Lorraine řekla, že její rodiče žijí v Michiganu, ale vyhýbala se podrobnějším otázkám. Myslel si, že se za příbuzné stydí, a nevyptával se nijak blíž na příběh o tom, jak je její otec pravá ruka Henryho Forda a ona by mohla kdykoli dostat místo sekretářky, kdyby nechtěla jít svou vlastní cestou a nechtěla mít svou svobodu.

Žena začala bez rozpaků vykládat o chudých, kteří nemají co ztratit. „Doufám, že se sem nechcete hned nastěhovat. Taťka si ještě nenašel práci a jak od tý doby, co Lorraine umřela, nasává! Bůh ví jestli někdy – taťko!“ zakřičela znovu. „Šel jsi spát nebo co?“

Uvnitř domu zavrčel a pak zakňoural mužský hlas a na podlahu silně dopadla dvě chodidla.

„On zase spal,“ řekla. „V životě jsem neviděla člověka, kterej by spal tolik jako Joe Berker. Loni ve Willow Runu měl noční služby na hřbitově a zvyknul si spát ve dne. Teď spí i v noci. Několikrát jsem mu už říkala, že by se měl dát vyšetřit, jestli nemá spavou nemoc, ale to jsem si jenom dělala legraci. Je to spíš kvůli vínu, který pořád pije. Od tý doby, co jsme sem přijeli, mu říká vino. Člověk by si myslel, že je nějakej španělskej přivandrovalec nebo něco takovýho.“

Když vytušila, že ji už Bret neposlouchá, její hlas pomalu utichl jako nenatažený gramofon. Jméno „Berker“ potvrdilo jeho domněnku, že tahle žena je jeho tchýně, a naplnilo ho to ošklivým smutkem. Tak toto byla rodina, do které se přiženil. Tahle vulgární stárnoucí čarodějnice byla náhradou, kterou přijal za svou krásnou mrtvou matku. Pak si uvědomil, že ta žena ustaranýma očima sleduje jeho kamennou tvář. Polil ho studený pot. Zmiz odtud, ty blázne! řekl si. Byronovská melancholie je opiem intelektuálů a posledním útočištěm malomyslných. Zmiz odtud a jednej jako muž!

„Paní Berkerová.“ Podával jí ruku a neobratně hledal slova, jež by nahradila opovržení, které pociťoval a které se stěží snažil skrýt. „Rád vás poznávám. Lorraine o vás často mluvila – a psala o vás.“ Lorraine se o ní zmínila jednou nebo dvakrát, mluvila o ní jako o člence spolku a laskavé hostitelce, trochu staromódní a prudérní, jak se slušelo na její společenské postavení, která, přestože si začala úspěšně budovat kariéru, než se provdala za mladého úředníka Berkera.

Její ruka, tlustá a hrubá vřele sevřela jeho. „Bože, neříkejte mi „paní Berkerová.“ Říkejte mi „mami“. Myslím, že jsme pořád příbuzný, i když tu už ubohá Lorraine s námi není.“

„Ano,“ řekl. „Mami.“ To hořké mečivé slovo mu vehnalo slzy do očí.

Byl rád, že se od něho odvrátila, aby se podívala špinavým oknem do domu. „Podívejte se na to. Už zase usnul. Omluvte mě na chvíli. Pozvala bych vás dál, kdyby nebyl v salónu takovej nepořádek.“

Otevřela dveře, a než vešla dovnitř, na chvíli se v nich zastavila. „Sedněte si a udělejte si pohodlí.“

„Děkuju.“

Na okamžik, který netrval déle než jeden úder srdce, dopadlo světlo na její lícní kosti a čelist tak, že zahlédl její podobnost s Lorraine. Pod stárnoucí pletí se skrývaly něžné Lorraininy rysy. Jako by se Lorraine vrátila a stála tu před ním, v hrobu zmohutněla a nekonečnými hodinami smrti krutě zestárla.

Nebylo to nic víc než pouhý optický klam, ale vyvolalo to v něm smutek a hluboce se zamyslel. Pochopil jasněji než kdy předtím, že tělo je pomíjivé jako mládí a krása, že život je dočasný, a dokud trvá, je dobré ho šlechetně a s úctou užívat. Dokonce i v bolesti a smutku je sladké vzrušení, i v tom je smysl života. Jedinou nenahraditelnou ztrátou je ztráta života samého. Bylo třeba truchlit po Lorraine, po té mrtvé dívce provdané za zapomenutí, a ne po opotřebované ženě, která Lorraine porodila a přežila a která si stále ještě udržovala ve svém stárnoucím těle magické stopy mládí.

Jeho myšlenky přerušilo bouchnutí dveří. Posadil se do ošoupaného plátěného křesla, ze kterého předtím vstala jeho tchýně, pozoroval ulici a s nezměrnými muky se snažil nemyslet na sebe, na Lorraine a její rodinu a na minulost. Na chodníku se pohybovaly ženy s malými dětmi a s nákupními vozíky.

Ulicí projel poslíček na červeném skútru, který vydával chraplavé zvuky. Kolem domu procházel centimetr po centimetru muž se dvěma holemi, vypadal jako by měl čtyři nohy. Byl starý a hubený, povadlá kůže mu na těle visela v záhybech, že byl zázrak, že se vůbec mohl hýbat. V pravidelných intervalech se zastavoval, aby si odpočinul a podíval se na slunce, které jako by bylo záchranným zdrojem energie, na němž závisel další měsíc nebo další rok jeho života.

Bret se na starce, který měl ve tváři úsměv, napůl ze soucitu a napůl ze závisti usmál. V tomto věku bylo jediným problémem žít, vyždímat z jídla a počasí ještě jednu kapku energie, ujít nepatrnými krůčky ještě jeden městský blok, znovu bojovat o každou minutu spánku. V nemocnici byl na krátkou chvíli sám jako stařec, stařec nebo dítě, kteří nepotřebují nic víc než spánek a jídlo. Až pak ho jeho křísící se duše vyhnala z tohoto ráje prostého fyzického života. Bylo to těžké znovuzrození do světa dospělých. Stále se mu stýskalo po teple a tichu v temnotách jeho paměti. Jenže minulý týden si dokázal vzpomenout na Lorraine, dokázal si uvědomit onu strašnou skutečnost, že si kvůli ní zkazil život. Na jeho tehdejší slabosti se bezpochyby podepsaly roky války. A Lorraine byla jediná, kdo našel osudovou trhlinu v jeho obranných schopnostech.

Krátkou dobu po jejich rychlém a špatně načasovaném sňatku si nechtěl připustit pravdu. Během prvních týdnů odloučení, kdy byla přerušena jediná fyzická láska jeho života a kdy byl, celý rozcitlivělý, ponechán mužskému životu na lodi, pro něj bylo důležité udržet si její obraz neporušený. Byla to dobrá dívka, oddaná manželka, možná trochu splašená, ale v zásadě nezkažená a sladká jako jablko. Byl to idol, který mu na oplátku za jeho nekritické zbožňování dodával sílu. Potom čas a vzdálenost, které působily jako kyselina, rozpustily vlákna této iluze. Vzpomínka na jejich svatební den a opilé líbánky mu náhle otevřely oči a její občasné dopisy jen potvrzovaly jeho obavy. Byla sobecká. Byla lhářka. Byla líná a nespokojená. Byla blázen. A on, který se s ní oženil během flámu, v době, kterou dlužil jiné ženě, byl ještě větší blázen.

I přesto se poctivě snažil. Jestliže on se nešťastně oženil, je na tom stejně jak ona. Odpovídal na její dopisy. Posílal jí tolik peněz, kolik si mohl dovolit, a když ho požádala o peníze na dům, poslal jí víc jak polovinu úspor, které si ušetřil na knihu, jež chtěl napsat po válce. Snažil se na ni oddaně myslet a v případě pochybností rozhodovat v její prospěch. Mezitím vedl vyčerpávající život a plnil své povinností. Všechno toto bylo pro člověka uprostřed bojů velmi těžké. Posledních sedm týdnů před potopením lodi musela celá posádka nastupovat osmkrát nebo desetkrát denně, ale jemu to ani moc nevadilo, protože téměř úplně přestal spát.

Teď už nebylo žádných pochyb, Lorrainina morálka, stejně jako její myšlení, byla zcela povrchní. Jedinou záhadou bylo, proč to nepoznal té první noci. Nenuceně, jako každá děvka, se jím nechala sbalit a odvést do hotelového pokoje. Podezříval ji, že je jen jedním z dlouhé řady milenců, která se nezastavila za ním. Možná ten muž, který ji nachytal na té verandě s Garthem, byl její stálý milenec. Jenže i kdyby to byla pravda, byla ochotná mu být nevěrná, i s takovým panákem jako je Garth. Nedokázal nenávidět dívku, která ho zradila a která pak náhle uprostřed svých hříchů zemřela. Neměla co ztratit, kromě svého života, a ten nakonec ztratila. Její tělo se už napůl rozpadlo v prach. Všechna jeho nenávist se soustředila na muže, který se jako poslední dostal do její postele, na neznámého muže, který ji ze žárlivosti zabil.

Zapraskaly za ním dveře. Vyskočil, aby se setkal s Lorraininým otcem, který stál na prahu a vypadal jako zosobněné neštěstí.

„To je tvůj zeť, taťko. Poručík Bret Taylor. Jdi ven a popovídej si s ním.“

Berker měl na sobě vybledlou džínovou košili, u krku rozepnutou a na prsou mu byl vidět porost hustých chlupů, o odstín tmavších než jeho šedé neoholené strniště. Dech mu páchl po víně a oči měl nateklé a zarudlé. Natáhl ušpiněnou ruku, na které mu chyběl ukazováček.

„Rád vás poznávám,“ řekl Bret, když si potřásli rukama.

„Já taky. Doufám, že jste si všiml, že mi chybí prst. Uříz jsem si ho na sekačce v roce 1915. Šel jsem ho do sila hledat, ale nenašel jsem ho. Nejspíš se zesilážoval.“

„Ne, taťko, tohle poručíka nezajímá.“ Omluvně se na Breta usmála. „Tohle je první věc, kterou chce vyprávět, když se s někým potká.“

„Nechci, aby si lidi mysleli, že jsem se tak narodil,“ řekl Berker rozladěně. „Strčil jsem prst do takovýho otvoru v sekačce a byl bych opatrnější, kdybych věděl, jak těžký je sehnat práci, když člověk nemá jeden prst. Doufám, že vy žádný obavy o práci nemáte. Ta vaše snoubenka vypadá, že je docela v balíku, jestli jsem někdy viděl.“

„Buď zticha, Joe,“ řekla jeho žena ostře. „Kde jsou tvý dobrý způsoby?“

„Chcete štamprli vína?“ zeptal se Berker, jako kdyby si vzpomněl na své dobré způsoby. „Mám třílitrovej džbán a je ho tam ještě půlka.“

„Ne, díky. Říkala jste, že tu byla Paula?“

„Jo, před pár hodinama,“ řekla paní Berkerová. „Hledala vás. Mluvila i o tom, že dá inzerát do novin, ale já jsem jí řekla, že se tím nemá tolik vzrušovat. Tady Joe, když byl starej asi jako vy, na měsíc zmizel, ale pak se objevil jako ztracenej halíř, mírnej jako beránek.“

„Máte telefon?“ Protivilo se mu, jak se Paula neustále plete do jeho záležitostí, ale jestli má o něho strach, měl by se s ní spojit.

Berker se hloupě zazubil. „Telefon máme, jenom je rozbitej. Stejně tady nikoho neznáme, takže nám to nevadí. Proč se, kčertu, vždycky stěhujeme přes celý Státy na nějaký místo, kde nikoho neznám a kde nemůžu sehnat práci.“

„Ty buď zticha,“ vyštěkla jeho žena. „Když nemůžeš najít práci, víš, čí je to chyba, a přece bys nechtěl, aby se o hrob tvojí nejstarší dcery neměl kdo starat. Kromě toho, Ellie tu má v obchodě skutečně dobrý přátele, který nemůžeš srovnávat s tou bandou v autokempu. Ellie je naše druhá dcera,“ vysvětlovala Bretovi. „Líbila by se vám, víš stejně dobře jako já, Joe Berkere, že kdybysme zůstali v Michiganu, Ellie by s náma nezůstala dýl než Lorraine.“

„No, to by teda bylo neštěstí. To určitě!“

„Ty mluvíš teda pěkně. Chceš, aby si poručík myslel, že nejsme hodný rodiče? Kde bysme teď byli, kdyby nebylo Ellie? Odpověz mi.“

„Jdi se vycpat!“ Vešel do domu a práskl za sebou dveřmi. Při odchodu si mumlal. „Vydělával jsem v životě lepší peníze než nějaká drzá holka.“

„Nevšímejte si ho,“ řekla žena. „Nebyl takovej, dokud Lorraine – a pak zavřeli fabriku. Má strach o Ellie, myslí si, že dostává rozumy od holek z obchoďáku. O Lorraine se bál stejně, když odjela do Hollywoodu. Říkala jsem mu, že taková pěkná a chytrá holka jako je Lorraine se musí postavit na vlastní nohy a může mít třeba i úspěch u filmu, ale on vždycky říkal, že ji to zničí. Trochu ho převezla, když nám poslala dopis, že se provdala za námořního poručíka. Doufám, že se s Ellie brzy seznámíte. Podle mě není tak pěkná jako Lorraine, ale hodně lidí si myslí opak. Je to blondýna, je po Joeově matce, takže má vlnitý vlasy. V životě neměla trvalou.“

Bretův soucit navzdory jeho úsilí ustoupil a zbylo mu jeho původní opovržení. „Už musím jít,“ řekl prudce. Copak mi už jedna vaše dcera nestačila? Nechte si tu svoji Ellie s přirozenými kudrnatými vlasy, nechte si ten dům a nábytek a všechny vzpomínky.

„Dobrý bože,“ řekla, „proč si nesednete a na chvíli si neodpočinete? Nenechte se Joeem vyhnat, nic tím nemyslel. Ještě jsme tu vlastně neměli opravdovou návštěvu a já vím, že chcete vidět Lorraininy fotky. Když byla malá, byla to nejroztomilejší dítě, jaký jsem kdy viděla. Jestlipak vám někdy řekla, že měla jako batole zrzavé vlasy? Jednu její kadeř mám schovanou v kufru.“

Když odcházela, plně si uvědomil, že na těchto schodech byl Garth napaden a z těchto dveří vyšel vrah. Možná, že Lorraine toho muže znala už léta, třeba ho znala i její matka. Paní Berkerová stála ve dveřích, držela je otevřené a nejistě čekala, že ji vyzve, aby došla pro nějaké své památky po Lorraine. Ruka jí postupně klesala a dveře se zavřely.

„Hledám jednoho muže, kterého Lorraine znala. Mohl by mít něco společného s její vraždou.“

„A kdo by to měl bejt?“ Kňouravá otázka skončila pronikavým vzlyknutím a obličej jí zkřivila ošklivá grimasa. „To byla hrozná věc – hrozná věc, co se stala mojí holčičce.“ Slovo „vražda“ ji zcela vyvedlo z rovnováhy, náhle nedokázala myslet na žádné fotky z dětství nebo kadeř vlasů. Stála a mrkala, jako by se dívala do oslepujícího světla.

„Nevím, jak se jmenuje. Ani nevím, jak vypadá.“

„Někdo z Michiganu? V Michiganu měla spoustu přátel, ale většina kamarádů, který znala ze střední školy, byli moc hodní kluci. Něco takovýho by nikdy neudělali.“

„Znala nějakého velkého muže se světlými vlasy? Nejspíš měl peníze, nosil pěkné šaty. Myslím, že byl stejně velký jako já a rád se pral. Je taky možné, že nebyl blonďák.“

„Nemohl by to být Sammy Luger? Byl to velkej blonďák a ona s ním chodila. Šaty nosil pěkný. Jediný, co jsem o něm slyšela, když jsme odjeli z Michiganu, bylo, že je pořád v armádě. Byl seržantem v Berlíně.“

„Tak to by Sammy Luger nemohl být.“ Okamžitě litoval jedovaté ironie ve svém tónu a zmírnil ho. „Víte o někom jiném, na koho by se hodil tenhle popis.“

„Znala spoustu velkejch chlapů, ale nikdy by nechodila s žádným rváčem. Na střední škole se stýkala s příjemnejma lidma z vyšší společnosti. Když byla v předposledním ročníku, zvolili jí jako nejoblíbenější dívku ve třídě. Myslím, že jí to trochu stouplo do hlavy. Učila se docela dobře, ale před skončením školy toho nechala. Měla zůstat s mamkou a taťkou,“ naříkala, „a tohle by se nestalo. Udělal jí to někdo, koho vůbec neznala. Byl to jeden z těch losangeleskejch sexuálních maniaků, Mexičan nebo negr. Ty udělají všechno proto, aby dostali bílou holku. Mockrát jsem si říkala, že by bylo lepší, kdyby byla ošklivá jako čarodějnice.“

Její vzlyky byly čím dál častější a rytmicky vrcholily v hlasitém naříkání, které se skládalo z úryvků vět „hodná holka… nikdo, koho znala… zabít tu bestii… zabil mojí holčičku.“

Bret otevřel levou rukou dveře, pravou ruku jí položil kolem dmoucích se ramen a postrkoval ji do domu. Domovní dveře vedly přímo do obývacího pokoje. Berker ležel na zádech na polorozbité pohovce na opačném konci pokoje a přidušeně chrápal. Vedle něho stál na podlaze pokryté novinami zelený skleněný džbán. Dřevěná podlaha plná skvrn, které byly vidět mezi špinavými novinami, získávala patinu mastnoty a špíny. Na rozbitém skleněném podnosu na kávovém stolku stálo několik hrnků plných cigaretových nedopalků, ale většina popela a nedopalků za poslední měsíce byla navršena v nepoužívaném krbu, odkud se postupně vyvalily jako láva přes celý pokoj. Na rádiu se povalovala změť dámského spodního prádla oranžové barvy a v protějším rohu se opíral zacuchaný smeták. Z opěradla křesla vedle dveří, roztrženého jakoby řeznickým nožem, vypadávala výplň přímo do sedadla.

Paní Berkerová se těžce posadila. Nepřestávala plakat a bezděky svůj vzlykot rytmicky sjednotila s chrápáním manžela.

„Omlouvám se,“ řekl Bret k její skloněné hlavě, „za všechno.“

Vyběhl dveřmi ven z domu.

16

Na bulváru si chytil taxíka.

„Kam to bude, kamaráde?“ zeptal se ho řidič, když se zakláněl, aby mu otevřel dveře.

Na jazyku měl Paulinu adresu, ale nevyslovil ji. Kdyby jel k Paule, zase by se spolu pohádali. A také věděl, že u jejího domu čeká několik ošetřovatelů, aby ho zabalili do mokrých prostěradel a odvezli zpátky do nemocnice. Těžko říci, kam až může zneklidněná žena zajít. Jakmile bude mít možnost, měl by jí určitě zavolat.

Světlo na semaforu se změnilo a řidič sešlápl spojku. „Tak kudy?“ řekl netrpělivě.

Téměř bez přemýšlení mu Bret dal adresu bytu Harry Milnea. Jeho volbu bylo snadné rozumně vysvětlit. Celý den se cítil v Milneových šatech jako podvodník, jako námořní důstojník převlečený za bezvýznamnou hollywoodskou figurku. Byl přesvědčen, že se mu bude lépe přemýšlet, až se dostane zase zpátky do své modré uniformy. Setkání s jeho nečekanými nájemníky jím otřáslo a způsobilo, že se mu v hlavě začaly honit myšlenky v nekonečných kruzích. Připadalo mu, že Paula má prsty ve všech jeho záležitostech.

Když taxík zastavil před dlouhou štukovou budovou, všiml si, že pod palmou před domem parkuje roadster, který má stejnou barvu jako Paulin. Bezpochyby by tu na něho čekala, kdyby věděla, že sem přijde, ale přece není ženská intuice takhle jasnozřivá. Když vyšel po schodech do druhého patra a našel dveře Milneova bytu, začal o Paulině jasnozřivosti vážně uvažovat. Za dveřmi uslyšel rozčilený ženský hlas, který se velmi podobal hlasu Paulinu. Ihned zaklepal a rozčilený hlas utichl.

Harry Milne, který vypadal v košili statně a sebejistě, otevřel opatrně dveře a postavil se do nich tak, že je svým tělem zatarasil „Zdravíčko, nečekal jsem vás.“ Vyšel na chodbu a zavřel za sebou dveře.

„Přišel jsem vám vrátit vaše šaty.“

„Vaše uniforma je u krejčího,“ řekl Milné rychle. „Když pudete po ulici nahoru, je to za rohem napravo a jmenuje se to tam Krejčovství u Maca. Můj oblek nechte u krejčího a já si ho tam pak vyzvednu, jo? Mám teď něco na práci, víte, jak to chodí.“ Snažil se žertovně a spiklenecky zamrkat, ale jeho mělké vystrašené oči vesele nevypadaly.

Bret si všiml, jak se ho nervózní Milne snaží zbavit, ale se svým odchodem otálel. „Jsem vám vděčný za to, že jste mi pomohl,“ řekl zdvořile. „Kdybych mohl.“

„Podívejte se, příteli, mám tady dámu. Jestli pro mě chcete něco udělat, tak můžete zmizet. Šaty mi nechte u Maca. Věřím vám.“

Jeho chování bylo nervózní a rozpačité, ruku držel za sebou na klice. Dveře se náhle prudce otevřely a téměř ho porazily. Pokrčil rameny a ustoupil stranou, aby uvolnil cestu Paule.

„Brete! Kde jsi proboha byl?“

Jako vždy byla dobře upravená, ale pleť měla bledou a průhlednou a oči mírně oteklé, jako kdyby měla za sebou nehezkou noc. Na sobě měla žlutý vlněný kostýmek a křiklavý klobouk, který silně kontrastoval s její náladou.

„Byl jsem tady. Pan Milne byl tak hodný, že mi půjčil nějaké šaty –“

„Pan Milne?“ Podívala se na muže vedle sebe, který se s falešnou nonšalancí opíral o stěnu. Bretovi se zdálo, že pohled, který si vyměnili, byl plný nenávisti nebo nějaké jiné emoce. „Á,“ bylo všechno, co řekla. Při tom zároveň vydechla, takže odpověď vyzněla jako zasyčení.

„Podívejte se, poručíku. Shoďte ze sebe u Maca ty šaty, jak jsem řekl, a budeme spolu vyrovnaný.“ Vykročil k otevřeným dveřím.

„Moment. Zapomněla jsem tam kabelku.“ Paula vešla do bytu a za chvíli se vrátila se žlutou kabelkou. Dveře se za ní zavřely a zástrčka zapadla na své místo.

„Co mu je? Obvinila jsi ho snad z toho, že mě unesl nebo co?“

„Jak ses k čertu dal dohromady s tímhle člověkem?“

„Bylo to úplně jednoduchý,“ řekl nepříjemně. „Včera v noci jsem nad sebou ztratil vládu, jak jsi možná čekala, a on mě zavezl k sobě domů. Ale jak ses sem dostala ty?“

„Hledala jsem tě. Byla jsem celou noc vzhůru.“

„Mohla sis takový problémy ušetřit. Připouštím, že jsem duševně nebyl úplně v pořádku, ale nejsem žádný cvok.“

„Tak to není, Brete. Řekl jsi mi, že jdeš hledat toho vraha. V tomhle městě je spousta hroznejch míst a spousta hroznejch lidí.“ Oči mimoděk stočila k zavřeným dveřím. Vzala ho za ruku a táhla ho po chodbě.

Odpověděl jí, když šli po schodech dolů: „Aspoň fyzicky jsem vybavenej jednat s takovejma lidma líp než ty.“

„Nejsem si jistá, drahý. Jsem žena a vždycky si dělám starosti.“

„Ještě jsi mi nevysvětlila, jak ses sem dostala?“

„Ne?“

Neřekla nic víc, dokud nezaplatila za taxíka a on neseděl vedle ní v jejím autě.

„Vím, že nemáš rád, když dělám takovýhle věci, ale nemáš tušení, jak hrozně mi bylo. Nakonec mě napadlo jet do toho hroznýho podniku a jeden barman znal toho Milese – toho muže, který tě vzal domů. Proč jsi nepřišel ke mně? Skoro celej minulej tejden jsem ti zařizovala jeden pokoj.“

„Promiň, promiň, že ses o mě bála. Chtěl jsem ti zavolat, když mi paní Berkerová řekla, že mě hledáš.“

„Tys tam teda byl?“

„Chtěl jsem vidět ten dům. Myslel jsem, že tam nikdo nebydlí.“

„Nevadí, že jsem je tam nechala bydlet? Zchátralo by to.“

„Co se mě týče, můžou tam bydlet napořád.“ Naklonil se a upřeně se jí podíval do tváře. „Jsi strašně hodná ženská, co? A velkorysá.“

„Fakt?“ Lehce a nejistě se zasmála. „Mám pocit, že něco dlužím lidem, který jsem nenáviděla, i jejich příbuzným.“

„Ty jsi Lorraine nenáviděla?“ S bolestí si uvědomil, že je to poprvé, kdy mezi nimi padlo Lorrainino jméno. Zdálo se, že pouhé toto jméno dodává jejich složité situaci další rozměr, hořkou příchuť skutečnosti.

„Jo, nenáviděla jsem ji,“ odpověděla bez obalu. „Ne po její smrti, ale předtím, když tě ode mě odvedla.“ S obrovským burácením nastartovala motor. „Sakra, nutíš mě, abych mluvila jako nějaká postava z dramatu z minulýho století! Nemůžeme na Lorraine přestat myslet?“

„Já ne.“

Roadster stál pořád u okraje silnice, Paula zařadila neutrál a nechala motor běžet. Otočila se k němu a mluvila mírným, chlácholivým hlasem, jaký u ní nikdy neslyšel:

„Pojedeš teď se mnou domů, ano? Máš zítra schůzku s lékařem. Je to zvláštní, když si uvědomím, že jsi odešel z nemocnice teprve včera. Zdá se, že to jsou už věky nebo ne?“

„Budeš muset tu schůzku zrušit. Mám na práci něco jinýho. Za dvacet čtyři hodin jsem toho zjistil víc než policie za celý ty měsíce.“

Zvedla ruku k ústům a držela si ji tam, jako kdyby se chtěla hlídat, co řekne. Měl nutkání, které neposlechl, dotknout se jejího obličeje a vyhladit z něho všechen strach.

„Co jsi zjistil?“ zeptala se konečně.

„Zjistil jsem, že s ní byl muž, určitě.“

„To policie ví.“

„Nemají jeho popis a svědka, který ho může identifikovat. Já ho mám.“ Vyprávěl jí, jak Garth popsal útočníka. „Policie o takovémhle muži nic neví.“

„Ne,“ řekla nervózně. „Mají jenom otisky prstů.“ Nečekaně nastartovala auto a vyjela.

„Počkej. Musím se převlíknout. Řekl, že ten krám je za rohem napravo.“

Na rohu zabočila tak zeširoka, že málem narazila do protijedoucího auta. Musel jí znovu připomenout, aby zastavila u krejčího.

Když si za vybledlým zeleným závěsem v zadní části v rozpálené kabince obchodu svlékal šaty Harryho Milnea, ptal se sám sebe, proč mu Paula říkala Miles a proč se chovala tak divně. Složil gabardénové kalhoty na drátěné ramínko a přes ně přehodil sako z velbloudí vlny. Když si na sebe oblékl vyžehlenou a spravenou uniformu, chvíli se ještě díval na pěkné šaty, které odložil. V mdlém světle stropní žárovky bylo na tom prázdném saku něco děsivého, připomínalo splasklou postavu člověka visící u stěny. Probudila se v něm představivost a přidala tomu člověku tvář. Milne (nebo Milnes?) měl světlé vlasy a byl určitým způsobem dost hezký. Milne se tak trochu do všeho pletl, byl impulzivní, a to znamenalo, že se občas popere.

Milne byl vysoký, podobně stavěný jako on. A navíc o něho Milne projevil nevysvětlitelný zájem. Bylo to proto, že Milne věděl, že je Lorrainin manžel?

Proběhl kolem malého muže skloněného u mandlu a vyrazil z obchodu tak rychle, že za ním musel Mac až na ulici, aby si od něho vyzvedl peníze.

„Promiňte, spěchám,“ řekl a dal mu o dolar víc. Na Maca to neudělalo žádný dojem. Vlekl se zpátky do obchodu a rozmrzele si pro sebe bručel.

„Proč tak spěcháš?“ řekla Paula, když Bret nastoupil do auta. „A kde máš čepici? Pamatuješ, jak tě tenkrát ten důstojník na pláži pokáral, že sis ji sundal?“

V jejím hlase bylo víc napětí, než k jakému ji tato neškodná vzpomínka opravňovala, a měl pocit, že se ho snaží zmást. Zaplavily ho vzpomínky na jejich první společné týdny, na La Jollu a pocítil stesk po lásce. Ale všechno to setřásl.

„Čepici mám ještě v bytě u Milnea. Objeď tady ten blok, ano, Paulo?“

„Myslela jsem, že jedeme domů.“

„Ještě ne.“

„Nevracej se tam, Brete. Ten muž se mi nelíbí. Nevěřím mu.“

„Já mu nevěřím, když má moji čepici.“

„Ale v kufru máš ještě jednu, nebo ne? Nebo si můžeš nějakou koupit.“

„Já chci zrovna tuhle. Mezi jiným.“

„Mezi jiným?“ Ruce držela pevně na volantu, přestože ještě nenastartovala motor.

Věděl, že uhádla jeho záměr. Prostřednictvím jakéhosi ženského instinktu došla k závěru, že podezřívá Milnea nebo Milese (nepřekvapovalo, že vrah používal falešné jméno). Věděl také, že se hrozí jejich dalšího setkání. Ale kdyby toto všechno vyslovil, přivodil by jen další hádku.

„Moje černá kravata,“ řekl. „Tu má ještě taky.“

Odmítala přijmout jeho nepravdivé vysvětlení. „Nesmíš se tam vrátit, Brete. Zakazuju ti vrátit se tam.“

Dostal vztek. „Zakazuju je zvláštní slovo. Do tvýho slovníku do dneška nepatřilo.“

Vrhla na něho nic neříkající pohled, jako kdyby myslela na něco úplně jiného. Když s ní mluvil poprvé na večírku Billa Levyho, připadala mu jako stará známá. Teď ji viděl jako cizího člověka. Hnědé vlasy měla pod křiklavým kloboukem pečlivě upravené. Na čele a v koutcích nateklých očních víček měla malé suché vrásky. Oranžová rtěnka proti její bledé pleti nepřirozeně zářila. Měla ji nanesenou v tak silné vrstvě, že se zdálo, že jí svou váhou stahuje ústa dolů. „Stejně ti to zakazuju,“ řekla.

„To není nejšťastnější.“ V hlavě mu tepala bolest, cítil vztek a opuštěnost. Položil ruku na kliku u dveří a zmáčkl ji.

„Počkej,“ řekla ostře. „Už jsi toho udělal dost, abys mi zkazil život. Nedovolím ti, abys toho zkazil ještě víc, když tomu můžu zabránit.“

Zůstal na místě, šokován a pobouřen její upřímností, která ho udeřila jako rána pod pás.

„Možná nemáš pocit, že mi něco dlužíš.“

„Vím, že ti něco dlužím,“ řekl, ale ona s prudkostí pokračovala.

„Já tedy mám pocit, že mi něco dlužíš. Dal jsi mi toho zatraceně málo, abych to s tebou vydržela, a já jsem ti byla věrná tak, jak by měla být manželka. Chápeš, že jsem od prvního dne pro tebe žila? Dělala jsem všechno pro naši společnou budoucnost a trpěla jsem za to. Mám právo tě požádat, abys zůstal v tomhle autě a jel se mnou domů.“

„Ale proč?“

„Nemůžu ti říct proč.“

„Pak mám já právo odmítnout. Vím, co ti dlužím, ale to neznamená, že mi můžeš poroučet. Musím splatit jiné dluhy a musím je splatit cestou, kterou já uznám za vhodnou.“ Věděl, že všechno, co říkaje melodramatické a nečestné, ale bylo mu to jedno.

„Je smrt tvojí ženy důležitější než naše budoucnost?“

Znělo to utrápeně a poraženě, jako kdyby v myšlenkách došla k závěru, který se nedal vyjádřit slovy. Ale musela dokončit rozhovor. Každá scéna musí mít svůj dialog, i když pravdivějším vyjádřením jejích pocitů by byl pláč, křik, bušení pěstmi na přední sklo a na tvrdou tvář toho muže, který seděl vedle ní.

On to už také všechno řekl a řekl to znovu: „Moje budoucnost nezačne, dokud se nevypořádám s minulostí.“

„S minulostí se nemůžeš vypořádat. Je po ní. Skončila.“

„Vypořádám se s ní teď.“

Pokusila se o ironické pousmání, které zaznělo spíš jako skřípavé zahihňání. „Snažíš se ze všech sil a nemáš k tomu žádnej rozumnej důvod. Proboha, kvůli mně a kvůli sobě, nech mě, abych tě zavezla ke mně domů.“

„Nemůžu, jestli tomuhle nerozumíš, pak mě asi moc nechápeš.“

„Miluju tě, Brete. To pro tebe nic neznamená?“

„Láska může být pochybená.“

„Takže se jí chceš zřeknout?“

„Ne, pokud mě k tomu nepřinutíš. Přece si neuspořádáme svatbu nad otevřeným hrobem.“

„Slova! Umíš překrucovat slova, jak se ti to líbí, ale myslela jsem, že naše láska je silnější než nějaký fráze. Myslela jsem, že mě miluješ. Jestli mě miluješ, nechci si nic vynucovat. Miluješ mě?“

Před chvílí byl její obličej cizí, tvář neznámé, utrápené ženy, v jejímž autě náhodou nesmyslně sedí a hádá se o právo vzít svůj těžký život do vlastních rukou. Podíval se jí znovu do očí a uviděl, že to je tvář jeho milé, každým rysem známá a drahá. Miloval ji od začátku a nikdy nebude milovat nikoho jiného. Zastyděl se, že se ho na to musela zeptat.

„Miluju tě,“ řekl. „Ale copak nevidíš, že jsou důležitější věci než láska?“

„Který věci jsou důležitější než láska?“

„Spravedlnost.“

„Spravedlnost! Ty si myslíš, že můžeš jít a najít spravedlnost jako podkovu pro štěstí? Jako čtyřlístek na poli? Rozhlídni se kolem sebe a řekni mi, kde vidíš spravedlnost kromě knih a filmů? Vidíš, jak mají dobrý lidi šanci a špatný lidi to slíznou? Čerta vidíš! Neexistuje žádnej úřad, kterej by dohlížel na život a na to, aby všechno dobře dopadlo. Každej si musí svůj život hlídat sám a ty to víš. Kvůli tomu se hádám, Brete, abys nestrkal hlavu do maléru. Snažíš se věci vyřešit, ale jenom si nabiješ nos.“ Ale ještě než odpověděl, věděla, že její rozzlobená slova nemají žádný účinek, přesně tak, jak to o slovech tvrdila sama.

„Musíš si myslet, že jsem pěkný hlupák.“ Ironie, kterou zamýšlel, se mu vytratila z hlasu.

„Myslím, že jsi silný,“ řekla, „ale nevíš, proti čemu se stavíš.“

„Proti tvými příteli Milnemu? Nebo se jmenuje „Miles“?“

„Není to můj přítel. Nesnáším ho.“

„A bojíš se ho, co? Neřekla jsi mi proč.“

„Bojím se muže, který je schopný čehokoli.“

„Já ne,“ řekl rozhodně.

Nemělo smysl dál o tom mluvit. Nikdy ji nedokáže přinutit k tomu, aby pochopila, že musí dělat to, co dělá. Neměl právo na lásku a bezpečí, dokud nevyřeší otázku, která mu nedá spát. Jen činy mohl bojovat proti smrtící magnetické síle, která ho srážela na kolena a bortila všechny jistoty – dokonce i jeho jistotu, že má Paulu.

Krejčí Mac zašpiněným oknem obchodu pozoroval Breta, jak vystupuje z auta a odchází pryč. Žena se za ním otočila a zůstala tak, dokud nezmizel. Ale nesnažila se jít za ním nebo něco říct. Z výrazu její tváře Mac usoudil, že je v maléru a vůbec netuší, jak z něho ven. Když odjela, byl jenom rád, protože z toho měl docela špatný pocit, vidět hezkou ženu, která takhle dostala košem a vypadá tak pobledle.

17

V drugstóru na rohu byl telefon, hned vedle pultu s léky na předpisy. Bret nenašel bar Cockalorum v seznamu, ale na informacích mu to číslo dali.

Telefon zvedl sám Garth: „Ano?“

„Tady Bret Taylor. Chci, abyste hned přijel do města.“

„Kvůli čemu?“ Vysoký hlas byl podezíravý a rozmrzelý.

„Chci, abyste se podíval na jednoho člověka.“

„Nemám čas, pane Taylore. Mám na práci jiný věci než honit po celým okrese –“

„Copak nechcete chytit toho muže, co vás zbil?“

„Jasně, že chci, ale nechci se dostat do maléru. Nemůžu si to dovolit.“

„Nemůžete si dovolit, abych řek vaše jméno policii.“

„To byste přece neudělal, pane Taylore. Spolupracoval jsem s váma, pomohl jsem vám, jak jsem nejvíc moh.“

„Můžete sem přijet a pomoct mi ještě trochu.“ Popsal mu, kde obchod leží. „Budu tu na vás čekat, ale nebudu čekat věčně.“

„To se mi nelíbí.“

„Nemusí se vám to líbit. Budu čekat.“ Zavěsil.

V přední části obchodu byl pult s jídlem a to mu připomnělo, že má hlad. Svezl se na prázdnou stoličku a objednal si chlebíček a sklenici mléka. Pak si koupil noviny a vrátil se na své místo, aby si je přečetl. Malá černá písmena tvořila slova a slova byla seřazena do vět, ale věty mu nedávaly žádný význam.

V prvním okamžiku nepochyboval o tom, že Milne je mužem, kterého hledal. Pak trochu vychladl a uvědomil si, že okolnosti, které poukazují na Milnea, odkrývají podivné vedlejší souvislosti. Ať bylo jeho podezření mylné, nebo správné, měl by zřejmě zavolat policii a ohlásit fakta, na která přišel. Ale ten nápad zamítl. Policisté by to jenom dál zkomplikovali a on jim nevěřil, protože pro Lorraine nehnuli ani prstem. On sám také ne, ale byl rozhodnutý, že tentokrát svůj dluh vůči ní splatí. Věřil jen sobě a nikomu jinému. Věřil, že ho nic nezastaví a dovede tu věc až do konce.

Cítil napětí jako běžec, který čeká na výstřel z pistole. Neustále se obracel ke dveřím, ale když se Garth objevil, nepoznal ho okamžitě. Tento skrček se převlékl do našedlého dvouřadého obleku s černou košilí a žlutou kravatou. Stál ve dveřích jako komická parodie na nádheru módních žurnálů a malýma těkavýma očima se rozhlížel sem a tam. Nakonec spatřil Breta. Bret odložil noviny, které nečetl, a šel mu naproti.

„Víte, že se řítíme do maléru?“ řekl Garth, když vycházeli ven. „Ten chlápek je zabiják, to si pamatujte, jestli máte toho pravýho, o čemž pochybuju.“

„Nechte si to, dokud ho neuvidíte.“

„Kde je?“

„Ve svým bytě, půl bloku odtud.“

„Vy čekáte, že na něj rovnou pudu? Co když mě pozná?“

„Nic se vám nestane.“

„Možná. S tímhle chlapem nic nenechám náhodě.“ Garth si významně poklepal po kapse u saka.

„To nebude třeba. Uděláme to takhle.“ Po cestě do bytu mu vysvětloval plán. Chtěl, aby si Garth prohlédl Milnea, aniž by si ho Milne všiml. Bret zaklepe na Milneovy dveře, zatímco Garth bude čekat vzadu na chodbě. Až Milne dveře otevře, Bret ho zdrží, dokud Garth neprojde kolem dveří dolů do vestibulu.

„Jo, ale když mě pozná? Moh by na mě skočit.“

„Budu ho držet.“

„Jestli je to ten chlap, nebude to tak jednoduchý.“

„Zadržím ho. Pojďte, tady to je.“

„Nelíbí se mi to.“

Ale šel za Bretem do vestibulu a nahoru po schodech pokrytých kobercem. Chodby byly prázdné, matně osvětlené okny na vzdálených koncích. Všechny dveře byly zavřené. Za jedněmi z nich hrála deska Pastorální symfonie. Její milé lidové veselí se ztraceně ozývalo budovou, zoufale se odráželo o dveře a přepážky a utichalo v prázdných chodbách.

„Jděte dozadu až úplně na konec, a až zaklepu, vyjděte. Ať nás neslyší, že jdeme spolu.“

Vyděšený Garth odkráčel. Jeho dojemně elegantní silueta se rýsovala proti světlu z okna na konci chodby.

Bret šel za Garthem do poloviny chodby a zaklepal na dveře. Koutkem okna viděl Gartha, jak se k němu blíží a zároveň zaslechl lehké kroky uvnitř bytu. Hrdlo měl stažené. Zástrčka se pohnula a Milne otevřel dveře.

„To jste zase vy?“

„Promiňte, že vás otravuju. Máte moji čepici a kravatu.“

„Aha.“ Zadíval se Bretovi do obličeje. „Ještě něco nebo je to všechno?“

„Podívám se.“ Garth byl nalevo za ním. Bret ho neviděl, ale slyšel, jak jeho nohy došlapují na koberec. Milné se přestal dívat na Breta a díval se někam za něho do chodby. Teď uslyšel přímo za sebou Garthovu pomalou chůzi, tak pomalou, že se zdálo, že mu mezi jednotlivými kroky odbije několikrát srdce.

„Můžu vám za ty všechny nepříjemností zaplatit?“ Bledé oči se na něho znovu podívaly.

„Kčertu, ne. Pomohl jsem vám rád. Co to vjelo do tý vaší přítelkyně?“

„Nevím.“

„Možná na vás čeká, co? Což kdybyste šel dál a dal si drink? Neuškodí jí, když počká, než si to vypijete.“

„Ne, díky.“ Dovolil, aby mu do hlasu přešla netrpělivost. „Můžu si vzít svoji čepici a kravatu? Spěchám.“

„Proč ne, jasně. Chtěl jsem bejt jenom kamarád.“ Nechal dveře otevřené a za chvíli se vrátil s bílou čepicí a černou kravatou. „Chcete se podívat do zrcadla, abyste si mohl zavázat kravatu?“

„Ne, díky. Teď ne.“

„Můj oblek jste nechal u krejčího, jak jsem vám řek?“

„Ano. Díky za všechno.“

Bret rychle odešel, aniž by se ohlédl. Ještě než došel ke schodům, uslyšel, jak se dveře měkce zavřely.

Garth čekal na ulici, celý nervózní.

„Je to ten muž?“

„Tak se podívejte, pane Taylore. Viděl jsem ho v noci a je to už dávno. Myslim, že to je on.“

„Odpřisáhnete to?“

„Pojďte odsud pryč. Moh by vyjít ven.“ Vystartoval na svých krátkých nohách a šel tak rychle, že Bret musel běžet, aby ho dohonil.

„Takže jste poznal, že to je on?“

„Řekl jsem, ano myslim, že je to on, ale nemůžu to odpřisáhnout. Nemá smysl tahat mě k soudu, protože nebudu přísahat na nic.“

„Zapomeňte na soud. Ten muž vás zmlátil a zabil moji ženu. Nebo ne?“

„Dobrá, je to on,“ řekl Garth zdráhavě. „Ale pamatujte, co jsem vám řek. Jestli mě zatáhnete k soudu… Spolupracoval jsem s vámi, jak jsem mohl.“

„Nechte toho. A půjčte mi vaši pistoli.“

„K čemu chcete pistoli? Měl byste radši zavolat policajty, aby se tím zabývali oni. Nechte mě odsud vypadnout a zavolejte policajty.“

„Neprosil jsem vás o radu. Prosil jsem vás o zbraň.“

„Tu vám nedám. Je to sakramentsky dobrá pistole a potřebuju ji v kanceláři.“

„Můžete si koupit jinou.“

„Není zaregistrovaná. Stála mě padesát babek. Řekněte mi, proč bych vám měl dávat padesát babek?“

„Tady jsou.“ Došli až na roh k drugstóru. Bret ho zastavil a podal mu padesátidolarovou bankovku.

„Řek jsem vám, že není zaregistrovaná. Neni to tak snadný sehnat si jinou.“

„Oběma nám to prospěje.“

Garth vzal peníze a podíval se na ně. Pak se kolem Breta rozmáchl v přesně vypočítaném půlkruhu. Bret ucítil v kapse své blůzy náhlou váhu kovu a stejně zřetelně pocítil ke Garthovi nečekaný obdiv. Tenhle malý muž měl netušený talent.

„Díky.“

„Neděkujte mi. Použijete tuhle bouchačku a určitě si spálíte prsty.“

„Nehodlám jí použít. Chci ji jen jako morální oporu.“

„Morální oporu? Proč? Pořád opakuju, zavolejte policajty. Dejte mi pět minut, abych vypad.“

„Možná máte pravdu. Zavolám.“

„Jo?“

Garth od něho odešel, ani se na něho nepodíval, ani se nerozloučil a cupital přes ulici ke svému zaparkovanému autu. Bret stál na rohu, chmurně se usmíval, dokud se Garthův žlutý kabriolet nezasunul do proudu aut a nesplynul s nimi. Pak se vrátil do budovy, ze které s Garthem právě odešli. Z důvodů, které nebyl čas zkoumat, neměl v úmyslu policii zavolat.

Potřetí během hodiny zaklepal na dveře. Tentokrát se nic neozvalo. Zatímco poslouchal a čekal, odměřily sekundy celou minutu. Zaklepal znovu a hlasitě a odpovědělo mu dalších třicet sekund ticha. Zaklepal tak silně, že mu dřevo pod klouby zadunělo jako buben. Ještě jednou krátce čekal, a pak byla jeho trpělivost u konce. Ustoupil zpátky na chodbu, rozběhl se proti dveřím a vyrazil je.

V obývacím pokoji nebyl nikdo, odpolední slunce prosvicovalo mezi lištami stažených žaluzií. Zavřel za sebou dveře a rozhlédl se po pokoji. Napravo od něho visela na stěně řada fotografií s nahými ženami: „Mému starému příteli Larrymu…“

„Pro Larryho, který má, co je třeba…“ V rohu vedle skříňky radiogramofonu a stolku s hromadou zpřeházených desek se krčilo těžké křeslo. Podíval se za křeslo, za pohovku a prošel zbytek bytu: kuchyní, pozoruhodně uklizenou a čistou, malou koupelnou bez oken, kde noc předtím zvracel, ložnicí se dvěma neustlanými postelemi, pod kterými nebylo kromě chuchvalců prachu nic, šatnou, plnou šatů pověšených v tichých řadách, za kterými se nikdo neskrýval. Asi Milnea navštěvoval moc často a Milne se dovtípil.

Stál v prázdné ložnici, kolem sebe Milneovy věci, v nose cítil dřevitou vůni nějakého pánského parfému. Ohromila ho představa, jak blízko se dostal k muži, který zabil Lorraine. Mluvil s ním, spal celou noc v jeho ložnici, dokonce nosil i jeho šaty. Byl v důvěrném kontaktu s vrahem a neviděl na něm nic mimořádného. Nic horšího než sprostotu a vulgárnost, vlastnosti, které se zdály dost neškodné u osoby, jež mu pomohla. Přijal pomoc z rukou, které uškrtily Lorraine, připadal si pošpiněný stejně jako byla tahle místnost zamořena Milneovým pobytem.

Na prádelníku byla v koženém rámečku fotografie Milnea. Ve sportovní košili vypadal uhlazeně a jako atlet. Zíral na ten usmívající se obličej v chladném vzteku a nedokázal pochopit, proč ho Milne zavezl k sobě domů. Lidumilství určitě tím pravým důvodem nebylo. Bylo možné, protože teď se zdálo možné všechno, že ho chtěl Milne zabít a rozmyslel si to. Bylo mu naprostou záhadou, jaké myšlenky se skrývají za jeho přívětivou tváří a marnivým úsměvem.

Teď bylo na čase zavolat policii, jestli ji bude kdy chtít zavolat. Milne uprchl, mohl zmizet v oblasti Los Angeles na celé týdny, měsíce nebo navždy. Nikdo, kdo by hledal sám, nemohl projít všechny hotely a motely, ubytovny, hotýlky, veřejné domy, kde se mohl Milne ukrýt. Vrtkavý osud ho jednou zavedl k Milneovi, ale neměl nejmenší naději, že se to stane znovu. To byla práce pro policisty a ani oni nemuseli mít úspěch.

Zamířil k telefonu v obývacím pokoji a zatrpkle si uvědomil, že to bude patřičně dramatické, když zavolá policii z uprchlíkova vlastního bytu. Než přistoupil k telefonu, došlo mu, že to nemůže udělat. Paule nedlužil poslušnost, ale dlužil jí určitou věrnost. Její role v tomhle případu byla víc než podivná a to mu nedovolovalo zavolat policii.

V myšlenkách se vzpíral snaze definovat tuto roli a pochopit, co měla Paula společného s jeho mrtvou ženou a s Harry Milnem. Vždycky si myslel, že je upřímná, upřímnější, než je pro ženy přirozené. Možná, že to byl prostě jen jeden z klamů lásky. Bolest a pochyby posledního dne naleptaly jeho lásku k ní a začal mít pocit, že ji zná méně. Najednou netušil, jaké myšlenky se skrývají za jejíma upřímnýma očima. Věděl, že byla neupřímná, ne-li falešná, když na něho naléhala, aby myslel na budoucnost, zapomněl na Lorraine a nechal toho případu. Ona a Harry Milne se už někdy potkali. Protože Paula zamlčovala pravdu, ať už byla jakákoli, znamenalo to, že byla určitým způsobem spolčená s vrahem. Bál se, že kdyby zkoumal všechny tyto spletité okolnosti a jejich důsledky, dozvěděl by se něco strašného.

Telefon použil k tomu, aby si zavolal taxíka. Sešel dolů a čekal na něj na chodníku. Když taxík přijel, řekl řidiči Paulinu adresu. V dopravním shonu cestou k Wilshiru se mu, částečně proti jeho vůli, hlavou začaly honit myšlenky. Paula o něčem jednala s Milnem, možná o něčem, co souviselo s vraždou. Tím, že zatajovala své spojení s ním, ho chránila. Navzdory jejímu úsilí byl Milne nucen utéct. Existovala možnost, že utekl k Paule, aby ho dál chránila.

Zabočili do její ulice s typickým hollywoodským blokem obytných domů, které byly na své pozemky moc obrovské. Podél každého chodníku byly střežené řadami palem, které vypadaly jako obrovští starci s roztřepanými vousy. Před Pauliným domem uviděl její auto, a než k němu dojeli, řekl taxíkáři, aby zastavil.

„Číslo 2245 je až támhle nahoře,“ řekl řidič.

„Já vím. Zaparkujte tady, já vám všechno zaplatím.“

Zaparkovali přes ulici asi sto metrů od jejího domu, usadili se a čekali. Řidič se ve svém sedadle našikmo natáhl, aby si odpočinul. Bret se napjatě předklonil s lokty na kolenou a pozoroval dům.

Po chvíli, která se vlekla jako hodiny, se podíval na hodinky. Za deset minut šest. Na zasklené verandě ani v žádném okně se nikdo neobjevil. Žádné auto nepřijelo ani neodjelo. Zapadající slunce vytvořilo mezi domy dlouhé stíny a jak se prodlužovaly stíny palem, mizelo ze vzduchu horko. Široký nízký dům, ve kterém Paula bydlela, se v jantarovém svědě zdál klidný a pokojný. Spršky vody z kropícího zařízení tryskaly ve vodorovných paprscích a mezi keři na trávníku na chvilku vytvořily duhu. Pár minut před západem slunce se okna na západní straně domu prudce rozhořela vypůjčeným světlem. Když světlo zmizelo, byla okna prázdná a mdlá jako slepé oči.

Jak přecházelo odpoledne do večera, upadal Bret hlouběji do deprese. Dal si děsivý úkol. Úkol, že bude jako detektiv nebo žárlivý manžel hlídat Paulin dům a čekat na nejhorší. Během měsíců, kdy znovu z trosek stavěl svou paměť, mu právě Paula dávala naději a energii, aby bojoval proti netečnosti a nudě, které ho ovládly.

V těch prvních měsících v nemocnici, které mu v hlavě splynuly do jednoho šedého dne, na tom byl hůř než mrtvý člověk, neužitečná masa organické látky příliš slabé a nemocné na to, aby unesla břemeno lidského života. Z takového beznadějného tvora doktoři, čas a Paulina láska znovu udělali člověka. Přesto v sobě stále nesl vzpomínku na to, jaká byl troska. Vytrpěl už dost, takže znal svou sílu a své slabosti a věděl, že bez Pauly by jeho svět znovu zešedl a změnil se na prach.

Přesto si nemohl pomoci. Musel znát pravdu a musel vidět, jak spravedlnost zvítězí. Kdyby věřil, jak věřila Paula, že spravedlnost neexistuje, nemohl by žít. Bez spravedlnosti a lidské slušností by nemohl lidský život existovat a připadalo mu, že jeho víra ve spravedlnost závisí na výsledku tohoto případu. Byla to jedna z událostí v jeho životě, ve které byla otázka spravedlnosti zásadní a vina jednoznačná, přestože on sám nebyl tak úplně bez viny. Kdyby té květnové noci, na kterou si nepamatoval, jel rovnou domů a zůstal tam. Kdyby zůstal doma a čekal na Lorraine, k žádné vraždě by nedošlo, nebo by zemřel on, když by se vraždě snažil zabránit. Když se mu tohle nepodařilo, musí odevzdat jejího vraha spravedlnosti, ať už za to on nebo Paula budou muset jakkoli trpět. Musí se dozvědět, jestli Paula kula s Milnem pikle proti jeho ženě. Proklínal svou posedlost a ironické štěstí, které mu poodhalilo pravdu a připravilo mu toto dilema. Ale zůstal na místě a dál pozoroval Paulin dům.

Soumrak odplavil barvy ze střech a oken a domy jako by pod jeho vládou ztratily třetí rozměr. Obloha byla stále nádherně růžová a žlutá a přecházela do zelené, ale v keřích a stromech na rozích domů a pod okapy se už usadila noc. Na konci ulice se objevilo auto, dvakrát přibrzdilo, než zaparkovalo před Pauliným domem. Bylo to staré, otlučené kupé a za volantem seděla žena středního věku. Když vyšla z auta, viděl, že je pěkně oblečená. Vypadala trochu staromódně, možná proto, že sukně jejího tmavého kostýmku byla příliš dlouhá nebo měla klobouk posazený moc rovně na hlavě.

Její hubené nohy kráčely trochu nejistě přes chodník, až se přiblížila k prosklené verandě. Krátkozrace se podívala směrem k postřikovači a zbytečně úzkostlivě ho oklikou obešla. Bret byl moc daleko, aby ji mohl dobře vidět a světlo se pomalu vytrácelo, ale byl si jistý, že ji zná. Věděl předem, jak půjde po schodech na verandu, s napřímenými zády a s hlavou vysoko, ale přitom strnule, jako by se bála, že upadne.

Paula otevřela dveře dřív, než k nim žena došla, a pozdravila se s ní na schodech. Formálně si potřásly rukama. Ta žena se chovala jako vždy trochu plaše. Jako vždy jí Bretovi bylo nepochopitelně líto. Když obě ženy vešly do domu, nebyla to Paula, ale ta druhá žena, kterou očima sledoval. Přesto neměl ponětí, kdo to může být.

V houstnoucí tmě na zadním sedadle taxíku zápasil s hrozivou obavou, že ho paměť znovu opouští. V hlavě mu bušilo v místě, kam ho udeřila láhev. Možná je opravdu nemocný a centra paměti má nadobro zničená. Myšlenka, která ho tížila po celou dobu léčení, se vrátila a visela na něm jako závaží.

18

I přes svou nepříliš šťastnou zkušenost s profesorem Taylorem, svým prvním manželem a knihomolem, nepřestala paní Swanscuttová milovat knihy. Všechno, co vypadalo aspoň trochu jako kniha, ji jednoduše fascinovalo, jak otevřeně přiznávala svým zákazníkům. Tato její vášeň k tištěnému slovu ji přivedla na myšlenku otevřít si knihovnu. Jednalo se o práci spojenou s literaturou a pro dámu se taková práce hodila. Se svým dobrým vkusem pro knihy a jemným taktem při jednání se zákazníky doufala, že to bude výnosné. Poté, co byl Frank nespravedlivě propuštěn ze zaměstnání a přišli o dům, potřebovali peníze jako sůl.

Na knihovně nevydělala žádné velké peníze, ale k tajnému překvapení ženy, která předtím neměla v ničem úspěch, vydělala dost na živobytí pro oba dva. Když přišla válka, práce ještě přibývalo a začala docela prosperovat. Samozřejmě, že peníze neměly takovou hodnotu jako předtím, ale Frank musel přiznat, že jeho popletená ženuška vydělává týdně víc peněz, než kdysi vydělával on. Ale nepatřil k mužům, kteří sedí doma a trucují kvůli tomu, na to byl opravdový chlap. Protože nemohl prostě jít a sehnat si jinou práci – zlobilo ho hodně astma, navzdory názorům na kalifornské podnebí – chodil téměř každý den do knihovny, aby jí pomáhal s prací. Obzvláště dobře uměl řadit knihy v přesném abecedním pořádku podle autorů a počítat peníze.

I přes všechny své nemoci a zklamání vždycky pečlivě dbal na svůj zevnějšek a paní Swanscuttová byla pyšná, že ho má v obchodě. Věděla, že mnohé její dámské zákaznice skutečně těší, že jim při výběru knih může poradit takový skvěle vypadající muž. Jiná žena by třeba občas žárlila, ale ona ne. V každém slově, které jí Frank řekl, v každém pohledu, kterým se na sebe podívali, bylo tak krásně zřejmé, že ji miluje stejně vášnivě jako na začátku. Stále měla pocit, i po dvaceti pěti letech, že je stvořena pro lásku. Dobré jméno, manžel a syn – toho všeho se vzdala kvůli Franku Swanscuttovi a on ji nezklamal, byl hoden této oběti.

Přesto si někdy přála, aniž by si nějak stěžovala, aby Frank přicházel pravidelněji a snad i trochu dřív odpoledne. Po poledním spěchu bylo v časném odpoledni málo práce a paní Swanscuttová se stále více nudila. Už pět let seděla šest dní v týdnu od devíti do šesti večer obklopena knihami. Až donedávna se snažila držet v kontaktu s nejlepšími prodejci, aby tak získala zasvěcené informace, ale v posledních měsících musela přiznat, že se s její láskou ke knihám něco děje. Někdy se musela doslova přinutit, aby otevřela novou knihu a přečetla si první větu na první stránce. Stále více a více se začínala spoléhat na nakladatelské reklamy a stručné recenze v časopise Reatil Bookseller. Připadala si jako člověk, který má rád sladkosti, pracuje v cukrárně a zničil si žaludek.

Bylo opravdu směšné, čeho až byla schopná, aby se vyhnula čtení knihy. V obchodě nebyli žádní zákazníci a věděla, že až do pozdního odpoledne tu pravděpodobně žádní nebudou, takže si to už mohla tentokrát přiznat. Toto úterní odpoledne si uklidila zásuvku, spočítala drobné, ostříhala si nehty na levé ruce (večer jí Frank ostříhá nehty na pravé), vystřihla z pěkného modrého papíru několik set značek na knihy, udělala kartotéční lístky pro šest nových knih, které přišly dnes ráno, a zavolala paní Wionowské, aby jí řekla, že pokud půjde náhodou dnes kolem, může si vyzvednout Věčnou ambru. Právě když dokončila všechny nutné věci a začínala se obávat toho, že ji naprostá nuda přinutí, aby se podívala na jednu z těch šesti nových knih, přišly odpolední noviny a na další hodinu ji zachránily.

Noviny prošla od první strany do poslední a přečetla si v nich všechno: titulní stranu, vraždy na třetí straně, filmové recenze, sportovní přílohu, komiksy, místní zprávy, společenskou rubriku, dopisy čtenářů, okénko pro ženy, úmrtí a rozvody a obchodní a finanční část. Pak začala pročítat inzeráty. To byla její opravdu nejoblíbenější část novin, a tak si ji nechala na konec.

V inzerátech nacházela opravdové drama, skutečnější a uspokojivější než v knihách a tak různorodé. Tolik lidí bez střechy nad hlavou hledajících dům. Mladá dvojice, která potřebuje kvůli dítěti ledničku. Lékaři specializující se na mužské nebo ženské choroby. Soukromí detektivové, kteří za mírný poplatek půjdou kamkoli a zjistí cokoli. Nejzajímavější ze všeho byla osobní oznámení, ty záhadné úlomky života, nad kterými se člověk aspoň na pár minut zasní. „Eddie, přijď domů, matka ti odpouští“ (co Eddie asi provedl?). „Jacku a Sime, když se se mnou spojíte do čtvrtka, dohoda trvá. Charlie.“ (Vyloupení banky? Černý trh? Kdo ví?)

Poslední osobní oznámení ve sloupci vytrhlo paní Swanscuttovou neomaleně ze snu a bláznivě jí rozbušilo srdce. „Brete Taylore,“ stálo tam, „Zavolej mi do Gladstone 37416. P. W.“

To je osud, pomyslela si paní Swanscuttová. Čtu tuhle rubriku už celé roky, tajně nakukuji do cizích životů a teď si osud zahrál se mnou.

Pak si ale znovu vybavila obyčejnou jednotvárnost svého života a řekla si, že to se jí stát nemůže. Jí ne. Přesto nebylo jméno Bret Taylor běžné jméno, kdyby bylo, nikdy by mu ho nedala. Existoval jediný způsob, jak to zjistit. Kdyby měla odvahu, mohla na to číslo zavolat.

Po chvilce nervózního váhání vytočila nejistým ukazováčkem Gladstone 37416.

Telefon zvedla žena. „Byt slečny Pauly Westové.“

„Dobrý den,“ řekla paní Swanscuttová vzrušeně. „Dala jste – to vy jste dala inzerát do osobních oznámení? Mám na mysli –“

„Moment, prosím,“ řekla ta žena. „Zavolám k telefonu slečnu Westovou.“

Služebná, myslela si paní Swanscuttová, Bret se jistě přátelí s lepšími lidmi, jestli se jedná o Breta. Ale samozřejmě je to docela nemožné, že by to byl.

„Ano?“ řekla jiná žena, mladší než ta první. „Tady Paula Westová.“

Paula Westová, P. W. Takže zatím nejde o omyl. „Inzerovala jste oznámení pro Breta Taylora?“

„Kdo volá, prosím?“ Hlas byl opatrný a energický. Docela pěkný hlas, pomyslela si. Hlas dámy.

„Jmenuju se Theodora Swanscuttová.“ Nervózně se zasmála. „Dřív jsem se jmenovala Taylorová. Bret Taylor je můj syn.“

„To musí být omyl, paní Swanscuttová. Bretova matka už dávno zemřela. Vlastně jsem s ním už mluvila, takže je to v pořádku.“

„Aha,“ řekla paní Swanscuttová pomalu. „No, jsem samozřejmě ráda, že jste ho našla. Nejspíš mě zmátla podobnost jmen. Omlouvám se, že jsem vás obtěžovala.“

„Počkejte chvíli,“ řekla Paula. „Promiňte, že jsem byla tak úsečná. Mohla byste mi říct jméno vašeho manžela?“

„Proč? Franklin. Franklin L. Swanscutt.“

„Ne. Myslím vašeho prvního manžela. Otce vašeho syna.“

„George,“ řekla paní Swanscuttová. Ta mladá žena byla prudká, až téměř neomalená, ale koneckonců sama si o to koledovala a musí to vydržet. „George Watt Taylor. Byl profesorem filozofie,“ dodala, ne bez pýchy.

„Pak se nepletete. Takhle se jeho otec jmenoval. Ale nechápu to. Bret říkal, že je jeho matka mrtvá.“

„Mrtvá? Samozřejmě, neviděla jsem ho dvacet pět let. Řekněte mi, je tam někde? Mohla bych s ním mluvit?“

„Ne, bohužel není. Ale ráda bych, kdybyste mě přišla navštívit. Jsem jeho snoubenka. Můžete přijít na čaj?“

Paní Swanscuttová řekla, že může, a Paula popsala, jak najde její dům. Pak paní Swanscuttová vyvěsila na dveře cedulku a na zbytek odpoledne knihovnu zavřela. Nezavolala ani Frankovi, aby mu řekla, že odchází, a přestože si to sotva sama přiznala, určitým způsobem ji uspokojovalo, že mu to neřekla. Jen ať přijde do knihovny a nenajde ji tam, jen ať se diví! Cítila se docela bezstarostná a veselá tak, jak si už léta nepřipadala.

Paula cítila nejistotu a strach, s jakou by člověk asi čekal na schůzku s duchem. Mrtvá minulost vyrážela na povrch nečekaným způsobem. Vracela se, tak jako se vracejí ptáci, aby se uhnízdily pod okapy domu. Zaplavilo ji ohromení a vzrušení, ale v koutku duše ji tísnil hlubší pocit: strach. Bret jí řekl, že je jeho matka mrtvá, ne po svém zhroucení, ale dlouho předtím, když se poprvé potkali. Zřejmě choval tuto falešnou představu po celá léta. Jeho šílenství – poprvé si dovolila myslet na jeho nemoc jako na šílenství – se datovalo mnohem dál, až k jejich prvním společným týdnům. A kam dál ještě zajde? Té noci, kdy byla Lorraine zavražděna, se utěšovala vírou, že jeho duševní porucha je jen dočasnou nemocí, následek šoku, který pomine, až časem ustoupí jeho příčina. Ale teď si nebyla jistá.

Telefonátem paní Swanscuttové vykrystalizoval strach, který v ní narůstal, strach, že Bret je trvale duševně nemocný a přes všechno její úsilí odsouzený k záhubě. Bála se, bála se o něho a začínala se bát i o sebe. Ani dva rumové koktejly a šest cigaret její strach nezahnaly. Udělala všechno špatně, samá chybná rozhodnutí a to byla nejjistější záruka, že to všechno pokazí až do konce, ať už bude jakýkoli. Věděla, že si zaslouží takový trest, kterého se jí dostane, a to ještě prohlubovalo její strach. Pokaždé šlápla vedle. Pokaždé, když zazvonil telefon, mohlo to znamenat nějakou hroznou zprávu.

V hlavě jí vířily myšlenky a neměla žádný klid. Schválně šla do kuchyně, aby si promluvila s paní Robertsovou o večeři, ale ve skutečnosti jí šlo o to, aby slyšela zvuk lidského hlasu. Její hospodyně mluvila klidně a vesele o pečeném žebírku, které se jí podařilo sehnat, a jestli nebude vadit, když udělá yorkshirský pudink, ale Paula ji sotva poslouchala.

„Udělejte, co chcete. Nemám vlastně ani hlad. Tu pečeni jste mohla nechat na jindy.“

„Ale už je v troubě,“ řekla paní Robertsová pevně. „Když ji teď vyndám, nebude k ničemu.“

„No a co? Tak ať.“

„Musíte dostat nějaký jídlo do žaludku, slečno Westová. Nelíbí se mi, jak poslední dobou jíte. Možná si myslíte, že jste moc nervózní na to, abyste jedla, ale když nebudete pravidelně jíst, budete ještě nervóznější.“

„Ano, já vím. Tak to upečte. Abych nezapomněla, na čaj tu budu mít přítelkyni. Sice nevím, kdy přijde, ale měla by tu být brzy. Dám vám vědět, kdy ho máte udělat.“

„Není už na čaj trochu pozdě?“

„Na tom nezáleží.“ Odpolední čaj byl zvyk, který převzala od anglických autorů v ateliéru. Spíš než rituál to byla určitá potřeba zabavit ústa a ruce, když pro koktejl nebyla vhodná chvíle.

„Dobře, slečno Westová.“

Paula unikla jejímu přátelsky kritickému pohledu a vrátila se do obývacího pokoje. Snažila se číst v obchodním časopise, ale nebavilo ji to. Nesnesla ani poslech desky. Nemohla se ani podívat na obraz od Modiglianiho visící na stěně. Jestli z tohohle vyvázne se zdravou kůží a nepoškozenými nervy, bude mít víc štěstí, než si zaslouží. „To je směšné,“ pomyslela si, „před nedávnem jsem se snažila přemlouvat Breta, aby nemyslel na spravedlnost, a teď na ni myslím sama.“ Ještě do nedávna si myslela, že může předělat osud tak, aby se jí víc hodil. Teď jí osud (nebo to byla spravedlnost) ukázal, kdo je pánem. Jestli na světě neexistuje žádný úřad, který dohlíží na spravedlnost, neexistují ani žádní scénáristé osudu – alespoň ne žádní scénáristé v podobě člověka.

Uslyšela hučení motoru, jak auto zatáčelo za roh a projíždělo ulicí, a než žena vystoupila, byla už u vchodu. Žlutý taxík, kterého si všimla, když asi před hodinou vykoukla z okna, stále stál na druhé straně ulice blízko rohu. Na moment ji v panice napadlo, že někdo sleduje její dům, ale tuto myšlenku zavrhla. V taxíku viděla jen řidiče spícího za volantem a ten si nejspíš po těžkém dnu pro sebe ukradl pár hodin odpočinku.

Vyšla paní Swanscuttové naproti na verandu. Ta mírně nejistě vycházela po schodech nahoru. Vypadala trochu jako duch, trochu jako pták. Přinášející neštěstí? Ne, spíš plachý pták, který se obává nebezpečí, váhavý, nezvaný duch hledající si dům, ve kterém bude strašit, nejistý si tím, že někdy nějaký najde. Ale Paula vůči ní nechtěla být nespravedlivá. I přes její nervozitu, hubenost a nemoderní šaty na ní bylo něco přitažlivého. Muselo jí být téměř padesát – mělo by, jestli byla Bretovou matkou – ale v jejím bledém obličeji byly stále zřejmé krásné rysy. Paula se jí podívala do tváře, aby v ní našla podobnost s Bretem, a uviděla stejně klenutý nos a stejné modré oči. V jejím výrazu nebylo nic z jeho síly, ale skrývalo se v něm těžko postřehnutelné kouzlo, téměř jako by se bálo ukázat. Kolem úst a očí měla vrásky, které naznačovaly, že si zvykla trpět.

Paule se líbila a bylo jí té ženy líto. Natáhla ruku a ucítila tlak dlouhých, štíhlých prstů. „Jsem moc ráda, že vás poznávám, paní Swanscuttová.“

„Bylo od vás moc milé, že jste mě sem pozvala.“ Vrhla pohotový pohled nahoru na dům, jako by ho chtěla pochválit a zajásat nad jeho velikostí. „Náhoda si s námi zahrává, co?“

Podívala se na Paulu s podobným obdivem. Byl to trochu zvláštní pohled, ale ne nepříjemný. Žena se kvůli takovým pohledům jiných žen pečlivě a vkusně obléká.

Paní Swanscuttová nebyla sama dobře oblečena, i když šedá sukně, kterou měla na sobě, byla před šesti nebo sedmi lety, když si ji koupila, dost elegantní, a i když věděla, jak šaty nosit. Čas ji uhladil hrudník a zeštíhlel jí nohy a nesla se jako dáma – dáma v neštěstí.

„Pojďte dál, prosím.“ Paula ji zavedla do obývacího pokoje. „Bret tu, bohužel, není. Vím, jak ho asi hrozně chcete vidět.“

„Ano, chci. Čekáte ho dneska? Kde bydlí?“

„Ne, nečekám ho. Je u námořnictva, slouží v San Diegu.“

„V námořnictvu?“ řekla živě paní Swanscuttová. „To ráda slyším – že se snaží přispět svou troškou do mlýna.“

„Má v námořnictvu docela pěkné postavení.“ Paula to nemohla té ženě odepřít, přestože se jí v hrdle hromadil zvláštní smutek. „Počkejte chvilku. Mám jeho fotky.“

„Ráda se na něho podívám.“

Paula běžela nahoru pro Bretovu zarámovanou fotografii. Bret si ji dal udělat, když byl poprvé povýšen na podporučíka, a od té doby hodně zestárl, ale byla to jediná fotografie, kterou měla. Když se podívala do té mladé, usměvavé tváře na nočním stolku, vehnaly se jí z nějakého důvodu slzy do očí. Utřela si je a vrátila se dolů do obývacího pokoje.

„To je můj Bret,“ řekla paní Swanscuttová. „Můj. Je hezký, co? Neřekla jste mi, že je důstojníkem.“

„Ano, byl tehdy podporučíkem. Teď je poručíkem.“ Nechtěla odkládat nevyhnutelné, a tak dodala: „Už by byl skoro korvetním kapitánem, kdyby nebylo jeho nemoci.“

„Jeho nemoci? On je nemocný?“

„Už se uzdravuje, ale byl vážně nemocný. Loni v dubnu byla jeho loď vybombardována a měl záchvat –“ V myšlenkách honila správné slovo. Napadla ji jenom „hysterie“, ale té už začínala propadat ona sama. Nakonec to správné slovo našla: „vyčerpání z boje.“

„To je hrozné! Chudák! Ale říkáte, že se uzdravuje?“

„Ano, hodně. Doufám, doufám.“

„Myslíte, že mě rád uvidí?“ řekla paní Swanscuttová plaše. „Mluví o mně někdy?“

„Ne, nikdy.“ Už ji unavovalo zacházet s lidmi v rukavičkách. Ať se pro změnu podívají pravdě do očí, stejně jako ona. Ironie a smutek už potlačily její soucit s touto ženou, touto sentimentální matkou, která dvacet pět let zapomínala na svého syna a teď vystoupila z minulosti a hlásí se o svá mateřská práva. „Bret mi řekl, že jste mrtvá.“

„To je zvláštní. To si nemůže myslet. Jeho otec věděl, že žiju. Byl to přísný člověk, ale určitě by neřekl svému synovi, že je jeho matka mrtvá. To by nebylo normální.“

Ulevilo by se jí, kdyby si mohla myslet, že chyba není v Bretově paměti, že ho podvedl vlastní otec. Doktor Klifter jí po telefonu řekl, že na Breta hluboce zapůsobila smrt jeho matky. Přesto jeho matka nezemřela. Mohl si splést matku s manželkou? V anamnézách, které četla, zjistila, že se dějí ještě podivnější věci.

„Musím vám také říct, paní Swanscuttová, že Bret má dost vážné psychické potíže. Vy jste loni v květnu nebyla v Los Angeles?“

„Ne. Proč? Byli jsme na návštěvě u mé sestry v Novém Mexiku. Myslíte tím, že se Bret nervově zhroutil?“

„Můžete tomu tak říkat.“

„Jeho otec se také nervově zhroutil. Bylo to ještě předtím, než jsem ho poznala, když byl v semináři. Myslím si, že se z toho nikdy úplně nedostal. Byl ohromně inteligentní a vysoce kultivovaný, ale byl vždycky trochu – nepředvídatelný.“ Mírně zvýšila hlas v monotónním vzdoru jako někdo, kdo předříkává modlitbu soukromému bohu. „Nikdy jsem nelitovala, že jsem od něho odešla.“

Paula využila příležitosti. „Jaké byly okolnosti vašeho odchodu?“

Paní Swanscuttové potemněly oči a podívala se jinam. „Je to dost bolestivá vzpomínka,“ řekla nejistě. Ale pak její hlas znovu získal sílu a zároveň zněl i trochu falešně. „Nepředstavujte si, že si myslím, že jsem udělala chybu. Šla jsem za hlasem svého srdce a nikdy jsem ani na chvíli neměla výčitky svědomí. Hned po rozvodu jsem si vzala Franka a naše manželství je ideálně šťastné. Naši přátelé vám to potvrdí. Dali jsme přednost lásce před dobrou pověstí a konvencemi, protože láska, jako je naše, je důležitější než všechno ostatní, slečno Westová.“

Znám ten pocit, pomyslela si Paula, i když na můj vkus je to moc květnaté (od Hemingwaye ses to asi nenaučila). „Chci, abyste pochopila, že je to důležité,“ řekla opatrně. „A nepřeju si vám způsobit bolest. Prostě se stalo, že má Bret problémy s pamětí. Aspoň jeden příklad, má zmatek v tom, co se s vámi stalo. Je možné, že když mi řeknete, co se opravdu událo, pomůže to vyřešit jeho problém.“ Pomalu vydechla. Pokus dostat pravdu ze stárnoucí romantičky byl stejně riskantní jako chůze po vejcích.

Ale opatrně vybíraná slova měla svůj účinek. Žena se zatvářila provinile a kajícně a pak upřímně promluvila: „Za nic na světě bych Bretovi neublížila, za nic na světě. Pro mě bylo hrozné, že se to stalo, a hrozně nerada jsem od něho odcházela. Ale byl tak malý, že jsem byla přesvědčená, že si to nebude pamatovat.“

„Kolik mu bylo?“

„Čtyři. Byl malé dítě. Pro něho to nemohlo nic znamenat.“

„Bretův doktor by s tím pravděpodobně nesouhlasil. Nevím, jestli jste něco četla o psychoanalýze.“

„Ano, četla. Čtu hodně.“

„Pak víte, za jak důležité považují určité události z dětství. Někteří říkají, že první rok je nejdůležitější.“

„Když byl malinký, starala jsem se o něho moc dobře,“ řekla paní Swanscuttová jako by na tom v tu chvíli záleželo.

„O tom nepochybuju. Ale co se stalo, když mu byly čtyři? Svému doktorovi řekl, že vešel do vašeho pokoje a našel vás tam mrtvou.“

„To řekl?“ V jejích nervózních modrých očích se objevila nedůvěřivá hrůza. Na moment téměř uvěřila tomu, že tehdy zemřela a dvacet pět let klamala sama sebe. Možná, že tehdy zemřela část její osobnosti, pomyslela si Paula, část, která patřila jejímu synovi.

„Ano, to řekl. Tahle klamná představa mohla zapříčinit jeho duševní potíže. Proto je pravda tak důležitá, víte?“

„Je v blázinci?“ Bylo pro ni těžké vyslovit to slovo, ale podařilo se jí to.

„Ano.“ Koneckonců byl na psychiatrii až do včerejška. Každý nástroj, který byl po ruce, se jí hodil, aby vypáčila pravdu z téhle ženy.

„Chudáček můj!“ řekla paní Swanscuttová. „Chudáček můj!“

Vešla paní Robertsová s čajovým podnosem, kráčela pevně, jako kdyby čekala už dost dlouho a pak se rozhodla, že už to chce mít z krku.

„Zapomněla jsem na čaj,“ řekla Paula, ale byla rozzlobená. V duchu měla vztek na Robertsovou, že sem vpadne v kritickém okamžiku, a zároveň na Swanscuttovou za to, že je žena! Paula docela snadno uhádla, co Bret našel v jejím pokoji. Ale musela to vědět jistě.

Nad šálky čaje řekla nízkým, tvrdým hlasem: „Jsem přesvědčena, že jste Bretovi ublížila, paní Swanscuttová. To nejmenší, co můžete udělat, je, když mi prozradíte, co se tehdy stalo, abych to mohla říct doktorovi.“

„Nemůžu vám to říct. Nemůžu.“

Paula cítila, jak se v ní hromadí chladný vztek. Zase už bojovala o Bretovo zdraví a svou vlastní šanci na štěstí. Ať jí to ta žena řekne nebo ať vypadne z jejího domu. „Měla jste milence,“ prohlásila.

„Ano.“ Přiznání téměř nebylo slyšet. „Mého nynějšího manžela. Frank studoval na vysoké škole a za bydlení dělal hrubší práce v našem domě. Hodně jsme se vídali a zamilovali jsme se do sebe. Ale není možné, abyste pochopila okolností, slečno Westová.“

„Proč ne? Jsem zamilovaná – do Breta.“

„Když se Bret narodil, můj manžel se už ke mně nikdy nepřiblížil. Rozumíte mi? Věřil, že manželský styk slouží jen k plození dětí a jinak je hříšný, a doktoři mi řekli, že nemůžu mít další dítě. George měl svůj vlastní pokoj a za ty čtyři roky do mého pokoje nikdy nevstoupil.“

Nespala jsem s mužem šest let, pomyslela si Paula, ale neřekla to.

„Frank se stal mým milencem. Nikdy jsem to nepovažovala za špatné. Už jsem prostě nemyslela na George jako na svého manžela. Byl víc jak o deset let starší než já. Po prvním roce manželství se ke mně choval spíš jako otec. Nebyl nikdy vysvěcen, ale choval se jako kněz. Mým skutečným manželem byl Frank.“

„Nemusíte se mi omlouvat,“ řekla Paula. „Většina mých přítelkyň byla aspoň dvakrát vdaná. Já sama jsem se rozvedla v roce 1940.“

„Opravdu? Kvůli Bretovi?“

„Ne. Tehdy jsem Breta neznala. Kvůli sobě.“

„Aha.“

Ta žena se zase vykrucuje. Možná potřebuje další ránu, pomyslela si Paula, a já jí tu ránu dám. Sama rány dostávám, tak je také dávám. „A jak se o tom dozvěděl Bret? Nebo mu to nevadilo?“

„Samozřejmě, že vadilo,“ řekla paní Swanscuttová slabým, rozcitlivělým hlasem. „Jeho jsem taky milovala. Nikdy se mi ani nesnilo o tom, že to dopadne tak, jak to dopadlo.“

„Ano?“

„Musel ho vylekat nějaký sen – někdy měl špatné sny, i když tehdy žádný dlouho neměl. Takže se probudil uprostřed noci a šel ke mně do pokoje. Byl se mnou Frank. Byli jsme – spolu v posteli. Bret přišel hodně potichu a rozsvítil stropní světlo – teprve pak jsme poznali, že tam je. Když nás uviděl, udělal něco hrozného. Začal hrozně skučet a řítil se na mě se svými pěstičkami. Udělal mi ošklivé modřiny na prsou.“

To mě těší, pomyslela si Paula.

„George uslyšel, že se něco děje, a vyběhl po schodech nahoru. Než se Frank dostal do svého pokoje, chytil ho a na chodbě se poprali. Bylo to děsivé. George srazil Franka na zem – měl docela sílu. Snažila jsem se vzít Breta do náručí a uklidnit ho, ale udeřil mě a poškrábal mě jako divoké zvíře. Pak běžel zpátky do dětského pokoje a tehdy jsem ho viděla naposledy. George sešel dolů a zamkl se ve své pracovně. Té noci jsme s Frankem odjeli z města a přestěhovali se do Cincinnati, kde žili jeho příbuzní. Za několik let jsem dostala úřední zprávu, že se se mnou George na základě opuštění rozvedl. Frank a já jsme se vzali a jeli jsme na západ. Od George jsem už nikdy nedostala žádnou zprávu. Možná přece jen řekl Bretovi, že jsem mrtvá. Nevím.“

Paula si vážila upřímnosti paní Swanscuttové, ale nebránilo jí to v tom, aby tu ženu nenáviděla. Ublížila Bretovi a to ji v Pauliných očích navěky zatracovalo. Přesto mluvila co nejpříjemněji. „Moc vám děkuji, paní Swanscuttová. Dáte si ještě čaj?“

„Ne, děkuji. Ale asi si dám jeden chlebíček. Mám docela hlad.“ Pak se jí zlomil hlas a lehce položila ruku Paule na paži. „Vím, že Breta milujete. Mluvíte o něm s láskou. Myslíte si, že jsem špatná matka?“

„Myslím, že jste měla smůlu, lituju vás. Bret měl smůlu taky – i George. Abych nezapomněla, ten už zemřel.“

Na chodbě zazvonil telefon a Paula u něj byla dřív, než vyšla paní Robertsová z kuchyně. „Haló?“

„To jste vy, slečno Westová?“

„Ano.“ Nohou zavřela dveře do obývacího pokoje.

„Víte, s kým mluvíte. Chci se s vámi osobně setkat – hned. Váš přítel strká až moc často nos do mýho bytu a to se mi nelíbí. Ani trochu.“

„Upozorňovala jsem vás, abyste odjel z města. Řekl jste, že odjedete.“

„To je možný, ale neodjedu, jasný? Zůstanu tady, abych viděl, co se z toho vyvine. Myslím si, že jste mě podvedla, a to se mi nelíbí.“

„Myslete si, co chcete, nepodvedla jsem vás.“

„Možná, že ne, možná, že jo. Ale stejně se s váma chci sejít. Tak co?“

„Ano. Ano, přijedu. Jste doma?“

„Ne! Taylor tam pořád leze. Jsem v motelu Mexikana, pokoj 106. Víte, kde to je?“

„Na Hollywood Boulevard?“

„Správně. Budu čekat. A jestli s sebou někoho přivedete, uděláte ošklivou chybu – ošklivou.“ Zavěsil.

Paula se co nejzdvořileji zbavila paní Swanscuttové a vycouvala s autem před dům. V poslední chvíli běžela zpátky do domu, aby si vzala malou automatickou pětadvacítku, kterou si schovávala v zásuvce vedle své skříňky se šperky.

19

Byla už tma, když Paulina návštěva opouštěla dům, ale ve světle, které vycházelo z oken, Bret viděl, že s ní Paula není. Žena středního věku nasedla do svého kupé a odjela sama. Bret měl nutkání ji sledovat, i kdyby jen proto, aby zjistil, jestli by ji měl znát, ale rozhodl se, že to neudělá. Nebyl důvod předpokládat, že ta žena má s případem nebo s ním něco společného, a sledoval přece Paulu. Měl tušení, že dříve nebo později k ní Harry Milne přijde nebo ona pojede k němu.

Když kolem nich se škytavým zvukem projíždělo kupé, taxíkář se probudil. Natáhl se a promnul si oči. „Jé, to už je tma. Budeme tu celou noc?“

„Možná. Nevím.“

„V osum jedu pryč, kamaráde. Už je půl osmý.“

„Chci, abyste tu zůstal, jestli můžete. Tady je deset dolarů.“

„Dobrá, myslim, že by to šlo. Ale musím zavolat dispečerovi.“

„Teď ne. Počkejte.“

O minutu později, jako by se vyplnilo jeho tušení, vycouvala Paula z garáže a zastavila se před přední verandou. Vystoupila z vozu a běžela zpátky do domu.

„Jeďte támhle na roh,“ řekl řidiči. „Chci, abyste jel za tímhle autem, ale nevím, kam zahne.“

„Dobrá.“

Taxík nastartoval a pomalu projel kolem domu. Než se dostali na roh, Paula odbočila směrem k nim. Bret si sundal bílou čepici a skrčil se na sedadle. Roadster, s Paulou za volantem, kolem nich projel zvyšující se rychlostí a na rohu zabočil do centra Hollywoodu.

„Je to tohle auto. Neztraťte ji.“

„Budu dělat, co umím,“ zakřičel řidič přes rameno. „Tahle kraksna neni vůbec rychlá.“

Držel se v dohledu roadsteru. Ten na moment zmizel v dopravní zácpě u Hollywood a Vine, ale pak Bret zahlédl jeho kapotu a na bulváru ho znovu dohonili. Asi po míli zastavil u chodníku a Paula vystoupila. Přijeli včas, aby ji viděli, jak vchází do dvoupatrové štukové budovy s červeným neónovým nápisem: „Motel Mexikana.“

„Zaparkujte kousek před ní,“ řekl Bret, když vystupoval z auta. „Jestli vyjde dřív než já, sledujte, jakým směrem pojede.“

„Dobrá,“ řekl řidič otráveně.

Paula se vyhnula dveřím do motelu a vyšla po schodech v levé části budovy. Jakmile mu zmizela z dohledu, šel Bret za ní. Když měl hlavu na úrovni nejvyššího schodu, uviděl ji, jak klepe na dveře uprostřed dlouhého ochozu. Dveře se otevřely a na moment jasně uviděl její profil v paprsku žlutého světla. Vešla a dveře se zavřely.

Co nejtišeji prošel kolem řady zavřených dveří, k těm, které se před chvílí otevřely a zavřely. Na ochoz dopadalo dost světla, takže si mohl přečíst kovové číslo na dveřích „106“. Vedle dveří bylo úzké okno, ale roleta byla těsně stažená. Proti světlu se neobjevil ani lidský stín, i když slyšel šum hlasů. Stál vedle okna a napínal uši. Uslyšel rozčilený mužský hlas a mírnější ženský. Klekl si a položil ucho na okno. Ten ženský hlas byl určitě Paulin, ale tím mužským hlasem si nebyl jistý.

Ženský hlas se náhle zvýšil a uslyšel několik slov, která ho ujistila.

„Budeš o tom mlčet nebo tě zabiju…“ Muž se vesele zasmál jako hyena.

Bret si stoupl a v kapse ucítil zbraň. Pak za ním někdo měkce promluvil.

„Nechte toho, kamaráde. Nechceme tu mít žádný potíže.“

Bret se otočil na malého, zavalitého muže v košili s krátkým rukávem, který za ním stál s rukama v kapsách. „Kdo jste?“

„Vedu to tady, to je všechno. Na co si to k čertu hrajete?“

„Buďte zticha,“ zašeptal napjatě Bret. Nehledě na nebezpečí situace nemohl snést pomyšlení, že by ho tam Paula našla. Vyšel směrem k muži v krátkých rukávech, který s ním šel ke schodům.

„Viděl jsem vás, jak ji sledujete nahoru. Vaše žena?“

„Do toho vám nic není.“

„Ale je, trochu mi do toho je. Chtěl jste udělat nějakej bugr, co? To tady nestrpím.“

Zastavili se na začátku schodiště. Obličej toho malého muže v záři neonu červeně svítil. Byl to vrásčitý a povadlý obličej s hustým černým obočím, z pod kterého vykukovaly přimhouřené černé oči. Měl masitý nos, silné rty, které intenzívně špulil kolem vyhaslého doutníku. Celkově působil dojmem ošklivosti a určité prohnané upřímnosti.

„Nemůžu tady stát,“ řekl Bret. „Každou chvíli může vyjít.“

„No a co? Myslel jsem, že ji chcete vidět.“

„Ji ne. Toho muže.“

„Pojďte dál.“ Vedl Breta dveřmi označenými „Kancelář“ a v okně stáhl žaluzie. „O co jde, poručíku? Chcete je načapat in flagranti, jak se říká?“

„Ne, nic takovýho. Kdo je zapsaný na pokoji 106?“

„To je informace, kterou podávám jen policajtům.“

„Sakra, půjdu a zjistím si to sám!“ Vyrazil ke dveřím.

„Počkejte chvilku. Chcete, abych zavolal poldy? Znáte ho?“

„Znám ho. Promiňte, ale jdu nahoru.“

Malý muž stál u okna a díval se roletou ven. „Kvůli čemu?“ řekl. „Zrovna sešla dolů a před minutou odjela.“

„Zatraceně!“ Bret otevřel dveře na ulici. Paulino auto tu nebylo.

„Řekl jste, že ji nechcete vidět,“ řekl malý muž za ním. „Taky jsem nechtěl, abyste ji viděl. Každej trojúhelník s sebou nese malér. Malér s sebou nese poldy. S poldama je špatný pořízení.“

„Mlčte. Jdu nahoru za Milesem.“

„Možná by bylo lepší, kdybyste tam nechodil. Jste trochu rozpálenej, poručíku, nemám pravdu? Řekl jsem vám, že tu nechceme žádný problémy.“

„Dejte pokoj. Problémy musíte čekat, když najímáte pokoje kriminálníkům.“

„Kriminálník, protože se vyspal s vaší ženou. Nechte toho, poručíku.“

„Tady se nejedná o rozvod, vy blázne! Ale o vraždu.“

„Co to má znamenat?“

Bret mu před obličejem práskl dveřmi. Malý muž se posadil za stůl a přitáhl si k sobě telefon. Znovu si zapálil doutník a vyfoukl několik obláčků dýmu. Po krátkém přemýšlení zamáčkl doutník, a aniž by telefon použil, odstrčil ho zpátky.

Pak vytáhl z kapse u kalhot svazek klíčů, vybral malý ocelový klíček a odemkl s ním horní pravou zásuvku stolu a vytáhl odtud nabitý šedý ocelový revolver, který si strčil do pravé kapsy u kalhot. Pak šel potichu nahoru.

20

Když Paula vyšla z motelu, všimla si žlutého taxíku u okraje ulice. Zdálo se jí, že ji tajně ze stinného vnitřku auta sledují oči taxíkáře. Když odjížděla, pozorovala ho v zadním zrcátku. Taxík zůstal na místě, dokud ho neztratila z dohledu.

A nebylo se co divit. Napětí z toho, že se setkala s Milesem a řekla mu to, co mu řekla, ji uvedlo do stavu, který byl horší než strach. Cítila se prázdná a lehká jako skořápka vyfouknutého vajíčka. Musela ze sebe vydat všechnu sílu, aby vydržela tohle poslední setkání, ale vyšlo to.

Litovala jedině toho, že se mu nepostavila už před pár měsíci. Na penězích jí nezáleželo, ale posledních několik měsíců naleptalo její morální sílu. Cítila se příliš slabá na to, aby strávila zbytek večera sama, a zabočila do Wilshire směrem k hotelu doktora Kliftera.

Zavolala mu z recepce a on jí přišel naproti k bráně areálu. Tiše kráčející malý muž v pestrých neformálních šatech vypadal jako kouzelník v přestrojení.

„Rád vás zase vidím, slečno Westová.“

„Musím s vámi mluvit.“

„Tak pojďte do mého salónu. Pojďte.“ Jeho angličtina je pozoruhodně bezchybná, pomyslela si nepřítomně, ale jeho pokusy o drobné veselé poznámky ho prozrazují.

Když byli v obývacím pokoji, nabídl jí židli a něco k pití.

„Bojím se, že bych měla po alkoholu ještě větší žízeň. Nemohl byste mi dát kafe?“

„Dělám docela dobrou tureckou kávu.“

„Nějaký obyčejný americký kafe, prosím vás.“

„Jistě.“ Zmizel do kuchyně a slyšela, jak zapíná kávovar. „Mám zítra čekat poručíka Taylora?“ zavolal.

„Nevím.“ Když zvýšila hlas, zněl vyschle a drsně. „Odešel ode mě.“

„Odešel od vás?“ Ve dveřích se objevil vousatý obličej, jenom obličej, jako hlava Jana Křtitele. Nebyla si vůbec jistá, jestli k němu patří nějaké tělo.

„Snaží se dopadnout vraha,“ řekla jako ve snu.

„Opravdu?“

„Odešel ode mě včera, hned jak jsme sem přijeli. Viděla jsem ho dneska odpoledne. Toulá se po městě a hledá toho muže. Snažila jsem se mu to rozmluvit, ale je posedlý myšlenkou, že najde vraha. Řekl, že spravedlnost je důležitější než cokoli jiného.“ Celý pokoj jí teď připadal nehmotný, jako krychle měkkého světla nezakotvená v prostoru.

„Možná, že je pro něho spravedlnost opravdu tak důležitá,“ řekl druhý obyvatel pohybujícího se pokoje. „Myslím, že má pozoruhodně silné superego, i na Američana.“

„Superego!“ vykřikla a zasmála se. „Nemůžete na pět minut zapomenout na svojí hantýrku? Mluvíme o člověku. Jaké jste měl právo říct mu o jeho ženě? Mělo to na něho strašný účinek. Myslí, že našel vraha, a já nevím, co udělá.“

Její bouřlivý smích náhle vystřídaly slzy. Zakryla si tvář a plakala jako dítě. Klifter se posadil a čekal.

Za chvíli zvedla oči a podívala se na něho. Byl bezstarostně uvelebený v rohu pohovky, jednu ruku přes okraj, pravý kotník položený na levém koleni. Nohavici měl vyhrnutou nad ponožku a bylo vidět bledé a vytáhlé lýtko jeho pravé nohy.

„Slyším, že se vaří voda.“ Vyskočil a šel do kuchyně. „Chcete kávu?“

„Černou, prosím vás.“

Posadil se a potichu ji pozoroval, když lokala horkou kávu. Káva jí pomohla zbavit se pocitu, že je konec světa, hrozného chvilkového pocitu, že se země prudce točí a řítí se volným prostorem. Divoké sny měly vždy příchuť whisky, ale skutečnost byla hořká a horká a voněla jako snídaně v kuchyni její matky v Highland Park v Detroitu.

„Děkuju,“ řekla, když si nalila druhý šálek. „Mohl byste mi ukázat, kde je koupelna, abych si mohla upravit obličej?“

Když se přepudrovala a znovu si namalovala rty, vrátila se jí sebedůvěra. Spolu s ní se jí vrátila i víra v doktora. Když se opět usadila v obývacím pokoji, vyprávěla mu, jak ji navštívila Bretova matka.

Poprvé za tu dobu, co znala Kliftera, viděla, že je překvapený. „Jste si naprosto jistá, že ta žena – jak se jmenuje?“

„Paní Swanscuttová.“

„Jste si jistá, že tahle paní Swanscuttová je opravdu jeho matka?“

„Žádná žena by tuhle roli neuměla zahrát. Žádná žena by ani nechtěla. Ostatně, proč by mě klamala?“

„Nevím. Na tomhle případě je spousta věcí, které nevím. Pro klamání tu není žádný zřejmý důvod, a přesto byl váš Bret spoustu let obětí klamu.“

„Jeho otec mu musel říct, že je jeho matka mrtvá. Chápu muže, který to za těhle okolností udělá.“

„Ano, ale on si zachoval určitou vzpomínku, nebo spíš pseudovzpomínku na smrt své matky. Tu událost mi detailně popsal. Řekl, že vešel do jejího pokoje a našel její studené tělo, ruce složené na prsou, hlavu na bílém saténovém polštáři.“

„Nevím, co tahle klamná vzpomínka dokazuje. Jestli u něj došlo k nějakému traumatu, byl pro to dobrý důvod. To, co té noci našel, ho muselo šokovat podobně jako smrt.“

„Možná.“

„Bohužel tu ženu nenávidím,“ řekla Paula. „Proti cizoložství toho moc nenamítám. Ale pro cizoložství, které se neobtěžovalo tím, aby ušetřilo dítě následků, nenacházím omluvu.“

„Po dvaceti pěti letech následky nezmizely. Měl jsem pravdu uhádnout. Všiml jsem si nereálných prvků v jeho vyprávění: zkřížené ruce, saténový polštář. Ženy obyčejně nespí na bílých saténových polštářích, ani v Americe ne. Když zemřou ve spánku, nerovnají jim ruce do polohy jako při pohřbu. Nejspíš viděl někoho ležet v rakvi, když byl malý – možná svou tetu – a z toho si utvořil obraz smrti své matky. Taková představa ho zřejmě uspokojila.“

„Ale proč hledal takovýhle druh uspokojení?“

„Tak tedy ne uspokojení, spíše mu to umožnilo jakýsi únik. Únik není tak neobratné slovo a je možná blíže pravdě. Nemůžu to vyjádřit přesněji, dokud si s ním déle nepromluvím a nepoznám ho lépe. A on se musí naučit poznat sám sebe. Musíme se to naučit spolu. Takže zatím se tedy můžeme jenom domnívat. Domnívat, že mu otec řekl, že je matka mrtvá. Co si mohl malý chlapec myslet? Co si myslet nemohl? Doklopýtal do jejího pokoje uprostřed noci a našel ji, jak dělá něco, čemu nerozuměl. Je velmi pravděpodobné, že měl pocit, že když matka pustila toho muže k sobě do postele, připravila ho o synovská práva. V dětském vzteku k ní běžel a udeřil ji. Pak se milenec a manžel – paroháč poprali na chodbě a malý chlapec utekl do svého pokoje. Ráno už jeho matka nebyla doma.“

„Možná mu tehdy otec řekl, že je mrtvá. Smrt je pro dětský rozum záhadou, děsivou záhadou. Pro nás je také záhadou, nepochopitelnou událostí, ale pro dítě! Možná si hluboko v srdci představoval, že svými slabými pěstičkami matku zabil. Takové tajemství, příliš děsivé, aby se s ním svěřil svému přísnému otci, možná vysvětluje původ jeho viny. My všichni cítíme za něco vinu, trápí nás úzkost a sebenenávist, ale někteří jsou k tomu náchylnější než ostatní. Vašeho Breta neustále trápí vina a myslím, že jsme možná našli její zdroj. Kdybychom v jeho paměti znovu navodili tu noc, to zvláštní ráno, zbavili bychom ho ohromného břemene.“

„To nemůžete,“ řekla Paula. Seděla vzpřímeně na židli a pevně držela šálek na koleni.

Krátkozrace jí hleděl do obličeje. Bílé ruce se mu nepatrně zachvěly. „Zdá se, že si tím jste jistá,“ řekl mírně.

„A mně se zase zdá, že vy jste si až moc jistý. Vysvětlujete lidský život na základě několika faktů a i ta jsou pochybná.“

„Všechna fakta jsou pochybná. Ale pomyslete na moji výhodu. Mám skutečného svědka té traumatické události, někoho jiného než pacienta, a to je v mé práci vzácné. Přiznávám, že moje závěry jsou hypotetické a je třeba je ověřit. Rozvedu svou domněnku detailněji. Násilí v domě, po kterém následovalo matčino zmizení, a otcovo mlčení stačily na to, aby přesvědčily malého chlapce, že se stalo něco špatného. Pro dítě je snadné předpokládat, že udělalo něco špatného. Hranice mezi přáním a úmyslem a mezi odpovědností a vinou je v dětské hlavičce jen nezřetelná. Netrvám na tom, že věřil tomu, že svou matku zabil. Připadá mi to pouze pravděpodobné a to mi stačí.“

„Žádné dítě by nemohlo po dlouhou dobu čelit takovým strašlivým představám. Rozum se chrání, jak jen může. Vzpomínka nebo vymyšlená vzpomínka, které je hrozné čelit, se musí zatlačit zpátky do zapomnění, zakrýt a zahladit. Chlapcův rozum našel útočiště v klamné představě, že když vstoupil do pokoje, byla jeho matka mrtvá. Násilí bylo popřeno a zapomnělo se na něj. Byla to neškodná představa, ale ne pro něho. Zatímco mu umožnila žít a růst bez pocitu viny, zasila semeno viny hluboko v jeho podvědomí. Utvořila také model pro jeho reakce na šoky v dospělosti. Únik za každou cenu, za cenu samotné paměti. Copak tohle nevysvětluje nic? Nevidíte žádnou souvislost s jeho současným stavem?“

„Ano. Je to děsivě přesvědčivé. Ale znamená to, že jeho paměť nemá žádnou naději?“

„Naopak. Znamená to, že se mu musí říct pravda. Lidský život se nemůže opírat o klamnou, falešně utvořenou představu.“

„Musí se mu říct pravda?“ opakovala. Otázka jí dál zněla v hlavě a přišlo jí, že na ní závisí celý její život, že jej ohrožuje v samých základech.

„Myslel jsem si to už od začátku. Teď jsem si tím jistý.“

Celý rozhovor, vyřčené a nevyřčené, v ní vyvolal strach. Před očima jí vyvstal obraz Breta, obraz rozpolceného a navždy ztraceného člověka, zabitého šípem pravdy. Ale kde je teď? Bloudí někde ve městě, zcela vystavený zlu. Vchází do tmavé uličky, kde čeká zabiják?

Vstala tak rychle a prudce, že šálek i talířek spadly na zem a rozbily se.

„To vůbec nevadí,“ řekl doktor, než se stačila omluvit. Ale nevstal, aby jí potřásl rukou, kterou k němu napřáhla. „Nechoďte ještě. Sedněte si ještě, prosím vás.“

„Nevím, kde je. Musím ho najít.“

„Nebojte se. Není důvod se bát. Okolnosti ho zasáhly do nejzranitelnějšího místa, ale dostane se z toho.“

„Nechápete to. Bojím se, že dneska večer se může něco stát. Bojím se, že se dostane do maléru.“

„O tom pochybuju. Pochybuju, že udělá něco špatného.“ Zdálo se jí, že se mu oči za brýlemi rozjasnily a zmenšily se. „Je pravda, že lidi sužovaní pocity viny jsou náchylní dopustit se nějakého násilí. Vina je normálně považovaná za výsledek hříchu, ale může být také jeho příčinou. Člověk, který se cítí vinný, se může dopustit činu, který je v jeho očích hříšný. Takový čin může sloužit k tomu, aby odůvodnil jeho vinu, ospravedlnil ji, jak bych tak řekl. Mnoho zločinců provedlo nesmyslné činy, na které se muselo přijít, a provedli je jen proto, aby byli za svoje viny potrestáni.“

„Je směšné mluvit o něm, jako by byl zločinec.“ Pořád ještě stála uprostřed pokoje. Napětí a nerozhodnost ji zcela vyvedly z rovnováhy.

„Jenom si sedněte, slečno Westová. Konverzace je umění, které se vykonává vsedě.“

„Na konverzaci nemám čas.“

„Ale musíte si poslechnout, co vám chci říct. A musíte poslouchat pozorněji. Mluvil jsem jen obecně a vašeho Breta jsem morálně neodsuzoval. Nepřistupuju k případu s morálními předsudky. Občas jsem se dohadoval se Stekelem, že by se psychoanalýza měla provádět bez jakýchkoli předsudků či předem učiněných závěrů. Tenhle Taylorův případ moje stanovisko potvrzuje.“

„Jak?“ Sedla si na kraj židle, nohy mezi střepy rozbitého porcelánu.

„Moje předsudky mě vedly k omylu. Téměř od začátku jsem předpokládal, že Taylor je jasný případ návratu do dětství, že rozhodujícím momentem pro něj byla matčina smrt. Teď mi říkáte, že k smrti jeho matky nikdy nedošlo. To samozřejmě neznamená, že tu oidipovský prvek není zastoupen. Taylorovy vztahy k ženám budou vždy poznamenané, téměř bych řekl určené, jeho raným vztahem k matce. Jeho sexuální život bude vždycky obtížný, protože ho matka zradila, abych tak řekl.“

„To mi nemusíte říkat.“

„Ne. Jste na tyhle věci vnímavá. Musíte si uvědomit, že i přes to, že se proti otci vzbouřil, měl vždycky snahu pohlížet na sebe otcovýma očima. Nemůže uniknout morálce, kterou mu vštípil jeho otec. A částí svého já si této morálce ani nepřeje uniknout.“

„Ale nebyla jeho ztráta paměti únikem? Nazval jste to tak.“

„Já vím. Možná, že je tu ale hlubší vysvětlení. Ztráta paměti mohla být trestem, který si sám určil. Tím nejvyšším trestem, jakousi smrtí zaživa.“

„Řekl to,“ zašeptala Paula. „Řekl, že je to jako smrt.“

„Opravdu? Pak stojí za to tuhle možnost prozkoumat. Přináší s sebou další otázku. Jaká vina, skutečná nebo vymyšlená, by ho nutila uložit si takový trest?“

Nechal otázku viset ve vzduchu nezodpovězenou a opřel se v pohovce. Paula ho netrpělivě pozorovala, neschopná se uvolnit. Ruce se jí třásly.

Mluvil dál svým mírným tónem: „Často jsem si říkal, že my z vídeňské školy jsme věnovali malou pozornost problémům morální viny. Sám Freud byl dítětem svého století. Nikdy úplně nepřerostl psychologickou laboratoř a její atmosféru materialistického determinismu. Není to zvláštní, že nejbystřejší introspekcionisté po Augustinovi podceňovali morální a náboženský život a domnívali se, že lidský rozum je výslednicí protichůdných sil, podléhajících zákonitostem Newtonovské fyziky?“

„Mluvíte jako Jungův žák,“ řekla. „Nemůžu teď poslouchat žádnou přednášku.“

Její protest ignoroval. „Já zdaleka nejsem Jungův žák. Především jsem a vždycky budu analytikem. Jung se vrátil ke svému původnímu názoru a nechal analýzy kvůli teologii. Myslím, že to vysvětluje jeho popularitu ve Státech, které mají svou vlastní protestantskou tradici. Nicméně musím připustit, že produkty této moralistické tradice, lidi jako je váš Bret, nemůžeme studovat v morálním vakuu. Musíme vysvětlovat jejich chování, alespoň částečně, na základě jejich vlastní morálky. Pocit viny nemůžeme u takových lidí považovat za samozřejmý, ani ho nemůžeme uspokojivě vysvětlit na obecných základech.“

„Ale vy jste objasnil příčinu Bretova pocitu viny. Řekl jste, že rozhodující byl zážitek z dětství.“ Důkladně si prohledala kabelku, vytáhla cigaretu, která se jí v prstech zlomila, když se ji snažila zapálit.

Přinesl jí popelník a zůstal stát nad ní. „V takovémhle případě jsou stejně rozhodující traumata a šoky z dospělosti. Pochybovala jste o tom, jestli bylo moudré, když jsem mu řekl o té vraždě, ale já trvám na tom, že jsem udělal dobře. Musí se dozvědět všechno. Duši, která trpěla nedostatkem pravdy, nemůžete dávat pravdu po částech. Nevím, co víte vy. Nepotřebuju to vědět. Ale on ano. Tápavě hledá pravdu, kterou mu odepřela vlastní paměť. Říkáte, mi, že si myslí, že našel vraha své ženy. Věříte tomu, že ho našel?“

Na obou stranách šarlatových úst se jí utvořily hluboké vrásky a zkřivily jí rty. „Nevím. Já…“

„Jste si jistá, že to nevíte? Jestli zamlčujete pravdu, podporujete temnotu v jeho paměti.“

„Ne!“ vykřikla. „Chráním ho.“

„Před skutečností? Před spravedlností? V nevědomosti žádnou spravedlnost nenajde. V pravdě je spravedlnost, protože jsou obě totožné. Odpírala byste mu spravedlnost?“

„Ve spravedlnost nevěřím.“

„Ale on ano. Vy v ní možná nepotřebujete věřit. On ano.“

„Nevěřím ničemu takovému. A vy, doktore Kliftere?“

„Myslíte, jestli věřím v univerzální spravedlnost? Ne. Ale věřím lidem, kteří v ní věří.“

Vytušila jeho slabost a znovu zaútočila tímto směrem. „Je tohle profesionální postoj? Přišla jsem k vám jako k doktorovi, ale mluvíte jako kněz – kněz, který ztratil svou vlastní víru.“

„Výborně. Tu roli přijímám.“

„Přestože vy sám nevěříte ničemu?“

„Věřím jedné věci: každý člověk je jiný. Nejsem takový blázen, abych se snažil předělat lidi podle své představy. Předělávám je podle představy jejich vlastní.“

„I pak na sebe berete ohromnou zodpovědnost.“

„Není větší než ta, kterou jste na sebe vzala vy. Připadá mi, že jste si naložila víc, než můžete unést.“

Po chvilce řekla: „Vím to.“

„Tak ho nechte, ať najde sám sebe. Řekněte mu pravdu. Myslím, že ji už zná, ale neví o tom. Nakonec si na všechno vzpomene. Až k tomu dojde, přestane vám věřit.“

„O sebe mi nejde. Ztratila jsem ho, ať udělám cokoli.“ Zvedla se s pocitem zoufalé beznaděje a sbírala sílu na setkání s osamělostí a tmou.

Šel za ní ke dveřím a podal jí ruku. „Možná jste ho ztratila. Jestli ano, on ztratil víc. Ale oběma vám přeju hodně štěstí. Nemusíte se bát, že někomu řeknu, co jsem uhádl – ani jemu ne, pokud si to nepřejete.“

„Děkuju vám.“ Ve tváři měla utrápený, ale odhodlaný výraz.

Vyšla ven a Klifter uslyšel její podpatky, jak rychle klapají po vydlážděné terase do ticha.

21

Bret zaklepal na dveře číslo 106. Po chvíli Miles zavolal: „Kdo je to?“ Bret zaklepal znovu. „Kdo je tam?“

Zavrzaly pružiny u postele a z pokoje se ozvaly tiché kroky. Roleta na okně vedle dveří se trochu pohnula. Bret se přitiskl ke dveřím. Odtud okno neviděl, ale zahlédl paprsek světla, který dopadl na ochoz, když se roleta nadzvedla. Po chvíli světlo zmizelo.

Kroky se přiblížily ke dveřím. Spíš než kroky to byl tlumený zvuk nohou oblečených do ponožek. Miles měkce promluvil přes dveře: „Je tam někdo?“ Slabé zahvízdání nosu dodalo jeho otázce nádech znepokojení.

Bret zůstal na svém místě a neřekl nic. Dveře mezi nimi byly tak slabé, že se mu zdálo, že slyší dech druhého muže. Bret cítil, jak se Milesova ruka velice jemně dotkla dveří a opřela se o ně. Nepatrně zaskřípala zástrčka. Klika, na které Bret držel lehce ruku, se otočila proti jeho dlani. Byl to záludný pohyb, jako když se pod polštářem mihne had. Bret odtáhl ruku a ustoupil kousek ode dveří.

Centimetr po centimetru se otevíraly. Skulinou vykouklo jedno oko. Bret strčil ramenem do dveří.

„Vy?“ ozval se Miles a tlačil na dveře.

Bret se zády opíral o futro a rukama tlačil dveře dovnitř. Miles náhle ustoupil a Bret ztratil rovnováhu a po hlavě vletěl do pokoje. Když zvedl oči, Miles stál nad ním a mezi palcem a ukazovákem pravé ruky svíral několikacentimetrovou čepel nože.

Svítící čepel nože rozjasnila pokoj: podlaha bez koberce, prošlapaná až na holé dřevo neustálým chozením mezi koupelnou a postelí, otlučená kovová postel s otřepaným bavlněným povlečením zmuchlaným uprostřed propadlé matrace, jediná lampa na nočním stolku s ožehlým, nakřivo připevněným hnědým papírovým stínítkem.

Do takového pokoje nikdo nepřicházel bydlet. Člověk sem přišel na noc, když nic lepšího nesehnal, aby unikl před manželstvím, konvencemi nebo policií, nebo aby čekal. Pár bot na podlaze a sako přehozené přes židli byly jedinými známkami toho, že tu někdo pobývá. Miles sem přišel, aby tu čekal, a nůž dokazoval, na co on a tenhle pokoj čekali.

Bret si dal ruku do kapsy a nahmatal pistoli. „Zahoď to!“ řekl.

„Ty žádnou zbraň nemáš.“ Milesův tón byl napůl tázavý.

S ukazováčkem klidně položeným na spoušti vytáhl Bret ruku z kapsy a odpověděl na otázku. Milesovy oči se stočily na silnější zbraň.

„Tak vona na mě ušila boudu!“ řekl Miles. „Ta hnusná mazaná děvka!“ Tvář se mu zkrabatila. V jeho výrazu se podivně spojovala senilita a dětinskost. „Jasně, jasně. Mluvím o tý ženský, co ji miluješ.“

Tělo měl nahrbené a strnulé, ale nůž, vedle pistole teď bezmocný, mu volně visel v ruce.

„Zahoď ten nůž a zavři dveře.“

Miles se podíval na nůž, jako kdyby na něj zapomněl. Zmáčkl pružinu, nůž zavřel a mrštil jím na postel. Šel ke dveřím, Bretovi se vyhnul velkým obloukem. Bret se mezitím otočil a Miles vzal levou rukou za kliku. Na chvíli zcela znehybněl.

„Nedělej to,“ varoval ho Bret. „Zavři dveře a pojď sem.“

Miles se otočil od zavřených dveří. Strach ho úplně změnil. Obličej měl bledý, jako by se z něj vytratila všechna krev. Jindy pečlivě učesané blonďaté vlasy měl teď zplihlé a ztmavlé a padaly mu v pramenech přes spánky. Jeho ústa jako by ztratila tvar a tápavě hledala tvar nový. Bret si předtím nevšiml, jak má široké a tmavé nosní dírky. Taková maličkost dokázala pokazit jeho pěkný chlapecký vzhled a i jeho vyděšené tváři dodávala protřelosti. Taková maličkost je velmi důležitá, když se člověk rozhoduje někoho zabít.

„Co chceš?“ řekl Miles. Hlas měl nejistý a vysoký.

„Pojď sem.“

Miles se k němu pomalu blížil, jako kdyby ho zbraň namířená proti němu přitahovala silou. Oči se mu rozšířily, nespouštěl je z hlavně pistole. Po obličeji mu začal stékat pot. Na přednici košile a pod pažemi se mu objevily tmavé mapy potu. Celé jeho tělo prožívalo strach ze smrti. „Ne,“ zašeptal. „Proboha!“

„Jak dlouho jsi znal mou ženu?“

„Já?“ zakoktal. „Tvou ženu jsem neznal. Proč si myslíš, že jsem ji znal?“

„Odpověz rychle.“

„Byli jsme kamarádi, to je všechno. Jenom kamarádi. Byla to roztomilá holka. Nikdy jsem jí nic neudělal.“ Jeho těkající oči se znovu upřely na nehybnou hlaveň zbraně. „Ne,“ řekl. „Nestřílej.“ U kořene nosu se mu vytvořily dvě hluboko zakřivené vrásky. Rty se mu roztřásly. „Jsi blázen,“ zajíkl se.

Vzduch kysele páchl. Bret ucítil v ústech kyselou chuť a v žaludku nevolnost. V okamžiku vítězství všechno zkyslo. Styděl se za své vítězství, styděl se za svého soupeře. Tenhle rozklepaný, zpocený muž znesvětil jeho postel a zabil mu ženu, ale teď se vůbec nebránil, k ničemu ho nevyzýval. Taková upocená, rozklepaná zbabělost mu připadala nechutná. To nebylo nebezpečí, které očekával.

Ale ten muž zabil a musel zemřít. Bret pohlédl na pistoli. Miles si toho všiml.

Těžce dopadl na kolena. „Proboha, Taylore, nestřílej! Řek jsem jí, že už ji nebudu otravovat. Všechno je pryč, skončilo to. Už mě nikdy neuvidíte.“

Bret udělal krok dozadu. „Koho že nebudeš otravovat? Slečnu Westovou?“

„Jo, jasně. Slíbil jsem jí to.“

„Jeli jste v tom společně?“

„Jo, ale řekl jsem, že je po všem. Už se mě nemusíte bát, Taylore. Dám jí ty peníze zpátky, všechno, co mi zbylo. Udělám všechno, co mi řeknete.“

Po krátký ošklivý okamžik se Bret snažil zmáčknout spoušť, chtěl vystřelit. Proto sem přišel. Miles si to zasluhoval. Ale nedokázal to udělat. Nikdy nezastřelil ani zvíře na poli a zastřelit člověka bylo těžší, i kdyby jen proto, že člověk prožívá daleko větší strach ze smrti, mnohem větší než jakékoli zvíře. Léta v Pacifiku ho naučila soucitu, spoluúčasti se strachem. Hněv z něho vyprchal a uvědomil si, že nemá právo na nikoho uvalit strach ze smrtí. „Vstaň,“ řekl Bret.

Miles pozoroval klesající paži, zbraň klesající z úrovně jeho hlavy k podlaze. Pořád ještě klečel, ale už nevypadal tak pokorně.

„Vstaň. Vezmu tě na policii.“

„To nemůžeš udělat!“ vykřikl Miles. „Mají moje otisky prstů. Dostanu se do plynový komory.“

„Dostaneš, co si zasloužíš. Řekl jsem ti, abys vstal.“

„Zavedeš mě k poldům a já vykecám všechno. Všechno, rozumíš? Jsi možná blázen, ale ne takovej.“

To je konec Pauly, pomyslel si, všeho, co jsme plánovali do budoucna – konec Pauly a konec můj. Ale nedokázal Milese zabít a nemohl ho pustit. „Vstaň,“ řekl.

Miles místo toho vyskočil, oběma rukama chytil Breta za kotníky a ramenem mu vrazil do kolen. Bret spadl na záda tak prudce, že si vyrazil dech. Reflexivně zmáčkl spoušť, pistole jednou vystřelila a pak zařinčela na podlaze někde za jeho hlavou.

Milesovy ruce mu zpracovávaly tělo, bily ho do břicha, divoce se pustily do jeho obličeje, svíraly mu krk. Miles na něm obkročmo seděl a mačkal mu žaludek. Bret škubl boky nahoru, shodil ho za sebe a překulil se. Ruce ho znovu chytly zezadu za krk. Dal hlavu dolů, opřel se o kolena a ruce a zvedal se na nohy. Miles byl stále za ním, levou rukou ho držel za krk a pravou pěstí ho bouchal do ledvin.

Znovu upadl na kolena, cloumal Milesem sem a tam a snažil se ho chytit za hlavu. Vší silou ho popadl za krk. Miles mu přeletěl přes rameno, ve vzduchu udělal salto a celou délkou svého těla padl na podlahu. Avšak byl rychlý a zvedl se, než ho Bret stihl přitlačit k zemi.

Bret hledal pistoli, ale neviděl ji. Omráčila ho rána na tvář a poslala ho na druhou stranu pokoje. Než znovu získal rovnováhu, stál Miles za ním. Nakopl ho do kříže, Bret narazil hlavou do zdi a klesl na kolena s pocitem, že se mu tělo rozdělilo na dvě části. Druhý kopanec ho zasáhl do šíje. Hlava mu zapraskala a znecitlivěla, přestože ho stále pálila odřená polovina obličeje, kterou mu obrousila drsná zeď. Svezl se k zemi a dostal třetí kopanec do žaludku.

Miles se na něho vrhl a oběma pěstmi ho rychle bil do obličeje. Bolelo to, ale zdaleka ho to nevyřídilo. Výborně! Miles je rychlý a mazaný, ale neumí dávat rány. Teď jen musí vydržet ten nápor a musí se soustředit na to, jak si stoupnout. Problém byl v tom, že nohama nemohl moc hýbat. A nemohl se na ně řádně soustředit, když mu do obličeje tloukly pěsti.

Mrskal sebou sem a tam a snažil se do Milese vrazit hlavou. Miles uhnul a srazil ho na podlahu jako králíka. Bret se odkutálel stranou a u hlavy ucítil železnou nohu od postele. Miles stál zase za ním a rukama mu svíral krk. Bret ho chytil za jeden prst a ohnul ho dozadu. Miles vykřikl a poodstoupil.

Bret se převalil na břicho, skrčil si kolena pod sebe a sbíral se ze země. Než zvedl ruce z podlahy, Miles ho udeřil do brady. Zapotácel se, ale udržel se na nohách. Ten chlap neumí dávat rány. To je báječné.

„Neumíš dát pořádnou ránu pěstí,“ snažil se Bret říct. Zjistil, že má ústa celá rozbolavělá a že nemůže moc mluvit. Položil si před ně levou pěst, napřáhl pravačku a vrhl se na Milese, ačkoliv ho nohy moc neposlouchaly.

Miles na něho čekal, sledoval jeho nohy. Bret předstíral chystaný úder levou rukou. Miles odpověděl útokem a ztratil rovnováhu. Bretova pravá pěst ho silně udeřila do krku přesně pod ucho. Miles zacouval, narazil patou o zeď a ustupoval podél ní do strany. Bret vyrazil za ním.

„Jsi vyřízenej,“ řekl Bret. „Navěky ti zničim obličej.“ Musel mluvit pečlivě, jako recitátor, aby tu větu vůbec vyslovil.

Miles se už nedíval Bretovi na nohy. Všiml si své vlastní levé ruky. Ukazováček mu strnule trčel, obrácený dozadu v pravém úhlu. Zakňoural. Bret ho vší silou udeřil mezi oči. Cítil, jak se mu v pravé ruce pohnuly kosti, drhly o sebe jako kameny v torně. Miles s hlavou otočenou na stranu a s vykulenýma očima centimetr po centimetru klouzal dolů po zdi.

Bret doklopýtal k posteli a lehl si na ni. Jeho obličeje se dotkl studený kov rukojeti od nože. Unaveným gestem ho shodil na zem. Všechnu svou zbývající energii soustředil na to, aby mu nebylo špatně. Nevolnost se mu tlačila ven z žaludku do krku.

Na podlaze vedle něho se něco slabě pohnulo, plátno zašustilo na dřevě. Pomalu se zvedl a otočil. V rohu seděl v podřepu Miles s pistolí. Čas se náhle zastavil jako řeka v okamžiku zamrzlá neuvěřitelným chladem. Nekonečnou chvíli se Bret díval do hlavně, tmavých kulatých úst, ze kterých by, jako burácející slova rozkazu nařizujícího ticho, mohla vyjít smrt. Všechny jeho myšlenky se soustředily na tu úzkou díru, kterou se jeho život chystal opustit jeho tělo. Ale byl příliš unavený na to, aby se bál, a příliš si jistý tím, že přišel konec, než aby se to snažil změnit. Našel, co hledal, a v nic víc nedoufal. Pak ten strašný okamžik skončil. Začal další okamžik a byl pořád naživu.

Kdosi prudce zabušil na dveře.

Bret řekl: „Vstupte,“ aniž by se pohnul. Točila se mu hlava z toho, jak si přál dál žít, ale všechny svaly měl napjaté, připravené k nějakému činu.

„Zůstaňte tam,“ zakřičel Miles. „Budu střílet.“

„Ustupte od dveří,“ zakřičel mužský hlas. „Máme samopal.“

„Tak ty si sem přived poldy, ty hajzle!“ zavrčel Miles. „Varoval jsem tě.“ Vystřelil na Breta.

Zlomek vteřiny před výstřelem se Bret svalil z postele na podlahu.

Z chodby se ozvalo hlasité rachocení a řada nepravidelně rozmístěných děr utvořila uprostřed dveří obrácené V. Miles vystřelil na dveře, Bret se odvalil ke zdi a potichu ležel.

„Zahoďte zbraň a vyjděte s rukama nad hlavou,“ přikazoval hlas. „Je to vaše poslední šance.“

Miles z rohu znovu vypálil a vyrazil ke dveřím od koupelny. Znovu se ozvala rychlá střelba ze samopalu a na dveřích a protější stěně se objevila řada děr. Miles padl na kolena v malém obláčku prachu z padající omítky a zbytek cesty ke dveřím do koupelny se plazil. Na prahu padl na obličej a přestal se hýbat. Z úst mu stříkala jasná krev.

„Dostali jste ho,“ zavolal Bret. „Můžete jít.“

Dveře se rozlétly. Na moment byly docela prázdné, jako by rámovaly tichou noc. Pak dovnitř vstoupil policista se samopalem. Za ním vešel malý muž, kterému patřil motel, a další ozbrojení policisté.

Bret se posadil a zády se opíral o zeď.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se první policista.

„Taylor.“

„A on?“

„On se jmenuje Miles.“

„Chcete říct, že se jmenoval.“

Bret se postavil a rozhlédl se po pokoji. Zbylo mu dost síly na to, aby litoval mrtvého muže, dost síly, aby mu bylo líto lidské krve, která vytékala na podlahu. Zaskočila ho prudká nevolnost. Položila ho na postel a zaplavila mu hrdlo, ústa a nos hořkostí.

Jeho nepřítel byl mrtvý. Dosáhl toho, co si předsevzal, ale jediná příchuť, která mu zbyla v ústech, byla hořkost. Myšlenky měl stejně rozbolavělé jako celé tělo. Zavřel oči a viděl tmu, černou a temnou jako v nejhlubší noci. Ale i v ní ho pronásledovaly myšlenky, které otřásly základy jeho rozumu, a i v ní spatřil odraz tváře, do které se bál pohlédnout, protože se mu příliš podobala.

„Takovej nepořádek!“ řekl první policista.

„Bál jsem se, že tu udělaj velkej nepořádek,“ povzdechl si malý muž.

22

Když Paula došla domů, byl dům zamčený a tmavý, ale nebála se tam vejít sama. Jakmile vyhrála svůj vnitřní boj a rozhodla se, byla vůči strachu imunní. Přesto tu byly maličkosti, které ji stále trápily. Styděla se, že odešla z domu, aniž by paní Robertsové řekla, že se nevrátí na večeři. Vlastně měla dokonce i hlad. Rozsvítila světla v přední chodbě a prošla do kuchyně. Paní Robertsová jí tučnými černými písmeny napsala vzkaz a nechala ho na židli uprostřed kuchyně:

ŠKODA, ŽE JSTE NESTIHLA VEČEŘI. PEČENĚ JE V LEDNIČCE ZABALENÁ V ALOBALU. S. ROBERTSOVÁ.

Našla pečeni a udělala si chlebíček. Už nebyla nervózní. Docela se už ovládala: byla trochu chladná a netečná, ale to se dalo čekat. Zvolila si doživotní staropanenství a to nebyla žádná legrace. Takový život byl zoufalý, byl bez chuti jako chléb bez másla. Přesto ji jistým způsobem uspokojovalo, že se zakousla do takového kusu zoufalství.

Mohla vědět od začátku, že to nebude žádná legrace. V La Jolle nebyl veselý, pravděpodobně nebyl veselý nikdy. Jeho první polibek byl divoký a křečovitý, vůbec ne radostný. I lásku chápal s těžkopádnou osudovostí, jako kdyby přemýšlel o všem, co dělá, a mínil to navždy. Bylo těžké věřit, že takový muž by mohl mít tak rozháranou duši, že si stále hojí ránu, kterou dostal jako dítě. Ještě těžší bylo uvěřit, že pouhá slova, pravdivá slova, by ho mohla vyléčit a ránu zacelit.

Podívej se, Westová, řekla si, když zarmouceně žvýkala svůj chlebíček. Rozhodla ses, že to vydržíš do konce, tak to vydržíš až do konce. Žádné odůvodňování, prosím. Žádné přemýšlení. Na to nejsi dost chytrá, holka. A zároveň nesmíš dovolit, aby tě řídily city. Dovedly tě až tam, kde jsi dneska. Dělej jenom, co řekl doktor.

Zhasla světlo v kuchyni a šla do obývacího pokoje v přední části domu. Tam se usadila, aby počkala na Breta. Neměla žádný důvod být si jistá, že přijde, ale měla takový pocit. Musí mu dát dost času a on pak přijde. Zatímco se ručička na hodinkách plazila k půl jedenácté a pak k jedenácté, trpělivě čekala.

Čekání bylo kromě jiného jednou z věcí, které nemohla vystát. A v poslední době ho zažila tolik. Když Bretova loď odplula ze San Diega, měsíce na něho čekala. Další měsíce beznadějného čekání následovaly, když se oženil s Lorraine. Nejhorší měsíce ze všeho, vznášející se mezi smrtelnou hrůzou a bezmeznou nadějí prožila, když byl v nemocnici v San Diegu. Pořád čekala, přestože všechno, več doufala, se zhroutilo. Teď se jí myšlenky pohupovaly jen v malém oblouku mezi nadějí, že brzy přijde, a přáním, aby dlouho nechodil. Tohle poslední čekání bylo dokonce méně bolestivé, než by se nadála.

Pustila si i gramofon, ale hudba ji rozrušovala a to nechtěla. Vypnula ji a poslouchala ticho v domě: zvonící hluchotu, zvuk času pomalu kráčejícího tichem. Člověk mohl slyšet jeho postupující kroky mezi vlastními údery srdce, v jejichž rytmu se ozývalo zoufalství.

Na zoufalství byla jedna zvláštní věc: člověka nerozplakalo. Člověk plakal na jeho samém začátku, kdy mu doopravdy nevěřil. Možná plakal i potom, když měl pocit, že začíná znovu žít a zjistil, že nemůže. Ve chvílích největšího zoufalství však nemohl plakat, i když by rád. A to bylo dobré, protože od pláče natékají oči.

Ručičky jejích hodinek se plazily k půl dvanácté a ona naslouchala tichu. Zhasla lampu vedle křesla a pozorovala tmu. Tma a ticho jí docela vyhovovaly, každý den jí pomáhaly zapomenout. Člověk nemůže celé roky pracovat, milovat a trpět, aniž by pak měl pocit zklamání, když to v poslední minutě všechno skončí, aniž by si přál vlastní smrt. Ve vědomí, že čas vše vyléčí, nacházela jen slabou útěchu.

Když uslyšela, jak do ulice zajíždí auto, věděla, že je to Bret. Byla by si tím stejně jistá, i kdyby to Bret nebyl. Běžela k předním dveřím a prudce je otevřela. Když rozsvítila světlo na verandě, srdce jí poskočilo. U chodníku stálo policejní auto. Bret z něho vystoupil pomalu a strnule, jako kdyby mu za pár hodin tělo zestárlo o celé roky.

„Jste už v pořádku, poručíku?“ zavolal mužský hlas z auta.

„Ano. Díky.“ Policejní auto odjelo.

Běžela mu po schodech naproti. Když jej ozářil paprsek světla z verandy, uviděla na jeho tváři obvaz a na všechno zapomněla.

„Lásko, co se stalo? Kde jsi byl?“

„Na policii.“

„Ale jsi zraněný.“

„Trochu. Miles je mrtvej.“

„Ty –?“ Cítila, jak jí ztuhly rty.

„Já jsem ho nezabil,“ řekl tiše. „Chtěl jsem, ale neudělal jsem to. Zastřelili ho, když se bránil zatčení.“

Položila mu ruku na paži, aby mu pomohla do schodů, ale nepřimkl se k ní, a tak nechala ruku poklesnout. Vešli do domu jako dva cizí lidé, nejdřív on, ona za ním. Uviděla na ramenou jeho blůzy roztrhané švy, špínu na zádech, velkou modrou modřinu vzadu na hlavě. Než se dostala ke křeslu, málem omdlela.

Rozsvítil lampu na podlaze a posadil se naproti ní. Vášnivě si uvědomovala prostor mezi nimi a odcizení, které symbolizoval.

„Porovnali Milesovy otisky s otisky na Lorrainině stolku,“ řekl. „To on byl u ní v bytě.“

Snažila se promluvit, ale nemohla. V hlavě se jí neustále ozývalo: tak je po všem, po všem, nemusela jsem mu to říct. Klifter slíbil, že mu to neřekne, když nebudu chtít. Dovolila, aby se jí znovu zmocnila nerozhodnost a svázala jí jazyk.

„Dávala jsi Milesovi peníze,“ řekl potom. „Za co jsi mu platila?“

Takže to přece jenom neskončilo. Dobrá, zasluhovala si to. Člověk nakonec dostane, co si zaslouží. „Ví to policie?“

„Jsem jedinej, kdo to ví.“

Posbírala všechnu odvahu a zašeptala: „Musím ti něco říct, Brete.“

„Já vím.“

Seděl bez hnutí a sledoval ji. Podívala se mu přímo do očí a nebyla schopná v nich nic přečíst. Byly jasné, pevné a tvrdé, neobměkčené láskou ani žádnou nadějí.

„Miles mě vydíral,“ řekla s obtížemi. „Nejdřív vyhrožoval, že půjde na policii. Když jsem si uvědomila, že se toho neodváží, a řekla jsem mu to, tvrdil, že to poví tobě, a to jsem mu nemohla dovolit. Měsíce jsem mu pravidelně platila. Dneska večer jsem poznala, že to nemělo význam. Muselo to přestat. Jela jsem k němu a řekla mu, že to skončí. Nechtěl o tom ani slyšet, ale já jsem mu trochu pohrozila. Vyděsila jsem ho. Bylo to snazší, než jsem čekala.“

„Musel být vyděšený, když udělal to, co udělal. Chtěl to všechno vykecat policii. Ale policajti měli samopal.“

„Byl jsi s nimi?“

„Byl jsem s ním v motelu. Než ho zabili, chtěl mě zastřelit. I přesto mi ho bylo líto, když umřel.“

„To nemuselo. Za to nestál.“

„Snažila jsi se ho přede mnou chránit.“

„Bála jsem se, že bys ho zabil.“

„Lituješ toho, že je mrtvej?“

„Jsem ráda, že je mrtvý. Ale ještě radši jsem, že jsi ho nezabil ty.“

„Chtěl jsem. Namířil jsem mu pistoli na hlavu a nemohl jsem zmáčknout spoušť. Nevím, proč jsem to nedokázal udělat. Možná jsem cítil, že na to nemám právo. Neměl jsem na to právo, nebo měl, Paulo?“

Po této otázce sebou viditelně škubla. Podívala se mu znovu do očí a pochopila.

„Vzpomínáš si?“ zašeptala slabě.

„Myslím, že docela jasně.“

Výjev, který mu probleskl hlavou, byl matnější a zmatenější, než připouštěl jeho pevný hlas. Byl nejasně tmavý jako málo osvícený film a skoro nezřetelný kvůli ostatním obrazům, které byly na něm navrstvené. Uviděl v tom výjevu sám sebe, malého, zmenšeného a jakoby bez tváře.

Muž bez tváře v modré uniformě kráčel vrcholící květnovou nocí po ulici do bílého bungalovu. Jiný muž, napůl oblečený, přeběhl přes neosvětlený obývací pokoj a přes kuchyň utíkal ven z domu. Lorraine byla v ložnici a snažila si zakrýt nahé tělo. Její tělo přikryla tma.

Věděl, co udělal, ale na ten čin si nevzpomínal. Paula sledovala, jak mu oči potemněly, jako by přestaly vidět, ještě jednou zamlžené temnotou uprostřed jeho života. Vypadal, jako kdyby na ni úplně zapomněl, a to ji vyděsilo. Naprostý nezájem, nicota, byly nepřátelé, se kterými nevěděla, jak bojovat. Jakýkoli hovor byl lepší než tohle dlouhé, slepé ticho. A hovor musela začít ona.

„Prosil jsi mě, abych ti to vyprávěla,“ řekla.

„Ano?“ Mluvil téměř nepřítomně jako člověk, který se právě probouzí.

„Nebyla jsem s tebou, když jsi našel Lorraine.“

„Já vím. Pamatuju si to.“

„Lorraine nebyla mrtvá, když jsi ji našel.“

Říkalo se jí to těžko. Cítila, jak se jí mezi prsy tvoří kapky potu, stékají jí dolů k pasu a nechávají za sebou studenou stopu. Je to hrozně těžké, tak proč to má říkat ona? Jak to, že taková věc zůstala na ní? Na to však existovala snadná odpověď. Koledovala si o to. Všechno, co udělala, udělala proto, že chtěla.

Točila se jí hlava, ale už věděla, že se jí uleví.

„Vím, že jsem ji zabil. Nemusíš mi to ulehčovat. Ale nechápu, co se stalo. Musela jsi vědět, že jsem ji zabil.“

„Ano,“ uslyšela svůj hlas, jak odpovídá jakoby z nějakého rohu pokoje.

„A Milne to tedy věděl, a proto jsi mu musela platit?“

„Ano.“

„Neměla ses mu vydávat do rukou.“

Vrátila se jí odvaha a spolu s ní i hlas. „Udělala jsem, co jsem považovala za nutné. Pak už bylo moc pozdě cokoli změnit. Musím v tom dál pokračovat.“

„Nechápu proč. Řekni mi, co se stalo.“ Strnule ovládal výraz ve tváři. Jeho pevnost jí dodala odvahu pokračovat.

„Nebyla jsem tam. Přišla jsem, až když jsi mi zavolal. Vím jenom, co jsi mi řekl po telefonu a co Miles řekl potom. Řekl jsi mi, že jsi v hrozném maléru, že jsi našel Lorraine s nějakým mužem a zabil jsi ji. Když jsem k tobě přijela, ležel jsi v ložnici v bezvědomí. Lorrainino tělo bylo na posteli.“

„Ale jak to, že jsi mluvila s Milesem? Myslel jsem, že utekl.“

„Utekl. Viděli tě, jak jdeš po chodníku k domu a Lorraine tě poznala. Miles ke mně přišel druhý den. Dočetl se o mně v novinách a uvědomil si, že mám peníze a že jsem lhala policii. Od té doby jsem mu platila.“

„Musel jsem tě do toho zatáhnout?“ Hlas se mu zlomil a zesyrověl mu pohnutím. „Jako by nestačilo, že jsem si takhle zpackal vlastní život. Musel jsem do toho zatáhnout i tebe?“

„Udělal jsi mi radost,“ řekla. „Zavolal jsi mi, abych ti pomohla, když jsi byl u konce sil, a to mi udělalo radost.“

Pocítil hroznou pokoru před láskou a odvahou, které vyzařovaly z její unavené tváře. Ne tu falešnou a pomíjivou pokoru poraněné pýchy, ale pokoru člověka, který si tváří v tvář ctnosti s lítostí uvědomuje, jak nečestně se choval.

„Nehodím se k tomu, abych žil ve stejném světě jako ty, Paulo. Dneska odpoledne jsem měl dokonce podezření, že ty a Miles jste nějakým způsobem spolupracovali.“

„Vím o tom. Není divu, že jsi mě podezříval. Lhala jsem každému. Když přijela policie, vyprávěla jsem jim, že jsme se byli projet a že jsme byli spolu, když si našel Lorraininu mrtvolu. Jak jsem jednou takhle zalhala, nemohla jsem to změnit, protože by si mysleli, že jsme tu vraždu naplánovali. Je to zvláštní, co? Nikdy o mých slovech nepochybovali.“

„O tvých slovech by neměl nikdo nikdy pochybovat.“

„To je ta potíž, že mám upřímný obličej,“ řekla. „Kdyby někdo něco namítal, musela bych říct pravdu. Nikdo nic nenamítal. Teď vím, že jsem jim pravdu stejně měla říct. Když zvážím okolnosti, mohl jsi být zproštěn viny nebo dostat malý trest za zabití. Ale čekala jsem, až bylo moc pozdě. Pak jsem zjistila, že nevíš, co jsi udělal. Bála jsem se, co by ti mohla pravda udělat. Ale v tom jsem se taky mýlila. Od začátku až do konce jsem dělala všechno špatně.“

„Ne.“

Zapůsobilo to na něho tak silně, že nedokázal říct nic víc. Zalykal se studem. Byl ze sebe k smrti otrávený. Choval se jako blázen, klamal sám sebe, byl pyšný, nesnášenlivý a měl tvrdé srdce. Místo sebe obviňoval své okolí, nikomu nevěřil. Vzpomínal si na rčení z dětství jako na zlomky jazyka, který téměř zapomněl. Břevno v oku bratra tvého. Nesuď, abys nebyl souzen.

Pochopil, že nepotřebuje spravedlnost, ale milosrdenství.

Sklonil se a rukama si zakryl zahanbenou tvář, takže svá slova zamumlal. „Tolik jsi kvůli mně riskovala. Musela jsi být blázen, když sis myslela, že za to stojím.“

„Blázen je slovo, které v naší rodině nepoužíváme.“ Snažila se usmát, ale místo toho se jí ústa zkřivila lítostí.

Nedokázala tu vydržet sedět a vidět ho poníženého. Přešla k němu, klekla si na kolena a položila si jeho hlavu na prsa. Cítila, jak se celý třese a sevřela ho ještě pevněji, jako by ho chtěla ukrýt a utěšit.

„Co budu dělat?“ řekl na jejích prsou. Bude žít dál, ale své vině nemůže uniknout. Cokoli do konce života řekne, bude cenzurovat vědomí, že jisté věci se vyslovit nemohou. Všechno bude navždy zatemňovat černá vzpomínka. Přesto nebylo jiného východiska. Nemohl se přiznat policii, protože kdyby to udělal, trpěla by za jeho vinu Paula, která je nevinná. Musel dál žít s vědomím toho, co udělal, nejen dnes večer, ale každou noc a každý den. „Co můžu dělat?“ řekl.

„Jdi spát. Jsi unavený a je už po půlnoci. Nic jiného nemůžeš udělat, než jít spát.“

„Můžeš mě ještě milovat?“

„Dneska večer, než jsi přišel, jsem si myslela, že jsem tě ztratila. Chtěla jsem umřít.“

„Ale ne –?“ Hlas se mu zlomil.

Sevřela ho ještě pevněji, jako kdyby její ruce dokázaly udusit výčitky v jeho duši. „Co ne?“

„Nebojíš se mě?“

Na vteřinu se cítila docela vyplašená, přesně nevěděla proč. Nebála se ho, ale bála se. Život jí připadal složitý a nevypočitatelný a energie, kterou potřebovala na jeho zvládnutí, z ní dnes večer všechna vyprchala. Celé měsíce už vedla vyčerpávající život, na dluh si kupovala vitalitu a všechny účty teď měla splatit najednou. Věděla, co získala, ale byla příliš unavená na to, aby si uvědomila své vítězství, příliš unavená, aby bez obav myslela na budoucnost.

Ráno bude mít určitě jiný pocit. Život začne znovu a nevyřešená budoucnost se stane všední přítomností. Budou tu lidé, se kterými se uvidí, dialogy, které napíše, schůzky s Klifterem, jídla, která bude plánovat, místo, kde Bret začne znovu pracovat, výmluva, kterou na čas oddálí setkání s paní Swanscuttovou. Tohoto pátka, který nosí neštěstí, na své svatbě nechtěla. Přesto si byla jistá, že se všechno zlepší. Největší nebezpečí a nejhorší bolest překonala. Nic nebude tak dobré, jako to mohlo kdysi být, ale dobré to bude dost. Naučila se nedělat si příliš velké nároky na život. V této chvíli jí stačilo, že jsou si s Bretem blízcí. Bez zaváhání mu řekla, že se ho nemůže nikdy bát – že ho příliš miluje.

„Jsi moc hodná,“ řekl. Teplo jejího těla mu proniklo až do morku kostí, už se netřásl.

„Pojď spát,“ řekla znovu.

Nahoru po schodech šli ruku v ruce. Je po půlnoci, přemýšlela, ale do rána zbývá ještě spousta času.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai