Setkání v márnici

Ross Macdonald

(1980)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Poklidnou hladinu života amerického maloměsta rozvlní jednoho rána tragická událost – únos malého chlapce. Okolnosti zpočátku jednoznačně ukazují na osobu pachatele. Netypický vyšetřovatel – kurátor okresního soudu Howard Cross – však nachází nečekané vztahy a spojitosti, které jej přenášejí nejen v prostoru – do kalifornské pouště, ale i v čase – až do doby druhé světové války.

Nález neznámého zavražděného, pravděpodobná souvislost s další anonymní obětí nedávné dopravní nehody, náhlá smrt jednoho ze zúčastněných, to vše celý případ ještě více komplikuje. Podaří se Howardu Crossovi odkrýt všechna tajemství natolik včas, aby zachránil nevinný dětský život?

„Nejdůležitější následovník chandlerovsko-hammettovské tradice, spisovatel, který vynesl romány tvrdé školy na novou literární úroveň.“

The Times Literary Supplement

„Vážnější a dokonalejší spisovatel, než vůbec kdy byli Chandler nebo Hammett.“

Atlantic

„Nejen že nás Ross Macdonald naučil, jak psát; udělal pro nás mnohem víc; naučil nás číst, přemýšlet o životě, a možná i žít… závidím mu.“

Robert B. Parker

„Je jedním z mála spisovatelů tohoto žánru, jejichž um překračuje hranice dané formy.“

Los Angeles Times

Vydalo nakladatelství BB art v edici 99 v roce 1994

Copyright © 1953 by Alfred A. Knopf, Inc.

All rights reserved

Z anglického originálu Meet Me at the Morgue přeložil

© 1994 Václav Straka, redigoval Robert Kubánek

Obálka © 1994 Bohumil Fencl

Sazba a tisk Svoboda, a. s., Praha 10

První vydání v českém jazyce

KAPITOLA 1

Viděl jsem toho chlapce ráno onoho dne, kdy byl unesen. Počasí bylo nádherné, vál svěží vítr od moře a bílé fasády městských domů se třpytily pod modrým nebem. Musil jsem se přinutit, abych se vůbec odhodlal jít do práce.

Sportovní vůz bronzové barvy s neobvykle dlouhým předkem stál u chodníku před okresní správní budovou. Zaparkoval jsem na svém obvyklém místě několik yardů za ním. Pokud jsem věděl, byl ve městě jen jeden jaguár bronzové barvy. Patřil Abelu Johnsonovi. Nepřekvapilo mne tedy, když se ze dveří budovy, ve které byla i má kancelář, vynořil Fred Miner, Johnsonův šofér, a spěchal po schodech na ulici.

Když se Fred dostal na chodník, otočil se směrem ke mně. Byl to podsaditý třicátník, který kráčel zvláštním, poněkud strnulým způsobem. Na jeho námořnické blůze, kterou stále nosil, byla na rukávech tmavá místa. Kdysi tu bývaly proužky jeho poddůstojnické hodnosti. Jediný ústupek, který učinil svému civilnímu povolání, byla placatá šoférská čepice se štítkem, který mu stínil oči. Šel kolem mého vozu, aniž si mne všiml. Ve tváři mu bylo vidět, že je ponořen do myšlenek.

Ze sportovního vozu se ozvalo zavýsknutí. Malý chlapec se světle rusými vlasy se vydral ze dveří a vrhl se jako střela k Fredovi. Tvář muže se rozzářila smíchem a upřímnou radostí. Popadl chlapce pod pažemi, vyhodil ho do vzduchu a postavil znovu na zem:

„Tak teď dost, plavčíku. Není čas na hraní. Postav se pěkně do pozoru!“

„Tak jo, Frede,“ zašveholil chlapec. „Vlastně – Podle rozkazu, pane!“ Srazil patičky a vzpřímil se.

„Tak a teď se tvař vážně, nebo tě zbavím hodnosti plavčíka a vezmu ti všechna privilegia na patnáct let.“

„Rozkaz, pane.“

Chlapec se uchichtával. Fred se pokoušel potlačit veselí, ale nedařilo se mu to. A tak tu stáli na chodníku a smáli se jeden druhému do tváře. A lidé, kteří je míjeli, se usmívali také.

Vylezl jsem ze svého vozu. Když mne Fred zahlédl, jeho tvář se změnila. „Dobrejtro, pane Crossi,“ řekl bez velkého nadšení.

„Buďte zdráv, Frede. Hledáte mne?“

„Přišel jsem za panem Linebargem.“

„Má dovolenou.“

„Jo, ta slečinka mi to říkala. Byl jsem už nahoře.“

„Myslel jsem, že se máte hlásit až příští týden.“

„Kvůli tomu jsem nepřišel. Ne abych se hlásil. Jen jsem se chtěl pana Linebarga na něco zeptat.“

„Týká se to vašeho podmíněného trestu?“

Tvářil se nejistě, přenášel váhu těla z jedné nohy na druhou. Ta podmínka, o které byla řeč, ho vždycky přiváděla do rozpaků. „Více méně. Ale nebylo to nic důležitého.“

„Mohu vám pomoci?“

Ustoupil o krok. „Ne ne, nebudu vás s tím obtěžovat, pane Crossi. Zajdu za panem Linebargem příští sobotu. Příští sobotu už se vrátí, nemám pravdu?“

„Určitě, pokud se neutopí. Odjel na ryby.“

Chlapec vztáhl ruku a zatahal Freda za opasek. „Děje se něco? To už nepojedeme na výlet?“

„Pojedeme, Jamie.“ Pohladil dlaní rusou hlavičku. „Ale pamatuj si. Žádné hovory při nástupu.“

„To je ten Johnsonův chlapec?“ zeptal jsem se.

„Ano, pane Crossi, to je Jamie Johnson. Jamie, seznam se s panem Crossem.“

Pak dodal s nádechem ironie: „Pan Cross je můj moc dobrý přítel.“

Chlapec mi podal lepkavou ruku. „Těší mě, pane Crossi. Fredovi přátelé jsou i moji přátelé.“

Fredova tvář zazářila, ale pak řekl hlasem mořského vlka: „Tak a teď maž na palubu, než se tady upovídáš k smrti.“

Chlapec se rozeběhl zpět k jaguáru a vlezl po čtyřech do vozu. To poslední, co jsem z něho viděl, byla zadnička v džínsových kalhotkách a pár mrskajících se mokasínů.

„Je to šikovný kluk,“ řekl jsem. „Kolik je mu let?“

„Pozor, mohl by vás slyšet.“ Fred si položil na rty zaolejovaný ukazovák a ztišil hlas. „Neměl by slyšet, jak ho druzí moc chválí, mohlo by mu to stoupnout do hlavy. Beztak mu to hrozí při těch penězích, co má rodina. Jamiemu jsou čtyři.“

„Na čtyřletého chlapce je vyspělý. Kdo ho to všechno učí?“

„Jde to. Mám ho pod komandem.“ Fred znovu vykročil. „Tak na shledanou, pane Crossi. Jsem rád, že jsem vás viděl.“

„Okamžik. Copak se vlastně děje?“

„Nic se neděje,“ odpověděl zvolna.

„Chlapec říkal, že hodláte jet na výlet. Nehodláte snad odjet z okresu?“

„Ne, já nikam neodjíždím.“ Ale trvalo mu to chvíli, než odpověděl.

Byl jsem si skoro jist, že lže. „Znáte příkazy. Nesmíte opustit okres bez výslovného svolení úřadu.“

„Vím to,“ zatvářil se trochu nejistě. „Beru Jamieho jen na projížďku. Je to proti předpisu?“

„Máte povoleno jezdit autem jen na služební cesty.“

„Dostal jsem příkaz. Tak je to výkon služby, nemám pravdu?“ Zadíval se nervózně na sportovní vůz. „Už bych měl jet, pane Crossi.“

„Kam?“

Jeho tvář se znovu uzavřela do masky, v níž se odráželo nepřátelství. „Dostal jsem příkaz nikomu o tom neříkat.“

„Dostal jste se snad do nějakých potíží?“

„Ne, pane, nedostal. Od února jsem žádné potíže neměl a nemám v úmyslu dostat se do nějakých dalších.“ Řekl to s důrazem.

„Beru vás za slovo, Frede. Všechno bude v pořádku, dokud se budete pohybovat jen v okrese, budete dbát na dopravní předpisy a nebudete pít. Víte, co se stane, když něco z toho porušíte!“

Z věže soudního dvora na druhé straně ulice začaly hlasitě odbíjet hodiny. Oba jsme k nim vzhlédli. Bylo tři čtvrti na devět.

„Já vím, co by se stalo,“ řekl. „Ale teď už sebou musím mrsknout.“

„Proč máte tak naspěch?“

Neodpověděl. Zvuk odbíjení stále visel ve vzduchu nad námi jako vzdálené varování. Zašilhal znovu na velké železné rafije a netrpělivě přešlápl.

„Je to rychlý vůz,“ řekl jsem. „Jakou má nejvyšší rychlost?“

„Snad sto dvacet mil. Ale já jsem nikdy nejel na doraz.“

„Tak nezapomeňte držet nejvyšší rychlost na pětapadesáti.“

„Budu to mít na paměti. Už můžu jít?“

Sledoval jsem ho, jak usedá za volant jaguáru. Neměl tam mnoho prostoru. Fred měl mohutnou hruď a byl široký v ramenou. Záda měl strnulá, poté co si je těžce poranil za války. Jak se vytáčel od chodníku, všiml jsem si, jak se mu na boku vzdouvá kapsa s revolverem.

Vlastně jsem si nebyl jistý, jestli je to revolver. Nevěděl jsem ani, jestli má oprávnění mít u sebe zbraň. Dříve než jsem se rozhodl zastavit ho, bronzový vůz poskočil od okraje chodníku a zmizel za rohem soudní budovy. Zvuk jeho motoru se postupně ztrácel.

Ann Devonová vzhlédla od svého psacího stroje, když jsem vstoupil do dveří kanceláře. Byla jedním z mých dvou asistentů v úřadu kurátora. Měla světlé vlasy a teprve nedávno promovala. Vystudovala psychologii. Stále si zachovávala neporušenou zásobu dívčí horlivosti. Jak se otočila na židli do světla, které vnikalo oknem, byl na ni docela příjemný pohled.

„Dobrý den, Howarde. Stalo se ti něco?“

„Nebuď tak bystrá hned po ránu. Unavuje mne to.“

„Raděj mi to řekni,“ pravila. „Vždycky ti naskočí ty ohavné kolmé vrásky mezi obočím.“

„Tak si myslím, že to ani nebyla tak špatná myšlenka.“

„Jaká myšlenka?“

„To pálení čarodějnic.“

„No, tak, Howarde, svěř se staré, dobré doktorce Devonové.“ Bylo jí dvacet čtyři.

Usedl jsem na roh stolu. Na druhém rohu měla Ann misku s mnohobarevným kvetoucím hráškem, který příjemně kontrastoval s bílými stěnami a odřeným kancelářským nábytkem.

„Oč šlo Fredu Minerovi, nebo ti to taky nechtěl říct?“

„Chtěl mluvit s Alexem. Když jsem mu řekla, že je pryč, tak se tvářil dost zklamaně a ustaraně.“

„Řekl ti proč?“

„Mumlal něco záhadného. Že chce postupovat řádně a jednat korektně ve vztahu ke každému.“

„Já mám dojem, že má něco za lubem,“ řekl jsem. „Srazil jsem se s ním právě na chodníku a choval se dost odtažitě. Nepodařilo se mi přimět ho, aby se jasně vyjádřil.“

„Nebudeš se na mne zlobit, Howarde, když ti něco řeknu? Já si myslím, že z tebe má strach.“

„Ze mne?“

„No ano, z tebe. Když nasadíš ten svůj zamračený úřední pohled… Mne jsi taky prvých šest měsíců děsil.“

„Nechápu proč.“

„Vládneš nad těmi lidmi velkou mocí.“

„Ale nezneužívám ji, pokud vím.“ Ta konverzace mne začala trochu dráždit.

„Vím, že ji nezneužíváš. Ale je otázka, jestli to ví taky Fred Miner. Se svou zkušeností v námořnictvu si dobře uvědomuje, co by mu mohla úřední moc provést, kdyby jen trochu uklouzl. Ostatně on tě nezná tak, jako zná Alexe. Řekla jsem mu, že se brzy dostavíš, ale on nechtěl čekat. Asi sem přišel, aby požádal Alexe o radu v nějaké soukromé záležitosti.“

„Nezmínil se o tom, že chce odjet?“

„Ani slovem. Ale jsem si jista, že si s ním nemusíš lámat hlavu. Alex mi říkal, že se chová bezvadně.“ Anniny modré oči ztmavly citem. „Já si osobně myslím, že to je odolný chlapík. Kdybych já někoho zabila autem, přísahám, že už bych nikdy nesedla za volant.“

„Myslíš si, že by to byla škoda?“

„Ne, vážně. Nevysmívej se mi.“

„Nemůžeš plýtvat svými něžnými city na každého řidiče, který porazil chodce a ujel. Ostatně už je ženatý.“

Lehce se začervenala. „Nebuď směšný. Mé vztahy k našim klientům jsou naprosto neosobní. Ostatně on není z těch řidičů, co porazí a ujedou. Alex říká, že nevěděl, že někoho porazil, a tak to nebyla jeho chyba.“

„Pokud řídil v opilosti, bude to vždycky jeho chyba. To si můžeš zapsat za uši. To je základní zásada.“

Otevřela doširoka oči. „On pil? To mi Alex neřekl.“

„Alex říká o svých případech jen to, co musí. To je výtečné pravidlo, hodné následování.“

S mírným nádechem drzosti řekla: „Tak se mi zdá, že dnes ráno máš náladu kázat morálku.“ Ale pak přece její zvědavost zvítězila. „Jak víš, že Fred Miner toho večera pil?“

„Četl jsem policejní zprávu. Udělali u něho alkoholovou zkoušku, když ho zatýkali. Měl toho v sobě hodně, přes dvě stě miligramů.“

„Chudák. To jsem nevěděla, že má k tomu sklony. Měli bychom u něho provést Rorschachův test. Alkoholici mají vždycky zakořeněné citové problémy –“

„Ale on není alkoholik. Prostě se opil, jako to dělá dost lidí, a zabil člověka. Nemusíš mu věnovat tolik sympatií. Beztak měl štěstí. Jeho manželka stojí při něm. Jeho šéf stál při něm. Kdyby nebylo toho a zpráv o jeho výborném chování za války, byl by ve vězení.“

„No, já jsem ráda, že tam není.“ Ironicky pak dodala. „I když ty z toho radost nemáš.“

Sklonila hlavu a prsty začala ťukat na psacím stroji, jako když střílí z kulometu. Naše konverzace často končila takhle. Říkal jsem si, že je to starý konflikt srdce a rozumu. A ten rozum že mám já.

Hodiny na soudní budově odbily devět a já jsem poslouchal jejich opožděnou ozvěnu. Zavřel jsem za sebou dveře do své kanceláře trochu prudčeji, než jsem měl v úmyslu, odložil jsem sako a strávil jsem dvě následující hodiny u diktafonu. Sepisoval jsem zprávu o zámožné starší dámě, která byla zatčena proto, že ukradla šaty v místním obchodě. Šaty byly vesměs velikosti devět. Dáma měla číslo osmnáct a neměla děti.

Mezi odstavci se moje mysl vracela k Fredu Minerovi. I když jsem to nechtěl Anně přiznat, cítil jsem v jeho případě jisté uspokojení. Před třemi měsíci, na začátku února, to s ním moc slibně nevypadalo.

Podle hlášení šerifa a městské policie se Fred v sobotu večer opil do němoty, sebral bez povolení svého šéfa jeden z jeho vozů a na silnici blízko Johnsonova venkovského domku přejel člověka. Nezastavil ani, ujel z místa činu a ztratil se ve městě. Tam jej policisté docela náhodou zastavili v rámci běžné kontroly a zjistili, že řídí v opilém stavu a podali na něj oznámení. Šerifovi lidé našli tělo přejetého teprve později večer a nebyli schopni identifikovat oběť.

Ale na lincolnu, kterým jel Fred, byla rozbitá mlhovka. A na místě nehody byly roztroušeny střepiny žlutého skla. Jeden dlouhý ostrý kus skla se dokonce zasekl do oka mrtvého muže.

Lidé od soudu předpovídali, že Fred bude shledán vinným z těžkého ublížení na těle a že bude odsouzen na pět let nepodmíněně. Jenže pak se Abel Johnson vrátil ze svého zimního pobytu v poušti. Zaplatil za Freda kauci a pověřil svého osobního advokáta tím případem. Advokát, muž jménem Seifel, žádal, aby se žaloba omezila na obvinění z neúmyslného zabití a aby trest byl podmínečný.

Já jsem určil Alexe Linebarga, aby vypracoval zprávu o Minerovi. Alex strávil nad doklady o Minerově minulosti skoro dva měsíce. Došel k závěru, že Fred Miner je řádný občan, který se dopustil jedné vážné chyby, ale že není pravděpodobné, že se tato chyba bude opakovat. Fred byl odsouzen na rok podmíněně. Dostal pokutu tři sta dolarů a příkaz hlásit se pravidelně v kanceláři kurátora.

Vcelku měl velké štěstí, jak už jsem řekl. Nezkazil si život a můj úřad měl na tom podíl. Klesl, ale byl zachycen dřív, než dopadl na zem, a zvednut zpátky na napjaté lano morálky, po kterém každý z nás kráčí den co den.

Ale člověk, který je pod dohledem kurátora, kráčí po svém vysoko zavěšeném laně už bez záchranné sítě. Zaváhá-li podruhé, padne na tvrdo, rovnou do vězení.

KAPITOLA 2

Proud myšlenek mi přerušil zvuk hlasů z přední kanceláře. Vypnul jsem diktafon. Jeden z hlasů patřil Ann. Zdálo se, že se pokouší uklidnit ten druhý hlas, který se zvedal a klesal na vlně rozrušení. Je to zřejmě jeden z jejích mladistvých klientů, pomyslel jsem si, který přišel vyvádět, nebo se potřeboval vyplakat.

Když už se mi to zdálo být dlouhé, otevřel jsem dveře. Vedle psacího stolu Ann, v křesle pro návštěvy, seděla schoulená žena, jejíž mládí na první pohled patřilo už minulosti. Pod lacinými domáckými šaty se rýsovalo její dlouhé hranaté tělo. Ann byla skloněná a jednu ruku měla položenu na jejím hubeném rameni.

Poznal jsem ji, když pozvedla tvář do světla. Připadalo mi, že za ty tři měsíce, co jsem ji viděl naposledy, zestárla o deset let. V jejích rovných hnědých vlasech byly proužky šedi, připomínající tenké ocelové spony, které se zachytily v účesu. Pod očima měla rudé kruhy a rty se jí chvěly.

„Máte nějaké potíže, pani Minerová?“

„Strašné potíže.“ Jen s námahou ovládala chvějící se rty. „Zasáhlo mne to zčista jasna.“

Podíval jsem se na Ann.

„Já přesně nevím, o čem mluví,“ řekla. „Říká něco o únosu. Paní Minerová má obavy, že její manžel je v tom nějak zapleten.“

„Ne!“ vykřikla žena. „To není pravda! Fred by něco takového neudělal. Nemohl by to udělat. Já ho přece znám. Žijeme spolu už deset let a Fred je ten nejlaskavější člověk. Má toho chlapečka moc rád.“

Přešel jsem pokoj a postavil jsem se nad ní. „Chcete říct, že byl usnesen Johnsonův chlapec?“

Zvedla řasy, na kterých se leskly slzy. „Ano. A oni obviňují Freda! Říkají, že chlapce ukradl a že s ním utekl. Ale to je lež!“ Její hlas zlomila lítost.

„Paní Minerová říká, že to je spiknutí proti jejímu muži.“ Ann se ke mně naklonila a dodala šeptem: „Nemáte dojem, že trpí nějakými přeludy?“

„Nesmysl,“ řekl jsem, hlasitěji, než jsem zamýšlel.

Paní Minerová se napřímila a setřásla ruku Ann ze svého ramene: „Vy mi nevěříte? Říkám vám pravdu. Jamie byl unesen a zařídili to tak, aby vina padla na Freda.“ Na její hubené tváři vystoupily lícní kosti, jako by její obličej už celý pozřel žal.

„Tak jen klid,“ řekl jsem. „Nemohu říct, jestli vám věřím, nebo nevěřím, dokud neuslyším, co se vlastně stalo. Slečno Devonová, podejte, prosím, paní Minerové sklenici vody.“

„Prosím.“ Ann naplnila papírový kalíšek vodou z chladničky a podala ho paní Minerové. „Napijte se, milá paní.“

Třesoucí se rukou zvedla kalíšek ke svým nenamalovaným rtům. Trochu vody ukáplo na šaty, zbytek vypila a kalíšek rozmačkala v ruce. Klouby na rukou měla červené a popraskané od domácích prací.

„Tak a teď vyprávějte panu Crossovi, co jste říkala mně,“ vybídla ji Ann.

„Pokusím se.“ Snažila se uklidnit. „Vy jste viděl manžela dneska ráno. Říkal, že sem zašel, aby si promluvil s panem Linebargem.“

„Ano, přišel sem. Pan Linebarge tady nebyl, ale já jsem s ním hovořil.“

„Dělal na vás dojem, že plánuje nějaký zločin? Opravdu? Vypadal na to?“

Znovu se mi vynořily v hlavě pochyby, které jsem měl ráno, když jsem hovořil s Fredem. „Možná, že bude lépe, když se vás budu ptát sám, paní Minerová. Říkáte, že vašeho manžela obvinili z únosu Jamieho Johnsona. Kdo ho obviňuje?“

„Pan Johnson.“

„Z jakého důvodu?“

„Nemá žádné důvody. Je to spiknutí.“ Takřka neviditelné pohyby její ztuhlé čelisti působily zvláštním dojmem, jako by mluvil břichomluvec.

„To už jste říkala. Můžete mi ale říct něco určitějšího? Předpokládám, že zmizeli oba dva.“

„Oba dva se ztratili… Ale…“ Její ruka mávla v nechtěném gestu. Pak ji sevřela v klíně v pěst. „To přece ještě neznamená, že Fred je vinen. To znamená pravý opak. Jde tady o nějakou špinavou hru.“

„Nikdo neví, kde jsou?“

„Někdo to ví. Já ne, ale někdo to ví. Ať už je za tím kdokoli.“ Její sevřená ústa syčela. Oči jí žhnuly jako hnědé sklo.

„Koho máte na mysli?“

„Spiknutí,“ řekla. „Nic jiného to není.“

Ann a já jsme se na sebe podívali. Tak napůl jsem byl skoro nakloněn věřit, že paní Minerová je nárazem těch událostí vyvedena z duševní rovnováhy.

„Fred má přece ten škraloup, tu havárku,“ říkala. „A oni to vědí. Je to zločinecké spiknutí, které na něj chce hodit vinu, že ukradl to dítě.“

„Byl Jamie opravdu unesen?“

„Vždyť vám to říkám,“ vyrazila prudce. „Co si myslíte?“

„Myslím si, že možná trochu přeháníte.“ Podíval jsem se na hodinky. „Teď je za dvacet minut dvanáct. Já jsem viděl chlapce s Fredem před méně než třemi hodinami. O nějakých nesnázích nebylo ani zdání.“

Naklonila se ke mně a její hubená tvář dychtila po troše naděje. „Já vím. Fred miloval toho chlapce jako vlastního syna. Já vím, že oni mezi sebou neměli potíže, jenže pan Johnson mi nechce věřit. Viní Freda. Všichni jsou proti němu! I pan Johnson. Říkal, že udělal hroznou chybu, když zachránil Freda před vězením.“

Ann řekla překvapeně: „Pan Johnson si myslí, že jeho syn byl unesen?“

„On to ví!“

„Jak to může vědět?“ řekl jsem. „O chlapci se neví teprve od deváté hodiny. A Fred mi říkal, že má příkaz, aby ho vzal na projížďku.“

„O tom já nevím.“ Pomalu nabývala sebekontroly. „Já jsem ale viděla ten vyděračský dopis vlastníma očima. Přišel s ostatní poštou dneska ráno. Odnesla jsem ho sama do bytu a byla jsem přitom, když ho pan Johnson otevřel.“

Ann a já jsme se na sebe mlčky dívali. Úder z věžních hodin na soudní budově zazněl jako výbuch, jako obrovský vykřičník za slovy té ženy. Mezi prvním a třetím úderem, kterým hodiny ohlásily uplynutí tří čtvrtí, se situace náhle a takřka hmatatelně změnila. I důvěrně známá kancelář dostala náhle jakoby jiný vzhled.

Opakoval jsem hloupě: „Vyděračský dopis?“

„Ano, přišel v poště dnes ráno.“

„A v dopise je zmínka o Fredovi?“

„Ovšemže není! On s tím nemá nic společného, copak mi nevěříte? V dopise jsou jen pokyny, jak se mají vyplatit peníze. Ani tam není podpis.“

„O jakou částku se jedná, paní Minerová?“

„O padesát tisíc dolarů.“

Ann hvízdla. Padesát tisíc dolarů, to byla suma, která by stačila pokrýt její plat za dvacet let. A, koneckonců, můj skoro za deset.

„Předpokládám, že Johnson zavolal policii.“

„Ne, nezavolal. Měl strach. V dopise se říkalo, že když zavolá policii, tak chlapce zabijí.“

„Kde je teď pan Johnson?“

„Odjel do města, aby vyzvedl peníze. Neviděla jsem ho od té chvíle, kdy vyšel z domu. Měl hrozně naspěch. V dopise mu dávali lhůtu do jedenácti hodin.“

„Chcete tím říct, že peníze už byly vyplaceny?“

„Asi ano. Chtěl je vyplatit ihned. On toho chlapce bláznivě miluje…“ Pak dodala jako na obranu: „Ale ne víc než Fred.“

„To vím. Ale řekněte mi tohle: Máte nějakou představu, kde by Fred teď mohl být?“

„Kéž bych měla! Nic mi neříkal, jen o tom panu Linebargovi. Říkal, že jede sem a to je všechno.“

„Řekl vám proč?“

„To neřekl. On toho moc nenamluví.“

„Víte, jestli si vzal chlapce s sebou bez svolení?“

„Tohle říká pan Johnson. Fred něco takového předtím nikdy neudělal. Fred vždycky dělal jen to, co bylo správné!“

Ann řekla: „Paní Johnsonová je teď doma sama?“

„Pokud vím, tak ano. Zachovává klid, jinak bych ji tam samotnou nenechala. Když ale začali pronášet ta obvinění, tak jsem se rozhodla jít sem a –“

Přerušil jsem ji: „Raději tam zajeďme. Máte svůj vůz, paní Minerová?“

„Měli jsme, ale Fred ho musel prodat, aby zaplatil pokutu. Já jsem přijela autobusem.“

„Pojedeme mým vozem.“

„Neměli bychom zavolat federální policii?“ zeptala se Ann.

„Nejdříve si pohovoříme s Johnsonem. Je to jeho chlapec.“

KAPITOLA 3

Abela Johnsona jsem znal jen povrchně. Přišel do mé kanceláře v únoru, aby si pohovořil o případu Freda Minera a Alex mi ho představil. Johnson byl žoviální muž středního věku, který, jak se tvrdilo, získal za války slušné jmění v San Diegu obchodem s pozemky. Asi rok po válce se odstěhoval do Pacific Pointu a zakoupil venkovský dům několik mil za městem. Tam se usadil s manželkou a nemluvnětem.

U soudu se povídalo, že byl velmi těžce nemocen a že si vzal pak svou ošetřovatelku. S paní Johnsonovou jsem se nikdy nesetkal. Johnson sám byl uznáván jako významný občan. Hojně přispíval místním charitativním organizacím a byl členem Klubu ředitelů na odpočinku. Kdyby byla skutečně pravda, že jeho syn byl unesen, mohlo to vyvolat velký rozruch.

Paní Minerová se chovala, jako by si to uvědomovala. Zůstala stát na posledním schodu před východem z budovy a dívala se s hrůzou na dav, který v sobotním poledni procházel kolem. Ann Devonová jí musela domlouvat, aby vůbec přešla chodník a nastoupila do auta. Klopýtala a hlavu měla sehnutou jako někdo, kdo nese těžké břemeno. Když nastoupila do vozu, zhroutila se na zadním sedadle a zakryla si oči rukou, jako by ji sluneční jas zraňoval. Když jsme vyjížděli z města, slyšel jsem, jak potichu pláče.

Pacific Point se rozkládal na svahu spadajícím k oceánu. Při cestě po terasovitém úpatí hor za městem jsem vnímal podkovovitý výběžek země, zpola obklopující oválnou modrou lagunu, který dal městu jméno. Přístaviště a moře za ním bylo poseto plachetnicemi.

Cesta dosáhla hřebene hor. Daleko přede mnou, po levé straně, se vznášela Catalina jako stínová bitevní loď na severozápadním horizontu. Napravo pode mnou se rozkládalo tmavě zelené vnitrozemské moře oranžovníků mezi úpatími dvou pohoří. Byl jasný květnový den, ale pestrost krajiny mi nijak nezlepšovala náladu. Jen zdůrazňovala nezvyklost naší poutě.

Tmavý povrch silnice se pojednou rozdvojil. Černobílá dřevěná tabule oznamovala: HRANICE MĚSTA PACIFIC POINT. Vedle pak bylo žluté označení autobusové zastávky.

Žena na zadním sedadle řekla zastřeným hlasem: „Tady zatočte.“

Zatočil jsem. Ann, která seděla vedle mne, se dotkla významně mé ruky. „Tady se to stalo,“ zašeptala. „Tady našli to tělo, těsně pod křižovatkou.“

I za plného denního světla se zdálo to místo opuštěné. Třebaže jsem věděl, že tu jsou nablízku domy – přepychové vily místních boháčů. Cesta byla po obou stranách lemována vysokým vavřínovým živým plotem, nad kterým se skláněly větve eukalyptů. Spadlé listí eukalyptů nám praskalo pod koly. Zahlédl jsem odraz obličeje paní Minerové ve zpětném zrcátku. Zračila se v něm hrůza. Jako by toho mrtvého stále viděla na silnici.

O několik mil dál mi řekla: „Měl byste teď trochu zpomalit, pane Crossi. Teď přijde ostrá zatáčka na příjezdovou cestu.“

Uposlechl jsem ji a zahnul mezi kamennými sloupy na příjezdovou písčitou cestu. Za řadou cypřišů stála větrem ošlehaná vrátnice. Malá zahrádka před ní byla plná květů.

Ann se obrátila k paní Minerové. „Nechcete si vystoupit? Tady bydlíte, nemám pravdu?“

„Po dnešku tady už asi nebudeme bydlet. Budeme na ulici.“

„Bude lépe, když půjdete s námi,“ řekl jsem. „Vy paní Johnsonovou znáte, a já ještě ne.“

„Tak dobře.“

„Vy jste také zaměstnána u Johnsonových?“ zeptala se Ann.

„Ne tak docela. Paní nemá ráda kolem sebe trvalé zaměstnance. Ale s úklidem jí pomáhám. A když mají nějakou sešlost, tak taky zaskakuju.“

Hlavní budova stála dál za vrátnicí, poblíž strže. Byla to stavba z červeného dřeva a kamene s plochou střechou. Ze tří stran obklopovala otevřené nádvoří. Zaparkoval jsem vzadu v zatáčce. V garáži jsem zahlédl dva vozy a bylo tam místo ještě pro dva další. Jeden z vozů byl ten velký černý lincoln, který zabil člověka.

Rusovlasá žena v zelených šatech otevřela zadní dveře a vykročila na malé zápraží. Měla pod paží lehkou ručnici. Když jsem byl asi pět kroků z vozu, namířila na mne. Stáhl jsem se zpátky do auta a zavřel dveře.

Pak se ozval její hlas: „Kdo jste? Co tu chcete?“

Ozvěna z horského svahu idiotsky opakovala její otázku.

„Jsem okresní kurátor.“

Zavrtěla hlavou nad stále napřaženou puškou: „Co si přejete?“

„Pomoci vám, pokud to jen trochu půjde!“

„Já žádnou pomoc nepotřebuju!“

Žena na zadním sedadle se naklonila dopředu k oknu: „Paní Johnsonová, to jsem já. Pan Cross mne sem dovezl.“

Rusovlasá žena neprojevila žádné nadšení. „Kde jste vlastně byla?“ Ale přece jen sklonila zbraň.

Paní Minerová se mne dotkla plaše prstem mezi lopatkami. „Můžu teď vystoupit?“

„Vystoupíme všichni.“ Trochu mi poklesla nálada. Johnsonova manželka vůbec nevypadala jako panička na pokraji zoufalství. Zacházela s puškou způsobem, který naznačoval, že ji dovede i použít.

Ale když jsem si ji prohlédl blíž, viděl jsem, že se jí v obličeji odráží napětí. Její pleť byla bez krve, bílá skoro jako papír. Oči se jí leskly. Dívala se jimi upřeně jako by to byly dva zelené kamínky. Občas se mírně zachvěla.

Podíval jsem se pozorně, jestli je puška zajištěna. Byla.

„K čemu ta zbraň, paní Johnsonová?“

„Nevěděla jsem, kdo jde. Myslela jsem si, kdyby přišli oni…“

„Únosci?“

„Ano. Měla jsem v úmyslu je postřílet.“ Pak dodala klidně: „Vždyť mám jen jedno dítě.“

Jak jsem se díval na její ohnivé vlasy, na její výrazné obočí a těžký povysunutý dolní ret, měl jsem dojem, že by byla schopna zabíjet. Vypadala jako lvice, které vzali její lvíče. Stála tu rozkročena, s puškou u boku. Jako překážka. Její tělo ještě nezachytilo pokyn z její mysli, že jsme přátelé.

„Tak je to tedy pravda,“ řekla Ann.

„Vždyť jsem vám to říkala,“ ozvala se paní Minerová.

Rusovlasá žena se k ní otočila: „Víte, že jste neměla volat policii! To vám nedošlo, že Jamie se tak může dostat do nebezpečí?“

„Já nejsem od policie,“ poznamenal jsem. „Paní Minerová se snažila vypátrat, kde je její manžel. Byl totiž dnes ráno v naší kanceláři.“

„Byl s ním Jamie?“

„Ano, byl. Fred mne dokonce Jamiemu představil. Já sice nedovedu číst myšlenky, ale nechoval se jako člověk, který by připravoval únos.“

Paní Minerová se na mne vděčně podívala.

„Ani já se nepokouším dělat rychlé závěry,“ řekla paní Johnsonová. „Můj manžel ano, bohužel – je velmi vznětlivý. Pokud jde o mne, neuvěřím, že by nám Fred Miner něco takového provedl, dokud o tom nebudu mít důkazy.“

„Pověřila jste ho, aby vzal Jamieho na projížďku?“

„Ne, to jsem neudělala.“

„On mi dnes ráno řekl, že jste mu takový pokyn dala.“

„Ne, já jsem ještě nevstala z postele, když odjeli. Vzala jsem si včera večer prášek na spaní. Obvykle tak dlouho nespím. Jamie ani nesnídal.“ Ten prostinký detail jí náhle přemohl. Oči se jí zalily slzami.

Paní Minerová jí položila ruku na paži. „Dala jsem mu banán a pomeranč. To bylo v osm hodin, možná o něco později. Fred s ním odjel v jaguáru. Řekl mi, že jede do města a že potřebuje něco probrat s panem Linebargem. Já jsem se pochopitelně domnívala, že od vás dostal svolení.“

„Ne, nedala jsem mu ho! Ani můj manžel!“ V jejím hlase zazněl vzrušený tón.

Ann náhle řekla: „Mohli bychom jít dovnitř, paní Johnsonová? Ráda bych vám udělala trochu kávy.“

„Jste velmi laskavá. Prosím, pojďte dál.“ Po tom útočném vzepětí její tělo povolilo a ona se opřela o veřeje. Vzal jsem jí z ruky pušku, dřív než ji stačila upustit, a postavil jsem ji do rohu za dveře.

„Udělám tu kávu sama,“ řekla paní Minerová. „Já se tady vyznám. Možná vám přijde k chuti taky něco k jídlu.“

Při pohledu na zoufalství matky nabyla paní Minerová znovu svou duševní rovnováhu. Když šla kolem mne do kuchyně, podívala se na mne s posmutnělým úsměvem.

KAPITOLA 4

Šel jsem za paní Johnsonovou do salónu. Byl to velmi rozlehlý pokoj. Celou jednu stěnu zabíralo okno, z něhož byl pohled na strž a dolů do údolí.

Přešla k oknu, stála zády ke mně a dívala se ven. Proti tomu prostoru, který ležel za oknem, vypadala její postava drobná a jaksi ztracená. Byl to široširý kraj a čtyřletý chlapec se v něm mohl docela snadno ztratit.

Hovořila pro sebe, nebo snad ke vzdáleným šedivým horám: „To je cena za mé pohodlí a štěstí. Všechno pro mne bylo tak snadné a tak pohodlné od té doby, co jsem si vzala Abela. A v životě člověk musí za trochu štěstí zaplatit. Na to jsem skoro zapomněla. Zaplatit jednou věcí za druhou.“

Zastavil jsem se za jejími zády, mé kroky na těžkém koberci ani neslyšela. „Nedivím se vám, že máte takové fatalistické pocity, paní Johnsonová. Ale myslím si, že nemáte pravdu.“

„To, co jsem řekla, je pravda. Zasnoubila jsem se s penězi. Měla jsem dojem, že mne potkalo štěstí. Ale právě ti, kteří si myslí, že jsou šťastní, na ty pak dopadne tvrdá rána. Možná, že by se nám vyhnula, kdybychom byli chudí. Kéž bych byla zase chudá. Dala bych za to všechno, co mám.“ Přejela očima po krásně zařízeném pokoji, po obrazech na zdi a drahém nábytku. „Peníze přinášejí neštěstí, víte o tom?“

„Není to nutné. Chudí lidé prožívají také těžké chvíle. Já trávím většinu své pracovní doby ve styku s chudými lidmi, kteří se dostávají do těžkostí.“

Její pohled se stočil ke mně. Zelené oči se jí vyjasnily. Zatvářila se, jako by mne viděla poprvé. „Kdo jste říkal, že jste?“

„Howard Cross. Jsem kurátorem při okresním soudu.“

„Abel se o vás zmiňoval, mám dojem. Vy nejste u policie?“

„Spolupracuji s policií, ale v trochu jiné souvislosti, jsem jakýsi prostředník mezi zákonem a narušiteli zákona.“

„Nerozumím vám dobře.“

„Řeknu to jinak. Zločinec vede válku se společností. Společnost se brání pomocí policie a žalářů. Já se snažím vystupovat jako neutrální rozhodčí. Jediný způsob, jak tu válku ukončit, je dosáhnout jakéhosi smíru mezi oběma stranami.“

„Nezlobte se, ale co to je za řeč?“ vybuchla. „Tak se stavíte k tomuhle případu? Neutrálně?“

„To sotva. Při usvědčení z únosu se nedává podmíněný trest. V takovém případě hrozí trest smrti a myslím, že po právu. Na druhé straně si však myslím, že je nebezpečné činit předčasně závěry. Můj úřad napomohl k tomu, že se Fred Miner nedostal do vězení. Možná, že jsem předpojatý. Ale opravdu nemyslím si, že on je ten typ. Na to, aby člověk naplánoval a provedl únos, na to je zapotřebí mít krutou povahu.“

„To mne právě dohání k šílenství. Vůbec si neumím představit, co se vlastně stalo. Proč by ale tedy odvážel Jamieho, aniž by mi něco řekl?“

„Nedovedu si domyslet jeho důvod, ale jsem si naprosto jistý, že nějaký důvod měl. Nebo měl něco, co mu jako důvod připadalo. Fred zase není tak bystrý, to víte.“

„Ne, není genius. Ale má dobré srdce a je zodpovědný. Aspoň jsem si to vždycky myslela, navzdory té jeho – nehodě.“ Zakončila větu neurčitým a tázavým tónem. „Co vy si o tom myslíte, pane Crossi?“

„Nedošel jsem zatím ke konečnému názoru.“ Možnosti, které mi běžely hlavou, další nehoda, nějaký podvod, to všechno by jen zvýšilo její obavy. „Ať už se stalo cokoli, maříme teď čas. Měla byste zavolat policii.“

„Ukážu vám, proč jsme to neudělali.“

Rozeběhla se přes pokoj ke stolu v rohu a přinesla mi složený list papíru. „Vyděračský dopis?“

Pokývla hlavou. Rozložil jsem list, na kterém bylo napsáno inkoustem a tiskacími písmeny:

PANE JOHNSONE, MÁME VAŠEHO CHLAPCE. NIC SE MU NESTANE, KDYŽ UPOSLECHNETE NAŠICH POKYNŮ. ZAPRVÉ ŽÁDNÉ KONTAKTY S POLICIÍ. OPAKUJU ŽÁDNÉ KONTAKTY S POLICIÍ, JESTLI HO CHCETE NAZPĚT ŽIVÉHO! PENÍZE – PADESÁT TISÍC V BANKOVKÁCH PADESÁTIDOLAROVKÁCH A MENŠÍCH. KUPTE MALÝ ČERNÝ KUFŘÍK, DEJTE TAM PENÍZE A KUFŘÍK POLOŽTE KE STÁNKU S NOVINAMI U NÁDRAŽÍ V PACIFIC POINTU. MEZI STOJAN S NOVINAMI A ZEĎ. KUFŘÍK PŘINESTE OSOBNĚ V SOBOTU DOPOLEDNE, ZA DVĚ MINUTY JEDENÁCT. VLAK DO SAN DIEGA ODJÍŽDÍ V 11.01 HOD. ODJEDETE S NÍM. JESTLI SE POKUSÍTE PO KUFŘÍKU PÁTRAT, BUDE TO PRO CHLAPCE OSUDNÉ. KDYŽ BUDETE JEDNAT PODLE POKYNU, VRÁTÍME CHLAPCE JEŠTĚ TEN DEN.

„Tohleto by si Miner nevymyslel,“ řekl jsem.

„Taky si myslím.“ Usedla bezmocně na nízké křeslo. „Otázkou je, kdo si to tedy vymyslel. Mně to připadá jako dopis z pekla.“

„Jde zřejmě o profesionálního zločince nebo o celý gang. Je to důkladně promyšlené a sestavené. Ta písmena byla narýsována pomocí pravítka, aby se vytratily jakékoli charakteristické znaky rukopisu. Celá záležitost prozrazuje zkušenost.“

„Chcete říct, že už to dělali někdy předtím a že jim to vyšlo?“

„To pochybuji. Od té doby, co byl odhlasován federální zákon, jsou únosy poměrně řídkým zločinem. A o úspěšných únosech už není ani slyšet. Chci říct, že stojíte tváří v tvář protřelým zločincům. Proto vás naléhavě žádám, abyste zavolala policii.“

„To se neodvažuju. Slíbila jsem to Abelovi.“

„Tak dovolte, abych to udělal já. F. B. I. má organizaci a vybavení, které vám pomohou syna najít. Nikdo jiný takové možnosti nemá. Jamie se tak mnohem snáz dostane do bezpečí, než když budete postupovat jiným způsobem. Proč si myslíte, že únosci tak trvají na tom, abyste se neodvolali k zákonu?“

Rychle potřásla hlavou. Na chvíli se projevil na její tváři pod rusými vlasy zmatek. „Já nevím. Nemohu nic rozhodnout. Nežádejte mne o to. Kdyby se Abel vrátil a našel doma policisty, mohlo by ho to zabít.“

„To je tak citlivý?“

„Je dost nemocný. Lékař ho výslovně varoval, aby se střežil náhlých citových rozrušení. Chápejte, Abel měl v roce 1946 těžký infarkt. Já jsem ani nechtěla, aby šel dnes ráno do města, ale on trval na tom, že to provede sám.“

Podíval jsem se na hodinky. Bylo půl jedné. „V tuhle dobu bude už asi v San Diegu, jestli stihl ten vlak.“

„Ne, Larry měl sledovat vlak autem. První zastávka je v Sapphire Beach, asi po deseti mílích.“

„Larry?“

„Larry Seifel, právník mého manžela. Ihned se s ním spojil.“

„Byl obhájcem Freda Minera v jeho procesu, že?“

„Ano.“ Neklidně se zavrtěla. „Ráda bych věděla, kde se zdrželi. Abel říkal, že bude zpátky v poledne.“

Držel jsem vyděračský dopis za jeden růžek. „Paní Minerová mi říkala, že dopis přišel s ranní poštou. Kdy to bylo?“

„Asi v půl desáté. Právě jsme sedali ke snídani. Volala jsem na Jamieho, ale on se neozval. A Jamie se budí vždycky tak brzy. Já jsem si bohužel zvykla, že se o něj poránu stará Fred.“ Pocit provinění jí stáhl koutky úst. „Vypadalo to vždycky, že si tak dobře rozumějí.“

Vrátil jsem řeč zpět k našemu problému. „Moc času vašemu manželovi neposkytli. Od devíti třiceti do jedenácti je jen hodina a půl. Můžete mi ukázat i obálku?“

„Tu, ve které ten dopis přišel? Tady je.“

Vstala a zdvihla ze stolku prostou bílou obálku. Adresa byla napsána stejným hranatým tiskacím písmem: panu Abelu Johnsonovi, Valley Vista Ranch, Ridgecrest Road, Pacific Point. Na poštovním razítku bylo datum: Pacific Point, 6.51 p.m. 9. května – tedy předešlého dne odpoledne.

Vynořila se mi v hlavě souvislost s poštovním razítkem. Ten dopis byl napsán a dán na poštu aspoň čtrnáct hodin předtím, než došlo k únosu. Někdo si musel být zcela jist časovým rozvrhem.

„Promiňte,“ položil jsem obálku a dopis na stůl a odebral jsem se do kuchyně. U stolu kladla paní Minerová na mísu obložené chlebíčky a Ann ve dřevěné misce míchala salát.

„Kde byl včera večer váš manžel, paní Minerová?“

„To nevím. Byl pryč. Musel odvézt pana Johnsona do města.“

„Kdy asi odsud odešel?“

„Nevím to přesně. Muselo to být někdy po sedmé. Dávala jsem mu večeři krátce předtím, než odešel.“

Za mnou ve dveřích se ozvala paní Johnsonová: „Bylo to v sedm patnáct. Měli jsme jít na večeři a já jsem požádala o vůz. Do té doby, vlastně celé odpoledne, byl na zahradě a čistil bazén. Jamie mu pomáhal. Tak dopis na poštu nemohl podat. Na to už jsem myslela.“

„Kdo byl u Jamieho včera večer?“

„Já jsem u něj byla,“ řekla paní Minerová. „Chudáček malý.“

„A vy jste byla na večeři, paní Johnsonová?“

„Ano, večeřela jsem s Larry Seifelem a jeho matkou. Proč?“

Ann upustila na kovovou desku stolu vidličku. Všichni jsme se na ni podívali. Bezmocně se červenala, zdánlivě bez důvodu. Já jsem pochopil. Pak zachrastila na písčité příjezdové cestě kola vozu.

KAPITOLA 5

Venku se ozvaly rázné kroky. Paní Johnsonová proběhla kolem mne k otevřeným zadním dveřím. Zazněl vysoký hlas muže, který sotva popadal dech: „Heleno, už se vrátil? Je už tady?“

„Ještě ne.“ Přešla do chladného, profesionálního tónu. „Víš, že nemáš běhat, drahoušku. Teď pojď dovnitř, sedni si a uklidni se.“

„Těžko se ovládám. Nejraději bych se pustil ven a hledal ho.“

„Ne, Abele. Někdo tu je. Pojď dovnitř a promluv si s ním.“

Johnson vešel přes kuchyň do pokoje. Manželka ho držela jednou rukou kolem ramen. Zmocnil se mne tak trochu soucit nebo podobný cit, když jsem viděl ty dva pohromadě: půvabná rusovlasá žena, podpírající stárnoucího muže. Potřeboval oporu. Jeho bílá hlava, zalitá potem, mu klesala na ramena. Stál bez klobouku, bez kabátu, neoholen a připadal mi menší a starší, než jak jsem ho měl v paměti.

Jakmile mne a Ann zahlédl, narovnal se a netrpělivým pohybem odstrčil ženu stranou. Podezíral jsem ho, že čerpá z posledních zásob energie. „Cross? Co vás sem přivádí?“

„Paní Minerová přišla za mnou do kanceláře. Všechno mi řekla,“ vysvětloval jsem.

Zatímco jsem to říkal, přišel za ním Larry Seifel a postavil se do dveří. Byl vysoký a mladý, široký v ramenou a jeho dvouřadový oblek mu velmi slušel. Tvořil podivný kontrast ke svému zaměstnavateli. Důvěrný pohled, jaký na něj paní Johnsonová vrhla, svědčil o tom, že si tento kontrast uvědomuje. Až na poněkud ostřejší pohled očí a celkově příliš sebevědomý vzhled, byl Larry Seifel docela pohledný mladý muž.

Larry a Ann Devonová si vyměnili mezi sebou přátelský úsměv. Ann byla stále zarudlá, jako by ji spaloval vnitřní oheň. Na druhé straně stolu se paní Minerová snažila o to, aby byla co možná nenápadná.

Dřív, než jsem domluvil, Johnson se k ní obrátil. Křičel hrozným přerývaným hlasem: „O co vám jde? Chcete Jamieho zabít? To chcete?!“

Její hnědé oči vystrašeně zamžikaly. „Já jsem myslela, kdybych mohla najít Freda…“

„Vy jste myslela! Nikdo vám neříkal, abyste myslela. Nechal jsem tady přísné příkazy, aby se nikdo neobracel na úřady.“ Zadýchával se. Tváře mu naběhly krví a vztekem.

Manželka mu položila ruku na rameno. „Abele, prosím tě. Myslela to dobře. Prosím tě, nerozčiluj se, můj milý.“

„Jak se nemám rozčilovat? Proč jsi ji nechala, aby tam šla?“

„Nevěděla jsem, že odešla. Ostatně nic špatného se nestalo. Pan Cross není od policie. Ale napolo mne přesvědčil, že bychom se měli na policii obrátit.“

„S tím souhlasím, Abele,“ řekl Seifel mezi dveřmi. „Nemá to smysl pouštět se sám do boje s bandou únosců.“

„Kategoricky to zakazuju,“ řekl Johnson a po několika nejistých krocích se opřel o roh stolu. „Nebudu si zahrávat s životem svého chlapce. Kdokoliv se rozhodne k takovému kroku, bude to muset udělat jen přes mou mrtvolu!“

Manželka na něj pohlédla s úzkostí. Zmínka o smrti měla nepříjemně blízko k pravdě. Vypadal velmi nemocný. Řekla tónem nemocniční sestry, která uklidňuje pacienta: „Tak se nerozčiluj, můj milý. Uděláme, co říkáš. Nikdo nebude volat policii.“

Seifel přistoupil ke mně a pošeptal mi do ucha: „Zeptejte se ho, jak dlouho hodlá čekat. Tohle je vážná záležitost.“

„Proč se nezeptáte vy?“

„On mé námitky nepřijímá. Když se pokusím něco říci, vyletí. Je to zapeklitá historie, to vám povím.“

Řekl jsem: „Jak dlouho myslíte, pane Johnsone, že bychom měli čekat?“ Jeho manželka na mne vrhla prosebný pohled. Dodal jsem: „Myslím, že děláte chybu. Ale nepodniknu nic, dokud k tomu nedáte svolení.“

„To bych si zatraceně vyprosil.“ Zvedl svou poklesávající hlavu. „V tom dopise říkají, že ho hned dnes vrátí. Já jsem svůj úkol splnil. Jestli je nějaká spravedlnost a milosrdenství, tak oni svůj slib taky splní. Počkáme až do půlnoci.“ Podíval se divoce na paní Minerovou: „Slyšela jste, co jsem řekl?“

„Ano, pane, slyšela. Slibuju, že se odtud nehnu. Ale co bude s Fredem?“

„Co s ním má být?“

„On je taky pryč.“

„To dobře vím, paní Minerová. Kdybych si myslel, že je za to zodpovědný on, tak bych –“ Johnson se zalykal rozčilením.

Paní Johnsonová ho vzala za ruku a vedla ho ke dveřím. „Drahoušku, měl by sis lehnout. Prožili jsme toho od rána už tolik.“

„Nelehnu si. Nemůžu odpočívat.“ Ale jeho odpor slábl. Poslušně s ní odešel.

Seifel je sledoval kritickým pohledem. „Kamaráde, to byla situace. Abel má potíže se srdcem. To víte. Tahle věc je na vraždu. Musel jsem ho v Sapphire Beach skoro donést do auta, když vystoupil z vlaku.“

Vytáhl z náprsní kapsy čistý bílý kapesník, zatřepal s ním a otřel si čelo.

„Neměl by k němu zaskočit lékař?“

„Helena už bude vědět. Je to bývalá nemocniční sestra. Po pravdě řečeno, starala se o Abela, když ležel s tím srdečním záchvatem. Helena je podle mého názoru úžasné děvče.“

Nelíbil se mi jeho vlastnický tón. Lano, po kterém se pohybovala Helena Johnsonová, bylo výš a bylo tenčí než u ostatních lidí. Ale zdálo se, že má někoho, kdo je připraven ji zachytit, kdyby padala.

Paní Minerová odešla z kuchyně se soupravou stříbrných hrnečků na podnosu. Její zarudlé oči se dívaly přímo před sebe, upřené na nějakou opuštěnou scénu ve vzdálené oblasti její mysli.

Ann obešla stůl s tácem sendvičů. Podstrčila ho Seifelovi pod nos. „Vezměte si chlebíček, pane Seifele, vypadáte hladově.“ Její ruměnec už zmizel, až na malé oválné skvrnky na lícních kostech.

„Díky, Annie, to víš, že si vezmu.“ Vzal chlebíček a nadzvedl vršek, aby se podíval na obsah. „Losos, to mám rád. Jak ses tady ocitla? Snad jsi nepřijala místo jako kuchařka? Slyšel jsem, že to vynáší.“

„Ty sendviče připravovala paní Minerová,“ odpověděla stydlivě. „Já jsem asistentka pana Crosse. To jsi zapomněl? Chápu, tvá paměť je hrozná.“

Poplácal jí po rameni a současně si ukousl sousto. „Ten losos je znamenitý,“ řekl s plnými ústy. „A jaký je ten hovězí plátek, Annie?“

Ann se přestala ovládat. Smetla mu ruku z ramene jako uražená holčička. „Neříkej mi Annie. Tohle jméno nesnáším.“

„Tak dobře, slečno Devonová. Provedl jsem něco?“ Zatvářil se lítostivě, ale bylo vidět, že ho ta situace baví.

„Víš dobře, co jsi udělal. Tak špatnou paměť zase nemáš. Není tak špatná jako tvé chování!“

„Počkej, počkej!“

„Nepočkám. Včera večer jsi mi lhal. Říkal jsi, že máš nějakého klienta z venkova. Nechal jsi mne, aby ses mohl bavit s paní Johnsonovou.“

„S paní a pánem Johnsonovými. Jsou přece mí klienti, ne? Bydlí na venkově, mimo městský obvod, nemám pravdu?“

„Jen si posluž,“ řekla. „Mluvíš jako právník. Ale nezměníš ten fakt, že jsi lhal. Nenávidím advokáty!“ Slzička jí stekla po tváři a skápla na podnos s chlebíčky, který držela v ruce.

Natáhl jsem se přes Seifela a vzal si jeden. „Pokud si chcete vy dva vyřídit tohle v soukromí, půjdu a počkám ve voze.“

Na Seifelově tváři se objevil úsměv. „Promiňte, příteli. Nás si nevšímejte. Slečna Devonová a já jsme staří sparring partneři.“

„Pro to jsou ale lepší momenty a lepší místa.“

Ann opustila místnost a pohlédla na Seifela pohledem, který měl být zdrcující, ale byl jen patetický. Moje nechuť k Seifelovi se jen prohloubila.

„Ty ženy!“ řekl a pokrčil s úšklebkem rameny.

„Já mám Ann Devonovou velmi rád.“

„Já taky. Je to naprostý drahoušek, ale někdy i ty nejlepší dovedou přehnat své citové projevy. Nikdy nepochopí, že obchod je obchod. Ze všeho chtějí udělat osobní záležitost.“

„Ale řada věcí bývá osobní.“

„No tak,“ řekl srdečně. „Projevme trochu mužské solidarity.“

Neusmál jsem se.

Změnil své chování jako nejlepší herec a stal se pojednou zase vážným mladým právníkem. „Jaké jsou vaše návrhy, pane Crossi?“

„Čekat.“

„Ale do půlnoci zbývá ještě hodně času. Můžeme si dovolit čekat? Může si to dovolit ten chlapec?“

„Musíme čekat. Johnson by mohl samým zármutkem zemřít, kdybychom nečekali. V žádném případě se tím chlapcovy šance nijak nezmenší. Jestli měli v úmyslu ho zabít, tak už je teď mrtvý.“

„To nemyslíte vážně!“

„Bohužel, myslím. Je to bystrý a pozorný chlapec. Jamie ví, kdo se ho zmocnil. Pokud ještě žije, bude dobrým svědkem a jim to musí být jasné.“

Na jeho tváři se objevila hrůza, ale díval se na mne chladně jakoby z nitra své sebelásky: „Upřímně doufám, že v tom Fred Miner nejede. Obhajoval jsem ho, jak víte. Byl obviněn ze zabití. Johnson mne o to požádal.“

„Já také doufám, že je Fred nevinen. Myslím, že my všichni. Mimochodem, rád bych dostal podrobnou informaci o tom případu. Byly nějaké pochyby o tom, čí to byla tehdy vina?“

„Vůbec žádné. On nic nepopíral.“

„A vy jste naprosto přesvědčen, že šlo o nehodu?“

Podíval se na mne záhadně. „Já si nejsem nikdy absolutně jist ničím. Ale nemám žádný rozumný důvod, abych o tom pochyboval.“

„Byla už oběť identifikována?“

„Dosud ne, pokud vím. Nemluvil jsem v poslední době s Dressenem.“ Sam Dressen byl šerifův úředník. „Pokud vás zajímá můj názor, Sam se se svou prací vždycky loudá. Washington vrátil snímky mrtvoly. Byly příliš rozmazané a nezřetelné na to, aby jich bylo možno použít při identifikaci. V době, kdy došly zpět, bylo tělo už pochováno. Když jsem mluvil s Dressenem naposledy, snažil se najít totožnost toho člověka pomocí značky čistírny, která byla na šatech zabitého. Slíbil, že mi oznámí, kdyby na něco přišel.“

„Přišel na něco?“

„Asi ne, zatím. Vypadá to, že ten chlap spadl z nebe. Což se nám při obhajobě docela hodilo. Fred by se z toho byl nedostal tak snadno, kdyby ten zabitý muž měl přátele nebo příbuzné, kteří by vyvíjeli tlak na soud.“

„Je to divné, že se po zabitém nikdo nesháněl,“ řekl jsem. „Nebylo na něm vůbec nic, co by umožnilo zjištění jeho totožnosti? Ani peněženka, ani řidičský průkaz?“

„Nic takového. Člověk by až myslel, že ten člověk záměrně zničil všechny známky své totožnosti.“

„Viděl jste ho?“

„Ano, šel jsem se na něj podívat do márnice.“ Seifel se zahleděl do prázdna. „Už jsem viděl hezčí věci. Z jeho obličeje moc nezbylo. Mlhovka ho zasáhla rovnou do tváře, když padal. Patolog říkal, že zemřel okamžitě. Bylo to otřesné, to vám řeknu. Já v téhle oblasti moc nepracuju, jak víte. Vypadá to, že šlo o mladého muže, asi v mém věku.“ Pohled jeho očí se zostřil. „Snad nepředpokládáte, že je nějaká souvislosti mezi tou nehodou a tímhle?“

„V obou případech se vyskytuje Miner. A všechno, co dělá jeden a ten samý člověk, vždycky nějak souvisí.“

Zvedl dlaň. „Nepouštějme se do filozofování. Lituju, ale musím zmizet, kamaráde. Mám pozvání na oběd a už jsem se o půl hodiny opozdil. Dnes odpoledne budu ve své kanceláři.“

„Asi za vámi zaskočím.“

„Budete vítán.“

Chystal se odejít, ale ještě jsem ho zdržel. „Johnson nechal těch padesát tisíc dolarů u stánku na nádraží?“

„Jistě. Byl jsem s ním. Totiž – seděl jsem ve voze.“

„Jak se mu podařilo získat najednou tolik peněz?“

„Abe má stále velkou sumu na spořitelní knížce. Rád občas uskuteční nějaký obchod s realitami. Ale teď už musím skutečně běžet.“

Mávl rukou a odklusal. Prošel jsem komorou, kde byly zásoby jako pro restauraci, do jídelny. Na bílém jídelním stole byla prostřena snídaně. Šunka a vejce s toasty ležely na stole vychladlé, aniž se jich kdo dotkl. Vypadalo to, jako by ti tři, co se chystali ke stolu, byli najednou zničeni nějakou přírodní katastrofou, právě když usedali.

Vysokým francouzským oknem, které se rozevíralo do zahrady, pronikalo měnivě zelené světlo, odražené z hladiny bazénu. Zaslechl jsem hlasy a šel jsem za nimi ven. Ann a paní Johnsonová seděly ve stínu slunečníku za stolem na konci bazénu a klidně hovořily u šálků s kávou.

Ann vzhlédla a zjistila, že jsem sám. Na její tváři se odrazila směs úlevy a zklamání. Ale byla to paní Johnsonová, která řekla překvapeně: „Larry už odešel?“

„Říkal něco o pozvání na oběd…“

Zamračila se nad šálkem. „Byla bych radši, kdyby byl zůstal.“ Dodala se skoro zahanbující upřímností: „Člověk u sebe potřebuje v takovéto situaci nějakého muže. Abel už není víc než nalomená třtina. Ne, že bych mu to kladla za vinu. Není to jeho chyba. Je chudák.“ Náhle si uvědomila povinnosti hostitelky. „Posaďte se přece, pane Crossi. A vezměte si trochu kávy.“

„Díky.“ Usedl jsem mezi ně na proutěnou židli. „Je váš manžel v pořádku?“

„Doufám, že ano. Přiměla jsem ho, aby si vzal uklidňující prášek a trochu si odpočinul. Paní Minerová mu připravuje lůžko. Když přežil ten první strašný šok z toho vyděračského dopisu – vydrží už všechno. Ale i tak bych s ním hrozně nerada zůstala sama.“

„Zůstane tu přece s vámi paní Minerová.“

„Zůstane. Je to dobrá duše. Bohužel – na mne působí Amy Minerová depresivně. Je to, co můj manžel nazývá krvácející srdce. Bojím se, že hovořím právě tak, jako ona.“ Přejela si rukou přes oči… „Moc mluvím. To je reakce na to všechno. Neměla jsem tady dnes ráno zůstávat sama. Domnívali jsme se, chápete, že by mohli zavolat. Čekala jsem na zavolání a to čekání mě dohánělo k šílenství. Tohle ráno pro mne trvalo roky. Vážně jsem cítila, jak mi šednou vlasy. Ale doufám, že tomu tak ve skutečnosti není?“ Prohrábla si prsty svůj účes. „Řekněte, prosím, někdo, abych už přestala mluvit.“

Ann řekla impulsivně: „Zůstala bych tu s vámi, jestli chcete.“

„Byla bych moc ráda.“ Helen Johnsonová k ní vztáhla ruku přes stůl. „Je to od vás moc hezké, že mi to nabízíte, ale nezkříží vám to vaše plány?“

Ann se na mne podívala s tím svým úsměvem Mony Lisy. „Howarde, nebude vám vadit, když tu zůstanu s Helenou?“

Někdy mám dojem, že jednat se ženami je jako hrát šachy se zavázanýma očima proti neznámým soupeřům. Ann nikdy nenaznačila, že je zamilována do Larryho Seifela, nebo že ho vůbec blíž zná. Naopak měl jsem tu a tam trochu podezření, že se v tajnosti zajímá spíš o mne. A nyní se přede mnou vynořoval stínový trojúhelník mezi ní, Seifelem a Helenou Johnsonovou. Nedělalo mi to potěšení, ale řekl jsem:

„Proč by mi to mělo vadit? Musím zařídit spoustu věcí. Vás nebudu potřebovat. Tady budete užitečnější.“

„Jaké věci musíte zařídit, pane Crossi?“ Tón Heleny Johnsonové byl ostrý. Za jiných okolností bych si toho ani nevšiml.

„Zaprvé se chci seznámit s minulostí Freda Minera. Jak dlouho už ho znáte, paní Johnsonová?“

„Vlastně dlouho, od roku 1945. Byl v nemocnici válečného loďstva v San Diegu. Já jsem měla na starosti ortopedické oddělení.“

„To bylo před vaším sňatkem?“

„Ovšem. Měla jsem hodnost poručíka ve zdravotnickém sboru.“

„Fred byl tedy vaším přítelem a současně i vaším zaměstnancem.“

„Dala jsem mu zaměstnání, jestli myslíte tohle. Abelovi zakázali řídit a já nesedím ráda za volantem. Fred potřeboval lehčí práci, je částečný invalida. Měla jsem ho docela ráda. Asi jsem to byla hlavně já, kdo se přičinil o to, že u nás mohl zůstat i po té hrozné události v únoru. Myslela jsem, že si zaslouží, aby dostal ještě šanci.“

„Proč?“

Podívala se na mne ostře. „Vy byste to neudělal?“

„Udělal. Ale zajímají mne vaše důvody.“

„Protože, já –“ zakoktala se a odmlčela. „Asi proto, že věřím v toleranci. Měla jsem sama v životě těžké momenty a lidé byli ke mně ohleduplní. Snažím se takhle splácet svoje dluhy.“

„Jste ušlechtilá žena.“

„To bych neřekla. Jsou chvíle, kdy jsem zmatená. V situacích jako je tahle, se člověk těžko drží reality. A když se přestanu kontrolovat, tak podezírám kde koho.“

Bylo zřejmé, že rozhovor ji začíná namáhat. Ann zavrtěla hlavou a trochu se zamračila.

Dopil jsem kávu a vstal jsem. „Nebude vám vadit, když se trochu porozhlédnu po městě? Měli bychom zjistit, zda peníze byly skutečně vyzvednuty. Je možné, že najdeme svědka. Rád bych, kdybyste věřila v mou diskrétnost.“

„Dělejte, jak uznáte za vhodné, pane Crossi.“ Její pohled byl temný a hluboký. „Někomu přece musím důvěřovat.“

Když jsem šel zpátky podél bazénu, držel jsem se raději dál od kraje. Měl jsem podivný strach, že spadnu, třebaže jsem se nikdy vody nebál.

KAPITOLA 6

Našel jsem svědka, ale byl slepý. Malá šedá tabulka na novinovém stánku hlásala: SLEPÝ PRODAVAČ. Muž za pultem měl tmavé brýle a mluvil pomalým, jasným hlasem nevidomých:

„Čím vám mohu posloužit, pane?“

Od chvíle, kdy jsem vstoupil do krámu, jsem ještě ani nepromluvil. „Jak jste poznal, že jsem muž?“ Věděl jsem ze zkušenosti, že nevidomým většinou nevadí, zmíníte-li se přímo o jejich slepotě.

Usmál se. „Podle vašich kroků, samozřejmě. Jsem citlivý na zvuk. Jste asi vysoký člověk. Nad šest stop?“

„Přesně jste to trefil.“

„Obvykle se mi to podaří. Já mám výšku pět stop devět palců. Vy jste asi o tři palce vyšší. Není tak těžké určit sluchem, jak vysoko máte ústa. A teď pokud jde o váhu. Řekl bych, že vážíte tak 75 kilo.“

„80,“ řekl jsem. „Bohužel.“

„Máte lehký krok, na člověka, který váží osmdesát kilo. A ještě okamžik. Pokusím se uhádnout váš věk.“

„Nechodil jste do nějakých psychotronických kurzů?“

„Ne, pane. Hlas se mění s věkem, právě tak jako tvář. Řekl bych, že vám je tak třicet pět. Plus mínus dva roky.“

„Skoro jste uhádl. Je mi třicet sedm.“

„Já se obvykle mýlím tak o dva roky. Ale sázím se s vámi o pěťák, že můj věk neuhádnete.“

„Platí.“ Pohlédl jsem na jeho obočí, na pečlivě uhlazené, černé vlasy a usmívající se ústa. „Tak asi třicet?“

„Jednačtyřicet!“ Ohlásil s gustem. „Vedu klidný život.“ Postrčil přes pult sklenici s proříznutým víkem. Byla zaplněná mincemi. „Hoďte tam, co jste prohrál. Ten obsah jde na Braillův fond.“ Rychle pokynul hlavou, když uslyšel cinknutí mince. „Tak a teď čím mohu sloužit?“

„Někdo dnes ráno zanechal tady venku, za vaším stánkem s novinami, kufřík.“

Na chvíli se zamyslel. „Asi tak v jedenáct hodin?“

„Přesně.“

„Tak to bylo ono. Já jsem si myslel, že vidím kufřík.“

„Jak, prosím?“

„To je jen způsob, jak se vyjadřuji,“ vysvětlil. „Já vidím svýma ušima, svým hmatem a tím, jak vnímám pachy. Vy jste byl teď někde na venkově, že ano? Já z vás cítím venkov.“

„Znovu máte pravdu.“ Začínal jsem doufat, že se únosci chytili do vlastní pasti, když si zvolili krám toho slepce pro uložení výkupného. Zdálo se, že zaznamenává každou podrobnost. „Pokud jde o ten kufřík, byl tu zanechán krátce před jedenáctou.“

„To vy jste ho tu nechal?“

„Ne, jeden můj přítel.“

„Neměl ho nechávat venku. Byl bych mu ho schoval pod pultem. Někdo ho ukradl?“

„Nemohu říct, že byl ukraden. Prostě zmizel. Myslím, že zmizel pár minut po jedenácté.“

Nakrčil čelo. „Doufám, že si váš přítel nemyslí, že jsem ho sebral já?“

„Určitě ne. Jen se snaží ten kufřík vypátrat. Myslel jsem si, že byste mi mohl pomoci.“

„Vy jste policista?“

„Já jsem okresní kurátor Howard Cross.“

„Joe Trentino.“ Podal mi ruku. „Jsem rád, že vás poznávám, pane Crossi. Slyšel jsem vás mluvit v rozhlase, minulou zimu. O zločinnosti mladistvých. Tak okamžik.“

Ruka, kterou jsem potřásl, se vrátila ke sklenici s mincemi a v přísném soustředění jí otáčela na ploše pultu.

„Vlak v deset pětapadesát stál zrovna ve stanici. Slyšel jsem, jak kufřík někdo položil na nástupiště. Nebyl velký, že ne? Pak někdo odcházel. Ten váš přítel je těžký, starší muž. Neviděl jsem ho tak dobře, ten vlak nadělal moc hluku.“

„Vy jste úžasný, Joe.“

„Ale kdepak,“ řekl. „Naslouchám. Přišlo sem několik cestujících z vlaku a chtěli sázkové tikety. U stojánku s novinami se ani nezastavili. Měli zřejmě noviny už z Los Angeles. Počkejte okamžik. Přišel ještě jeden zákazník, hned potom, co vlak odjel. Přišel zaplatit noviny, které si vybral na stojánku venku. Tak kdopak to jen mohl být?“

Poklepával si prsty lehce na čelo. Pozoroval jsem ho a rostl ve mně podivný, zvláštní pocit. Život kolem mne nabýval skoro nadpřirozených forem.

Náhle spokojeně mlaskl. „Byl to jeden z těch hotelových zřízenců, ti sem chodí během celého dne. Poznám je podle toho, jak chodí a jak pokládají mince na pult. Hodil mi na pult desetník. Počkejte, kterýpak to byl. Určitě to byl jeden z těch hochů z hotelu Pacifik.“

Na tváři mu vyrazil pot. Byla to pro něj namáhavá práce vykonstruovat realitu z prchavých záchvěvů zvuků.

„Nu ovšem!“ řekl. „Nesl ten kufřík. Sebral ho, dřív než vstoupil. Slyšel jsem, jak s ním narazil na veřeje. Myslím, že to byl Sandy, ten, kterému říkají Sandy. Obvykle sem chodí a zdravíme se, ale tentokrát neřekl ani slovo. Bylo mi to divné, proč nemluví. On ho ukradl?“

„Ne, zřejmě jen dělal svou práci. Někdo ho pro ten kufřík poslal. Víc vám teď, Joe, nemohu říct.“ Ještě jsem se včas zarazil. Chtěl jsem totiž dodat: Vždyť si to přečtete v novinách. „Děkuju vám za námahu.“

„Vůbec to nebyla námaha,“ řekl a pot mu stékal po tváři. „Zaskočte někdy, pane Crossi.“

Hotel Pacifik byla protáhlá budova s nízkou tropickou střechou a prostornou verandou zastíněnou štípaným bambusem. Stála naproti nádraží a byl od ní dobrý výhled na novinový stánek. Křídla hotelu a přilehlé bungalovy zabíraly polovinu uličního bloku. Hotel byl v jistém smyslu místní starožitností. Staří pamětníci si vzpomínali, že to kdysi bývalo lázeňské středisko, které v sezóně zaplavovali pochybní evropští aristokraté a skutečné filmové hvězdy. To ale bylo ještě před velkým zemětřesením ve dvacátých létech, kdy hotelu popraskala omítka a před hospodářským krachem o pár let později, který zredukoval jeho klientelu.

Postupem doby se prosperující střed města přesunul do kopců, dál od přístavu a železniční tratě. Hotel se stále křečovitě držel, ale klesal už nezadržitelně z hotelu druhé třídy na hotel s pochybnou pověstí. Pořádaly se zde večírky lidí z Long Beach a z Los Angeles, scházeli se zde fandové dostihových závodů a přechodně zde přebývali zástupci firem a obchodní cestující. Moje povinnosti mne sem zaváděly velmi často.

Když jsem stoupal po schodech, obklopila mne atmosféra krizových let. Pár starých lidí, trvalých obyvatel bungalovů, bylo zabořeno do proutěných židlí, které stály opřeny o zeď. Byly to jakési živoucí vzpomínky na minulost. Upřeně mne pozorovali, když jsem procházel verandou. Hala uvnitř měla tmavý trámový strop a byla pokryta prachem. Za posledních deset let nedoznala žádné změny. Z jedné stěny temnotou hleděla hlava medvěda na losí hlavu na protější stěně. Nebylo tu ani živáčka.

Vzal jsem do ruky zvonec, který ležel na opuštěné přepážce a zazvonil jsem. Z tmavých vnitřností budovy se vynořil poklusem malý mužík v modré uniformě. Kulaté břicho mu komicky vystupovalo zpod saka.

„Recepční šel na oběd. Přejete si pokoj?“ Pod vysokou čepicí mu vykukovaly řídké vlasy barvy sluncem vysušené trávy.

„Jmenujete se Sandy?“

Prohlédl si mne od shora dolů, aby mne někam zařadil. Opětoval jsem jeho pohled. Hádal jsem, že byl zřejmě žokejem, který příliš ztloustl na to, aby mohl ještě startovat. Bylo v něm něco z mladistvé drzosti, kus neklidného mládí, které se nikdy neodvážilo dospět. Jeho chytré oči prozrazovaly, že nejlepším klíčem, který otevře jeho ústa, budou peníze, nic jiného.

„Za jakým účelem jste přišel, pane? Jestli chcete něco prodávat, musíte si pohovořit s ředitelem. Ale ten tu není.“

„Hledám jednoho svého přítele. Má u sebe takový malý černý kufřík.“

Bez zájmu na mne znovu pohlédl. „Spousta lidí chodí s malým černým kufříkem. Ulice jsou jich plné.“

„Ale tenhle kufřík byl odložen u novinového stánku u nádraží dnes ráno. Vy jste ho vyzvedl asi v jedenáct hodin.“

„Já že jsem ho vyzvedl? To ne.“ Opřel se o recepční pult, zkřížil nohy a díval se na strop.

„Joe Trentino vás poznal.“

„V poslední době se mu zlepšil zrak? Blbost!“

Neměl jsem u sebe peníze, ale strach mi možná taky pomůže. „Poslouchejte, Sandy, ten kufřík byl kradený. Čím déle budete mlčet, tím hůř pro vás.“

„Děláte si legraci?“ Ale jeho pohled sklouzl se stropu a upřel se na mne: „Vy jste polda?“

„Skoro jste uhádl. V tom kufříku je důkaz o loupeži. Přece byste se nechtěl stát spolupachatelem.“

Sledoval jsem, jak v něm roste strach, jak mu svírá ústa a chřípí. „Mně se dostane do rukou spousta kufrů. Jak mám vědět, co v nich je? To mně nemůžete přišít!“ Zůstal s otevřenými ústy, v nichž trčel zlomený zub.

„Můžete být buď spolupachatelem, nebo svědkem.“

„Mne do toho nemůžete namočit,“ strachem se mu třásl hlas.

„O to se nikdo nepokouší, Sandy. Neprahnu po vaší krvi. Chci jen informaci. Bydlí ten můj přítel tady?“

„Ne,“ řekl. „Ne, pane. Myslíte toho, co mne poslal pro ten kufřík?“

„Právě toho. Zaplatil vám, abyste o tom nemluvil?“

„Ne, pane. Ale dal mi tučné spropitné, to je všechno. Já jsem měl tušení, že v tom něco vězí. Nemyslím něco proti zákonu, nic takového jako loupež! Ale dneska musíte ze zákazníků páčit každý krejcar. A on mi dal dva dolary za to, že jsem přešel ulici!“

„Povězte mi o něm něco.“

„Nejdřív jsem si myslel, že se chce ubytovat. Že právě vystoupil z vlaku. Ale neměl žádná zavazadla. Řekl mi, že si nechal kufr u nádraží a řekl mi přesně, kde je.“ Obrátil ruce dlaněmi vzhůru. „Co jsem měl dělat? Říct mu, že se mi klepou kolena a že ten bágl neunesu? Copak jsem věděl, že to je zlodějina?“

„A řekl vám taky, abyste nemluvil s Joem v krámku s novinami. Nemám pravdu?“

Sandy se rozhlížel kolem sebe, na mne však nepohlédl. Temná hala jako by prohlubovala jeho skleslost. „Už si nevzpomínám. Jestli to řekl, tak jsem si asi myslel, že je to nějaký fór. Co říkal Joe?“

„Jen to, co slyšel. Udělejte totéž. Jenže vy máte taky oči.“

„Chcete, abych vám ho popsal?“

„Co možná nejpodrobněji.“

„Dostane se to před soud? Já bych byl špatný svědek, protože jsem nervózní.“

„Tak přestaňte zatloukat, chlapče. Jste jen krůček od propasti. On vám přece dal víc než dva dolary a vy jste věděl moc dobře, že to nebylo jen tak!“

„Na mou duši, čestné slovo,“ začal se křižovat přes svou vybledlou blůzu. „Dal mi akorát dva dolary. Copak bych riskoval nějakou lumpárnu jen kvůli dvěma dolarům? Myslíte si, že jsem blázen?“

„Na to vám neodpovím, Sandy, ale budu si to myslet, jestli nebudete vypovídat.“

„Já vám všechno řeknu, nemějte strach, ale nemůžete chtít, abych řekl, že jsem to věděl. Nevěděl jsem to a pořád nevím. Co tam bylo? Ukradené věci? Marihuana?“

„Zbytečně ztrácíme čas. Potřebuju podrobný popis.“

Zhluboka se nadechl. Hvízdlo mu to v hrdle a hruď se mu nadmula jako holubovi. „Oukej, řek‘ jsem, že budu spolupracovat. Tak tedy: Byl vysoký asi jako vy, možná o něco menší. Určitě byl ale tlustší. Měl ošklivý obličej, to jo. A měl zřejmě moc naspěch. Oči měl takové jako whisky, jestli mi rozumíte – takové hnědo-červené barvy. Byl docela slušně oblečený. Hnědé kalhoty, žlutohnědé sako a žlutá sportovní košile. Já mám rád pěkné šaty. Těch si vždycky všimnu. A měl ty dvoubarevné boty, tmavohnědé a světlehnědé. Byl to fešák.“

„Byl to mladý člověk?“

„Ani ne, neřek bych, že byl mladý, spíš tak středního věku snad k padesátce. A ještě jedné věci jsem si na něm všimnul. Měl na hlavě klobouk – hnědý se sklopeným okrajem – a pod ním, bych řekl, že měl paruku. Víte, jak to vypadá vzadu, má takové legrační okraje, prostě nehodí se to ke krku.“

„Máte dobrý postřeh. Jaké barvy?“

„Hnědá, taková tmavě hnědá spíš do zrzava.“

„A celkový dojem?“

„Byl takový vyhublý, hladový, ale snažil se ze sebe dělat něco víc. Chápete? Takových můžete vidět kolem hodně, herci a sázkaři z dostihů, kteří se vám snaží prodat tip, prostě takoví, co mají hluboko do kapsy, ale předstírají blahobyt. Když mi strčil do ruky ty prachy, tak jsem tomu ani nechtěl věřit.“

„Zaplatil vám předem, nebo až pak?“

„Jeden dolar, když mne tam poslal a druhý mi dal, když jsem kufřík přinesl. Co v něm vlastně bylo? Nepřipadal mi tak těžký.“

„Řeknu vám to, až to zjistím. Kampak s tím šel?“

„Tady na ulici. Já myslel, že si najme pokoj…“

„To už jste říkal. Kterým směrem?“

„Tady přes koleje.“

„Pojďte se mnou a ukažte mi to.“

Vyšel se mnou ke schodišti na verandě a ukázal směrem k přístavišti.

„Já jsem nečekal, abych se podíval, kam šel. Prostě se pustil tímhle směrem. Šel, jako by ho bolely nohy.“

„A měl s sebou ten kufřík?“

„No ovšem. Ale teď, když o tom mluvíte, měl taky svrchník. Nesl ten kufřík pod paží a přes něj měl přehozený ten svrchník.“

„Přešel přes ulici?“

„To nevím. V žádném případě se nevrátil k nádraží.“

Poděkoval jsem mu a šel jsem pryč.

KAPITOLA 7

Vyprávění toho poskoka, ať už bylo pravdivé nebo vylhané, se dotklo mé vnitřní baterie, která mi nabila krev adrenalinem. Přešel jsem rychle přes železniční koleje, aniž jsem měl přesné ponětí, kam vlastně jdu. Všechno, co jsem měl, byl docela dobrý popis a hrst vratkých domněnek.

Jedna z nich spočívala v odhadu, že ten člověk nemohl dojít pěšky daleko. Pokud ovšem nenastoupil do auta, které na něj někde čekalo, a neodjel okamžitě z města. Pak už jsem toho sám moc nemohl udělat. Jako na zavolanou projížděl kolem mne pomalu policejní vůz. Policista v civilu, kterého jsem ihned nepoznal, zvedl ruku k pozdravu.

Dolehla na mne anomálie mého úředního postavení, na půli cesty mezi policií a civilním úřadem. Cítil jsem nutkání porušit slovo, které jsem dal Johnsonovi, zastavit vůz a vyhlásit všeobecný poplach. Ale ten pocit brzy přešel. Auto popojelo dál a s ním zmizel i můj prchavý nápad. Musel jsem jednat v mezích, které vytyčil Johnson, nebo se vzdát jakékoliv akce.

Hodinky ukazovaly dvě hodiny. Uplynuly skoro tři hodiny od chvíle, kdy byl kufřík vyzvednut. Byla tedy určitá šance, že můj muž je stále ve městě. Předpokládal jsem, že přišel z venkova a strávil tady asi noc, jelikož ten vyděračský dopis byl podán na poště den předtím. Pokud přespal ve městě, ubytoval se asi poblíž nádraží. Byla tedy možnost, jedna ku stu, či jedna ku padesáti, že přespal v některém hotýlku na pobřeží.

Inzeráty kdysi popisovaly oblast kolem přístaviště jako Juan-Les-Pins Západu. Ale zrádné roky a nemoudrá rozhodnutí městské správy změnily okolí přístaviště ve shluky laciných obchůdků, lázniček se slanou vodou, kolotočů, pivnic a nocleháren různého typu. Od rybářských špeluněk až po docela slušné motely. Prolezl jsem je v minulosti snad všechny.

Jedna pokojská v motelu Delmar, která žila stále v domnění, že její ctnost je ohrožována návštěvníky, vchrstla jednomu z nich do obličeje čpavek. Dostala tři roky podmíněně s psychiatrickým léčením. Sedmnáctiletý chlapec, který dostal podmíněný trest pro pokus o krádež automobilu, si najal pokoj v motelu Gloria a pokusil se o sebevraždu. Trvalo nám osmnáct hodin, než jsme ho dostali z otravy barbituráty. V příštím měsíci měl skládat závěrečné zkoušky na universitě.

Zapudil jsem vzpomínky a rozhlédl se kolem. Dívky a děti v plavkách, chlapci a starší muži v tričkách korzovali po břehu a kolem přístaviště. Bílý písek byl poset pestře oblečenými lázeňskými hosty. Na okraji pláže se pokoušela skupina veslařů zatáhnout veslici na hladinu. Loď konečně sklouzla na vodu. Vypadala jako vodoměrka s osmi hlavami, které se kývaly ve stejném rytmu.

Vstoupil jsem do haly hotelu Gloria, kterou tvořily stěny z bambusových tyčí. Recepční si na mne vzpomněl. Byl to Ital neurčitého věku, který tu byl už od nepaměti. Popsal jsem mu svého muže. Ne, neviděl nikoho, na koho by se popis hodil, ani dnes ani včera. Lituju, pane Crossi, ale nemohu sloužit.

V motelu Delmar se dívka, která polévala muže čpavkem, provdala za ředitele a povýšila na recepční. Velké černé oči se jí ještě více rozšířily, když jsem vstoupil. Její podmínka trvala ještě rok.

„Pan Cross? Jdete za mnou?“

„Jen klid, Secundino. Slečna Devonová mi hlásila, že si vedete dobře.“ Prošla vrátky vedle pultu a přistoupila ke mně. Byla to krásná dívka. Ve španělské blůze a se stužkami ve vlasech vylepšovala značně zdejší atmosféru.

„Slečna Devonová je hodná,“ prohlásila. „Já už nemám strach.“ Rozhodila paže, aby i pohybem naznačila, že už se nebojí. Stužky ve vlasech se zatřepotaly.

Řekl jsem: „Sháním jednoho muže.“

„Jakého muže? Bydlí u nás?“

„To byste mi mohla říct vy, Secundino.“ Popsal jsem ho.

„Ne, to není náš host,“ řekla s určitostí. „Un momento. Okamžik. Myslím, myslím – že jsem ho viděla.“

„Kdy to bylo?“

„Dnes dopoledne. Zrovna jsem zametala verandu. Vítr nám sem nahání písek z pláže.“ Rukama pohybovala podél boků, aby naznačila písek. „Ten velký starý muž tady šel po ulici. Kráčel móc rychle.“

A začala se kolem mne pohybovat rychlými kroky. Její dokonalá němohra obsahovala i kulhání chodce.

„Můžete si vzpomenout, kdy to bylo?“

Její karmínová ústa ztěžkla přemýšlením. „V jedenáct? Pět minut po jedenácté? Nebo deset minut? Ale bylo to krátce po jedenácté, protože v jedenáct začínám pracovat v kanceláři.“

„Nevšimla jste si, jestli něco nesl?“

Zamyslela se nad tou otázku a její prsty brnkaly o spodní ret. „Nejsem si moc jistá. Kabát? Já jsem se na něj ani pořádně nedívala.“

„Nevšimla jste si, kam šel?“

„Tímhle směrem. Ke kanceláři náčelníka přístavu.“ Ukázala k severu, souběžně s pobřežím.

„A pospíchal?“

„To ano, a móc!“

Znovu začala napodobovat ten kulhavý poklus. Zvedl jsem ruku jako dopravní policista na křižovatce. Usmála se a zastavila se. Dotkl jsem se na rozloučenou rukou okraje klobouku a vyšel jsem ven. Ještě za mnou zavolala:

„Pozdravujte slečnu Devonovou!“

Ta pomoc, kterou mi poskytla Secundina, se na chodníku pomalu rozplývala. V tom směru, který naznačovala, nebylo nic než dolarová noclehárna s tabulemi, které hlásaly: SMAŽENÉ RYBY – POKOJ – JEDEN DOLAR – OCHUTNEJTE NAŠE UZENÉ RYBY. Zamaštěný muž za pultem, který se přede mnou hluboce ukláněl, mi tvrdil, že mého muže nikdy neviděl. Navíc jsem si byl skoro jist, že by mi nic neprozradil, ani kdyby ho byl viděl.

Plechová kancelář náčelníka přístavu stála u mola v místech, kde se moře zakusovalo do břehu. Za ní se zvedal příkrý břeh. Před ní se rozprostírala pláž, okrajovaná nebezpečnými mořskými proudy. Docela pustá. Hemžily se tu jen houfy racků, kteří se při každém náhlém zvuku zvedali jako obrácená sněhová bouře a odlétali nad moře.

Asfaltová cesta, která se tudy táhla, byla pokryta navátým pískem a prakticky nikam nevedla. Taneční pavilon, ke kterému původně směřovala, byl rozmetán za jedné zimní bouře před několika léty. Zůstaly z něj jen betonové sloupy a velká ošlehaná cedule: TANEC A VEČEŘE PŘI HUDBĚ VLN.

Podél cesty stálo zaparkováno několik aut. Dvě limuzíny, jeden stejšn, kde měla nějaká rodinka výbavu na piknik a starý náklaďák naložený rybářskými sítěmi. Z jednoho vozu na mne začal štěkat černohnědý pes s hlavou dobrmana. Jak jsem přešel kolem, začal s radostným uspokojením vrtět ocasem.

„Tak jen pěkně hlídej,“ řekl jsem mu. Jeho štěkot začal vzápětí znovu otřásat autem. Rackové, kteří se už blížili k pláži, se vrátili zpátky mezi modré vrstvy moře a nebe.

Poblíž náklaďáku byl zaparkován další vůz, skoro zakrytý tabulí, vyzývající k tanci a večeři. Stopy kol sice už zavál písek, ale byly stále ještě zřetelné. Byl to předválečný chrysler, nalakovaný na modro s losangeleskou poznávací značkou. Podíval jsem se dovnitř zadním okénkem. Na zadním sedadle ležel rozevřený, zcela nový, černý kufřík. Prázdný.

Na předním sedadle seděl skloněný muž, zpola zakrytý hnědým převlečníkem. Hlava mu vězela v rohu mezi pravými dveřmi a opěradlem. Nohy měl zkrouceny pod volantem. Když jsem otevřel dveře, spadla mu paruka a zakryla mi špičku boty. Ze šíje mu trčelo, jako nějaký nestvůrný vřed, rudé plastikové držadlo nože na led.

Registrační karta na palubní desce byla utržena. Klíče visely v zapalování, ale žádná jmenovka nebo značka k nim nebyla připojena. Prohledal jsem mrtvému muži kapsy kabátu i gabardénových kalhot. Byl v nich kapesní hřebínek v koženkovém pouzdře, označeném iniciálami A. G. L., kapesník, neotevřený balíček žvýkaček a útržek divadelní vstupenky. Nic víc.

Písečné mouchy už sedaly na mrtvou tvář. Přetáhl jsem přes ni svrchník a tiše jsem zavřel dveře. Když jsem procházel kolem náklaďáku, pes stále štěkal a vrtěl ocasem. Ve stejšnu už seděla rodinka a smála se nad lahví s kolou. Odvrátil jsem se od nich. Nad mořem kroužili rackové, křídla se jim třpytila ve slunci. Vypadali jako neposedné perly ztracené v modré věčnosti.

Z kanceláře náčelníka přístavu jsem zatelefonoval Heleně Johnsonové a vysvětlil jsem jí, proč musím zavolat policii.

KAPITOLA 8

Setkal jsem se s ní o hodinu později v místní márnici. Byla to vlastně zadní místnost zdejšího pohřebního ústavu stojícího poblíž soudní budovy. Mrtvý muž sem byl uložen, než se dostaví zástupce koronera, který právě plachtil na moři. O příčině smrti nebylo pochyb, nicméně bylo nutno provést pitvu.

Totožnost mrtvého byla zatím nejasná. Dopravní policie rychle zjistila údaje o licenčním čísle vozu. Číslo bylo vydáno v Los Angeles jakémusi Kerry Smithovi, který udal jako svou adresu Sunset Hotel u nádraží Union. V hotelu Sunset sdělili, že žádný Kerry Smith se u nich nezaregistroval přinejmenším od Nového roku. Navíc se jméno Kerry Smith neshodovalo s iniciálami A. G. L.

Anonymní muž ležel na stole potaženém gumovou pokrývkou, u betonové zdi, která byla pokryta chladnou vlhkostí. Sandy, poslíček z hotelu Pacific, se sklonil nad jeho tváří, pokýval nervózně hlavou, že je to on a byl zajištěn jako svědek. Několik minut poté, co byl protestující Sandy odveden, vstoupila ze slunečního světla Helen Johnsonová. Byla oděna velmi módně, měla klobouček a na rukou rukavičky. Barva oděvu, který si pro tuto příležitost vybrala, byla černá. V umělém světle vypadaly její vlasy skoro jako černé a černé byly i její oči. Ann Devonová byla s ní.

Smrt, která vzdaluje mrtvé do nedosažitelných končin, někdy přibližuje živé. Obě ženy se držely za ruce a vytvářely vzdorující celek proti chladu, který obrazně i doslova vanul místností. Za nimi stál Cleat, poručík detektivního oddělení, a hryzal netrpělivě do zbytku cigára. Našich osm očí bylo přitahováno mrtvým tělem.

„Co to znamená, Howarde?“ řekla Ann. Měla na sobě stále ty šaty, ve kterých přišla do úřadu, a střevíce s nízkými podpatky. Byla menší než její společnice a vypadala vedle ní ošuntěle, jako mladší sestra nebo chudá příbuzná.

„Já nevím, co to znamená. Fakta jsou taková: Tenhle muž vyzvedl peníze na nádraží – poslíček, který mu je nesl, identifikoval jak jeho, tak kufřík. Pak kráčel asi tři bloky od nádraží k pláži, kde měl zaparkovaný vůz. Někdo na něj v tom voze čekal, nebo ho k vozu sledoval, bodl ho nožem a zmizel s penězi. Nevíme, jestli ta osoba byl jeho společník a jestli věděl o únosu. Nemáme ani náznak tušení, kdo by to mohl být. Lidé poručíka Cleata teď obcházejí po pobřeží a snaží se najít nějakého svědka.“

Paní Johnsonová vztáhla ruku, jako by se mne chtěla dotknout, ale její dlaň v rukavičce zůstala trčet ve vzduchu. „Je nějaká stopa po Jamiem?“

„Není. Ale to nic neznamená. Nepředpokládali jsme, že bychom ho našli tady ve městě. Tenhle muž byl zřejmě poslán, aby vyzvedl peníze. Nemohl se starat jak o chlapce, tak o kufřík. Musí existovat ještě jeden –“

„Fred Miner?“

„To je zatím naše pracovní hypotéza, madam,“ pronesl Cleat pomalu.

„Miner se vypařil s chlapcem. To jistě nebyla náhoda.“

Cleatův zrak se střetl s mým pohledem. Díval se na mne upřeně a pak pochmurně řekl: „Tohle já vždycky říkám. Když se člověk jednou spustí, tak v tom už jede napořád.“

Nebyl čas, abychom se o tom přeli. Obrátil jsem se na paní Johnsonovou: „Co si myslí váš manžel o tom, jak se případ zatím vyvíjí?“

„Ještě jsem se neodvážila s ním o tom hovořit. Nechala jsem ho radši spát.“ Pokrčila rameny a obrátila se ke Cleatovi. „Přivedl jste mne sem, abych se na něj podívala, že? Tak bychom snad už mohli začít. Ať to máme za sebou.“

„My se na to díváme asi takhle,“ řekl Cleat. „Jestli se tenhleten a Miner spolčili, tak je tady možnost, že jste ho někdy s Minerem zahlédla, nebo viděla, jak se potlouká kolem vašeho domu. Určitě si zjišťoval, co přes den děláte, kdy chodí pošta a tak. Chápu, že je to pro vás nepříjemná záležitost, madam.“

„To mi nevadí, já jsem často přicházela do styku s mrtvolami.“ Cleatovo obočí se překvapením zdvihlo.

Řekl jsem: „Paní Johnsonová byla ošetřovatelkou v nemocnici. Ale možná, že by spíš paní Minerová –“

„Mám ji tady, čeká venku. A teď, paní Johnsonová, jestli vás můžu požádat.“

Paní Johnsonová a Ann se přiblížily ke stolu. Cleat rozsvítil lampu, která visela nad stolem a upravil mrtvole paruku. A. G. L. zíral přímo do světla, aniž mrknul.

„Nikdy jsem ho neviděla.“

Cleat sňal paruku. Holá lebka zasvítila. Ann nabrala dech a naklonila se dopředu. Byla úplně bledá.

„Pleš má nahoře opálenou,“ řekl Cleat, „tak si myslím, že tu paruku pořád nenosil.“

„Ne,“ řekla Helen Johnsonová jasně. „Toho muže jsem nikdy neviděla.“

Ann mlčela a společně pak vyšly z místnosti. Ann ještě mezi dveřmi zavolala: „Budu v kanceláři.“

Dveře se téměř okamžitě znovu otevřely a vstoupila paní Minerová. Cleat ji vzal dost drsně za rameno.

„Rád bych, abyste se na něj dobře podívala, paní – jak se jmenujete křestním jménem?“

„Amy.“

„Takže chci pravdu, Amy. Jestli ho znáte, řekněte to. I když budete mít pochyby. Já vám nechám chvilku na rozmyšlenou. Je to jasné?“

„Ano, pane poručíku,“ odpověděla tiše.

„Ať bude vaše odpověď jakákoliv, nesnažte se mi lhát, Amy. To by bylo, jak se říká, zatajování důkazů. A to je právě tak špatné, jako ten zločin sám. Jasné?“

„Ano, pane poručíku.“

„Vy víte a já to vím taky,“ pokračoval Cleat, „že jestli se tenhle chlap nějak zapletl s vaším manželem, tak byste o tom musela vědět. Sotva byste se mohla takovému střetnutí vyhnout –“

„Dost řečnění, poručíku,“ řekl jsem.

Amy Minerová se na mne vděčně podívala. Také ona si oblékla jiné šaty – pletený žersejový kostým, který na jejím hubeném těle plandal. Zřejmě ho zdědila po paní Johnsonové nebo po někom, kdo byl podstatně silnější.

Cleat jí položil ruku na rameno a popostrčil ji ke stolu. Uhnula stranou, spíš před Cleatem než před mrtvolou. Cleat ji znovu rukou popostrčil. Nenáviděl zločince, nenáviděl všechny, kdo s nimi měli co společného.

Stoupl jsem si k němu. „Jen klidně, poručíku.“

Jeho hlas zůstával naprosto klidný. „Teď mne sledujte, Amy.“ S teatrálním gestem upravil paruku.

Její výdech se změnil v nose na tiché hvízdnutí. „Ne, nikdy jsem ho neviděla.“

„No tak, Amy, máte čas.“ Smetl paruku mrtvému z hlavy.

„Ne,“ řekla, „nikdy jsem ho neviděla. Ani s Fredem, ani s nikým jiným.“

„Má iniciály A. G. L. Nepřipomíná vám to nějaké jméno?“

„Ne. Můžu už jít?“

„Podívejte se ještě jednou.“

Podívala se na mrtvého a dvakrát ostře zavrtěla hlavou. „Ne. A říkám vám, že můj Fred to neudělal. Nikdy neublížil člověku nebo zvířeti. Nikdy za celou tu dobu, co ho znám!“

„A co ta příhoda v únoru?“ zeptal se Cleat.

„To byla nehoda.“

„Možná. Možná, že nebyla. Máme tady už dvě neidentifikovaná těla. Nějak se nám to hromadí. Kde je teď Fred, Amy?“

Řekla v potlačovaném vzteku: „Kdybych to věděla, tak bych vám to neřekla!“

„A vy to víte?“ Cleat se k ní naklonil a zamračil se.

„Už jsem vám řekla, že nevím! Ale můžete se mne stále ptát, jak je libo.“

Cleat sevřel ruku v pěst, dotkl se její brady.

Zírali si navzájem do očí jako dva milenci na schůzce. Cleat pěst lehce nadzvedl a žena zvrátila hlavu.

Udělala několik kroků stranou. Její rysy ztuhly.

„Tak mne uhoďte, proč ne? Fred tady není, aby mne chránil.“

„Kde ale je? Jste jeho žena. Neodešel by, aniž by vám neřekl, kam jde.“

„Řekl mi, že jede do města za panem Linebargem. To je všechno!“

Cleat se na mne tázavě zadíval.

„Říká pravdu,“ řekl jsem. „Miner zašel do mé kanceláře dnes ráno. Řekl jsem vám to.“

Cleat se obrátil zpět k ženě a pokrčil rameny. „Co vám ještě řekl, Amy?“

„Nic.“

„Kdo je ten chlápek tady?“

„To nevím,“ řekla.

Zvedl svou otevřenou ruku, která se podobala hrubě otesanému kusu prkna. Její oči fascinovaně sledovaly ten pohyb.

Vstoupil jsem mezi ně a upřel jsem zrak na Cleata. „Přestaňte s tím, poručíku. Jestli ji chcete vyslýchat, máte na to slova. Pár jích přece znáte.“

Ozvalo se prudké zaklepání na dveře.

„Dělám jen svou práci,“ řekl. „A nebyla by tak těžká, kdybyste si hleděl vy tý svý. Je mi fuk, jak jednáte s vašimi zatracenými klienty. To, co chci, je, abyste je držel na uzdě. Držte je stranou všech malérů a stranou ode mě!“

Neměl jsem na to pohotovou odpověď. Díky Minerovi jsem byl zranitelný.

Náhle se rozletěly dveře a místnost zpola zaplavilo sluneční světlo. Uniformovaný policista, který stál u dveří na stráži, řekl hlasem komořího, ohlašujícího vzácnou návštěvu: „Je tu pan Forest z F. B. I.“

„Prima.“ Cleat mávl svým cigárem směrem k Amy Minerové. „Chci, aby tahle ženská byla zadržena jako svědek. Bez možnosti propuštění na záruku.“

„O čem mám svědčit?“ začala křičet. „Mne přece nemůžete zavřít do vězení! Já jsem nic neudělala!“

„To je pro vaši osobní bezpečnost, paní Minerová.“ Formulka přišla jako na zavolanou. „My vás necháme jen tak volně pobíhat kolem a vy pak můžete skončit v nějaké uličce, sama s nožem v krku.“

Obrátila se ke mně a její hubené tělo se naklonilo v bocích: „Jak to může udělat, pane Crossi? Já jsem nevinná! Ani proti Fredovi nic nemají!“

„Poručík Cleat na to má právo,“ řekl jsem. „Váš manžel je v podezření. Propustí vás, jakmile se prokáže, že nic neudělal.“

„Jen jestli,“ řekl Cleat.

Sklonila oči jako vystrašená kobylka a běžela ke dveřím do slunečního světla. Muž, který právě vcházel, ji zachytil kolem pasu, přitlačil jí paže k tělu a odevzdal ji policejní stráži. Strážný ji odvedl k černému autu, které čekalo na příjezdové cestě. Její hranatý stín splynul se stínem vozu.

Mladý muž ve dveřích byl statný a vypadal zdravě. Ve dvojřadovém služebním obleku tvořila jeho silueta skoro čtverec.

„Jsem Forest, zvláštní agent F. B. I.,“ řekl rychle a potřásl si s námi se zjevnou srdečností rukama. „Naši technici přijedou s mobilní jednotkou. Měli by tu být co nejdřív. Bylo mi řečeno, že jde o vyděračský dopis.“

Zopakoval jsem mu dopis skoro slovo za slovem. Zněl mi beztak stále hlavou jako píseň z rádia, která je příliš ohavná, než aby se dala snadno zapomenout.

Forestovy hnědé oči se na mne upřely. Řekl střízlivě: „Odporná věc, co? Kdo to má na starosti?“

„Tady poručík Cleat. Tělo bylo nalezeno zde ve městě, ale chlapec žije na venkově. Jestli ho unesl Miner, tak zločin byl spáchán v oblasti šerifovy pravomoci.“

„Vy patříte mezi šerifovy lidi?“

„Já jsem kurátor.“ Vysvětlil jsem mu, kdo je Miner a jakou souvislost má případ se mnou. Forest se obrátil na Cleata: „Prosím vás, poručíku, zavolejte šerifa.“ Pak dodal tak trochu učitelským tónem: „Spolupráce s místní policií je naší první zásadou.“

Cleat se mimoděk podíval na mrtvolu na stole. Až dosud to byla pouze jeho záležitost. „Oukej.“ Vyňal z úst zbytek cigára, hodil ho na zem a rozdrtil podpatkem. Pak opustil místnost. Než zavřel dveře, dolehly do márnice tóny varhan.

Forest přistoupil k ležícímu tělu. Jeho cvičené ruce se prohrábly v kapsách. „Ošklivý zákazník, co?“

„Krásy na něm moc není. Prohledal jsem ho, když jsem ho našel. Neměl nic, co by mělo význam, kromě kapesního hřebínku s iniciálami A. G. L. Vrah zřejmě neměl zájem, abychom ho příliš brzy identifikovali.“

„Byl probodnut, že? Kde je ta zbraň?“

„Vrah použil nůž na led. Teď je právě v laboratoři, kvůli otiskům. Nemyslím ale, že nějaké najdou.“

„Nůž na led, říkáte? A únos… Tady může fungovat hned celá parta. Padesát tisíc je pěkná kupka dolarů. Rodiče toho chlapce jsou bohatí?“

„Otec má cenu tak půl milionu, podle toho, co se říká.“

„Rád bych si s ním pohovořil.“

„Je doma a je nemocný. Matka je pravděpodobně teď v mé kanceláři. Není to daleko.“

„Má u sebe ten vyděračský dopis?“

„Mám dojem, že ho nechala doma.“

„Začneme s tím. Až přijedou moji lidé, porovnáme ho s našimi záznamy. Při únosu je důležitý modus operandi. Únos je jako nutkavá neuróza, která se opakuje. I když nechci říct, že má šanci se opakovat.“

Podíval se na hodinky. Napadlo mě, jestli mne nevyzve, abychom si srovnali čas.

„Je tři dvacet,“ řekl. „Začněme. Můžete mne informovat cestou a já si to tady ještě později zkontroluju.“

Prošli jsme nádvořím do soudní budovy. Zřízenec právě sekal sekačkou trávník. Posekaná tráva voněla svěžestí a chůze po měkkých drnech byla docela příjemná.

Já jsem hovořil a Forest naslouchal. Naslouchal pozorně. Měl jsem dojem, že má slova jsou zaznamenávána na magnetofonový pásek, který se otáčí v jeho lebce.

KAPITOLA 9

Když jsme se dostali ke křídlu budovy, kde měl úřadovny okres, Ann právě zamykala dveře kanceláře. Představil jsem ji Forestovi.

„Paní Johnsonová šla domů?“

„Ano,“ řekla. „Slíbila jsem jí, že za ní zajedu. Helen by teď neměla být sama. A já mám dojem, že nemá ani příbuzné, ani přátele.“

„Jste děvče, které koná poctivě své povinnosti.“

Přešla ten kompliment a kousla se do spodního rtu. „Nemám nic lepšího na práci.“

„Neměla byste nic proti tomu, slečno Devonová, kdybych se tam rozjel s vámi?“ Forest se vyjadřoval velmi zdvořile. Ann byla hezké děvče. „Já se tady zatím moc nevyznám.“

„Beze všeho.“ Pak se náhle obrátila ke mně. „Howarde, musím s vámi mluvit mezi čtyřma očima.“

„Hned teď?“

„Jestli máte čas…“

Forest se rychle vmísil do konverzace. „To je v pořádku. Rád bych si mezitím prohlédl vaše spisy o Minerovi.“

Anny mu předložila naše záznamy a šla za mnou do kanceláře. Zavřela za sebou dveře. Zůstala stát s očima upřenýma na prošlapanou podlahovou krytinu.

„Po dnešku o mně asi budeš smýšlet hůř.“

„Kvůli Seifelovi? Ale vůbec ne. Naopak. Začínal jsem mít už dojem, že tvoje city jsou zaměřeny k jiným lidem.“

„Chovala jsem se hloupě. Ale to není to, co jsem ti chtěla říct.“

„Budeš se divit, ale ani jsem si to nemyslel.“

„Jsem do něj asi zamilovaná,“ řekla.

„Vidíš, já jsem ani nevěděl, že ty a Seifel…“

„Počkej. Mám ho sice ráda, ale nemysli si, že nevidím jeho chyby. A on mne navíc nebere vůbec vážně. Pořád mne dráždí, že jsem staropanenská modrá punčocha. Ale od chvíle, kdy přišel k nám do kanceláře, toho dne…“

„Kterého dne?“

„Tehdy v únoru, když pracoval na tom Minerově případu. Přišel k nám a něco zjišťoval. Byl jsi tehdy někde na severu okresu a Alex tady taky nebyl. Dali jsme se do hovoru a on mne pozval na oběd. Od té doby se scházíme.“

„To přece není zločin. Proč to tajíte?“

„Nechce, aby o tom věděla jeho matka. A abych pravdu řekla, já jsem nechtěla, abys to věděl ty.“

„Oba ty důvody mi připadají divné.“

„Myslíš? Sama se trochu stydím. Howarde, on není můj typ. Někdy si myslím, že ho nenávidím. Všechno, co ho zajímá, jsou peníze a společenský úspěch. Je to egoista. Jak jsem se mohla zamilovat do takového muže? A přece ho nemůžu dostat z hlavy. Dokonce se mi o něm i zdá! Co se to se mnou děje, Howarde?“

„Asi je to ta první láska. Máš zpožděné dospívání. Ale radši později než nikdy.“

„Ty se mi vysmíváš.“

„Je to tak strašné? Připouštím, že mne to překvapilo, ale ne zrovna šokovalo. Má načase, aby se oženil a ostatně i ty, aby ses vdávala.“

„Ty si myslíš, že by si vzal mě? Kdepak. Bude čekat, až zemře pan Johnson a pak si vezme ji.“ Její hlas se snížil do melodramatického šepotu.

„Děláš ho horšího, než ve skutečnosti je. Na Seifelovi není nic, co by dobrá manželka nedala do pořádku. Je prostě zhýčkaný. Sázím se, že ho matka celý život kazila.“

„Máš pravdu. Viděla jsem je spolu. Je jako velký kocour, který přede, když ho někdo hladí. Och, je mi odporný.“

„No, no,“ řekl jsem.

Odvrátila se a otřela si uplakané oči. Její hlas zněl skrz papírový kapesníček zastřeně: „Howarde, ale je tu ještě něco jiného. Promiň. Tohle nebyly záležitosti, které jsem s tebou chtěla probírat. Nějak jsi to ze mne vytáhl.“

„Můžeš si myslet, že jsem inkvizitor.“

„Ne, teď, prosím, nežertuj. Tohle je vážné. Možná, že je to i důležité. Měla jsem ti to říct rovnou. Nemohla jsem se k tomu ale přimět. Nevím, co se to se mnou děje, morálně –“

„Přestaň,“ řekl jsem pevně a nahlas. „Něco mi chceš říct. Poslouchám.“

„Já jsem toho mrtvého muže už jednou viděla, Howarde!“

„Kde?“

„S Larry Seifelem. Bála jsem se ti to říct.“

„Pokračuj. Kdy to bylo? V poslední době?“

„Bylo to v únoru, v ten den, kdy probíhal proces s Minerem. Setkala jsem se s Larrym ve dveřích do soudní síně – měli jsme jít společně na oběd. On a ten člověk stáli v prázdné soudní síni a hovořili spolu.“

„Jsi si tím jistá?“

„Nemluvila bych o tom, kdybych nebyla. Ten obličej, ty zarudlé oči, na ty nemohu zapomenout. A tu holou lebku. Ten den neměl na hlavě paruku.“

„O čem se spolu bavili?“

„Neposlouchala jsem. Přišli k těm dveřím společně. Larry si s ním potřásl rukou a řekl něco v tom smyslu, že se s ním spojí v Los Angeles, kdyby někdy potřeboval jeho pomoc.“

„Kdyby Larry potřeboval jeho pomoc?“

„Ano. Co s tím budeš dělat, Howarde?“

„Budu chtít, aby mi ho Seifel identifikoval, samozřejmě. Pokud ovšem k tomu bude ochotný.“

Chopila se mé paže oběma rukama a zadívala se mi do obličeje skrz slzy. „Prosím tě, neříkej mu, že jsem ti to řekla!“

„To jsi tak do něj zblázněná?“

„Je to strašné. Vždycky se cítím tak sama, když s ním nejsem.“

„I když je zapleten do tohohle případu?“

Přitiskla tvář na mé rameno. „Já vím, že je do toho zapleten. To já vím. Uvědomila jsem si to v ten okamžik, když jsem uviděla toho mrtvého v márnici. Ale přesto to mé city nezměnilo.“

Jemné chvění jejích nervů se přenášelo přes její ruce na mou paži. Vlasy měla trochu rozcuchané. Uhladil jsem jí je.

„Jsi má pravá ruka, Ann. Nerad bych, aby ses sesypala.“

„To neudělám.“ Vzpřímila se, upravila si účes a sebrala všechny síly, aby přestala plakat.

„Jdi domů a odpočiň si. Paní Johnsonovou nech plavat. Chovala se naprosto klidně a určitě to bezpečně překoná.“

„Já také.“ Zmohla se na úsměv. „Se mnou si nedělej starosti. Po pravdě řečeno, cítím se lépe, když se musím starat o někoho jiného.“

„Je ti sympatická?“

„Mám ji ráda. Myslím si, že je to skvělá žena.“ Ann už měla svůj úřední výraz. „Ty ne?“

Vybavil jsem si v mysli tvář Heleny Johnsonové. Uvědomil jsem si, že je to krásná žena. Nebyla to sice oslňující krása, ale byla to samozřejmá, solidní krása, která nemizela z mé mysli od chvíle, kdy jsem ji poprvé uviděl.

„Ty si to nemyslíš?“ opakovala Ann se svým úsměvem Mony Lisy.

Nechal jsem otázku bez odpovědi prostě z toho důvodu, že má odpověď by mne mohla usvědčit. „Pospěš si, Ann. Forest už na tebe čeká.“

„Jestli jsem tvá pravá ruka, tak to Larrymu na mne neřekneš, slibuješ?“

„Pokud nebudu muset. Ale on se stejně dovtípí.“

„Tomu zabránit nemohu.“

KAPITOLA 10

Forest seděl v křesle Ann Devonové se zprávou o Minerově případu. Pohlédl na nás a vstal.

„Ta hlášení o tom muži jsou výtečná, přinejmenším na povrchu. Jste si jisti, že je to všechno? Nechybějí zprávy z některého období, nebo něco podobného?“

„Linebarge pracuje velmi důkladně,“ řekl jsem. „Býval policistou a musí se sám pokaždé o všem přesvědčit.“

„Mne tedy přesvědčil! Pokud je to kompletní, neretušovaná historie, nevidím Minera v roli únosce. Člověk si obvykle nebuduje dvacet třicet let solidní pověst, aby pak najednou otočil a dopustil se nějakého většího přečinu. Jsou ovšem i výjimky: zpronevěry, vražda z pominutí mysli a podobně. Ale únos, který má vynést nějaký zisk, se musí připravit. A to se k normálnímu člověku nehodí. Tak co, slečno Devonová, pojedeme?“

„Pojedeme,“ řekla se svým nejlepším úsměvem pro publikum.

„Napadla mě ještě jedna věc,“ řekl mezi dveřmi. „Když Miner srazil toho člověka, a cítil se vinen – není tu nějaká možnost, že by nešlo jen o nehodu? V tomhle kraji jsou vraždy pomocí automobilu dost běžné. Kdo byl tou obětí?“

„Totožnost se nezjistila, pokud vím.“

„Lidé u soudu mu říkají pan Nikdo,“ vložila se do rozhovoru Ann.

„Tak už jsou dva, co? Tenhle případ je tedy jedna záhada, to se musí nechat.“ Forest nechal nejdříve projít Ann a pak za sebou přirazil dveře.

Sedl jsem si do křesla, které předtím zahříval a zavolal jsem do kanceláře Larryho Seifela. Hlas sekretářky mi s laskavou netrpělivostí sdělil, že má moc práce.

„Řekněte mu, že volá Howard Cross a že mám taky moc práce.“

„Dobře, pane Crossi.“

Seifelův hlas zněl ve sluchátku tiše a ve vysoké tónině. „Kdo volá, prosím?“

„Cross. Jsem ve své kanceláři a chci s vámi okamžitě mluvit.“

„Nemohl byste přijít vy za mnou? Jsem až po uši v práci. Musím řešit velmi složitý případ. A jak víte, ztratil jsem celé dopoledne.“

Briskně jsem ho přerušil. „Čekám vás nejpozději za dvacet minut, raději dříve. Když už spolu mluvíme – znáte Watkinsonovu márnici?“

„Ta je blok od soudního dvora, že ano?“

„Správně. Cleat tam přivezl mrtvolu, je v zadní místnosti. Chtěl bych, abyste se na ni podíval, než ke mně přijdete. Řekněte Cleatovi, že jsem vás poslal.“

„Mrtvola? Je to někdo, koho znám?“

„Na to budete umět odpovědět, až se na ni podíváte.“ A zavěsil jsem.

Listoval jsem ve zprávě o Minerovi. Zpočátku jen tak nedbale, ale pak jsem se začetl. Neviděl jsem ji od té doby, co mi ji Larry předložil ke schválení, asi týden před soudním řízením, na kterém se konal výslech Freda Minera.

Začetl jsem se do části o jeho rodinném původu. Poučil jsem se, že Frederick Andrew Miner se narodil na farmě ve státě Ohio v roce 1916. Jeho matka zemřela dva roky po jeho narození a její místo v jeho životě zaujala starší sestra Ella. Jeho otec byl přísný muž, člen sekty mennonitů, jejichž mottem je: „Ďábel vždycky najde práci pro líné ruce“. A chlapcovy ruce se sotva kdy zastavily. Pracoval na farmě od slunka do noci na jaře a v létě. V zimě navštěvoval vesnickou školu a později vyšší školu, kde se věnoval oboru „praktická mechanika“.

Podle záznamů z vyšší školy (pravilo se ve zprávě) byl Miner vážný, přičinlivý student s dobrým chováním a velkým talentem pro mechaniku. Musel však opustit školu dřív, než mohl složit závěrečné zkoušky, ve věku šestnácti let. Nastoupil pak celodenní zaměstnání v místní autoopravně. Tento krok byl způsoben především ekonomickým tlakem. Po několik let, ač mu nebylo ještě ani dvacet, spočívala výživa rodiny na něm. Mzda za práci v autodílně byl jediný příjem, který Minerova rodina měla. Tento příjem byl občas doplňován výhrami, kterých dosahoval Miner jako závodník při místních automobilových soutěžích.

Když krize poněkud polevila, podařilo se Minerovi získat dostatečně velkou půjčku a zařídit si vlastní benzinovou pumpu. V tomto podnikání měl úspěch, takže když byl v roce 1940 odveden k výkonu vojenské služby, vlastnil už nejen benzinovou pumpu, ale i autodílnu.

Jeho původní touhou bylo stát se stíhačem v námořním letectvu. Jelikož se mu nedostávalo dostatečného vzdělání, požadovaného pro piloty, spokojil se s funkcí mechanika v pozemním leteckém personálu. Po základním výcviku v Norfolku sloužil na různých základnách námořního letectva na Západním pobřeží a pro svou spolehlivost a výbornou práci byl povýšen na poddůstojníka. Během doby, kdy sloužil na letecké základně v San Diegu, seznámil se Miner s Amy Wolfovou, dcerou místního obchodníka, a v září 1942 se s ní oženil, jejich manželství, třebaže bezdětné, se vyznačovalo stálou vzájemnou oddaností.

V létě 1943 byl Miner přeložen do Brernertonu a stal se členem posádky doprovodné letadlové lodi „Eureka Bay“, která zde byla právě dostavována. Paní Minerová doprovázela manžela do Brernertonu a pobývala v jeho blízkosti po celou dobu výcviku a příprav. Bylo to právě v tomto období, kdy Miner začal pít a kdy zjistil, že mnoho alkoholu nesnese. Tento fakt je potvrzován dr. Levinsonem, jenž charakterizuje Minera ve svém posudku, který je připojen, jako „potenciálního alkoholika, to jest člověka, který je psychicky i fyziologicky abnormálně náchylný k intoxikujícímu a depresivnímu účinku alkoholu“.

Minerova první epizoda s nemírným pitím byla, jak on sám otevřeně přiznává, jedinou skvrnou v jeho vojenských výkazech. Vzhledem k tomu, že se v určené době nevrátil na palubu lodi, byl degradován. Během roku však znovu dosáhl své poddůstojnické hodnosti, se kterou také skončil vojenskou službu.

Minerův příspěvek k obraně státu, což je faktor, kterému přikládá občanské společenství značnou váhu, když se projednává výše trestu za jakékoliv provinění, je dostatečně potvrzen v dopise kapitána Anguse Drewa, z lodi „Eureka Bay“, i v dopisech prvního důstojníka Julia Heckendorfa, a poručíka Elmera Mortona. „Jeho píle a oddanost v práci,“ píše Heckendorf, „byly pozoruhodné i při plnění povinností, při kterých se tyto kvality považují za normální. Jeho práce byla příkladem pro muže, kteří pod ním sloužili a nacházela uznání u nadřízených.“ V době, kdy Fred Miner sloužil na „Eureka Bay“, se loď podílela na bojích při invazi na Ivo Jimu, Luzon a Okinawu.

Ke konci okinawské operace si Fred Miner získal podle poručíka Mortona „zaslouženou slávu“. Letadlová loď Eureka Bay byla zasažena sebevražedným japonským letounem, který prorazil palubu a dopadl až do hangáru s letouny. V nastalém zmatku vzal Miner na sebe zodpovědnost za boj s požárem mezi letadly a skupina, kterou sestavil, úspěšně zdolala oheň. Na neštěstí v letounu japonského kamikaze vybuchla bomba a odhodila Minera na ocelovou stěnu, přičemž si Miner zlomil páteř a rozrazil lebku. Byl letecky dopraven na Guam a později do námořní nemocnice v San Diegu. Větší část následujícího roku strávil Miner na nemocničním lůžku. V březnu 1946 byl propuštěn z vojenské služby s penzí padesátiprocentního invalidy.

Bezprostředně po propuštění bylo Minerovi nabídnuto místo šoféra u pana Abela Johnsona, který byl v té době ředitelem realitní kanceláře v San Diegu. Od té doby zastával toto místo a sloužil, řečeno slovy zaměstnavatele, „úspěšně a oddaně“. Pan Johnson je ochoten, jestliže se soudní dvůr rozhodne pro podmíněný trest, zaměstnávat Freda Minera i nadále v jeho dosavadním postavení a převzít v rozumné míře zodpovědnost za jeho budoucí dobré chování (viz zpráva č. 8). Názor dr. Levinsona: Miner osobně ani společnost obecně se nemusí v budoucnosti ničeho obávat, jestliže se vystříhá jakýchkoliv alkoholických nápojů. Ponecháme-li stranou jeho potenciální alkoholismus, který není tak řídký mezi raněnými válečnými veterány a vůbec mezi muži, kteří v raném věku ztratili své matky, představuje Miner psychicky zdravou osobnost.

Přihlížejíce k okolnostem samotné nehody, shledáváme určité polehčující okolnosti. První je samotný fakt, že Miner přiznává svou vinu a svého činu lituje. Druhá okolnost se vztahuje k tomu, že byl „na dovolené“, když k příhodě došlo. I když není možno omluvit skutečnost, že řídil v opilém stavu, samotný fakt, že Minerovi zaměstnavatelé byli v té době nepřítomni, protože trávili svou zimní dovolenou ve svém pouštním sídle, vylučuje obvinění z „požívání alkoholu ve službě“. Pak je zde další skutečnost. Miner byl sice v době svého zatčení v opilém stavu, ale i oběť byla ve stavu opilosti. V krvi oběti bylo naměřeno 157 mg alkoholu, z čehož je možno usuzovat, že oběť sama nese na nehodě částečnou vinu. Pokud jde o druhý bod obžaloby, bod mnohem závažnější, že odjel z místa činu, aniž nehodu ohlásil, Miner tvrdí, že si vůbec nebyl vědom, že k nehodě došlo. Třebaže se to dá těžko věřit vzhledem k poškození automobilu, dr. Levinson výpověď Freda Minera podporuje. Ve svém prohlášení vyslovuje názor, že „člověk s Minerovou reakcí na alkohol může s více než 200 mg alkoholu v krvi docela snadno někoho přejet, aniž by si to, uvědomoval“.

Miner sám může být označen za člověka, kterému by podmíněný trest mohl prospět. V jeho záznamech nejsou zmínky o nějakých jiných porušeních zákona a on sám se zjevnou upřímností prohlašuje: „Jsem pevně rozhodnut dodržovat napříště všechny zákony. To, že jsem nedodržel příkaz neřídit v opilém stavu a že jsem odjel z místa činu, si budu v budoucnu stále vyčítat. Vím, že alkohol způsobil můj pád.“ Jeho manželka Amy Wolfová-Minerová prohlašuje: „Jestliže se člověk někdy zkušeností poučil, byl to určitě Fred. Já jsem stejně tak zodpovědná za to, co se stalo, protože jsem dopustila, aby si tu láhev koupil. Oba jsme rozhodnuti, že příště už nebudou žádné láhve. Fred je od této chvíle abstinent.“

Uzavíráme zprávu konstatováním, že za podpory své manželky a svých zaměstnavatelů je Frederick A. Miner v dobrém výchozím postavení, aby pod dohledem úřadu kurátora žil jako řádný občan. Dohled kurátora bude zaměřen na to, aby se Miner vystříhal jakéhokoliv požívání alkoholických nápojů, aby striktně dodržoval zákony, zejména dopravní předpisy. Dále se doporučuje zvát Minera k pravidelným pohovorům do úřadu kurátora, povinné absolvování kursu v protialkoholním středisku a další opatření, která soud uzná za vhodná.

Alex S. Linebarge,

zástupce kurátora

Zasunul jsem zprávu do desek a založil do kartotéky pod písmeno „M“. Třebaže byla zpráva podrobná, přece jen neodpovídala na otázky, které se mi vynořovaly v hlavě. Například na otázku, kterou položil Forest: Nemohlo být nezaviněné zabití vlastně záměrná vražda? Bylo nějaké spojení mezi prvním anonymním tělem a druhou mrtvolou? A mezi oběma mrtvolami a Fredem? A otázka nejdůležitější a nejnesnadnější: Jaký člověk vlastně byl Miner?

Ze zprávy Alexe Linebarga nevysvítala žádná charakteristika Minerovy osobnosti. Pro Alexe byly duše buď černé, nebo bílé. Rozhodl se jednou provždy, že Miner je bílý, a vyhnul se jakýmkoliv náznakům šedi, které mohly přispět k objektivitě jeho závěrů. V určitém smyslu byl Fred Miner, navzdory pracným životopisným údajům, třetím neidentifikovaným mužem, dalším panem Nikdo.

Zvedl jsem sluchátko a zavolal do márnice. Seifel právě odešel. Neznámý číslo čtyři.

KAPITOLA 11

Slyšel jsem, jak bere schody po dvou a otvírá dveře. Oddychoval těžce jako sprinter, který právě protrhl pásku. Jeho oči se leskly a ve tváři měl výraz, jako by ho udeřil těžký kus zkušenosti, který právě spadl z kalifornského nebe.

„Tohle jste mi neměl dělat,“ řekl a marně se snažil, aby to znělo jako vtip. „Ta místnost. Ta tvář. Já jsem něžně vychovaný hoch. Nesnáším smrt takhle odpoledne.“

„Znáte toho člověka?“

„Mám dojem, že ho znám. Řekl bych, že jsem si skoro jistý, že jsem ho už viděl. Ale advokáti jsou špatní svědci, to je přece známo –“

Přerušil jsem jeho nervózní povídání. „Sedněte si a povězte mi o tom.“

„Beze všeho.“ Jeho pohled těkal nejistě po stěně a zastavil se u vázičky na stole Ann Devonové. Květy ve váze pomalu vadly. „Poslyšte, kamaráde, nemohl bych se něčeho napít? Mám úplně vyprahlo.“

Ukázal jsem prstem na ledničku. „Na skladě máme jen vodu.“

„Voda mi bude stačit. Matka jí říká Adamovo pivo.“ Naplnil si třikrát papírový kalíšek a vypil ho. „Jak jste se, kčertu, dověděl, že jsem se s tím chlapem znal?“ řekl zády ke mně.

„O tom teď nemluvme.“

„Řekla vám to snad Ann?“

„Zbytečně maříme čas. Posaďte se a povídejte.“ Pokynul jsem mu k židli.

Jak kolem mne přecházel, podíval se mi ostře do očí. Jeho rty byly vlhké, krátké vlasy se mu ježily na hlavě. Výraz měl poťouchlý a nebezpečný, jako zvíře chycené do pasti. Jeho rty se semknuly. „Nezní ve vašich slovech trochu kategorický tón? Mám to chápat jako příkaz, pane rotmistře?“

„Nechte komedie, Seifele. Mohl byste se dostat do pěkné bryndy.“

„Nebuďte směšný,“ řekl nejistě. „Co vám vlastně Annie řekla? Není pekelnějšího hněvu než hněv uražené ženy.“

Přešel jsem jeho dotaz, usedl jsem za stůl a vložil do magnetofonu novou pásku.

Natáhl se přes stůl a zaprotestoval. „Co to děláte? Nemáte právo zaznamenávat, co říkám. Nemáte na to povolení od policie!“

„Můj úřad má právo vést vyšetřování. Tohle právo si snad vykládám dost široce, ale zatím nikdo neprotestoval.“

„Ovšem já námitky mám!“

„Proč?“

„Nejsem připraven, abych vydal oficiální prohlášení. Měl jsem rozčilující den a pak pohled na tu mrtvolu –“

„A nechcete vypovídat bez právního zástupce. Co kdybyste prohloubil rozštěpení své osobnosti a stal se sám sobě poradcem?“

Ztuhl a tvář mu zbledla. „Nepřišel jsem sem, abych se dal urážet. Abych pravdu řekl, nelíbil se mi ani způsob, jakým jste si mne sem pozval.“

„Vraťte se tedy do své kanceláře a začneme znovu. Já vám pošlu psaníčko připíchnuté na orchideji.“

Naklonil se ještě víc ke mně a celou vahou těla se opřel do roztažených dlaní. „Mám podezření, že nevíš, s kým mluvíš, starouši. Před válkou jsem byl na stanfordské univerzitě přeborníkem v lehké váze. A kdybys nebyl přítelem Annie Devonové, tak bych ti vrazil na místě pár facek. Když mě budeš dál popichovat, tak k tomu dojde!“

„Kdybys byl opravdu jejím přítelem, tak by sis její jméno ani nebral do huby!“

Sevřel pravou ruku v pěst. „Řek sis o to, Crossi!“

„Chceš si to rozdat?“ Vstal jsem a upřeně jsem se na něj zahleděl. Podezříval jsem ho, že je uvnitř měkota. I jeho hněv byl trochu teatrální. Ve tváři mu to hrálo, jeho rty se pohybovaly a vydávaly neurčité zvuky, ale neznělo to příliš chlapsky. „Přijď příští týden do tělocvičny a tam si změříme síly. Teď jde ale o jiné věci.“

Zapnul jsem magnetofon a cívka se začala pomalu odvíjet.

„Zastav to!“ zavřeštěl. „Odmítám mluvit na záznam.“

„Abys mohl později změnit svou výpověď, když budeš mít víc času na rozmyšlení? O co ti jde, Seifele? Napolo jsi mne tímhle přesvědčil, že s tím máš nějaké spojení –“

„Za tohle bych na tebe mohl podat žalobu!“ Upřeně se díval na otáčející se kotouč. „Jestli přehraješ tuhle pásku jedné nebo více osobám, pak se na tebe vztahuje zákon o pomluvách. Radím ti, abys to smazal.“

„Zatím to nic nezaznamenávalo. Musel bych stisknout tenhle knoflík.“ Stiskl jsem ho a postavil mezi nás mikrofon. „Pan Lawrence Seifel je dotazován kurátorem Crossem, dne 10. května, čtyři hodiny odpoledne. Posaďte se, prosím, pane Seifele.“

„Považuji za nutné se ohradit proti zaznamenávání mých výroků!“ Ale usedl. Přístroj mezi námi vytvořil jakousi neosobní atmosféru.

„Co jste řekl poručíkovi Cleatovi, pane Seifele?“

„Nic. Řekl jsem mu, že jste to byl vy, kdo mne vyzval, abych se šel podívat na mrtvolu. Nic víc. Měl jsem dojem, že je zaměstnán rozhovorem se šerifovými lidmi, a kromě toho jste vy vyslovil přání, abych si pospíšil.“

„Poznal jste mrtvého?“

Odpověděl bez váhání: „Ano, poznal.“

„Kdo je to? Znáte jeho jméno?“

„Bohužel neznám. Možná že mi své jméno řekl, vlastně jsem si tím jist. Ale já nemám paměť na jména a setkal jsem se s ním jen jednou.“

„Kdy? Při jaké příležitosti?“

„Okamžik. Mohl bych se lépe rozpomenout a mohl bych se vyjadřovat volněji, kdybyste vypnul tuhle mašinku.“

„Je to snad pohrůžka, že chcete zatajit nějaké informace, pane Seifele?“

„Samozřejmě že ne,“ řekl vzrušeně do přístroje. „Je to prostý psychologický fakt a já odmítám vaše pokusy klást tendenční a zavádějící otázky této povahy.“

„Je mi líto, pane Seifele, ale řekl jste si o to.“

„Přestanete to nahrávat?“

„Nikoliv. Právě jste připustil, že vaše paměť má mezery, a já na svou taky nemohu spoléhat…“

„Nic takového jsem nepřipustil! Co to má znamenat? Je to křížový výslech? Vznáším námitky proti celému vašemu postupu a odvolávám se na ústavu!“

„Ušetřte si své námitky. Nejsme v soudní síni. Musím zaznamenat vaše prohlášení, je to příliš vážné. Pokud vím, jste jedinou osobou ve městě, která zná mrtvého.“

„Já ho neznám, já jsem se s ním jen jednou setkal.“

„A to mě právě zajímá. Při jaké příležitosti jste se s ním střetl?“

„Bylo to v den procesu s Frederickem Minerem, 20. února, jestli se nemýlím. Ten člověk – ten mrtvý – byl přítomen. Všiml jsem si ho mezi diváky. Byli tam jen Johnsonovi, Minerova manželka a jeden nebo dva další – vlastně to ani nebyl řádný soud. Šlo jenom o to zaznamenat, že se Miner cítí vinen a dále jak zařídit dohled kurátora v době podmíněného trestu.“

„Paní Johnsonová tam byla také?“

„Jistě.“

„Tvrdila, že toho muže nikdy neviděla.“

„Asi ho opravdu neviděla. Seděl vzadu, stranou od ostatních. Všiml jsem si ho jen pro jeho holou lebku, vždyť víte, jak je holá lebka nápadná. Když skončilo řízení, zůstal jsem pár minut v sále. Chtěl jsem provést se zapisovatelem nějaké opravy v přepisu výslechu. Ten holohlavec na mne čekal u dveří. Zastavil mne, když jsem vycházel.“

„Byl to divný chlapík a já jsem se ho snažil co nejdřív zbavit. Vypadalo to, že se o případ moc zajímá. Říkal jsem si, že ho asi sledoval v novinách. Znal jména všech zúčastněných, mé jméno, jména Minerových a Johnsonových. Ale za chvíli jsem tomu přišel na kloub. Šel na to od lesa. Chtěl totiž, abych ho zaměstnal.“

„K jaké práci?“

„To mi nebylo jasné. Tvrdil, že je detektiv, soukromý vyšetřovatel. Měl jsem o tom silné pochyby. Když jsem ho požádal, aby mi ukázal doklady, tak mou otázku přešel. Dal mi jen vizitku. Byla na ní nějaká adresa v Los Angeles a telefonní číslo.“

„Máte tu vizitku?“

„Možná. Nehledal jsem ji.“

„Nevíte, kde by mohla být?“

„Pokud někde vůbec je, tak je v mé kanceláři. Asi jsem ji založil mezi papíry z Minerova procesu. Teď si vzpomínám, že jsem to udělal! Měl jsem ty spisy v ruce.“

„Pokud jste tak učinil, pomůže nám to. Mohla by pro nás být vodítkem. Pokud jde o jméno, jméno, kterým se vám představil – bylo to Kerry Smith?“

Seifel pohlédl ke stropu, jako by na té omítce mohla být napsána odpověď. Ale na stropě byly pouze mokré skvrny, jak za deštivých období zatékalo střechou.

„To jméno neznělo Kerry Smith. Myslím, že to bylo příjmení o jedné slabice, a ne tak obvyklé jako Smith. Lint, nebo Kemp, něco podobného. A křestní jméno určitě nebylo Kerry.“

„On chtěl, abyste ho najal k nějaké práci, a neřekl vám k jaké?“

„Přesně tak. Nebylo snadné pochopit, co říká. Mluvil hodně, aniž co podstatného řekl. Pořád chválil své schopnosti a svou diskrétnost. A navíc mu páchlo z úst, což mne nutilo, abych udržoval odstup. Stále jsem dával pozor, abych nebyl příliš blízko, a tak jsem poslouchal jen tak napůl.“

„Nebyl sám, kdo mluví dlouze o nepodstatném.“

Podíval se urputně. „Má-li to být narážka na mne, tak není určitě na místě. Snažil jsem se vám upřímně pomoci.“

„Ani jsem nečekal, že má snaha bude oceněna.“

„Napíšu vám dopis, až mi zbude čas. Ale jistě si vzpomínáte na něco, co vám ten muž říkal?“

„Jen vím, že se mi to nelíbilo. Mám-li říct svůj osobní pocit, blesklo mi tehdy hlavou, že se snaží připravit nějaký pokus o vydírání.“

„Chtěl vydírat vás?“

„To samozřejmě ne.“ Zasmál se, ale jeho smích zněl neupřímně. „Pokud si vzpomínám, chtěl, abych já jako právník Heleny Johnsonové, přiměl Helen, aby ho zaměstnala jako soukromého vyšetřovatele. Řekl, že by byl jistě schopen zjistit totožnost toho přejetého a že by to paní Johnsonovou jistě zajímalo.“

„Zajímalo ji to?“

„Já jsem s ní o tom nehovořil. Měla tehdy hlavu plnou jiných starostí. Jedna věc, kterou musí dělat právní poradce, je chránit své klienty před podivnými lidmi.“

Vypnul jsem magnetofon. „Mohla by se ochrana, kterou jste ochoten nabídnout, vztahovat taky na sekáček na led, Seifele?“

Vyskočil ze židle. „Zbláznil jste se?“

„Kladu si jen otázky. Šel jste za tím a pokoušel se zjistit, zdali neví něco nebezpečného o paní Johnsonové?“

„Vy jste zešílel,“ řekl. „Já jsem toho člověka viděl jednou, pouze jednou! Dobrovolně jsem vám poskytl informace –“

„Za značného přinucení.“

Zatahal se za límec košile. „Vůbec jste mne nepochopil. Nechápete ani paní Johnsonovou. Vždyť vám říkám, že Helen Johnsonová by nemohla mít nějaké styky s člověkem tohoto ražení –“ Seifelovi docházela slova. Prudce povstal a jeho nohy posunuly židli dozadu. „Jdi k čertu!“

Taky jsem vstal. „Jen klid. Víte právě tak dobře jako já, že se musím ptát, když chci slyšet odpovědi.“ Pocítil jsem k Seifelovi trochu sympatie. Když se zrovna neobíral sám sebou, míval docela slušný instinkt. Pokoušel jsem se ho vyvolat. „Jestli tohle nerozřešíme, Helen to postihne nejvíc.“

Přejel si unaveným gestem rukou po tváři. „Můžete se mne ptát, na co chcete. Já nemám co skrývat. Ani ona. Vy Helen Johnsonovou neznáte.“

„Já proti ní nic nemám.“ Nebyla to tak zcela pravda. „Když jste měl dojem, že jde o nějaké vydírání, proč jste si s ním třásl rukou?“

„Annie vás zřejmě dobře instruovala, co?“

„Ann z toho vynechte. Odpovězte na otázku.“

„Jste sice zatraceně nepříjemný partner k rozhovoru, ale budiž. Tak se totiž chovám k lidem, se kterými jednám. Netvrdím, že to je nejlepší způsob, ale u mne je to určitá profesionální nutnost. Když jsem byl dítě a když jsem nějakého chlapce nenáviděl, tak jsem mu to dal řádně najevo. A dostával jsem se tak často do nesnází. Dneska se snažím být k lidem příjemný. Čím víc někoho nenávidím, tím víc se snažím být k němu přívětivý. Nevím proč, ale je to způsob, jak jednám. A já jsem toho chlapa nenáviděl.“

„Proč?“

„Pro mne to byl obraz všeho zla.“ Konečně mluvil Seifel upřímně. Jméno Helen Johnsonové působilo jako morální katalyzátor. Nebo pobídka k lepšímu hereckému projevu. Možná.

„Já mám na zlo nos,“ pokračoval. „Viděl jsem mnoho zla, když jsem ve dvacátých létech žil jako dítě v Chicagu. I později, když jsem působil jako vojenský právník v námořnictvu.“

„To tedy máme přece jen něco společného.“

Pousmál se. „Jsem ochoten se vsadit, že jste nebyl nikdy unesen. Já ano.“

„Vás unesli?“

„Můj vlastní otec, když mi byly tři roky. Matka se rozvedla a byla jí svěřena péče o mne. Otec přišel jednoho dne do našeho bytu, když matka nebyla doma, a umluvil naši služku, aby mu dovolila vzít mne na procházku. Byl to člověk, který byl schopen vymluvit z krávy tele. Několik dní se se mnou skrýval, pak ho policie dopadla. Já si samozřejmě na nic z toho nepamatuju, ale matka mi o tom často vyprávěla.“

„Ale to nebyl únos pro výkupné.“

„Ovšem že ne. Jediné, co chtěl, jsem byl já. A když ho chytli, tak to pěkné odskákal. Matčina rodina měla v Illinois velký vliv, a tak zařídili, že byl zavřen do blázince. Matka přijala znovu své dívčí jméno a své jméno za svobodna dala i mně.“ Mluvil rychle, vzrušením mu zbledla tvář. Jak byl opálen, působila hnědá barva jako žloutenka. „Ani nevím, Crossi, proč vám to všechno povídám. Ještě jsem to nikomu jinému nevyprávěl.“

„To je možná touhle místností,“ řekl jsem. „Ta už slyšela tisíce zpovědí. Já si vážně myslím, že je vyvolává.“

„Možná,“ řekl a trochu nuceně se usmíval. „Já bych ovšem nechtěl, aby můj životní příběh obíhal po městě.“

„Nebude. Jak se vlastně váš otec jmenoval?“

„Nemám ponětí. Matka to jméno úplně vypustila, chápete? Vypadá to, jako bych nikdy neměl otce. Jediné, co vím, je to, že byl právníkem, dělal trestní právo, když se brali. Zřejmě provedl něco, co bylo proti právní etice, protože mu bylo zakázáno provozování praxe. Matka se s ním kvůli tomu rozvedla. Aspoň to je důvod, který mi udávala.“

„Vaše matka má zřejmě velmi vysoké nároky na etiku.“

„To má. Dá se říci, že má vlastní kariéra byla jistou reakcí na otcovu činnost. Matka se mne vždycky snažila odvrátit od toho, abych se zabýval trestním právem. Nikdy jsem se jím nezabýval, kromě doby, kdy jsem sloužil u námořnictva.“

„Ne všichni právníci, zabývající se trestním právem, jsou úplatkáři.“

„To vím. Když jsem studoval práva, byl mým hrdinou Clarence Darrow. Ale jak jsme se k tomu vlastně dostali? Aha, já jsem vám začal vysvětlovat, že mám nos na zlo. Vážně mám. Cítil jsem z toho chlapa v márnici pach pekla.“

Přešel jsem kolem něj ke dveřím. „Zaskočíme do vaší kanceláře, jestli byste nenašel tu navštívenku.“

„Jak si přejete. Náš zákazník, náš pán.“

Seifelova osobnost přeskakovala mezi mnoha póly rychlostí blesku. Nebylo snadné porozumět mu.

KAPITOLA 12

Jeho kancelář byla v ostrém protikladu s mojí. Vyjeli jsme k ní v malé soukromé hydraulické zdviži. Na dveřích bylo ozdobným zlatým písmem napsáno jméno firmy: Sturtevant a Seifel. Sturtevant, nyní už prakticky v penzi, býval předním městským právníkem ve věcech obchodů s pozemky.

Přijímací pokoj byl vybaven tmavým tkaným kobercem a koženou sedací soupravou. Z panelů, kterými byly obloženy stěny, shlíželo několik pláten od Rouaulta – portrétů plných tragické rezignace. Sekretářka, která seděla za psacím stolem u telefonu, neměla však s Rouaultem nic společného. Měla tmavé oči a vlasy barvy nábytku, který ji obklopoval, Ladila s touhle kanceláří.

„Paní Seifelová se s vámi snažila spojit, pane Seifele. Už třikrát.“ Dávala svým slovům nepokrytě sardonický podtón.

„Co chtěla matka tentokrát?“

„Říkala, že jste jí slíbil, že ji vezmete na večírek do klubu na pláži. Měl jste ji vyzvednout ve čtyři třicet.“

„Jestli to říká, tak je to asi pravda.“ Z hlasu mu zaznívalo mírné rozladění. „Zavolejte ji, Lindo, prosím. Řekněte jí, že se trochu zdržím.“

„Nebude ráda…“

Pohodil prudce rukou a podíval se na hodinky. „Řekněte jí, že se opozdím maximálně o patnáct minut, ne víc. Nechápu, proč bychom tam měli jezdit tak brzo.“

„Zařídím to, pane Seifele. Mohu pak odejít, pane? Jsem objednána ke kadeřníkovi.“

„Ke kadeřníkovi,“ opičil se po ní vztekle.

Vyplázla na něj za zády jazyk. Pak si všimla, že ji pozoruji, a šelmovským úsměvem na mě mrkla. Šel jsem za Seifelem do jeho soukromé kanceláře, kde koberec a kožený potah byly šedivé a panely na stěnách v barvě světlého dubu. Poznamenal jsem, že právo zřejmě v současné době přináší slušné zisky. Seifel nerudně zamručel, že mám asi pravdu.

Na stěně za stolem s černou skleněnou deskou visela olejomalba krásné černovlasé ženy v róbě z dvacátých let. Obraz pokoji doslova vévodil. Hádal jsem, že je to paní Seifelová a že dohlíží na syna. Ten právě otvíral malý příborník v rohu pokoje a vytahoval láhev skotské.

„Napijete se se mnou?“

„Ne, teď ne, díky.“

„Já si sklenku vypiju.“ Pak zcela zbytečně dodal: „I když je fakt, že během dne piju jen velmi zřídka. Dnes je ovšem speciální důvod. Ráno únos a navíc koktejlový večírek s matkou. To bych bez posilnění neunesl.“

Naplnil zpola sklenku a pozvedl ji k obličeji na obraze: „Připíjím ti na zdraví, mamulo. Ať můj požrav doletí až do tvého domu v Súdánu. Jsi chudák, nevzdělaný pohan, ale prvotřídní bojovník.“

V té podivné scéně bylo cosi patetického. Bylo to zvláštní. Myslel jsem v té chvíli na Ann a bylo mi jí líto. Seifel naráz vypil obsah sklenky.

„Tak a teď se dáme do hledání té kartičky, ať už je kdekoliv. Pozveme si na pomoc toho chlápka s rentgenovýma očima…“

Zneklidňoval mne. Jeho humor hraničil se zoufalstvím a já jsem dodatečně litoval, že jsem udělal narážku na jeho rozštěpenou osobnost. Stále mluvil, více méně pro sebe, o denních radostech i o příjemných chvilkách, které ho očekávají večer. Mezitím se jeho ruce prohrabávaly ve spisech.

Pak zasunul kovové šuple a obrátil se. V ruce měl navštívenku. „Přesně, jak jsem si myslel, starouši. Byla v Minerových spisech. Mám paměť jako počítač. Proto ke mně také veřejnost nachází cestu.“

„Gratuluju vám.“

Vizitka byla ušpiněná a ohnutá, jako by byla vícekrát nabízena a právě tolikrát i vrácena. Stálo na ní:

Pátrací agentura Acme

3489 Sunset Boulevard

Nejrychlejší služby, nejnižší ceny.

Tel. TU-8-2181

Seifel dodal: „Bohužel si nemohu vzpomenout na jeho jméno. Bude to stačit, co myslíte?“

„Snad ano. Nevadilo by vám, kdybych si od vás zatelefonoval?“

„Jindy ne. Ale teď mám právě naspěch.“

„Nebude to dlouho trvat.“

Zatímco jsem vytáčel telefonní číslo uvedené na vizitce, přešlapoval nervózně u stolu. Vypadal trochu jako veliký pták, kterému právě přistřihli křídla.

Nechal jsem telefon přibližně dvacetkrát zazvonit.

„Volaný se nehlásí, pane,“ řekla telefonistka. „Mám to zkusit za půl hodiny?“

„Už si s tím nelamte hlavu.“

Seifel mne doprovodil k výtahu. Když jsme se k němu blížili, otevřely se kovové dveře a z výtahu se vynořila žena. Na první pohled mohl mít člověk dojem, že portrét, který visel v Seifelově kanceláři na stěně, právě vystoupil z rámu. Temný pohled se za těch třicet let vůbec nezměnil, a tělo, na němž se zvláštním způsobem kývala hlava, bylo štíhlé jako tělo dívky.

Při druhém pohledu jsem si všiml uvolněné kůže pod bradou a stop po letitých zkušenostech kolem namalovaných rtů i v černých lesknoucích se očích. Její ruka s prsteny chytila Seifela za rukáv a prudce jím zatřásla.

„Prokristapána! Co tě tak zdrželo, Lawrenci?“

„Právě jsem byl na odchodu, matko. Tohle je pan Cross.“

Nepovažovala mne za hodná pohledu. Její oči byly upřeny na syna jako vlhké černé pijavice. „Je to od tebe nehezké a sobecké, že mne necháváš tak dlouho čekat. Já jsem se ti celý život neobětovala jen proto, abys mne odsouval stranou, kdykoliv tě napadne.“

„Omlouvám se, maminko.“

„Máš proč se omlouvat! Kvůli tobě jsem sem musela jet autobusem!“

„Mohla sis zavolat taxíka.“

„Já si nemohu dovolit vozit se každý den taxíkem. Ty samozřejmě nikdy nemyslíš na oběti, které mne to stálo, ani na spoustu peněz, které jsem vydala, aby ses dostal do kanceláře pana Sturtevanta!“

„Jsem si toho vědom.“ Díval se na mne nešťastným pohledem. Jeho tělo se jako by scvrklo a zaujalo postoj dospívajícího mladíčka. „Musíme se o tom bavit právě teď, matko? Jsem připraven odvézt tě, kamkoliv si budeš přát.“

Řekla mu s chladnou lhostejností. „Dokonči si svou práci, Lawrenci. Nemám naspěch. Vlastně už ani nemám zájem jít na ten večírek. Mám pocit, že mne asi začne bolet hlava.“

„Prosím tě, matko, nebuď taková!“

Vztáhl ruku, aby se jí dotkl. Ona se však od něj odvrátila s gestem pohrdavé koketerie a odkráčela na svých vysokých, ostrých podpatcích k oknu. Nastoupil jsem do výtahu. Zahlédl jsem ještě jeho tvář. Vypadala beztvará, nebo spíš pomačkaná. Jako by právě po ní přešly podrážky jeho matky.

KAPITOLA 13

Sam Dressen, šerifův specialista na zjišťování totožnosti, byl ve své místnůstce v soudní budově. Okusoval si nehty a zíral nešťastně před sebe. Šedivé vlasy měl rozcuchané, trčely mu na hlavě jako stonky loňského bodláčí.

Namáhavě si povzdechl a zahleděl se mi do očí. „Buď zdráv, Howarde. Sázím se, žes mi přišel říct, jaký jsem břídil. To je teď velká móda vysvětlovat Samu Dressenovi, co má dělat. Nejdřív to schytám od šéfa, pak tihle zatracení federální –“

„Zadržte, Same, mluvíte o úřadu, kterého si cením. Oč jde?“

„Mám potíže v práci. Jaké jiné potíže bych mohl mít?“

„Třeba potíže se ženami.“

„To už v mém věku nepřichází v úvahu. Za půl druhého roku mám jít do penze a celá ta banda se mi to snaží pokazit. Počínaje J. Edgarem Hooverem a konče šéfem tady u nás. To víš, Howarde, ne?“

„Teď to slyším, jak mi to povídáte.“

„Šéf býval můj velký kamarád, ale teď se změnil. Od té doby, co prošel tím kursem v F. B. I., má takový vojenský manýry, že bys ho sotva poznal. Víš, co mi dneska řekl? Jestli prej si nevylepším techniku v otiscích prstů, že mne vyrazí. Takhle.“ Starý muž se pokusil lusknout prsty. „Mě, který jsem tu strávil osmnáct let, vlastně devatenáct. Copak můžu jít do penze s těmi penězi, co mi dávají?“

„Co v tom je, Same? Ten neúspěch v únorovém případě?“

Zakousl se svými žlutými zuby do nehtu. „Taky jsi o tom slyšel, co?“

„Slyšel jsem jen, že otisky prstů toho přejetého člověka nebyly k použití.“

„To je to. Hodili mi je na hlavu a tvrdili, že jsou příliš matné, aby se z nich dalo něco vyčíst.“

„A nebyly?“

„Asi jo. Tvrdili to. A oni jsou experti.“ Díval se na mne očima, v nichž se rozbíhaly červené žilky, a zkoumal, jestli jsem na jeho straně. „Nevíš, za jak obtížných okolností jsem pracoval, Howarde. Rigor mortis, to strnutí, mi strašně zkomplikovalo život… Dobrá, tak jsem to zvoral! Každému se jednou za čas podaří něco zvorat. Já jsem jen člověk jako jiní. Ale museli zrovna psát dopis šéfovi? F. B. I.! Co záleží na tom, kdo byl ten chlap. Je mrtvý, ne?“

„Začíná to vypadat tak, že by to mohlo být důležité, Same. Mám v úmyslu požádat o exhumaci.“

„Kvůli tomu zabití dnes ráno? Myslíš, že je tady nějaká spojitost?“

„Mám takový dojem.“

„Hele, tak v téhle věci ode mne nic nečekej! Já jsem tam zaskočil, abych se na toho nového podíval. A márnice se hemžila lidmi z federálu. Nedovolili mi ani, abych se přiblížil. Že prej si tu identifikaci provedou sami. Co tomu říkáš, Howarde?“

Jelikož se poslední rok Samovi moc nedařilo, souhlasil jsem s tím. Na druhé straně to byl starý přítel a často mi byl užitečný. Vydal jsem proto z hrdla takový zvuk, který si mohl vyložit jako sympatii.

Ale neutěšilo ho to. „Šéf mi pořád vyčítá, že ho shazuju. Jak prej vypadá. Tak jsem mu řek, že už beztak nebude vypadat lepší.“

„To jste mu řekl?“

„No ne tak nahlas, spíš pro sebe. To bych tady už neseděl, kdybych mu to řekl nahlas. Musím myslet na svou penzi. Ale nevypadá to, že se jí dočkám.“ Vzdychl jako dýchavičný kůň. „Ale kvůli čemu jsi vlastně přišel, Howarde? Nikdy sem nechodíš jen tak pro nic za nic.“

„Něco pro vás mám.“ Vytáhl jsem z peněženky přehnutou navštívenku a položil ji na stůl pod jeho melancholický nos. „Tahle kartička patřila tomu muži, který leží v márnici. Dal ji v únoru Larrymu Seifelovi.“ Krátce jsem mu popsal okolnosti. „Ukažte ji šerifovi. Možná že mu trochu vylepšíte náladu. Řekněte mu, aby vyslechl Seifela. Seifela znáte, že ano?“

„Samozřejmě že ho znám. To je ten druhý typ,“ řekl temně. „Jsou dva druhy těchhle spratků. On je ten typ, který nemá žádnou úctu ke starým. Klidně by vystrčil staršího člověka ze hry, jen aby si vytvořil prostor pro sebe. Ty jsi ten první typ, Howarde,“ dodal po krátkém zamyšlení.

„Vy jste měl se Seifelem nějaké potíže?“

„Žádné potíže jsem neměl. Se mnou nemá co dělat. Ale byl tu minulý týden a šťoural se v tom Minerově případě. Často mě mrzí, že jsem měl s tím případem vůbec co společného.“

„Ale, bohužel, se ho ještě nezbavíte. Co vlastně Seifel chtěl?“

„Informace. Říkal jsem mu, že žádné nové informace nemám. Ale on se tvářil, jako že bych je měl mít. Kruci, vždyť já musím myslet taky na jiný věci, než jen na tenhle zatracenej případ. Například ta banda zlodějů, kterou jsme chytili v úterý. Přišly na ně dotazy ze šesti států, ze čtrnácti policejních ředitelství. Jsem v těch papírech až po uši.“ Popadl stoh spisů z přihrádky a hodil ho přede mne.

„To teď nechte stranou, Same. Jaké informace jste získal?“

„Nic nového. Minulý týden jsem šel po jedné stopě. A skončil jsem ve slepé uličce. Byla to poslední stopa, kterou jsem měl – značka čistírny na šatech, které měl ten chlap na sobě.“

„Nebyla tam nášivka výrobce?“

„Tu někdo odstranil. A víš proč? Protože ten oděv byl ukradený. To jsem si zjistil.“

„Pokračujte.“

„Ta čistírna je ve Westwoodu. Je to nový podnik, funguje od loňského roku. Nebylo tak snadné ho vypátrat. Ale ve středu jsem měl cestu do Los Angeles, tak jsem se na to mrknul. Majitel čistírny mi dal jméno a adresu lidí, kterým ten oblek ukradli. To jsem ale hned nevěděl, že byl ukradený. Myslel jsem si jenom, že by mne to někam mohlo zavést.“

Byl jsem už netrpělivý. Odpoledne se začalo sklánět k večeru a já jsem tady mařil čas. „Tak co jste zjistil, Same? Hovořil jste s lidmi, kterým ten oblek ukradli?“

„Pokoušel jsem se o to, ale nebyli doma. Hovořil jsem se služkou. Po telefonu. Popsal jsem ty šaty. Řekla, že byly ukradeny ještě s dalšími věcmi asi před čtyřmi měsíci. Takže ten chlap byl zřejmě zloděj. Tím by se taky dalo vysvětlit, co dělal v noci na Ridgecrest Road. Zřejmě pozoroval byt, který chtěl vyloupit. Tím, že ho Miner přejel, udělal někomu dobrou službu.“

„Dejte mi to jméno a adresu.“

„Jaké jméno, jakou adresu? Teď jsem ti právě vyložil, že jsem skončil ve slepé uličce.“

„Jméno a adresu těch lidí, kterým oblek ukradli. Zajedu tam a pohovořím si s nimi.“

„Co to má za smysl? Toho lupiče nikdy nechytli.“

„Nějaká stopa je lepší než žádná stopa. Dejte mi tu adresu, Same.“

„Beze všeho, když se s tím chceš ještě párat.“ Prohrábl se ve své přihrádce a vytáhl fakturu z čistírny, na které bylo tužkou napsáno:

J. Thomas Richards

8, Juncal Place

Westwood

„Raději bys je měl upozornit, než tam půjdeš,“ řekl Sam. „je to kus cesty a jet tam nadarmo – oni jsou pořád někde za zábavou.“

„Udělám to. A ještě něco, Same.“

„Copak jsme si neřekli všechno?“ Vycenil na mne zuby v lišáckem úsměvu. „Ještě si mám sundat košili?“

Předstíral jsem, že nerozumím té špičce. Staroch měl za sebou únavný den. „Šerif se posadí na zadek a odprosí vás, až uvidí tu vizitku. Dáte mu ji hned?“

„Hned, jak se tě zbavím, Howarde.“

„To nebude tak velká práce. Potřeboval bych už jenom snímky té Minerovy oběti.“

„Víš přece dobře, že se nesmějí dostat ven z téhle místnosti.“

„Slibuju, že je hned vrátím.“

„Ty si myslíš, že můžeš zjistit jeho totožnost?“

„Pokusím se o to. Jestli se mi to podaří, budete první, kdo se to doví.“

„Beru tě za slovo, Howarde. I když si myslím, že se ti to nepodaří. Pokud ovšem nemáš nějaký tip, o kterém nevím.“ Jeho vrásčitý úsměv připomínal starou jizvu, která ještě občas zabolí. Bývaly doby, kdy Sam doufal, že se stane šerifem.

„Buďte klidný. Nic nemám. Dejte mi ty snímky, prosím, Same.“

Odemkl zelenou kovovou skříňku, která stála u stěny, a šmátral v poličkách. Pruh sluneční záře procházel zamřížovaným oknem za jeho stolem. V tom světle vypadal jeho profil jako stará kamenná socha, kterou ohlodalo mnoho deštivých sezón.

„Nebojte se, Same,“ řekl jsem tiše, takže se mohl rozhodnout mou poznámku přeslechnout. „Vy se své penze dočkáte.“

Našel složku, kterou hledal, a na stole ji otevřel. Poprvé jsem uviděl tvář prvního anonymního muže. Vypadalo to, že byl asi mladší a vyhlížel lépe než ten, který ležel v márnici. To se ovšem týkalo doby předtím, než mu Minerův vůz znetvořil obličej. Na fotografiích měl rozraženou bradu, rozmáčknutý nos, tváře a obočí sedřené a neměl jedno oko. Jediný slušný identifikační rys byly jeho světlé vlasy, které se mu hustě vlnily nad rozbitým čelem.

„Ten náraz rozbil mlhovku,“ říkal Sam. „Přejela ho obě dvě kola. Promáčkla mu hrudník. Lebka pukla jako ořech a sklo mu pořezalo obličej.“

„Měl blond vlasy?“

„Správně. Šedomodré oči. Podle mé rekonstrukce to byl docela pěkný chlap.“

„Měl nějaké zvláštní znamení?“

„Jen tohle.“ Obrátil list na snímek s nápisem „Levé předloktí“. Byla na něm vytetována havajská tanečnice a slovo „Aloha“. „Vyvodil jsem z toho, že byl zřejmé ve válečném námořnictvu. Škoda že si nedal na ruku vytetovat také své vojenské číslo.“

Zavřel desky a zavázal tkanice. Chvíli mu to trvalo, protože se mu třásly ruce.

„Necítíte se dobře, Same?“

„Jsem v pořádku. Jen když se dívám na ty mrtvoly, tak mě to veme. Teď už na mne působí i fotografie. Vždyť já vím docela dobře, že jsem zpackal ty otisky z února. Bylo to strašné. Nemohl jsem se ani přimět k tomu, abych je odebral. Byl to drsný zážitek pro starého chlapa, jako jsem já, dívat se na takového mladíka a tak rozmláceného. V takové chvíli člověka přepadají temné myšlenky. Mne tedy ano!“ Jeho velká kostnatá ruka se v zoufalém stisku chopila mé paže. „Už nemám takovou sílu, že ne, Howarde?“

„Všichni máme strach ze smrti,“ řekl jsem. „To je přece normální.“

„Tohle slovo přede mnou nevyslovuj, Howarde. Nesnáším to. Už jsem jich viděl tolik, ale teprve v posledních dvou letech si uvědomuju, že to kdykoliv můžu být já.“

„To jsou morbidní nápady,“ řekl jsem a podal Samovi ruku. Ale smutek vlál za mým vozem jako černý flór celou cestu do Los Angeles. Jako by za mnou jela na motocyklu sama smrt.

KAPITOLA 14

Pátrací agentura Acme měla úřadovny ve druhém patře úzké budovy nad spořitelnou. Našel jsem si místo pro parkování na druhé straně ulice a vstoupil jsem do vozovky. Auta se řítila divoce soumrakem, jako by na obou koncích bulváru došlo současně k nějakým katastrofám. Na svazích kopců se rozsvěcovala světla jako malé strážní ohně.

Vystoupil jsem do druhého patra budovy a zjistil jsem, jak jsem ostatně očekával, že úřadovny společnosti Acme jsou uzamčeny a tiché. Byla tam telefonní kabina, v níž to páchlo po zatuchlém doutníkovém kouři, jako ostatně po celé chodbě. Použil jsem telefonu, abych zavolal J. Thomase Richardse do Westwoodu. Služka mne informovala, že pán a paní Richardsovi jsou mimo dům na večeři.

V telefonním seznamu, který byl zavěšen na stěně budky, jsem zjistil, že existuje ještě jedno číslo agentury Acme, na které je možno volat v naléhavých případech. Vytočil jsem ho a ozval se mužský hlas. Ostrý a rychlý:

„Bourke u telefonu. To jsi ty, Carol?“

„Já jsem Howard Cross, soudní kurátor z Pacific Pointu –“

„Už jsme se někdy viděli?“

„Zdá se, že se k tomu schyluje. Měli jsme u nás vraždu a únos –“

„To není nic pro mne, děkuju pěkně. To jsou záležitosti pro policii. Kdo jste říkal, že jste – kurátor?“

„Nenechal jste mne domluvit. Vy vedete agenturu Acme, že?“

„Ona vede mne,“ řekl. „Žertuju, samozřejmě.“

„Je do toho zapleten jeden váš zaměstnanec.“

„Simmie? Že by Simmie Thatcher?“

„Neznám jeho jméno.“

„On nechce mluvit?“

„Nemůže. Je už osm hodin mrtev.“

Na pět vteřin se odmlčel. Někde za zdí chodby, snad v kanceláři agentury Acme, jsem slyšel, jak vyzvání telefon. Nikdo jej však nezvedal.

„Proč si myslíte, že pracuje – že pracoval pro mne?“

„Rozdával navštívenky s adresou vaší firmy.“

„Popište mi ho.“

„Vysoký starý muž, asi tak šest stop, neměl daleko do šedesátky. Měl pleš a nosil hnědou paruku.“

Na druhém konci linky bylo opět delší ticho.

„Tak, Bourke, znáte ho?“

„Znám ho,“ řekl unaveně. „Co se mu stalo?“

„Byl zavražděn.“

„Aha.“

„Kdo je to?“

„Jmenuje se Art Lemp. Pracoval pro mne vloni, ale jen krátce. Vyhodil jsem ho.“

„Potřebuju všechno, co o něm víte. Kde bychom se mohli sejít?“

„Teď?“ řekl poněkud zaraženě. „Čekám zrovna, že mne zavolá manželka. Nemohu –“

Přerušil jsem ho. „Poslyšte. Ten Lemp unesl dnes ráno čtyřletého chlapce. Lemp je mrtvý. Chlapec je stále neznámo kde. Vy jste jediné vodítko, které máme.“

„Aha. Dobře. Možná že mne manželka nebude volat. Kde jste?“

„V telefonní kabině na chodbě vaší kanceláře.“

„Já jsem jen tři bloky odtamtud. Budu tam za tři minuty.“

Ani jsem nedokouřil cigaretu a viděl jsem ho, jak stoupá po schodech. Muž asi mého věku, široký v ramenou a na krátkých nohách. V poněkud úzkostlivém obličeji mu neklidně mžikaly podezíravé oči. Zatímco jsme si formálně podali ruce, jeho oči si mne prohlížely. Odhadovaly mou výšku, věk, váhu a možná i příjem a snad i I. Q. V jeho dechu jsem rozeznal martini.

Vrazil malý mosazný klíč do zámku. „Nečekal jste dlouho? Mohl bych vidět váš průkaz?“

„Já u sebe žádný nenosím. Ale jestli chcete, zavolejte šerifovi do Pacific Pointu.“

Stiskl vypínač za dveřmi. Nejasné stíny nábytku v čekárně, sedačky a červená křesla, stojan s popelníkem, vše dostalo najednou barvu a obrysy.

„Na tom nesejde,“ řekl s trochou nucené lhostejnosti. „Máte počestnou tvář. Jak jste říkal, že se jmenujete?“

„Howard Cross.“

„Tak vstupte do mé svatyně, Howarde. Udělám pro vás, co budu moct.“

Následoval jsem ho do jeho soukromé kanceláře, což byla malá místnost, decentně zařízená nábytkem barvy světlého dubu. Usedl na okraj kancelářského stolu a pohupoval špičkou perfektně vyleštěné boty.

„Přiznám se, že je to pro mne rána, Howarde. Už jsem jich dostal v poslední době řadu. Odešla ode mne manželka. Už potřetí. Snažil jsem se ji umluvit, aby se vrátila. Právě dnes večer jsme se měli sejít. Není to ironie osudu, Howarde? Já, který se zabývám rozvodovými záležitostmi, se najednou třesu, abych si udržel ne právě hodnou blondýnu. Samozřejmě, můžete říct – nech ji běžet. Jenže já bez ní prostě nedokážu být.“

„Přibrzděte, Bourke. Já se zajímám o Lempa, ne o vás.“

„Tak promiňte,“ řekl trochu vyčítavě. „Co se vlastně stalo starému Artovi? Byl zastřelen? Já jsem mu vždycky říkal, že ho někdo zastřelí.“

„Někdo ho probodnul. Byl zavražděn ve svém voze asi v jedenáct patnáct dnes ráno. Zřejmě byl přepaden kvůli výkupnému. Vyzvedl si ty peníze v jedenáct.“

„Kolik dělala to výkupné?“

„Padesát tisíc.“

Bourkemu se zúžily oči. Palcem a ukazováčkem se štípl do rtu. Vypadal jako barracuda, které uvázali kravatu. „Tak starý Art se pokusil sáhnout vysoko, co? To neměl dělat. Neměl úroveň. Tak mu šli po krku.“

„Po krku?“

„Omluvte můj způsob mluvy,“ řekl. „Nechcete mi snad tvrdit, že tu ránu chytil do krku?“

„Přesně tam ji dostal.“

„Měl bych si dát pozor na hubu, co? Ale samá voda, samá voda, jestli si myslíte, že jsem o tom něco věděl. Neviděl jsem Arta Lempa už šest měsíců. Vyhodil jsem ho v prosinci. Po pravdě řečeno, shodil jsem ho ze schodů.“

„Proč?“

„Už jsem měl chuť to párkrát udělat, ale pak to doopravdy bouchlo. Především jsem ho vůbec neměl zaměstnávat. Udělal jsem to jen kvůli tomu, abych prokázal laskavost jednomu kamarádovi.“

„Kterému kamarádovi?“

Jeho oči pohasly. „Nedostáváme se trochu moc ze hřiště, Howarde?“

„Nemyslím. Lemp totiž nejel v té věci sám. Rád bych zjistil, jaké měl kontakty.“

„Přesvědčil jste mne. Tak tedy – ten člověk, který mi Lempa přivedl, nebyl tak docela můj kamarád. Vlastně to vůbec nebyl můj známý. Přivedlo mi ho takové blonďaté děvče jménem Molly Fawnová. Tedy tohle jméno aspoň používá. V minulosti mi několikrát píchla. Když mi představila toho starého kozla a vyprávěla, jaké má bohaté policejní zkušenosti, dal jsem se obměkčit a vzal jsem ho do služby.“

„Kdy to bylo?“

„V říjnu. Na začátku října. Trvalo mi to dva měsíce, než jsem poznal, co je zač. Nebylo by to trvalo tak dlouho, kdyby mi Carol, má žena, nedělala takové potíže. V listopadu ode mne podruhé odešla. Copak za to můžu, že se v práci musím stýkat s ženskýma? Říkal jsem jí – vždyť já jsem jako doktor, ale ona prostě nechtěla slyšet. Já bych ji nedal“ – hlasitě luskl prsty – „ani za Molly Fawnovou, ani za ty ostatní.“

„Jak bych se s tou Molly Fawnovou mohl spojit?“

Na tváři se mu objevil výraz vyjadřující politování. „Já vám to řeknu upřímně, Howarde.“

„Nedělejte si násilí. Měl jsem se vždycky na pozoru před lidmi, kteří zdůrazňovali hlasitě svou upřímnost.“

Bourke se ke mně naklonil, plácl mne do ramene a zasmál se. „Jaképak násilí! Chci s vámi mluvit na rovinu, chápejte. Já letos Molly ještě ani nezahlédl. Přerušil jsem s ní styky současně s Lempem. Ze stejného důvodu. Hned vám to vysvětlím.“ Pohlédl stranou, jako by byl sám překvapen svou otevřeností. „Využívali toho, po čem pátrali v mých službách, pro kšeftíky do vlastní kapsy.“

„Vydírali?“

„Tak se to provalilo. Sem ke mně chodí hodně žárlivých žen.“ S odporem zafuněl, jako by ženské emoce zanechávaly v pokoji stopy. „Značné procento z nich však nemá důvod žárlit. Mým úkolem je uklidnit je. Pokud možno co nejdřív. Art Lemp měl na starosti dva nebo tři takové případy. Ale on to rozehrával opačným směrem – sám vytvářel komplikace. Dvakrát, pokud jsem zjistil, vmanévroval manžela do kompromitující situace s Molly. Jednou v autě, podruhé v hotelu. A jeho kamarád fotograf pořídil snímky. Jeden z vydíraných ty snímky od Lempa koupil. Co byste taky dělal, kdybyste měl žárlivou ženu? Ten druhý přišel za mnou. To bylo v den, kdy jsem Arta Lempa shodil ze schodů.“ Při vzpomínce se mu koutky úst roztáhly v úsměvu. „Zatelefonoval jsem Molly a pořádně jsem jí vynadal. A od té doby jsem ji taky neviděl. Kdyby to nemělo špatný dopad na můj obchod, tak bych je byl oba předal policii.“

„Kde bydlela Molly v prosinci?“

„To nevím.“

„Vzpomeňte si aspoň na její telefonní číslo.“

„Já jsem její telefonní číslo nikdy neznal.“

„Vždyť jste řekl, že jste jí zavolal.“

„Ale přes její přítelkyni,“ řekl s vysvětlujícím pohybem ruky. „Měla s ní takovou dohodu, že bude brát její telefonní vzkazy.“

„Tak ta přítelkyně by měla vědět, kde teď je.“

„To pochybuju. Ta přítelkyně totiž zrovna sedí v krajské věznici. Mravnostní policie ji sebrala v lednu. A dost možná, že Molly taky. Ale o to já už se nestarám.“

„Lemp měl tedy pěkné přátele,“ řekl jsem a přitom jsem si myslel – ty, Bourke, taky. „A co je s tím fotografem? S tím, co pořizoval ty kompromitující snímky?“

„S tím jsem se nikdy nesetkal. Neznám ani jeho jméno.“

„Ani nevíte, kde bydlí?“

„Myslím, že bydlel ve stejném hotelu jako Lemp; v jednom z těch zapadáků na periferii. Právě v tom hotelu pořídili ten snímek.“

„Nebyl to hotel Sunset?“

„Nejste jasnovidec, Howarde?“

„Totiž ten vůz, ve kterém byl Lemp zabit, patřil jistému Kerry Smithovi, který udával hotel Sunset jako svou adresu. Říká vám něco jméno Kerry Smith?“

„Vůbec nic. Jestli je to ten, co fotografoval, tak už tam nejspíš taky nebydlí. Lemp z hotelu odešel v prosinci, ten den, kdy jsem ho vykopl. A ten fotograf šel asi s ním.“

„Mohl byste toho fotografa popsat?“

„Nemohl,“ opakoval. „Můžu vám docela dobře popsat Molly Fawnovou, jestli chcete. Fawnová není její pravé jméno – je to její herecké jméno.“

„Ona je herečka?“

„Všechny jsou herečky, Howarde. Každá flundra ve městě je herečka, i když třeba jen jednou poskakovala v druhé řadě sboru třetiřadého zapadáku v San Francisku. Právě tak jako se polovina zdejších vandráků vydává za malíře nebo spisovatele. Anebo za soukromé detektivy,“ dodal s úsměvem.

„Popište mi tu Molly,“ připomněl jsem mu.

„Takových už jste viděl stovky, Howarde. Možná i tisíc. Pěkně stavěná blondýna, samozřejmě odbarvená, vysoká asi pět stop a čtyři palce. Pěkné nohy, i když by mohly být lepší. Tvrdí, že jí je devatenáct nebo dvacet. A jedna důležitá věc. Kdybyste na ni narazil, nevěřte jí ani slovo. Je to psychopatická lhářka. Všechny jsou chorobné lhářky. Já to znám. S jednou jsem se oženil.“

„Takže byste mohl mít předsudky. Barva očí?“

„Modré jak maceška. Její oči jsou na ní to nejlepší a ona to ví. Využívá toho na každého, kdo nosí kalhoty.“

„Má nějaké zvláštní znamení?“

„Nevzpomínám si. Má velmi jemnou pleť. A zvláštní je, že se snad vůbec nikdy neopálí.“ Jeho hlas klesl v zamyšlení. „To je zvláštní.“

Na stole za ním zazněl telefon. Bourke se otočil a zvedl sluchátko. „Carol? Jsi to ty, holčičko?“

Nebyla to Carol.

„Ano, pane Foreste,“ řekl. „U telefonu Bourke. Ano, agentura Acme.“

Zodpověděl řadu otázek, které se týkaly Arta Lempa, a pak se vynořilo mé jméno. Bourke mi podal sluchátko. „Ten muž z F. B. I. chce s vámi mluvit.“

Forestův hlas zněl ve sluchátku trochu chrčivě. „Koukám, že jste nás předběhl. Tak jen abyste nezakopnul a nezlomil si vaz.“

„Zatím jsem si dával pozor. Máte nějaké zprávy o tom Johnsonovic chlapci?“

Bourke, který začal chodit po pokoji, strnul a začal naslouchat.

„Pročesáváme celý Jihozápad,“ řekl Forest. „Zablokovali jsme všechny silnice ze státu. Máme jednu konkrétní stopu: toho chryslera, ve kterém jste našel Lempa, koupil v prosinci muž jménem Kerry Snow. Zjišťujeme, jestli je totožný s Kerry Smithem. Popis nemáme, ale jdeme po obchodníkovi, který vůz prodával. A co je nového u vás?“

„Tady Bourke mne informoval o Lempově přítelkyni, jisté dívce jménem Molly Fawnová. Měl byste sem zajet a raději si promluvit s Bourkem sám.“

„To mám v úmyslu. Dá se mu věřit?“

„Pokud se týká té naší záležitosti, taky bych řekl, že ano. Stojí právě vedle mne.“

„Pošlete ho ven!“

„Ale je to jeho kancelář. Má právo tady být.“

„Tak vám poníženě děkuju,“ řekl Bourke za mými zády.

Forest řekl tlumeně: „Těm soukromým detektivům nemůže člověk nikdy úplně věřit. To svinstvo, kterým se zabývají, jim vždycky trochu ušpiní ruce. Tak mi ho, prosím vás, ještě dejte.“

Bourke odpověděl na další otázky. O sobě, o Molly Fawnové a Lempovi. Nakonec se zřejmě dozvěděl, aby zůstal ve své kanceláři a čekal na Foresta. Slíbil to a zavěsil.

Rozhovor s úřední osobou ho unavil. Jako by vystřízlivěl. Starost mu prohloubila vrásky na tváři. „Chce, abyste tady taky počkal, pane Crossi.“

„To se mi nechce. Vy ale počkejte.“

„Další smůla,“ řekl pochmurně. „Já jsem letos neměl ani kousek štěstí. Ale snad se karta někdy obrátí. Vy toho Foresta znáte?“

„Včera jsem s ním mluvil. Vždyť vás nekousne.“

„Mám strach. Jsem v tom až po uši.“ Zvedl levou ruku k tváři. „Vy jste mi neřekl, že jde o Johnsonovo dítě.“

„Nevěděl jsem, že by vás to zajímalo.“

„Nezajímá mne to. Chci na to všechno zapomenout. Chci vypadnout do pouště, zahrabat se do díry a na všechno zapomenout. Ale nemůžu!“

„Tak mi zkuste pomoct, Bourke. Měl byste se o to pokusit.“

„Nebojte se. Nemusíte mít strach, že bych něco tajil.“

„Tak to všechno vysypte,“ řekl jsem. „Ztrácíme čas.“

Obešel stůl a sesunul se na židli. „Ta Johnsonova manželka je vaše přítelkyně?“

„Tak bych to zrovna neřekl.“

„Já ji znám. Vlastně znám spíš jejího manžela. Byl jedním z mých zákazníků. Jak se jmenuje ten staroch křestním jménem?“

„Abel. A moc starý není.“

„Pro ni je příliš starý. To není můj názor, to je jeho názor. Přišel za mnou asi před šesti měsíci. Přečetl si totiž můj inzerát v novinách. Vyprávěl jsem vám o žárlivých ženách, ale jsou i žárliví muži.“

Mou hlavou jako by se prohnal vítr. V pustotě, která se tam vytvořila, se začalo rýsovat něco těžkého a pevného. Trochu mě zabolelo ve spáncích. Pak jsem si uvědomil, že to něco je žena. Její tvář však byla nezřetelná.

„Pokračujte.“ Můj hlas dostal podivný přízvuk. Přízrak v mé mysli odvrátil tvář. „Na koho žárlil?“

„Na nějakého právníka. Na chlapa, který se jmenoval Siphon, nebo tak nějak. Mohl bych se podívat do záznamů.“

„Není třeba. Ten muž se jmenuje Seifel.“

S porozuměním na mne zašilhal. „Johnson nikoho neobviňoval. Říkal, že si jen chce být jistý, tak nebo onak. Že ho ty pochyby ubíjejí. To tak bývá.“

„Uklidnil jste ho?“

„Myslel jsem si, že ano. Ale teď si už nejsem tak jistý. Tuhle věc měl právě na starosti Lemp, chápete? Abych pravdu řekl, sám mne požádal, aby se toho mohl ujmout. Zdálo se, že ho ta záležitost moc zajímá. Já jsem měl tehdy plné ruce práce ve filmových studiích a mí ostatní zaměstnanci taky. Tak jsem ho poslal do Pacific Pointu. Sledoval tu dámu pět nebo šest dní. To bylo v listopadu. Nic zvláštního nehlásil. Paní Johnsonová se s tím ramenem spravedlnosti sešla několikrát, ale vždycky byl přitom ještě někdo třetí. Buď Johnson nebo matka toho chlapíka.“

„Ale teď si nejste tak úplně jistý.“

Snažil jsem se potlačit vzrušení v hlase, ale Bourke měl na takové věci citlivé ucho. „Nezlobte se na mne. Po mně už jde tolik lidí.“ Zvedl levici, jako by se chtěl uchránit před údery. „Tak fajn. Když vám na tom tak záleží, podívejte se na celou věc nezaujatě. Dnes to vím, tehdy jsem to nevěděl. Lempova hlášení nemají ani cenu papíru, na kterém jsou napsaná. I kdyby je byl chytil in flagranti, nebyl by mi to hlásil. Viděl svou šanci v něčem větším. Zřejmě ten únos plánoval už od listopadu, snad už předtím, než jsem mu ten úkol svěřil. Tak by přece neudělal nic, co by prohloubilo potíže v rodině. Nemám pravdu?“

„Rád bych viděl ta jeho hlášení.“

Bourke vytáhl zásuvku z kartotéky. Prohrabával se papíry. Nejdřív jen tak zběžně, ale pak stále horlivěji. „Není to tady. Zřejmě si to Lemp vzal, když odtud odcházel.“

„Jste si tím jistý?“

„Podívejte se sám. Tohle je všechno, co tu zůstalo.“ Byla to účtenka: Abel Johnson, Pacific Point, 125 dolarů za prokázané služby. Tohle bude určitě moc zajímat Foresta.

Bourke se zabořil do křesla a ze zásuvky stolu vytáhl bubínkový revolver. Mechanicky otáčel ukazovákem nabitým válcem.

„Nechcete si zahrát ruskou ruletu?“

„Dejte to pryč,“ řekl jsem.

„Jistě.“ Položil revolver zpátky do zásuvky. „Neberte mne vážně, Howarde. Byl to jen žert. Já rád žertuju.“

„Ale teď není čas na komedie. Jestli víte ještě něco víc, než co jste mi řekl, je čas, abyste to vyklopil.“

„Co by to mělo být?“

„Kde bydlela Molly Fawnová, například. Mám dojem, že jste ji určitý čas moc dobře znal. A je možné, že to pokračuje dodnes.“

„Mýlíte se! Víc se už ani mýlit nemůžete!“ Jeho tvář byla bez výrazu, ale pod okrajem stolu se jeho prsty splétaly a rozplétaly. „Já jsem tu žábu neviděl od prosince.“

„Kde jste ji viděl?“

Odpověděl otázkou: „Má něco společného s tím únosem?“

„Znala se s Lempem a ten je v té věci klíčovou osobou. Neměl bych vám to říkat, ale vaše jediná šance, jak se do toho nenamočit, je mluvit. Povědět všechno, co víte.“

Zamračil se a sklopil oči: „Byl jsem za ní několikrát v jejím bytě. Nebude tam už nejspíš bydlet, ale možná, že tam nechala adresu pro poštu. Můžete to zkusit. Je to v Západním Hollywoodu.“ Dal mi adresu a vysvětlil, jak se tam dostanu.

„Díky, Bourke. Ale proč vám trvalo tak dlouho, než jste mi to řekl?“

„Možná proto, že jsem sentimentální. A taky proto, že sice většinou dobře vím, co bych měl udělat, ale málokdy se dokážu hned rozhodnout… Mrzí mě to. Ale nejspíš se už nepředělám.“

Vyšel jsem ven.

KAPITOLA 15

Byt se nacházel nad garáží v tiché a trochu zanedbané obytné čtvrti. Jeho okna byla temná, ale ve vedlejším domě zářila světla a ozývaly se zvuky. Byla to bílá stavba, která matně připomínala koloniální sloh. Zvuky uvnitř vycházely z rádia. Když jsem zazvonil u hlavních dveří, hlasy rázem utichly a ke vchodu se blížily pomalé kroky.

Dveře se otevřely jen na několik palců; byly zajištěny řetízkem. Upřely se na mne oči za brýlemi nad dlouhým ženským nosem. Ústa mrzutě řekla: „Přerušil jste můj oblíbený program. Každý snad máme nárok na trochu klidu. Co vlastně chcete?“

„Omlouvám se, ale je to naléhavé. Snažím se najít dívku, která si říká Molly Fawnová.“

Její odmítavý pohled se prohloubil a potáhl její obličej jakoby ledovým příkrovem. „Já o ní vůbec nic nevím. Ale jestli jste jeden z těch jejích mizerných přátel –“

„Jsem soudní kurátor,“ řekl jsem, dříve než mohla zavřít dveře. „Vyšetřuji velmi vážný případ.“

Ledový příkrov poněkud roztál. Něco, co by se snad dalo vysvětlit jako potěšení, se zablesklo za brýlemi. „Má potíže? Já jsem jí říkala, že se dostane do maléru, když se bude pořád tak chovat. Jó, já když jsem byla v jejím věku, tak jsem nesměla na muže ani promluvit. Otec byl na nás děvčata velmi přísný –“

„Pustila byste mne dovnitř?“

Vytáhla řetěz a pootevřela dveře jen natolik, abych mohl vklouznout. „Ale slibte mi, že se nebudete dívat, jak to v domě vypadá.“

Dům byl velmi čistý, nadmíru úpravný, jako kasárna, kde se očekává inspekce. Ale všechno tady bylo staré: koberce, nábytek i předloňský kalendář, který visel v předsíni. Vzduch v pokoji byl zatuchlý a těžký. Nad zavřeným piánem visel vybledlý nápis:

„Kouř stoupá právě tak lehce z vesnického krbu jako z komína vznešeného paláce.“

Když si všimla, že si nápis čtu, poznamenala: „Hluboká pravda, že? Nechcete se posadit, pane –“

„Cross. Howard Cross.“

„Já jsem slečna Hilda Trentonová. Jsem ráda, že vás poznávám, pane Crossi.“

Usedli jsme před starý skříňový radiový přijímač. Byl stále zapnutý a tlumeně pobrukoval. Slečna Trentonová se opřela špičatými lokty o špičatá kolena, naklonila se ke mně a optala se: „Co provedla?“

„To se právě snažím zjistit. Vypadá to, že už tady nebydlí.“

„Bydlela tu asi tak měsíc. A ujišťuji vás, že bych jí ten byt už nepronajala, ani kdyby přilezla po kolenou.“ Významně se usmála. „Samozřejmě, že se tu už neukáže! Dluží mi činži za celý týden. Zdrhla, zatímco jsem byla v práci, a neřekla ani sbohem. Abych vám řekla pravdu, byla jsem ráda, že odešla. Teď tam bydlí jeden velice milý pár.“

„Kdy odešla?“

„Někdy na začátku ledna, přesné datum si už nepamatuju.“

„A adresu místa, kam se přestěhovala, vám nenechala?“

„To víte, že ne. Dluží mi osmnáct dolarů. Byla jsem blázen, že jsem jí věřila. Molly měla plno řečí, jaké ji potká štěstí. Že má dostat nějakou filmovou roli, že se z ní stane hvězda a že mi pak zaplatí činži dvojnásobně. Potom zas říkala, že se má vdávat za nějakého bohatého mládence.“ Odfrkla. „Ale ji by si žádný slušný mladý muž určitě nevzal!“

„Proč ne?“

„Měla špatnou morálku. Já jsem je prokoukla, ty její přátele, ty chlapy, co za ní chodili ve dne i v noci. Jsem ráda, že odtud vypadla. Už jsem uvažovala o tom, že ji dám vystěhovat.“ Uhladila si dlaní vlasy. „Ale nakonec zvítězila moje milosrdnost. Mám moc měkké srdce, pane Crossi. A lidi toho využívají. To je má slabá stránka.“

„Řekla jste, že odešla ve spěchu. Nezanechala tu po sobě něco?“

Zamyslela se. „Nic. Ani jedinou věcičku.“ Slečna Trentonová nebyla dobrá lhářka. Krátkozraké oči se jí za brýlemi zamžily rozčilením a začala kašlat. „Ten byt je vybavený nábytkem, chápete, jediné, co si přinesla, byly šaty.“

Řekl jsem s veškerým důrazem, jakého jsem byl schopen: „Já vím, slečno Trentonová, že jste čestná občanka a vím, že to, co vám řeknu, si ponecháte jen pro sebe. Molly Fawnová je zapletena do únosu. Kdybyste o ní něco věděla, o tom, kde teď je, o jejím osobním životě, o jejích stycích, je vaší povinností sdělit mi to!“

„Únos! To je strašné!“ Zavrtěla hlavou a sklopila oči. „Nemám o ničem ani ponětí! Neviděla jsem ji, ani jsem o ní neslyšela už od ledna. Pokud jde o její osobní život, to je něco jiného. Vedla divoký život, se všemi svými mužskými. Pořádala večírky a často se u ní v bytě tancovalo celou noc. A ty věci, co si povídali!“

„Vy jste to slyšela?“

„Totiž já mám pod tím bytem v garáži auto. Občas večer, když jsem se vracela z práce, zůstávala jsem sedět ve voze a sbírala energii, abych vůbec vešla do domu – nešlo to, abych neslyšela, co si říkají. Jindy, když jsem hledala něco na půdě – víte, ta přepážka je tenká, je to vlastně jen prkenná stěna – slyšela jsem jejich neslušná vyprávění a hovory. Styděla jsem se za tu mladou dívku.“ Přerušila řeč a zadívala se na své nohy v ošoupaných střevících. Pomyslel jsem si, že pokud by se měla stydět, tak snad jen sama za sebe.

„Viděla jste někdy ty muže?“

„Schody jsou na druhé straně garáže. Obvykle je propašovala dovnitř i ven, když jsem se nekoukala.“

„Ale jejich auta jste viděla!“

„Já se v autech nevyznám. Já mám stále otcova starého forda.“

„Nezaslechla jste náhodou nějaká jména?“

Naklonila hlavu ke straně a vtiskla si ukazováček do hubené tváře. „Byl tam nějaký člověk a jmenoval se Art,“ řekla po chvilce. „Molly nevyslovovala jeho druhé jméno, jen Art, nebo Artie. Rvali se mezii sebou jako kočka se psem a nadávali si – kdybych ta slova opakovala, zašpinila bych si jazyk!“

„A kvůli čemu se rvali?“

„To vám nepovím. Já jsem je neposlouchala. Vím jen to, co jsem náhodou zaslechla.“

„Chápu.“

„Stále na ni naléhal, aby s ním odešla. Ona nechtěla. Říkala mu, že jí nemůže poskytnout tolik, aby jí to stálo za to. A že má lepší vyhlídky. Kromě toho mu stále říkala, že je podvodník. Povídám vám, pane Crossi, poslouchat je, to bylo hrozné! Ten druhý chlapík budil daleko lepší dojem. Ne že by byl úplně slušný, ale byl slušnější.“

„Druhý chlapík?“

„Ten mladší. Ten, co sem chodil častěji. Měl velmi příjemný hlas. To musím říct k jeho dobru.“ Pohled za brýlemi při té vzpomínce zněžněl. Jako by k ní ten neznámý hlas právě hovořil. „Taky se hádali, ale s Kerrym to bylo naopak. Ona chtěla, aby si ji vzal –“

„Kerry?“ řekl jsem.

„Řekla jsem Kerry? To mi tak vyklouzlo. To bylo jeho jméno. Aspoň mu tak říkala.“

„Kerry Snow?“

„Nikdy jsem neslyšela jeho příjmení. Říkali si jen křestními jmény.“

„Rozumím. A o čem se bavili?“

„O sobě. Jeden o druhém. On vždycky říkal, že by žádné ženě nikdy nedůvěřoval. Ona vždycky tvrdila, že je jiná. Pak si z ní dělal legraci a ona začala plakat. Až mi jí někdy bylo líto.“

Řekl jsem: „Slečno Trentonová, jste žena, která zná svět, nebudete se hněvat, když se vás zeptám, jestli spolu spali?“

„Určitě ne! To bych ve svém bytě nikdy nepřipustila! Někdy tam ovšem zůstal celou noc. Ale celou noc pouze hovořili!“ Pak spěšně dodala: „Trpím nespavostí, takže jsem to nemohla přeslechnout.“

„Viděla jste někdy toho Kerryho?“

„Jednou nebo dvakrát. Aspoň si myslím, že to byl on. Viděla jsem ho, jak se snaží k ránu vyklouznout z domu. Vstávám časně ráno, protože musím být v kanceláři v osm hodin a mám to přes půl města –“

„Mohla byste mi ho popsat?“

„Je mladý, není mu ještě třicet, řekla bych. Myslím si, že některé ženy by o něm určitě řekly, že je přitažlivý. Má světlé vlasy, nad čelem se mu trochu vlní, a docela příjemný obličej. Až na ten potměšilý pohled, samozřejmě. A má pěknou postavu, to se mu musí přiznat.“

„Zřejmě jste taky viděla jeho vůz, slečno Trentonová. Vzpomeňte si.“

Zkroutila ústa v hlubokém zamyšlení. „Byl to velký vůz, to jsem si všimla. Měl modrou barvu, jestli si dobře pamatuju.“

„Jaký ročník?“

„No, nový nebyl, ale pořád vypadal dobře.“

„Poznala byste chryslera?“

„Ne,“ řekla. „Nikdy jsem nedovedla rozeznat značky automobilů. Byl to ale nějaký sedan, to si vzpomínám.“

„Zamyslete se, slečno Trentonová. Pokuste se vybavit si ještě nějaká fakta o tom Kerrym!“

„On je ten únosce?“

„Je to pravděpodobné,“ řekl jsem, třebaže jsem o tom pochyboval. Pravděpodobnější bylo, že Kerry je už od února v pánu. „Počkejte chvíli, slečno Trentonová, a ještě přemýšlejte. Mám ve voze něco, co bych vám chtěl ukázat.“

Když jsem se s aktovkou vracel přes halu do obývacího pokoje, přistihl jsem se, že se mi nějak nechce vstoupit. Ovzduší pokoje, nasáklé pachem hniloby, bylo jako egyptská hrobka, v jejíchž zákrutech se sotva pohnul život. Ale přesto jsem vstoupil. Slečna Trentonová se pohupovala v houpacím křesle. Na klíně držela něco černého, podlouhlého.

„Na něco jsem si přece vzpomněla, pane Crossi. Ona tady skutečně něco nechala. Nemyslíte, že mám na to právo, když mi dluží za činži?“

„To záleží na tom, co to je.“

Zdvihla předmět, který držela v ruce. „Tenhle fotoaparát. Zapomněla ho v prádelníku. Ale je možné, že jí vůbec nepatřil. Vzpomínám si, že ji jednou její přítel Kerry fotografoval před domem. Bylo to v neděli a ona na sobě měla jen plavky. Jakmile jsem zahlédla, co dělají, nařídila jsem jim, aby hned šli dovnitř.“

Vyňal jsem fotoaparát z pouzdra. Byl opotřebovaný, ale stále v dobrém stavu. Nový stál možná sto dolarů. Co mne ale nejvíce zaujalo, byla slova vyražená zlatými písmeny na pouzdře: U. S. S. EUREKA BAY. Na fotoaparátu bylo sériové číslo válečného námořnictva.

„Vypadá to na majetek státu, slečno Trentonová.“

„Já jsem neměla v úmyslu si to nechat,“ řekla rychle. „Co bych s tím taky dělala? Nechala to tady Molly a já jsem nevěděla, kam se odstěhovala. Říkala jsem si, že to tu schovám, než si pro to někdo přijde. To přece není proti zákonu.“

„Neměla Molly také nějakého přítele jménem Fred? Fred Miner?“

„To jméno mi nic neříká.“ Nenápadně si otírala ruce o sukni, jako by se snažila otřít všechny stopy po fotoaparátu. „Vy už jste mi položil tolik otázek, že se mi to teď v hlavě všechno plete.“

„Fred je statný muž, třicátník, má široká ramena. Má strnulá záda. Zlomil si za války páteř. Většinou nosí staré vojenské uniformy. Má velkou hlavu se silnou bradou a velkým nosem, nažloutlé, krátce střižené vlasy a šedé oči. Mluví hlubokým basem. A rád používá výrazy z námořnického slangu.“

„Kerry ale taky,“ řekla neočekávaně. „Kerry hovořil jako námořník. Kdybych si tak mohla vzpomenout na to, co říkal – například místo podlaha říkal paluba, prostě takhle.“

„A pokud jde o toho Freda Minera?“

„Tady jsem někoho takového, na koho by se ten popis hodil, neviděla. To ale neznamená, že tady nebyl. Měla jsem jiné věci na starosti, než sledovat, co dělá Molly Fawnová. To, co jsem viděla nebo slyšela, jsem vnímala vlastně proti své vůli.“

„To chápu, slečno Trentonová. Bylo to od vás velmi laskavé, že jste mě vydržela poslouchat a odpovídat na mé otázky. Je tu ale ještě jedna věc, o kterou vás chci požádat. Pokud ovšem budete souhlasit. Mám tu snímky muže, který byl v únoru nalezen mrtvý. Po dopravní nehodě. Mohla byste se na ně podívat kvůli identifikaci?“

„Jestli si myslíte, že je to důležité, tak ano,“ řekla mdle.

Položil jsem před ni na stůl snímky Minerovy oběti, jeden vedle druhého. Zahleděla se na ně skrz brýle.

„To je Kerry,“ řekla zastřeným hlasem. „Řekla bych, že je to Kerry.“

„Jste si tím jistá?“

„Ano. Všimla jsem si, že měl na paži tetování. Tehdy tu neděli, když se chtěli fotografovat. Ale já to nechápu. Říkal jste, že je jedním z únosců. Je mrtvý?“

„Ano, je mrtvý.“

„Takže nepatří k těm kriminálníkům, po kterých pátráte?“

„Teď už ne.“

„Není to hrůza? A já jsem myslela, že by se mohl někdy vrátit pro ten fotoaparát…“

„Ten aparát si budu muset vzít s sebou.“

„Jak je vám libo.“ Náhle vstala, uhladila si sukni rukou a skoro hněvivě vykřikla: „Nepotřebuju žádné suvenýry po takové holce. Ani po jejích přátelích. Jsem ráda, že se toho zbavím!“

Řekl jsem: „Dobrou noc. Prosím, nemusíte mě doprovázet ke dveřím.“

„Dobrou noc.“

Znovu otočila knoflíkem rádia. Než jsem nastartoval vůz, zaslechl jsem ještě z domu změť štěkavých a naříkajících hlasů.

KAPITOLA 16

Juncal Place bylo místo na vysokém terasovitém kopci, ze kterého byl pohled na Westwood. Byl to konec slepé ulice s domy na vyšší straně a ostrým svahem na straně druhé. Osmý a poslední dům stál na svažujícím se trávníku, který končil na chodníku. Vedly k němu betonové schody. Bylo to pseudotudorovské sídlo se šikmou střechou a okny ve druhém patře, v nichž sklo bylo zasazeno do olověného okruží. Když jsem zaklepal na těžké dubové dveře, měl jsem pocit, že vystupuji v Shakespearově Macbethu.

Dveře mi otevřela černá dívka v uniformě a s podezřením se podívala na mou aktovku.

„Je pan Richards doma?“ zeptala jsem se.

„Já nevím. Co si přejete?“

„Řekněte mu, že jde o to vloupání.“

„Vy jste od policie?“

„Jsem ve spojení s policií.“

„Proč jste to hned neřekl? Pojďte dál. Jistě vás přijme.“

Zavedla mne do místnosti, jejíž strop tvořily těžké trámy a veškeré stěny byly pokryty policemi s knihami. Mnohé z těch knih byly nádherně vázané, ale vypadalo to, že je nikdo nikdy nevzal do ruky. Někdo je zřejmě jednou všechny koupil, narovnal do polic, protože se to tak sluší, a pak na ně zapomněl.

Šedovlasý muž ve smokingu vstoupil do místnosti a blížil se ke mně nakloněn dopředu, jako by se bál, že strop je pro něj příliš nízký. Mocně mi potřásl pravicí. „Těší mne, že vás poznávám, seržante. Vždycky jsem rád, když se mohu setkat se členem vaší skvělé organizace! Mám nádhernou knihovnu, co říkáte? Jen ty knihy mne stály pět tisíc dolarů. Škoda, že nemám dost času, abych si je přečetl. Posaďte se. Můžu vám nabídnout něco k pití?“

„Ne díky. Mimochodem, já nejsem detektiv. Jsem kurátor okresního soudu. Mé jméno je Cross.“

„Aha,“ řekl poněkud nechápavě. „Hrozně obdivuju práci, kterou vy, chlapci, děláte. Zakouříte si?“

„Ne, díky.“

Odřízl špičku dlouhého bledězeleného doutníku a vrazil si jeho konec do úst. „Nevíte, o co přicházíte,“ zahuhlal. „Tyhle byly vyrobeny na Kubě speciálně pro mne. Stály mne čtyři sta padesát dolarů za tisíc kusů. Já takový tisíc vykouřím za dva měsíce. Řekl byste možná, že si tím kazím kondici, ale není to pravda. Už po jedenácté jsem v golfu docílil osmdesáti bodů. A kromě toho jsem tak levou rukou vyhrál sázku o dvě stě dolarů.“

„Gratuluju,“ řekl jsem.

Zářil. „Já sice nejsem žádný světový šampión, ale svou hrou si vydělám dost peněz, abych mohl zaplatit klubové poplatky. A jak se to tak vyvíjí, můžu si udržovat kondici zadarmo. A přitom přijdu do styku s různými osobnostmi.“ Zapálil si cigáro, vyfoukl dým a skrz něj se na mne zadíval. „Tak vy jste přišel kvůli tomu vloupání, říkala mi Leah. Našli jste zbytek mých věcí?“

„Obávám se, že ne. Přišel jsem proto, že si myslím, že byste mi mohl poskytnout nějaké informace.“

„O těch ukradených věcech?“

„O tom lupiči,“ řekl jsem, ale on neposlouchal.

Řekl: „Možná, že vás potěší, že mi pojišťovna plně nahradila škodu. Dohromady čtyři sta dvacet dolarů. V tom bylo tři sta dvacet dolarů za ten oblek. Ukázal jsem jim účet od krejčího a přesvědčil jsem je. Byl to úplně nový oblek, jen jednou byl v čistírně. Zrovna se mi odtamtud vrátil a visel ještě u vchodu pro služebnictvo. Ten lump ho zřejmě ukradl na základě okamžitého nápadu. Právě když odcházel.“

„Viděl jste toho zloděje?“

„Já ne, viděla ho Mabel – má žena. Jak se ukázalo, měla s ním předtím dlouhý rozhovor. To je důvěřivost! Pozvala ho do domu, zacházela s ním jako se vzácným hostem a on jí zatím kradl její cingrlátka zrovna před nosem.“ Pohrdlivě se uchichtl. „Proč se ptáte? Máte snad nějakého dalšího podezřelého, kterého by si měla prohlédnout?“

„Mám tady několik snímků.“ Poklepal jsem na aktovku. „Mohu si s vaší paní pohovořit?“

„Proč byste nemohl?“ Otevřel ústa, aby na ni zavolal, ale pak si to rozmyslel a stiskl knoflík na stěně. „Taky bych mohl k něčemu občas použít služebnictvo,“ řekl. „Pánbuví, že mne dost stojí. Jen ta služka dostává dvě stě měsíčně a celé zaopatření. Já jsem dostával míň, když jsem začínal –“

Zarazil jsem jeho biografii otázkou: „Rozuměl jsem vám dobře, že už byl zatčen nějaký podezřelý?“

„Oni ho nezatkli. Nebyl to ten správný člověk. Mabel může být sice důvěřivá, ale na obličeje má oko. Na její paměť se dá v tomhle ohledu úplně spolehnout. Takže toho chlápka nakonec ani nevyšetřovala policie.“

„A kdo tedy požádal vaši paní, aby si ho prohlédla?“

„Vyšetřovatel z pojišťovny. To bylo ten den, když objevili ženiny náramkové hodinky. Musel jsem ty peníze, co jsem za ně dostal, zase vrátit. Dvě stě dolarů. Nebyly to ani jedny z jejích nejlepších. Hodinky s diamanty má zavřeny v sejfu.“

Nevyslýchal jsem často tak ochotného a tak popleteného svědka. „Tak ty hodinky objevil ten vyšetřovatel z pojišťovny?“ zeptal jsem se s nadějí.

„Zcela správně. Objevily se před několika týdny v zastávárně v Los Angeles. Šli po stopě toho muže, co hodinky zastavil. Byl to fotograf z Pacific Palisades.“

„Fotograf?“

„Ano. Ten lupič byl taky fotograf, nebo aspoň tvrdil, že je. Ale nebyl to tentýž muž. Ten člověk, co hodinky zastavil, tvrdil, že je koupil od zákazníka. Zřejmě mluvil pravdu. Mabel šla s tím vyšetřovatelem do Pacific Palisades. Zašla rovnou do jeho oficíny a předstírala, že má zájem o fotografii. Měla z toho psinu. Ona je totiž v srdci pořád herečka. Víte, ona byla kdysi velká herečka. Já sám jsem ji režíroval ve třinácti filmech.“

Ve dveřích se objevila služka. „Přál jste si, pane Richardsi?“

„Požádejte paní Richardsovou, ať za námi přijde – do knihovny.“

Když služka odešla, zeptal jsem se: „Těší se paní Richardsová dobrému zdraví? Nemá nějaké srdeční potíže nebo něco podobného?“

„Mabel je silná jako kůň.“ Tázavě se na mne podíval.

„Ty snímky, které tu mám, jsou snímky mrtvého.“

„Tak on je mrtvý?“

„Nejen to. Je pěkně pobitý. Považoval jsem za nutné vás varovat.“

„Mabel to snese.“

„Snese? Co?“

Za našimi zády vstoupila do místnosti potichu žena. Byla štíhlá a vysoká, oblečená v černé večerní róbě. Její prošedivělá tmavá hlava se hezky vyjímala na opálených ramenou.

„Co mám snášet? Do čeho mne zase strkáš?“ Usmívala se.

„Tady pan policista – pan Cross – tu má nějaké snímky jednoho mrtvého a ehm…“

„K čemu to všecko, pane Crossi?“

„Já se domnívám, že je to ten muž, který kradl ve vašem domě.“

„On tady vlastně nekradl –“

„Ne,“ řekl Richards. „Tys ho sem pozvala a prakticky jsi mu to servírovala na stříbrné míse. A kdyby nebylo pojišťovny, přišel bych o čtrnáct set dvacet dolarů. Ne.“ Počítačka v jeho hlavě zarachotila téměř nahlas. „Dvanáct set dvacet, když nám našli ty hodinky.“

Manželka mu položila ruku na paži a podívala se na něj s tichou schovívavostí. „Ale byl jsi pojištěn, tak jsi o nic nepřišel. A já přiznávám, že jsem naletěla.“

„Jak k tomu došlo, paní Richardsová?“

„Och, docela přirozeně. Jednou časně ráno v únoru mne zavolal docela příjemný mladý muž.“

„Bylo to v lednu,“ řekl manžel. „V lednu dvanáctého.“

„Tak to bylo v lednu. Řekl, že je fotoreportér a pracuje pro nějaký časopis. Že slyšel o našem domě, jak je nádherně zařízený a jestli bych neměla nic proti tomu, kdyby přišel a pořídil nějaké snímky. Řekla jsem, že proti tomu nic nemám. Já se dám snadno doběhnout, to je o mně známo. A kromě toho jsem na náš dům moc hrdá.“

„Přirozeně,“ řekl manžel. „Máš prima dům, proč bys na něj neměla být hrdá. Vždyť stál šestimístnou sumu…“

„Buď zticha, Jasone… Ten muž se tu pak objevil ještě ten den odpoledne. Provedla jsem ho po domě a on si něco nafotografoval, nebo aspoň předstíral, že fotografuje. Vůbec mě nenapadlo, abych ho podezírala a přiznávám, že ode mne bylo neopatrné nechávat ho samotného v některých pokojích. Abych to zkrátila – sebral, co se dalo, poděkoval mi a vypoklonkoval se z domu. Dala jsem mu dokonce i láhev piva.“

„Ale,“ dodal manžel, „Bass Ale, importovaný z Evropy.“

„Za pohádkovou cenu,“ řekla se smíchem. „Neberte Jasona vážně, pane Crosi. On není tak lakomý. Jen vyjadřuje své city v peněžních pojmech. Jakou cenu mám já, Jasone?“

„Pro mne, myslíš?“

„Pro tebe.“

„Jeden milión dolarů.“

„Škudlile,“ řekla a štípla ho do tváře. „Nabízí někdo víc, než milión?“

Jakoby se zapýřil. „To neříkej. Tak se dámy nevyjadřují.“

„Nejsem dáma.“ Obrátila se ke mně a úsměv jí zmizel z tváře.

„Jsem připravena prohlédnout si ty snímky, pane Crossi.“

Předložil jsem jí snímky a podíval jsem se jí do tváře. Najednou velmi zvážněla.

„Ubožák. Co se mu stalo?“

„Byl přejet autem. Poznáváte ho?“

„Myslím, že je to on. Ovšem přísahat bych na to nemohla.“

„Ale domníváte se, že je to on?“

„Ano. Kdy byl zabit?“

„V únoru.“

Podala mi snímky a podívala se na manžela. „Vidíš, já jsem ti říkala, že to nebyl ten člověk v Pacific Palisades. Je starší, tmavší a tlustší, úplně jiný typ.“

„Ale já bych si s ním přesto rád pohovořil,“ řekl jsem. „Kde má ten svůj obchod?“

„Adresu si nepamatuji. Počkejte, možná, že vám to budu moci popsat. Víte, kde jsou dopravní světla, tam kde Sunset Boulevard ústí do pobřežní dálnice? Odtamtud je to asi tak půl míle na sever, jedna z těch starých budov mezi dálnicí a pláží.“

„Když jedete na sever, tak po levé straně?“

„Ano. Těžko ji můžete minout. Je to jediné fotografické studio v okolí. Má tam také nějaký nápis a fotografie za oknem. Staré, takové neslušné fotografie, ručně kolorované.“ Pokrčila nahými rameny, jako by chtěla setřást tíhu té vzpomínky. „Bylo to jedno z nejdepresivnějších míst, jaké jsem kdy poznala.“

„Proč?“

„Byl to zřejmě neúspěšný podnik – všechno tam bylo v nepořádku. A ten člověk se ani nevyznal ve svém vlastním krámě.“

„Mabel nesnáší neúspěch,“ poznamenal Richards. „Připomíná jí to mládí. Má manželka měla jako dívka těžký život. Než jsem ji objevil, samozřejmě!“

„Než jsem já objevila tebe, Jasone.“

„Váš manžel mi řekl, že jste s tím mužem mluvila.“

„To je pravda. Ten vyšetřovatel z pojišťovny mi řekl, abych tam zašla a předstírala, že jsem zákazník. Abych si ho mohla dobře prohlédnout a uslyšela jeho hlas. Tak jsem se zeptala na velikost a na cenu snímků. Nemohl ani pořádně odpovědět, aniž by se zeptal té dívky.“

„Jaké dívky?“

„Měl tam k ruce takovou malou blondýnu, asi svou ženu. Protože v takovém krámku mohl sotva vydělat tolik peněz, aby mohl platit ještě pomocnici. Dívka byla docela příjemná. Ale možná se mi to jen zdálo, protože jsem byla polichocena, že mne poznala. Pravděpodobně viděla některý z mých starých filmů v televizi –“

„To strašné slovo ani nevyslovuj!“ zvolal její manžel.

„Tak promiň. Požádala mne dokonce o podpis, dovedete si to představit? To už je let, kdy mne někdo naposledy požádal o podpis.“

„Můžete mi ji popsat?“

„Byla to docela hezká malá žabka. Všimla jsem si jejích očí. Měla krásné tmavomodré oči. Ale celkový dojem kazilo to, jak byla zmalovaná. Všeho bylo moc – příliš rtěnky a pudru, i očních stínů. Teď, když si na to vzpomínám, tak si uvědomuju, že to byla určitě jeho žena. Vzpomínám si, že mu říkala Arte.“

Art Lemp a Molly Fawnová. V ústech mi najednou vyschlo. „A ten člověk? Jak ten vypadal, paní Richardsová?“

Cítila mé vzrušení a řekla proto uvážlivě: „Nejvhodnější slovo, jak ho popsat, je amorfní. Beztvarý. Měl taková uvolněná, gumová ústa – jak bych to popsala? Taková ústa, která se mohou proměnit v cokoliv. Já si všímám především úst, ta jsou velmi důležitá, protože mohou naznačit charakter –“

„Kolik mu bylo let?“

„Těžko říct. Asi pětapadesát nebo šedesát.“

„Měl pleš?“

„Neměl, ale vzpomínám si, že mě napadlo, jestli nemá paruku. Jeho vlasy byly příliš ulízané a upravené, rozumíte, co myslím? Nějak se k němu nehodily.“

Zvedl jsem se k odchodu. „Velmi vám děkuju, oběma. Moc jste mi pomohli.“

„To mě těší,“ řekla.

Richards mne vyprovodil ke dveřím. „Oč tady vlastně jde, Crossi? Jde o přechovávače kradeného zboží?“

„To by bylo trochu delší povídání. A já bohužel velmi spěchám.“

„Jak myslíte.“ Vyšel ze dveří a nasál do plic vzduch. „Nádherná noc a překrásný rozhled. Jsem rád, že odtud mohu dohlédnout na universitu. To kulturní prostředí mi dělá dobře. Já se dost zajímám o kulturu –“

„O tělesnou kulturu,“ ozvala se mezi dveřmi jeho paní. „Dobrou noc, pane Crossi. A hodně štěstí.“

KAPITOLA 17

Zahnul jsem doleva směrem na Sunset a zapojil jsem se do proudu vozů, které směřovaly na západ. Několik jsem jich předjel, ale pak předjel mne rychlý cadillac. Deprese, kterou jsem pociťoval celý den od chvíle, kdy jsem se dověděl chlapcově únosu, pomalu mizela. Chlapec byl sice stále ještě neznámo kde, ale já jsem konečně mohl něco podniknout. Po dlouhém klesajícím oblouku jsem se blížil přímo do srdce zla.

Předjel jsem zpátky cadillac a udržoval zvýšenou rychlost. Reflektory protijedoucích aut se vynořovaly jako zlověstné oči a se zahučením mizely z dohledu. Sjel jsem na pobřežní dálnici a zatočil doprava.

Na straně do vnitrozemí se zvedal příkrý násep. Jel jsem pomalu levým proudem a pozoroval druhou stranu. Směsice pestrých staveb, mnohobarevných a mnohotvarých se tiskla k okraji silnice nad pláží. Většinu z nich tvořily plážové domky nebo jednopatrové stavby k pronajmutí. Pak zde bylo několik obchodů, které prodávaly suvenýry vyřezávané z červeného dřeva, olejomalby, ručně tkané textilie a keramiku. Cikánské ležení zahnané do nejzazších koutů mořského pobřeží. Za ním se rozprostíral už jen těžký šedivý oceán.

Zahlédl jsem to, po čem jsem pátral. Průčelí domu s tabulí „Fotograf“. Zpomalil jsem. Za zadkem mého vozu zavřeštěl klaxon náklaďáku. Rychle jsem odbočil ke kraji silnice.

Výkladní skříň i krámek za ní tonuly v temnotě. V záblescích reflektorů, které se míhaly kolem, jsem rozeznal za špinavým sklem nějaké fotografie. Byly podepsány těžkou rukou „Kerry“. Jména, životy i smrt se tady protínaly v jediném bodě.

V hloubi krámku, který měl sotva deset stop na délku, jsem zpozoroval světlo, procházející pod nějakými dveřmi. Zaklepal jsem na přední skleněné dveře. Obdélník vzdálenějších dveří se pojednou zaplnil světlem. Objevila se v něm mladá žena s rukou na klice. Přes hloubku krámku zavolala hlasem, který byl tlumen sklem dveří:

„Art? To jsi ty, Arte?“

Zavolal jsem na ni: „Mám od něho zprávu.“

Vykročila ke dveřím a mohutný stín, který vrhala, se ploužil před ní. Bylo slyšet klapání podpatků. Těsně u skla se objevila její tvář, bílá skvrna s černými dírami očí a černými ústy. Vše bylo obklopeno aureolou prosvětlených žlutých vlasů.

Ústa se jí chvěla: „Jestli se chce vrátit, tak mu řekněte, že to nemá smysl.“

„To jsem vám právě přišel vysvětlit.“

„Už bych se nedotkla Arta Lempa ani tyčí, po tom, co udělal.“ Popadala dech: „Co že jste mi to přišel říct?“

„Pusťte mne dovnitř, Molly. Musíme si o všeličems pohovořit.“

„Já vás neznám. Kdo vlastně jste?“

„Já jsem Arta dnes viděl. Necítil se moc dobře.“

„To je mi jedno. Jestli jste Artův přítel, můžete zase odtáhnout. A vyřiďte mu, co jsem vám řekla.“

„To nemohu. Už dobře neslyší.“

„Tak mu kupte naslouchátko. Dobrou noc. Běžte.“ Ale její obličej byl stále přitisknut na sklo. Pak řekla tišeji a vystrašeně: „Co chcete?“

„Informace.“

„Tak jděte a zeptejte se Arta! Vždycky tvrdí, že všecko ví. Že prohlídne všecko a každýho. Zeptejte se jeho!“

„Už moc nemluví.“

Její tmavé oči se rozšířily náhlými pochybami. „Oni ho sebrali?“ Ústa měla na skle. Když se trochu odtáhla, zůstala na skle skvrna po rtěnce.

„Takhle bychom se mohli bavit celou noc, Molly. Pusťte mne dovnitř a já vám řeknu, co chcete vědět. Když i vy budete mluvit.“

„A jak můžu vědět, že Art není s vámi?“

„Vyjděte ven a podívejte se.“

„To ne. Ven mne odtud nevylákáte. Co jste zač? Vy jste policajt?“ Usmál jsem se. „Něco podobného. Jsem soudní kurátor.“

„Jenže já nemám podmíněný trest. Nikdy jsem nebyla odsouzena pro žádný trestný čin.“

Ale odemkla dveře a poněkud váhavě je pootevřela. Vložil jsem do mezery nohu.

„Jsem čistá jako lilie,“ řekla.

„Kdy jste viděla Arta naposledy?“

„Už jsem ho neviděla dva týdny. Pohádali jsme se a já jsem ho vyhnala.“

„On je váš manžel?“

„Tak bych to neřekla. My jsme byli… obchodní partneři. Vzala jsem ho do kšeftu, když mne Kerry nechal na holičkách. Už toho mám ale dost, to vám teda říkám! Už nechci, aby na mne Art strkal ty svý špinavý pazoury. A jestli je nemocný, tak mu to jen přeju!“

Najednou se prudce zatřásla. „To je ale studený vítr. Nemám ráda tenhle studený mořský vítr. Jestli si chcete pohovořit, tak pojďte dovnitř. Nemám zrovna nic na práci. Vlastně jsem nedělala nic celou zimu. Neměla jsem nikoho, s kým bych si promluvila od té doby, co odešel Kerry.“

Znovu jí roztřásl chlad. Měla na sobě jen lehké šaty bez rukávů.

„Okamžik, Molly.“ Otočil jsem se a vrátil se k vozu pro svou aktovku.

„Co v ní máte?“

„Uvnitř vám to ukážu.“

Otevřela dveře a pozorně je za mnou zamkla. Zadní místnost tvořilo dost velké studio se dvěma širokými okny a dveřmi v pozadí. Za staženými záclonami jsem slyšel šumění větru a moře. Na jedné straně pokoje byly různé fotografické pomůcky, stojany a lampy.

Osvětlena však byla pouze protější část studia, kde Molly pravděpodobně bydlela. Lustr u stropu byl omotán punčochami a spodním prádlem. Postel byla rozházená, jako by na ní nocležník zápasil s nočními přízraky. V jednom rohu, vedle hluboké zašpiněné výlevky, v níž byly kopečky vyvařené kávy, stál plynový vařič. Po zemi se válely pošlapané výtisky novin.

Ale Molly sama byla čistá a upravená. Učesané vlasy se jí leskly a její šaty byly čerstvě vyprané. Měla krásné bílé ruce.

Vzala si na sebe lehký hnědý kabát, usedla na okraj postele a kabát si utáhla kolem těla. „Já nenávidím ten hluk moře. Vůbec nevím, co tady ještě dělám.“ Ztišila hlas. „Tam, odkud jsem přišla, byly noci v létě teplé. Bylo tam pořád moc hezky, dokud nepřišla bouře…“

„Odkud jste, Molly?“

Smutek jejích očí vystřídal vzdor. „Do toho vám, sakra, nic není. Mně je už jednadvacet a nic nezákonného jsem neudělala. Nechte mě na pokoji.“

„Mne zajímají vaši přátelé. Kerry Snow, Art Lemp a Fred Miner.“

„Jaký Fred?“

„Fred Miner.“ Popsal jsem ho.

„Já žádného Minera neznám. Ty dva ano. Co s nimi je?“

„To je zvláštní, že zrovna vy se ptáte, Molly.“

„Jak to? Vy jste policajt, že jo? Nepřišel jste za mnou, abyste si se mnou jen tak popovídal.“ Polkla a upřela na mne svůj modrý pohled. „Vy jste viděl Kerryho?“ Její hlas byl tichý a plachý.

„V poslední době ne. Kdy od vás odešel?“

„Už ani nevím. Asi před třemi měsíci. Byli jsme na tomhle fleku zrovna měsíc. Ani mě to nepřekvapilo. Já věděla, že dřív nebo později půjde za ní. Ten poslední měsíc o ní pořád mluvil.“

„Tomu nerozumím.“

„Zapomeňte na to.“

„Kdy jste ho naposledy viděla, Molly?“

„Vždyť jsem vám to říkala. Asi před třemi měsíci. Bylo to v únoru. Na začátku února. Vím to, protože to bylo před dnem sv. Valentina. Čekala jsem, že mi pošle nějaký dárek, jak se to dělá. Neposlal nic.“ Její pohled se na mne znovu upřel jako tmavé modré světlo. „Nejste vy policajt, co má nad ním dozor?“

„Už žádný dozor nepotřebuje. Kerry je mrtvý.“

Sevřela rty. Mluvila skrz zuby, hrdelně. „Lžete! Kerry nemůže být mrtvý. Vždyť je ještě mladý na to, aby umřel.“

„Zemřel násilnou smrtí. Před dnem sv. Valentina.“

„Byl zavražděn?“

„To je to, co se snažím zjistit.“

„A proč jste přišel za mnou?“

„Protože jste ho znala.“

„Já vám nevěřím. Nevěřím, že je mrtvý. Vy lžete. Chcete, abych se zhroutila.“

Ukázal jsem jí snímky Sama Dressena. Obracela je v prstech a pak je nechala vyklouznout na zem. Klesla zády do peřin, nohy jí visely přes okraj postele. Strnulá brada se jí konečně uvolnila. Otevřela ústa. Zírala před sebe. Otočila se, zabořila obličej do zmačkaného prostěradla a dlouho naříkavě skučela. Pak si stáhla kabát přes hlavu.

Zastrčil jsem fotografie do aktovky. Třásly se mi ruce tak, že jsem jednu z nich skoro přetrhnul.

Molly se pod kabátem ztišila. Skrčila nohy pod bradu a hlavu opřela o kolena.

Dotkl jsem se lehce ramene, které se nepravidelně zdvíhalo jejím dechem. „Molly.“

„Jděte pryč. Nechte mě na pokoji.“ Její hlas zněl jako hlas dítěte.

„Vy jste Kerryho milovala?“

„Co asi tak myslíte?“

„Já si hlavně myslím, že byl zavražděn.“

Odhodila kabát a vzepřela se na rukou. Kromě rtěnky rozmazané u úst měla tváře čisté. Nebyly na nich slzy. Nadzvedla se. „Kdo ho zabil?“

„Ještě se nic nezjistilo. Byl sražen autem. Nemohli jsme ho ani identifikovat, až teprve včera.“

„Art Lemp,“ řekla. „Vrátil se s Kerryho chryslerem –“

„Vrátil se odkud?“

„Odkud jeli. Kerry mi to neřekl. Odešel ten den s Artem a od té doby jsem ho neviděla.“ Odmlčela se a její pohled těkal po místnosti. „Slyšela jsem je večer předtím, jak o tom mluvili. Art tvrdi, že ví, kde ta ženská je. Sliboval, že k ní Kerryho zavede.“

„Jde o tutéž ženu, o které jste se už předtím zmiňovala?“

„Jo, právě ta. Dostala ho do basy. Udala ho federální policii a on dostal šest let v Portsmouthu. Kerry po ní pátral od té doby, co ho pustili.“

„A kdy to bylo?“

„Loni v létě. Já jsem se s ním loni v létě seznámila.“

„Jak se ta žena jmenovala?“

„To nevím. Všecko, co vím, je to, co mi řekl: Že ho udala a že jí to oplatí.“

„Kde bydlí?“

„Taky nevím. A co na tom záleží? Art Lemp použil té historky k tomu, aby Kerryho někam vytáhl a tam ho zabil.“

„To víte, nebo si to jen domýšlíte?“

„Znám Arta Lempa. Nebyl schopen říct pravdu, ani kdyby mu šlo o život. Vrátil se s vozem sem. Tvrdil, že mu ho Kerry prodal, protože odjíždí na nějakou cestu a on že neví kam. Ale on to věděl.“

„Vy si myslíte, že Kerryho někam vylákal a zabil ho?“

„Aby se mohl zmocnit mne. Byl do mne vždycky celý blázen. Blázen, to byl! A já jsem byla blázen, že jsem dopustila, aby k tomu došlo.“

„Ale proč?“

„Abych nějak vydržela, než se vrátí Kerry. Byla jsem tady sama, opuštěná a nevěděla jsem ani, jak zaplatím činži. Ale Art mi moc nepomáhal, většinu času tady prochrápal.“

„A kdy jste ho vyhodila?“

„Asi před dvěma týdny. Zjistila jsem, že zastavil hodinky, které mi Kerry dal jako svatební dar. Ten večer jsme se pořádně chytli a ten bastard mne zmlátil. To bylo ponejprv a naposled. Řekla jsem mu: Vypadni, nebo zavolám policajty. Důkaz mám pořád na zádech.“

Postavila se a začala se svlékat…

Řekl jsem: „Nechte toho. Od té doby jste Lempa neviděla?“

„Neviděla, ale slyšela. Mockrát mi volal a prosil, aby se směl vrátit, nebo abych já přišla za ním. Dělal mi velké nabídky. Norkový kožich, nové auto, výlet na Honolulu. Řekla jsem mu, že bych radši spala s gorilou, než znovu s ním.“

„Nevíte náhodou, kde by teď mohl být?“

„Někde v Long Beach, v nějakém hotelu. Aspoň tam bydlel, když mi ve čtvrtek telefonoval.“

„Ve kterém hotelu?“

„Myslím, že říkal, že se to jmenuje Neptun. Šílel, abych za ním přišla. Řekla jsem mu, že nejsem masochistka.“

KAPITOLA 18

Rozjeli jsme se na jih směrem na Santa Monicu. Bylo už po jedenácté a dopravní ruch poněkud povolil. Pláž v Santa Monice byla prázdná až na několik párů, které hřála láska nebo topení v autě. Vál dost prudký vítr a nad mořem letěly mraky.

S tváří odvrácenou ode mne zírala Molly na tu šedivou invazi.

„Nenávidím tenhle kraj,“ řekla. „To je nelidská krajina. Podívám se na oceán a točí se mi hlava, když si pomyslím, jak je široký a hluboký. Kerry říkal, že měří napříč deset tisíc mil. Víte to?“

„Za války jsem ho přeplul.“

„Kerry taky. Jeho loď jela několikrát sem a tam. Před chvílí jsem říkala, že se mi z toho točí hlava – ale Kerry teď odplul na mnohem delší cestu než přes oceán. Příliš daleko, aby se mohl zase vrátit.“ Naklonila se k přednímu sklu. „Je tam tma. Člověk je tam sám a opuštěný.“

Vyhrnula si límec kabátu k uším. Vrcholek hlavy jí zářil jako zlaté vajíčko v hnědém hnízdě. Když jsem zahnul do vnitrozemí, otočila se dozadu a sledovala moře zadním oknem, dokud nezmizelo.

„Odkud pocházíte, Molly?“

„To vám nepovím. Vy byste mě chtěl poslat zpátky.“

„Já jsem myslel, že se chcete vrátit. Po všech těch smutných věcech, které jste tady prožívala –“

„Já jsem si nikdy nemyslela, že cesta, která mě čeká, bude snadná.“ V jejím hlase se ozval naléhavý tón. Jakoby fanatik citoval z bible. „Cesta ke hvězdám není nikdy lehká, i když je děvče krásné a má talent. Jen si přečtěte filmové časopisy, jestli mi nevěříte.“

„Hezká jste. Ale máte opravdu talent?“

„Jsem krásná,“ opravila mne. „Několik dobrých znalců mě považuje za krásnou. Mám klasické míry. A talent mám taky. Chcete, abych vám něco zahrála? Znám některé scény nazpaměť.“

„Nemohl bych se na vás dívat, když řídím. Ale co vás sem zavedlo. Soutěž krásy?“

„Já jsem vyhrála soutěž krásy doma. Tehdy mi právě porota pověděla o mých klasických proporcích. Vyhrála jsem na celé čáře. A sem jsem se rozjela až potom. Docela sama.“

„Vy jste utekla z domova?“

„Vůbec ne. Matka se mnou souhlasila. Zaplatila mi i jízdenku v autobuse. Matka je docela zámožná. Vlastní celou síť salónů krásy.“

„Kde?“

„Nepokoušejte se dostat to ze mne. Neřeknu vám to.“

„Proč ne, když matka ví, kde jste?“

„Neví to.“

„Proč ne?“

„Je už mrtvá. Zemřela minulou zimu, za povodně.“

„A co váš otec?“

„Ten je taky mrtvý. Celá rodina zahynula v té povodni.“

„Tak vy jste zdědila ty salóny krásy.“

Odmlčela se. „Byla bych je zdědila, ale řeka je za povodně smetla. Takže vidíte, že vůbec nemá cenu, abych jezdila zpátky. Zůstanu tady, dokud nedostanu smlouvu. A já ji dostanu, na to můžete vzít jed. Já mám jak krásu, tak i talent.“

„Kolik je vám let, Molly?“

„Jednadvacet.“

„To není možné. Kdybyste takhle lhala jednadvacet let, tak by to mělo lepší úroveň.“

Neurazila se, ale opakovala tvrdošíjně: „Je mi jednadvacet.“

Byl jsem unaven. Pokusil jsem se příliš rychle stihnout příliš mnoho. Než se zcela odmlčela, změnil jsem námět hovoru:

„Nevíte, na které lodi Kerry sloužil?“

„Nějaká letadlová loď to byla, jak říkal. Dělal si ze mne legraci, tvrdil, že vozili džípy, ale byly to aeroplány. Byl na té lodi fotografem. Tam, ve válečném námořnictvu, začal fotografovat.“

„Nepamatujete si jméno té lodi?“

„Počkejte. Bylo to nějaké jméno, co mělo v sobě ‚Bay‘.“

„Eureka Bay.“

„Přesně. Eureka Bay.“

„Fred Miner sloužil na téže lodi. Byl leteckým mechanikem. Nezmínil se o něm Kerry někdy náhodou?“

„Už jste se mě na to ptal. Řekla jsem vám, že jsem o něm nikdy neslyšela. Co je na tom Minerovi tak zajímavého?“

„Byl to jeho vůz, co srazil v únoru Kerryho.“

„Říkal jste, že to byl Art Lemp.“

„To jste říkala vy. A já si pořád myslím, že Lemp s tím má také něco společného.“

„Já si to taky myslím. Art na Kerryho žárlil. Já jsem se seznámila nejdřív s ním a on si myslel, že má na mne právo. Když jsme se pak vzali –“

„Vy jste se s Kerrym opravdu vzali?“

„No jistě. Můžu to dokázat! Art ale i potom pořád čmuchal kolem, snažil se mne dostat a snažil se umluvit Kerryho do nějakých svých pochybných plánů. Ten Art Lemp je podvodník. Býval policajt a to jsou ti nejhorší.“

„A Kerry nebyl podvodník?“

„Kerry byl jiný. To byla umělecká osobnost. Proto jsme se k sobě tak dobře hodili. Možná, že v životě provedl sem tam něco špatného. Ale kdo ne?“

„Říkala jste, že strávil určitý čas v Portsmouthu.“

„Šest let. Ale to nebyla Kerryho vina. Někdo ho do toho dostal.“

„Otevřete tu přihrádku před sebou. Je tam fotografický aparát. Rád bych, abyste se na něj podívala.“

„Foťák? A proč?“ Ale udělala, o co jsem ji požádal.

Rozsvítil jsem světlo na palubní desce. „Viděla jste ho někdy?“

„Je to možné. Kde jste k němu přišel? Myslím, že je to ten foťák, co Kerry ztratil –“

„Byl to jeho fotoaparát?“

„Měl ho u sebe –“

„Co tím chcete říct?“

„Zrovna jsem vám to chtěla povědět. On neměl v úmyslu ten foťák ukrást. Vyprávěl mi o tom. Jeho loď byla tehdy v suchém doku v San Diegu a on se tam setkal na večírku s jednou zrzavou ženskou.“

„Jak se jmenovala?“

„On se o ní nikdy nezmiňoval jménem. Říkal jí ta zrzavá. Říkal, že se do ní zbláznil. Umluvila ho, aby z té lodi zdrhnul a potom, když se ho nabažila, udala ho agentům F. B. I. Měl u sebe několik věcí, které zapomněl vrátit na loď, takže ho obvinili z nedovoleného opuštění lodi a z krádeže armádního majetku. Tenhle foťák nenašli, protože ho měl schovaný v domě svého přítele.“

Stiskl jsem pravou nohou rychlostní pedál. Byli jsme na úseku dálnice, který úplně rovně táhl několik kilometrů. Po naší levici zářila světla letiště. Náhle se nad ně vznesl letoun jako sup nesoucí kořist. Noc v této oblasti měla v sobě něco ohyzdného. Svíral jsem volant a sešlápl ještě více plyn, abychom měli cestu co nejdříve za sebou.

Před mýma očima se vynořovala rusovláska s nahými rameny. „Tuhle pohádku si vymyslel Kerry nebo vy?“

„Je to na mou duši pravda. Kerry mi nikdy nelhal.“

„Taky byste to jednou mohla zkusit.“ Nemohl jsem potlačit v hlase trpkost.

Ta poznámka, nebo snad rychlost, jakou jsme jeli, ji vyděsila. „Já jsem vám říkala pravdu. Já nelžu. Kam jedeme?“

„Za Artem Lempem.“

„Já vám nevěřím. Vy lžete. Někam mne vezete a pak mě budete chtít poslat domů –“

Měl jsem nervy napjaté jak tenké drátky: „Zavřete pusu a buďte zticha!“

Umlkla. Zvedl jsem oči od šedivého povrchu dálnice a viděl jsem, jak se prohrabává přihrádkou na palubní desce. Měl jsem tam automatickou pistoli. Najednou se jí objevila v ruce.

Instinktivně jsem šlápl na brzdu. Trochu prudce. Vůz se zakymácel a zaskřípal. Molly řekla: „Správně. Jen zastavte. Tady jízda končí. A z vozu vypadnete vy.“ Držela revolver oběma rukama. Docela klidně.

Byla to služební pětačtyřicítka, která by mne dokázala rozstřelit vejpůl. Nepospíchal jsem se zastavením vozu. Nemohl jsem si vzpomenout, zdali je pistole odjištěna.

Pokud ano, pak mne ten nepatrný tlak na spoušť mohl poslat na onen svět. Pokud ale byla zajištěna, nemohla tak hned vystřelit. Bylo zapotřebí několika chvil, aby byl revolver připraven ke střelbě.

Vůz zastavil na krajnici. Mělký příkop byl plný prázdných plechovek. Sirnatý zápach zamořoval vzduch. V dáli na okraji planiny stály těžní věže jako strážní věže kolem zajateckého tábora, v němž už nikdo dávno nežije.

Dostal jsem se na nesprávné místo, v nesprávné době a dělal jsem nesprávné věci. Právní úředník, který dopustí, aby mu vězeň sebral zbraň, je horší než blázen. Zatáhl jsem ruční brzdu. Cítil jsem v žaludku podivný tlak.

„S tím si nelamte hlavu,“ řekla. „Vylezete z vozu a necháte klíče, kde jsou.“

„Zůstanu ve voze.“

„Ne, nezůstanete. Já vás varuju. Budu střílet. Zpátky do Minnesoty mne už nepošlete. Aby se mi tam lidi smáli! Taky mi nehodíte na krk krádež foťáku, který jsem neukradla. Nejdřív vás odprásknu.“

Upřeně na mne zírala.

„Ta zbraň je zajištěná, Molly. Nevystřelíte.“

Ústí revolveru se sklonilo k podlaze. Chytil jsem pistoli okamžitě jednou rukou a pak hned druhou. Molly mě začala škrábat. Vykroutil jsem jí zbraň z ruky, vystrčil ji z okna a stiskl spoušť. Zpětný náraz, který jsem očekával jen napůl mi hodil ruku do výšky. Zajistil jsem pečlivě zbraň a zasunul ji do levé kapsy svého saka.

„Ta pistole nebyla zajištěná. Mohla jste mne zabít. Co byste byla potom dělala?“

„Už toho na mne máte dost,“ řekla pochmurně. „Už teď mě můžete dát zavřít na dlouho.“

„To vůbec nechci. Chci vám spíš pomoct najít místo, kde by vás žádní muži nebili a kde by pro vás žádní ani nemuseli umírat.“ Po tom výstřelu ze mne všechen hněv vyprchal.

„Je vůbec na světě takové místo?“

Její pohled sklouzl přes černá pole na horizont, kde se tyčily těžní věže. Pach po spálenině trčel stále ve vzduchu.

Dojeli jsme do Long Beach.

KAPITOLA 19

Hotel Neptun stál uprostřed postranních ulic, mezi neony obchodní části města a tmavým pobřežím. Jeho vlastní neonové světlo hlásalo „POKOJ S KOUPELNOU 1.50 dol.“ Rozsvěcovalo se a zhasínalo jako tep srdce. U vchodu do hotelu se nacházel bar, kde sedělo několik námořníků a pár dívek s nočními výrazy ve tvářích. Hotelová hala byla jen matně osvětlená a prázdná. Zeleně natřené stěny vrhaly sinavé odrazy na tvář Molly a její světlé vlasy získaly barvu lesního medu. Rozhlížela se kolem, jako by v takových místech nebyla poprvé.

Recepční, který držel noční službu, vstal za přepážkou. Byl to mladý muž s temnou pletí a krátce přistřiženými vlasy. Měl na sobě lesklou šarlatovou košili a barevné šle.

„Chcete dvojlůžkový?“ zeptal se s cynickým podtónem.

„Ne.“

„Když si ji vezmete do jednolůžkového, platíte stejně jako za dvojlůžkový.“

„Jsem policejní důstojník.“

Pokrčil rameny, projel si prsty svého ježka a přistoupil s úsměvem až k nám. „Proč jste to neřekl hned?“

„Bydlí tady u vás muž jménem Arthur Lemp?“

Vrhl pohled na desku s klíči. „Lemp je pryč.“

„Kdy odešel?“

„To vám neřeknu. Dnes večer jsem ho neviděl a včera večer taky ne.“

„Kdy jste ho viděl?“

„Před dvěma dny, večer, jestli se nemýlím. Tady je noc jako noc.“ Mávl rukou dlaní k zemi, jako by uhlazoval povrch těch nocí.

„Kdo byl s ním?“

„Já jsem s ním nikdy nikoho neviděl. Je to samotář.“

„Žádní kamarádi?“

„Nikoho jsem neviděl. Vždycky přicházel sám. Vídával jsem ho pouze večer, když se přišel vyspat. A to bývalo hodně pozdě, asi jako teď.“

„Kde vlastně trávil večery?“

Obrátil svou výmluvnou ruku. „Jak to mám vědět? V barech? Já nejsem jasnovidec. Měl takový přelétavý výraz v očích.“

Molly si odkašlala.

„Vyměnil ho za výraz čistě márnicový,“ řekl jsem.

Mladý muž se dotkl prstem úst a pak si promnul nos. „Je mrtvý?“

Přikývl jsem.

Molly mne uchopila za loket. Její rozčilený šepot mi syčel do uší: „Mně jste neřekl, že je mrtvý. Tahal jste mě za nos. Přivlekl jste mne sem podfukem.“

Setřásl jsem její ruku a hovořil jsem k recepčnímu: „Lemp byl zavražděn dnes ráno, za městem. Potřeboval bych se podívat do jeho pokoje.“

„Máte na to povolení?“

„Nepotřebuju povolení. Tady jde o vraždu. Ten člověk je mrtvý.“

Pokrčil svými úzkými rameny, sundal klíč s kovovou destičkou ze závěsu a pošoupl ho přes pult.

„Doufám, že víte, co děláte. Je to pokoj tři sta sedmnáct. Nebude vám vadit, když s vámi nepůjdu? Nemám nikoho, kdo by za mne zaskočil. Od výtahu zahnete doleva. Je to poslední pokoj vzadu, až u nouzového schodiště.“

„Díky.“ Obrátil jsem se k Molly. „Vy půjdete se mnou.“

„Já tam nechci jít.“

„Nemůžu si dovolit nechat vás tady samotnou. Co kdybyste se rozhodla utéct a dostala se tak do dalších nesnází?“

Vzal jsem ji za paži a odvedl k výtahu. Výtah sice protestoval, ale dovezl nás až do třetího patra. Zatočili jsme doleva a šli kolem řady malých červených světýlek až na konec chodby. Molly začala zpomalovat krok.

Za stěnou a za dveřmi se ozývaly lidské zvuky, zvuky neklidného spánku, alkoholický smích, zvuky prchavé lásky. Byl jsem příliš unaven na to, abych vnímal tíhu životů, která na mne padala z obou stran úzké chodby.

Klíč se otočil volně v zámku a umožnil nám, abychom vstoupili do pokoje. Vypínač za dveřmi nám pomohl rozsvítit lustr u stropu. Dvojice čtyřicetiwattových žárovek osvětlila matně železnou postel, umyvadlo v rohu, rozviklanou skříň a několik yardů prošlapaného koberce.

Malým jednoduchým, zpola zastřeným oknem bylo vidět na nouzové schodiště, vlastně spíš na železný žebřík.

„Tak tady tedy bydlel,“ řekla Molly pohrdavě. „V téhle díře, A to mluvil o norkovém kožichu a o autě! Byl to vždycky špinavý, starý lhář.“

„Jak se zdá, docela dobře zvládáte svůj žal.“

„Proč ne? Vy jste neviděl, co mi udělal. Koukněte se.“

Shodila kabát, sáhla dozadu po zdrhovadle a rozepjala si na zádech šaty. Její kůže od šíje dolů byla pokryta křížem krážem modročernými podlitinami, které přecházely do zelena a žluta.

„To mi udělal svým mexickým opaskem té noci, co jsem se s ním rozešla. Víte, co řekl? Proč to udělal? Říkal, že by udělal všechno za trochu lásky. Říkal, že je starý a nikdo ho nemá rád. Proto mne zbil!“

„To je mi líto.“

„Mně je to taky líto, ale jeho mi líto není.“ Zatáhla si zase zip. „Dokud budu mít na zádech tahle znamínka, sotva dostanu nějakou šanci jako modelka.“

„Teď se, Molly, posaďte a buďte chvíli zticha. Mám práci.“

Posadila se na jedinou židli, která v místnosti byla a dívala se na zeď. Malíř tu vymaloval stěny a strop myriádami malých měsíčků, které vypadaly jako stopy kopyt po armádě nočních můr.

Ve skříni nic nebylo, ani na věšácích za dveřmi. V zásuvkách stolu nebylo také nic. Přistoupil jsem k posteli, která byla čerstvě ustlaná a stáhnul jsem pokrývku i prostěradlo. Nenašel jsem nic. Jen na matracích byly hnědé skvrny. Zvedl jsem matrace a postavil je ke zdi. Pod postelí bylo Lempovo zavazadlo.

Bylo z hnědého plátna a kraje byly vyztuženy hnědou kůží. Kůže byla odřená a zámek byl zřejmě už delší dobu zničený. V kufříku byl papírový balíček z čínské prádelny, který jsem ani nepovažoval za nutné otvírat. Malá láhev laciné whisky zabalená do svetru prožraného od molů, pečlivě složený hnědý oblek s odznakem policie ze San Franciska v náprsní kapse, revolver s krabicí nábojů, balíček lékořicových bonbónů, těžký kapesní nůž, pár černých bot s okovanými špičkami, nedojedený sendvič se šunkou, který už začínal zahnívat, prázdná náprsní taška, téměř prázdná láhev s nálepkou Pote-N-Zee Hormonální elixír a pár drobných dětských botiček z bronzu svázaných modrou stužkou.

Na dně zavazadla ležela vrstva knížek a papíru. Jedna z knih měla název „Pravdivé vysvětlení vašich snů“. Na titulní straně byla kresba mužské hlavy, která bobtná fantaziemi. Přesnou povahu Lempových fantazií naznačovaly další knihy, z nichž většina byly brožované publikace se sadistickými ilustracemi, jaké se prodávají jen pod pultem. Na předsádku jedné z knížek napsal někdo tyto verše

Molly, Molly, to je krása

Mít tak s tebou dítě, to by byla spása

Máš pěkné blond vlásky

Já jsem plný lásky

Máš oči modré jako nebe

Já chci na světě jen tebe.

Mezi papíry byl dopis napsaný náměstkem okresního navladního v San Diegu z roku 1941, kterým byl Lemp doporučován na místo podnikového hlídače v letecké továrně v San Diegu. Pak tam byla momentka holohlavého mladého muže, zřejmě Lempa, který držel v náručí miminko. A Lempův rodný list. Narodil se jako Arthur George Lempke v Pittsburghu 14. června 1892 Arthurovi Lempkemu, zemědělci, a jeho ženě Trinity. Jako by uzavíral svůj život do závorek jednoho dokumentu, připsal Lemp tužkou na pomačkanou úřední obálku obsahující jeho rodný list:

Časový rozvrh – dopis na poštu Valley Vista Ranch, Ridgecrest, pátek, ne moc pozdě – Miner odveze chlapce na poušť před dodáním pošty (Sob.) mezi 9 a 9.30 hod – vlak vyjede v 11 hod – letadlo odlétá ve 14.20 hod.

Ale Lemp odešel krátce po jedenácté do nebe, takže už letadlo nestihl. Otevřel jsem láhev whisky a pořádně jsem se napil. Pokoj, obsah zavazadla, vše, co zůstalo po šedesáti letech Lempova života, bylo nekonečně smutné. Cítil jsem na sobě tíhu těch otřesných let.

„Krást mrtvému pití, to není zrovna pěkné.“ Molly se zvedla se židle a popošla několik kroků ke mně. „Šéfe, já bych si dala taky lok.“

„Ode mne nic nedostanete.“

„Proč ne?“ usmála se prosebně.

„Ze zásady neberu dětem bonbóny a nezletilým nenalévám alkohol.“

Zaujala pózu. Stáhla ramena dozadu, vtáhla břicho a vypjala hruď. „Já nejsem žádné dítě. Už několik let pravidelně piju.“

Najednou mi s drsnou samozřejmostí došlo, současně s polknutím alkoholu, že jsem v samém středu propletence zla. Byl tady časový rozvrh pro únos chlapce současně se sentimentálním párem dětských botiček, rádoby milostné verše napsané starcem na předsádce úchylné knihy a dívka, která si zvykla na nemravný život. Její úsměv, pustý jako stěny pokoje, roztřepaný jako ten prošlapaný koberec, vyjadřoval nějak smysl toho všeho.

„Jste malá holčička v lese,“ řekl jsem. „Přikryjte se listím.“

Vzpomínky se jí vynořily v mysli a rozlily se jí v očích jako tmavý inkoust ve vodě. „To je zvláštní, co říkáte. To já jsem vždycky dělala – házela jsem na sebe listí. Hrávali jsme si na podzim v listí, když jsem byla děcko. Stavěli jsme si domečky.“

„To bylo ještě před povodní?“

„Jo, před povodní.“

Sedl jsem si na bobek a začal skládat věci zpátky do zavazadla. Třásly se mi ruce. Když jsem skládal hnědý oblek, vypadla z něho náprsní taška z krokodýlí kůže.

Molly si klekla na kolena a popadla ji do ruky.

„Vraťte mi ji,“ řekl jsem. „To patří k důkaznímu materiálu.“

„Ale to je Kerryho peněženka! Dala jsem mu ji vloni k narozeninám. Bylo mu rovných třicet a já jsem měla zrovna prachy –“

„Jste si jistá, že mu to patřilo?“

Její prsty prohmatávaly vnitřek peněženky. „Musí tam být jeho iniciály. Dala jsem je tam přidělat v obchodě, kde jsem ji kupovala.“

Ukázala mi drobná písmena v jednom rohu: K. S. „Měla jsem pravdu. Zabil Lerryho a ukrad jeho auto i peněženku.“

„I jeho děvče.“

„To není pravda! Kerry byl jediný, kterého jsem milovala. Až na ty chvíle, kdy byl zlý. Art Lemp byl pro mne spíš jako otec. Nebo spíš dědeček. On se chtěl na mne jen dívat. Já jsem byla Kerrymu v srdci stále věrná.“

Vzal jsem jí náprsní tašku z ruky a dokončil jsem balení zavazadla. Odešla k zrcadlu, které viselo nad umývadlem. Chvíli se dívala na svůj odraz v zrcadle a pak pro sebe řekla: „Někdy zapomínám, kdo vlastně jsem. Někdy si ani neuvědomuju, kdo jsem.“

Otevřela okno a dívala se přes únikový žebřík. Ze vzdáleného města sem doléhal křik a houkání aut jako poryvy větru, který vane železným lesem.

KAPITOLA 20

Betonová fasáda soudního dvora s maurskými oblouky a byzantinskými věžičkami ve mně budila příjemné pocity. Světla v oknech, za nimiž měl své kanceláře šerif, zářila jako světla domova. Ale Molly kráčela váhavě – viděla za oknem mříže. Musel jsem jí pomoct po schodech a vstrčit ji do dveří.

Usadil jsem ji na lavici v první místnosti. Lempovo zavazadlo jsem položil vedle ní. Noční službu měli tři policisté. Šest očí se soustředilo na Molly a váhavě se obrátilo ke mně, když jsem promluvil:

„Jsou nějaké zprávy o Johnsonovic chlapci?“

„Zatím ne. Je možné, že nám všechno nehlásí. Kdo je ta kráska?“

Molly stáhla ramena dozadu a vypjala hrudník na odiv policistům.

„To je svědkyně v Minerově případu. Je Sam ještě ve službě?“

„Je ve své kanceláři. Ještě hned tak domů nepůjde.“

„A Forest?“

„Ten se usadil dočasně v Clerkově místnosti,“ řekl muž u telefonní ústředny. „Chcete s ním zřejmě mluvit. Zjistím, jestli pro vás seženu pas a vízum. Volil jste někdy Demokratickou stranu?“

„O to se nestarejte!“

„To jsem myslel jen v žertu, synku.“

„Cha cha!“

„Co se děje, Howarde? Ztrácíte smysl pro humor?“ Obrátil se na ostatní policisty. „Jak se zdá, pan Cross navázal kontakty s hvězdou stříbrného plátna. Nemám pravdu, slečno?“ Molly sklopila oči.

Řekl jsem mu: „Jestli pro mne chcete něco udělat, tak mi objednejte nějaké jídlo. Už jsem nejedl snad týdny!“

„Vaše přání je mi rozkazem, vašnosti,“ otočil se na židli k telefonu.

„Díky. Stačí šunka s vejci a káva. Budu u Sama.“

Hodil jsem na stůl dolar, vzal kufřík a šel jsem s Molly po vykachlíkované chodbě k místnůstce, kde seděl Sam Dressen. Sam spal a jeho šedivá hlava spočívala na stole jako těžké žulové těžítko. Zatřásl jsem s ním. Narovnal se, zamrkal a usmál se: „Asi jsem si na chvíli zdřímnul… To byl prima tip, Howarde, ta vizitka, cos mi dal. Jedno tělo jsme už identifikovali!“

„Arta Lempa?“

Jeho úsměv se nespokojeně zkřivil. „Tak ty to víš, co? Kde jsi byl?“

„V pekle a zpátky. Tahle mladá dáma Lempa znala. A ten druhý muž byl její manžel.“

Ukázal jsem na Molly. Krčila se mezi dveřmi, aby byla co nejméně nápadná. Napadlo mě, jestli náhodou necítí pach vězení, který nutně prosakoval z druhého patra. Nebo na ni možná působily vývěsky „PÁTRÁME PO…“, které byly jedinou výzdobou Samovy místnosti.

„Doufám, Howarde, že si neděláš legraci ze starého chlapa, který by mohl klidně být tvůj táta?“

„Je to jeho vdova. Možná, že ne podle občanského zákoníku, ale vdova je. Jmenoval se Kerry Show.“

„Brali jsme se v Las Vegas,“ zvolala Molly plačtivě. „Patnáctého ledna. Docela legálně!“

„Já vám věřím, Molly, sedněte si tady a povězte nám o tom.“

Výslech pokračoval do chvíle, kdy přišla moje snídaně. Molly nám však už žádné nové informace neposkytla. Buď jí opravdu muži, se kterými žila, nic o svých nezákonných praktikách nevyprávěli, nebo se obávala, že by ji její řeči dostaly do kriminálu.

Podělil jsem se s ní o jídlo a kávu. Sam tvrdil, že jedl o půlnoci. Teď byly skoro dvě hodiny ráno.

Vstal jsem a cítil jsem, jak mám ztuhlá kolena. „Je Amy Minerová pořád tady?“

„Je na zvláštním oddělení ve třetím patře. Já tě tam odvedu.“

„Kdo tam má službu?“

„Stan Marsland.“

„Nějak se s ním už domluvím. Vy tu budete mít jistě dost práce. To zavazadlo patřilo Lempovi. Je tam zrní pro vaše mlýny.“

Jeho vrásčitá tvář prozrazovala dychtivé očekávání. „Prima,“ řekl rozpačitě. „A co mám udělat s tím děvčetem?“

„Asi si s ní bude chtít promluvit Forest. Možná, že bude lépe, když mu odevzdáte i to zavazadlo. Oni si s sebou přivezli mobilní laboratoř, ne?“

„Je dole na dvoře před garáží.“

„Prima. Teď byste snad mohl jít už domů. Co kdybyste vzal Molly s sebou? Určitě nechce strávit noc v base.“

„To víte, že nechci!“

Sam se na ni pochybovačně podíval. „Ale já mám doma ženu.“

„O to právě jde. Já ne!“ Obrátil jsem se k Molly. „Jestli vás Sam vezme do svého domu, neutečete, že ne?“

„Kam bych utíkala?“

„Tak fajn, Howarde,“ řekl Sam. „V poslední době jsi toho pro mne už udělal dost. Jen jednu věc jsi neudělal. Kde jsou ty snímky?“

„Vrátím vám je. Nechte mi je ještě na pár chvilek.“

Automatická zdviž byl jediný dopravní prostředek, kterým se člověk mohl v noci dostat na patro s vězeňskými celami. Vyjel jsem nahoru. Stan Marsland stál u dveří výtahu s rukou na pouzdře revolveru.

„Není už trochu pozdě na návštěvu?“

„Mimořádné okolnosti, Stane. Jak často vyšetřujeme únos?“

„Na moje gusto až moc často! Co máte v té tašce, jídlo? Doufám, že opravdu jen jídlo.“

„Ještě pilníky a pilku na železo.“

„Takové věci tady ani nevyslovujte.“ Šedivá výtahová šachta zřejmě budila v člověku hádavost. „Tak jsem si říkal, že by bylo prima, kdyby v té tašce byl řízek, cibulka, smažené brambůrky a láhev piva. To by se mi tady hodilo.“

„Co je s Amy Minerovou? Spí?“

„To nevím. Ale asi ne. První noc tady nikdo tak snadno neusne. Chcete se za ní podívat?“

„Ano.“

„Mám ji sem přivést?“

„Zajdu za ní do cely. Jen na minutku.“

Zavedl mne po točitých železných schodech na ochoz se železným zábradlím. Šli jsme kolem řady železem pobitých dveří s malými okénky za drátěnými mřížkami. Za jedněmi dveřmi se ozýval křik, brekot a smích.

„Opilá parta,“ oznámil Marsland. „V sobotu večer je oslava, ale v neděli pak to ráno!“

Na konci chodby otevřel dveře a předal mne ospalé dozorkyni. Ženské cely byly otevřené klece se zamřížovanými dveřmi. Páchlo to tu parfémy i chemickými a živočišnými pachy. Amy Minerová stála sama v rohu cely u mříže, jako by věděla, že přijdu.

„Pan Cross! Vyvedete mne odtud!?“

„Ticho, Amy,“ řekla dozorkyně konejšivě. „Nerušte ostatní děvčata.“

„Ale já jsem tady neprávem! Já jsem neudělala nic špatného!“

Dozorkyně ke mně pokynula hlavou. Vlasy měla vzadu staženy do staromódního drdolu, který se zdál být tak tvrdý a tak se leskl – jako klika u dveří. „Amy je tady pro nás problém, pane Crossi. Myslíte si, že ji ráno pustí na svobodu?“ Pak šeptem dodala: „Musela jsem jí sebrat punčochy. Prohlašovala pořád, že tomu udělá konec.“

„Musejí mne pustit,“ říkala Amy. „Nic špatného jsem přece neudělala!“

„Ale zdá se, že váš manžel ano.“

„Tomu nevěřím!“

„Dokud se to nevyjasní, budou si vás tady muset nějakou dobu podržet. Mně to taky není vhod. Nikomu se to nelíbí. Ale musí to tak být.“

Přistoupil jsem blíž k mříži. Ze stropu svítilo elektrické světlo skrz drátěný kryt. Amy měla oči zarudlé pláčem. Linie v obličeji se jí prohloubily, takže vypadaly jako hluboké brázdy v poli. Ústa jí stáhla hořkost. Hnědé vlasy s šedými praménky jí spadaly po spáncích.

„Co udělali s Fredem?“

„Nikdo o něm nic neví.“

„Oni ho zabili, že? Zabili ho, unesli chlapce, mne zavřeli a zahodili klíče.“

Nelíbil se mi ten hysterický tón v jejím hlase. „Uklidněte se, Amy. Věci by mohly být horší. Za den dva jste venku na svobodě.“

Protáhla ruce mřížemi: „Slibujete mi to?“

Vzal jsem její ruce do svých. Byly studené jako kov. „Snad vám to mohu slíbit. Drží vás tu jako svědka, částečně pro vaše dobro. Až splníte svou povinnost, pustí vás domů.“

„Ale já nemám, o čem bych svědčila.“

„Ale máte. Žijete už s Fredem dost dlouho. Jak je to vlastně dlouho? Deset let?“

„Asi tak. Dost dlouho, abych věděla, že Fred není žádný kriminálník!“

„Manželky se ale často pletou.“ Obrátil jsem se k dozorkyni. „Nedalo by se to tu víc osvětlit?“

Přistoupila k desce s vypínači a zapjala na stropě další světla. Počtvrté a naposledy jsem vytáhl z aktovky posmrtné fotografie.

„Neviděla jste někdy ve společnosti vašeho muže tohohle člověka?“ Podržel jsem jí u mříže fotografii s rozbitou tváří.

Z hrdla se jí ozvalo zachrčení. Sevřela mříže a zbledla. „Kdo je to?“

„Sloužil taky na ‚Eureka Bay‘. Váš manžel ho jistě znal. Fred byl přece na té lodi od chvíle, kdy byla spuštěna na vodu.“

„Není to ten Snow? Je to on?“

„Ano. Kerry Snow.“

„Co se mu stalo?“

„To je ten muž, kterého Fred v únoru přejel. Tyhle snímky byly pořízeny, když byl nalezen.“

„Tak on je mrtvý…“

„Váš manžel ho zabil. Znali se spolu dobře?“

„Nemyslím. Já jsem ho taky znala matně. Přišel k nám do bytu v Dago jednou nebo dvakrát. Fred byl ke svým mladším kamarádům vždycky pohostinný. Ale tohle bylo už dávno. Někdy ve čtyřicátém pátém.“

„Setkal se s ním Fred někdy později?“

„To nevím.“

„A co s Artem Lempem?“

Po krátké odmlce řekla: „O tom jsem nikdy neslyšela.“

„Jste si tím jistá?“

„Proč bych lhala? Řekl jste mi, že když řeknu všechno, co vím, tak půjdu na svobodu.“

„Ještě jednu otázku, paní Minerová. Je tady možnost, že Fred odjel s chlapcem do pouště. Kam by asi mohl jet?“

„To vám nepovím. Lituju. Fred neměl poušť rád, nedělala mu dobře na sliznice. Když pán a paní Johnsonovi odjížděli do pouště, vždycky nechávali Freda doma. Hned, jak se zjistilo, že na to trpí.“

„Bylo tomu tak i v únoru?“

„Ano. Řídila paní Johnsonová.“

„Když už mluvíme o paní Johnsonové, jak dobře ji Fred znal?“

„Byla jeho dobrá přítelkyně. Od počátku.“

„Vídávali se často předtím, než u nich Fred nastoupil do zaměstnání?“

„Samozřejmě. Vedla to nemocniční oddělení, kde se Fred léčil. Ležel tam se zády skoro rok.“

„Setkávali se také mimo nemocnici?“

„Pokud vím, tak ne. Fred ani nemohl ven, až pár týdnů před ukončením léčby.“ Vtiskla obličej mezi mříže. „Já vím, nač narážíte. To není pravda. Fred se nikdy nezapletl s jinou ženou, tím méně s paní Johnsonovou. O co vám vlastně jde?“

Řekl jsem jí, že sám nevím, a požádal jsem dozorkyni, aby mne vyvedla.

Forest prováděl v kanceláři Sama Dressena výslech Molly. Slyšel jsem jejich monotónní hlasy skrz dveře.

„Můžete dokázat, že jste byla celé dopoledne v posteli?“

„Nikdo tam neseděl, aby se na mne koukal.“

„To, že jste spala doma, těžko můžeme brát jako alibi.“

„Ale není to snad žádný zločin.“

„Ovšem zabít člověka sekáčkem, to už zločin je.“

„Já ani takový sekáček na led nemám!“

Zaklepal jsem na dveře a vrátil jsem Samovi fotografie. Ani Forest, ani Molly se ne mne vůbec nepodívali. Byli ponořeni do své hry na otázky a odpovědi.

Měl jsem už Molly pro dnešní noc dost. Cítil jsem za ni sice v určitém smyslu zodpovědnost, ale po pravdě řečeno, nevěděl jsem, co bych pro ni mohl udělat. Její život probíhal svým tempem a téhle noci se řítil jako padající hvězda.

„Dohlédněte na ni, Same,“ řekl jsem, i když jsem věděl, že to nemá mnoho smyslu. Zkuste si chytit padající hvězdu.

„Manželka se o ni už postará.“

„Řekněte Forestovi, že na něj čekám.“

Někdo odložil na lavici na konci chodby místní noviny. Jedna zpráva na titulní stránce mne zaujala. Ta žena, kterou jsem měl pod dozorem, znovu podlehla své kleptomanii. Šla do obchodního domu a ukradla tam dvoje plavky, velikost šest.

Opřel jsem si hlavu o zeď a upadl jsem do komatického stavu, který se podobal spánku. Probudily mne Forestovy rychlé kroky. Posadil se na lavici a měl právě takový bystrý pohled jako odpoledne a jeho elegance byla bez poskvrnky. Jen kolem úst měl hluboké vrásky.

„Udělal jste kus pěkné práce, Crossi. Měl jsem své pochybnosti o tom, jestli něco jako osamělý lovec svedete, ale zdá se, že máte dobrý instinkt.“

„Znám zdejší lidi. To vždycky pomůže. Sam Dressen tady, například, už stárne a není už tak čilý, ale do konce života se bude snažit.“

„Říkal jsem mu, aby si šel odpočinout. Jak se vám podařilo narazit na to děvče?“

„To vám povím později. Už jste mluvil s Bourkem?“

„Mluvil. Co si o něm myslíte?“

„Je to bystrý detektiv, ale moc opatrný.“

„Nemyslíte si, že by to mohl být ten mozek za vším?“

„Bourke to nebyl. Na to s námi příliš ochotně spolupracoval. A dal nám i dost cenné informace! Řekl bych, že únos si vymyslel Arthur Lemp sám.“ Z kapsy jsem vytáhl tužkou popsanou obálku s Lempovým křestním listem. „Tohle to to dokazuje.“

Forest četl „časový rozvrh“ nahlas a občas přerušil čtení zahvízdnutím. „Pak je v tom docela určitě ten Miner! Co to znamená, že vezme chlapce do pouště?“

„K tomu nemohu nic dodat. V Kalifornii je řada pouští.“

Forest chvíli přemýšlel a kousal se přitom do rtu. „Lemp plánoval únos, jak se zdá. Ale neplánoval určitě svou vlastní vraždu.“

„To vypadá jako rozumná pracovní hypotéza.“

Forest se trochu podmračeně usmál. „A také není pravděpodobné, že by ho Miner zabil. Jeho úkolem bylo chlapce nějak uklidit. Určitě ujel z města dřív, než byl ten vyděračský dopis doručen. To znamená, že to musel udělat třetí člen gangu.“

„Nebo jinak. Lemp byl jen malý kriminálníček. Až do dnešního dne. Nějaký protřelý kriminálník nebo celý gang, se mohli doslechnout o jeho plánu a rozhodnout se, že shrábnou odměnu.“

Forest řekl zamyšleně: „Že by nějaká banda pracovala se sekáčkem na led? To by ukazovalo spíš na jednotlivce. A nebyl to nejspíš žádný profík. Jaká je podle vás možnost, že by v tom jela ta Molly Fawnová? Myslíte, že se mohla nějak dozvědět, co se chystá?“

„Je možné, že to udělala. Ale není to pravděpodobné. Kdyby shrábla padesát tisíc dolarů, nebyla by seděla na židli a nečekala, až ji policie sebere.“

„Pokud by tím ovšem nechtěla policii zmást –“

„Tak vychytralá není. V jejím světě jsou jen oběti a ti, kteří jich využívají. Ona se počítá mezi oběti.“

„Každý může občas překvapit. Měla důvod nenávidět Lempa, pokud jsem to správně pochopil. A to by jí poskytovalo dvojí motiv.“

„Upřímně řečeno, mne zajímá víc její manžel – její exmanžel. Ten Kerry Snow. Zjistil jsem spojení mezi ním a Minerem. Oba během války sloužili v námořnictvu na téže lodi, byli s Minerem kamarádi. To jsem se dověděl před chvilkou od paní Minerové. Až do chvíle, kdy jsme neznali tuto vazbu, mohl Miner tvrdit, že při té nehodě šlo o náhodné sražení chodce. Teď už ale ne.“

„Počkejte, něco mne napadá,“ řekl Forest. „Jakže se jmenovala ta loď, na které sloužili?“

„Eureka Bay. Kerry Snow byl lodním fotografem.“

„Ať se propadnu!“ Forest se udeřil prudce do hlavy zaťatou pěstí, ale zas ne tak prudce, aby si ublížil. „Já jsem si měl vzpomenout na jméno té lodi, když jsem četl zprávu o Minerovi. My máme o Snowovi hlášení. Jakmile jsme narazili na jeho jméno, spojili jsme se s Washingtonem. Losangeleská F. B. I. ho zatkla v roce 1946. Předali ho námořnictvu jako dezertéra. Byl odsouzen pro dezerci a pro krádež majetku námořnictva. Odseděl si šest roků a čtyři měsíce v Portsmouthu a loni na jaře se teprve dostal ven.“

„Molly mi o tom něco povídala.“

„A víte, kdo dal našim lidem informaci, která vedla k jeho zatčení v roce 1946?“

„Molly říkala něco o nějaké zrzavé ženské –“

„Ne, vážený. Snowovu adresu v Los Angeles poskytl F. B. I. tehdejší poručík Lawrence Seifel přidělený k jedenácté divizi válečného námořnictva v San Diegu.“

„Jste si tím jist?“

„Naprosto. Jeho jméno je ve spisech v naší úřadovně v Los Angeles. My si vedeme dost podrobné záznamy o všech případech,“ řekl poněkud popuzeně. „Co víte o Seifelovi?“

„Vlastně ani ne tak moc. Myslím si, že je velmi inteligentní a velmi nervózní. Řekl bych, jen tak mezi námi, že dnes se zrovna nepředvedl v nejlepším světle. Má nějaké soukromé potíže. Setkal jste se s ním?“

„Ovšem, ihned jak se vynořilo jeho jméno.“

„Náš společný známý říká, že jde po penězích a že je dost egoistický. A Seifel, podle vlastního přiznání, Lempa trochu znal.“

„Podle jeho verze za ním Lemp přišel jen jednou. Pokud jde o tu záležitost s Kerry Snowem, připouští, že nám dal adresu jeho úkrytu. Máme to totiž podchyceno ve spisech. Tvrdí ale, že se na žádné okolnosti nepamatuje, ani na jména. Za války projednával případy u válečného soudu a jak tvrdí, jeho rukama prošla spousta případů. Takže je možné, že mluví pravdu a že si opravdu nic nepamatuje.“

„Kde je teď? Doma?“

„Když odtud kolem jedenácté odcházel, říkal, že jde k Johnsonovým. Tvrdil, že se pokusí udělat, co bude v jeho silách, aby utěšil paní Johnsonovou v jejím žalu.“ Při těchto slovech se Forest sardonicky ušklíbl.

„V žalu? Proč v žalu? Je snad chlapec mrtvý?!“

„Johnson je mrtvý. Já jsem myslel, že už o tom víte.“

„Byl zavražděn?“

„Zemřel přirozenou smrtí. Dnes ráno. Dalo by se říct, že jde o nepřímou vraždu. Lékař mi vysvětlil, že to byla příliš velká zátěž pro jeho srdce.“

KAPITOLA 21

Vyjel jsem až nahoru na horský hřeben. Noc byla tichá, klidná a vyvážená ve svém mrtvém bodě. Městská pavučina světel ležela pode mnou jako právě utkaná fosforeskující síť, kterou moře rozhodilo po svazích. Moře samo pak vypadalo jako šedá prázdnota osvětlovaná mezi plujícími mraky několika uspěchanými hvězdičkami.

V tunelu, který představovala cesta mezi živými ploty, cesta, na které našel smrt Kerry Snow, byla temnota mimo mé reflektory tak hustá, jako by světlo vůbec neexistovalo. Co ale existovalo byl zločin. Viděl jsem před sebou oběť s rozbitým obličejem, která skončila na téhle cestě, opilého řidiče, který ji přejel, a Artura Lempa, vyhlížejícího z temnoty, jak plánuje druhý zločin ze zbytků toho prvého.

Zařadil jsem druhou rychlost a nechal jsem motor, aby udržoval vůz při sestupu v zatáčkách. Mé vlastní vzrušení se už dávno změnilo v zatvrzelý hněv. Jestliže byl hoch ještě naživu, byl jsem připraven najít ho. Jestliže byl už mrtvý, musí za jeho smrt někdo zaplatit.

Mé reflektory sjely po strážním domku, kde bydlel Miner a kde už napříště sotva bude bydlet. Na příjezdové cestě přede mnou tvořily dlouhé hnědé listy eukalyptů hieroglyfy stínů na kamenech. Stromy samy se pnuly do výše jako chvějící se obři, kteří se třesou před větrem a pohybujícím se nebem.

V zatáčce stál vůz a z hlavní budovy vycházelo světlo a ozařovalo strž. Vůz byl nový buick se sklápěcí střechou. Oznamoval mi, že je tu Larry Seifel.

Seifel mi přišel dokonce sám otevřít. Oči měl poněkud ospalé a nebyly schopné přesně zaměřovat. Když jsem kolem něj procházel, ucítil jsem pach jeho dechu. Táhl z něj alkohol. Zastavil mne v předsíni a promluvil na mne velmi tichým hlasem:

„Víte, co se stalo, že?“

„Stalo se mnoho věcí.“

Jeho ruka mi dopadla těžce na rameno. „Mám na mysli toho starce. Zemřel dneska – vlastně včera.“

„Forest mi to už řekl. Předpokládám, že dojde k pitvě?“

„Nevím, proč by k ní mělo dojít. Lékař ujistil Helenu, že šlo o koronární záležitost. Nic jiného.“

„To byla pro ni asi velká útěcha.“

Otevřel pomalu ústa: „Na co narážíte?“

„Jde mi o věci, které se tady až dosud odehrály,“ řekl jsem. „Chci tomu přijít na kloub. Poslechněte si mou teorii, která by snad mohla zaujmout vaši právnickou mysl. Muž je vážně nemocný. Je známo, že nadměrné vzrušení ho může zabít. A tak se zařídí vzrušující událost. Přesně řečeno únos. Ten muž zemřel a tak se vynořuje otázka: Kdo je vrah?“

„Chcete znát můj názor? Dá se o tom debatovat. Už se vyskytly podobné případy, kdy byl vrah usvědčen –“

„Chci jenom vaši svědeckou výpověď. Forest mi řekl, že jste dal zatknout Kerryho Snowa v roce 1946 pro dezerci. Nezdá se mi, že byste mohl něco podobného udělat a nepamatovat si to.“

„Chcete říct, že jsem lhář?“

„Já jen tvrdím, že paměť je, alespoň podle mého názoru, do značné míry spojena s vůlí. Může být zapnuta nebo vypnuta. Měl byste na té své možná trochu zapracovat –“

„Už jsem toho od vás dneska vyslechl dost. Kdo si myslíte, že jste?“

„Diogenes. Mám Diogenův komplex. Jaký máte vy?“

„Oidipův!“ To se ozvala Helen Johnsonová stojící ve vnitřních dveřích. „Larry podléhá oidipovskému komplexu. Jako mnoho jiných mužů. Právě jsme se o tom bavili, než jste přišel. Larry říká, že Abel pro něho představoval otce. Teď, když je ta představa otce mrtvá, cítí Larry nutkání nahradit ji představou otcovy manželky. To znamená mnou. Říkal jste to, Larry?“

„Pracujete rychle, Seifele.“

„Jdi k čertu!“ Jeho ústa se zkřivila. Strhnul mě k sobě. Jeho pravá pěst se rozpřáhla proti mému obličeji.

Zachytil jsem úder levým předloktím, přitiskl jsem se k němu a sevřel mu ruce u těla. „Kdy už konečně dorosteš? Úder do nosu ještě nikdy nikomu v žádné situaci nepomohl!“

Znal jsem lidi Seifelova typu. Jednal jsem s nimi celý svůj dospělý život.

„Pusť mne, já ti ukážu, jak jsem dorostl. Urazím ti hlavu!“ Usilovně se snažil vyprostit se z mého sevření a z očí mu vytryskly slzy vzteku. To pokoření před očima ženy pro něj bylo nesnesitelné. Stačilo, co musel snášet od své vlastní matky.

Helen Johnsonová k nám přistoupila a položila mu ruku na rameno: „Uklidni se, Larry, jinak bych tě musela požádat, abys opustil tento dům.“

Při jejím dotyku se navenek uvolnil, i když v jeho svalech napětí ještě zůstalo. Pustil jsem ho. Obrátil se k ní a hlas se mu třásl vztekem.

„Ty jsi neslyšela, co říkal!“

„Co jsem neslyšela?“ Byla velmi klidná, snad až příliš klidná. Její krása tou nocí zchladla, zchladla a ztemněla. Na jejím čele se objevily vrásky, v očích měla pochyby a pod nimi šedočerné kruhy.

„Doslova tě obvinil z vraždy manžela. A mě otevřeně obvinil, že zatajuji informace!“

„Co vy na to?“ Obrátila se ke mně a na rtech jí pohrával stále stejný úsměv.

„Pan Seifel přehání. Forest, agent F.B.I., označil smrt vašeho manžela jako nepřímou vraždu. Požádal jsem proto pana Seifela o jeho názor jako právníka: Jsou, nebo nejsou únosci podle zákona zodpovědní za smrt vašeho manžela.“

„A jakou roli v tom hraju já?“

„Až dosud žádnou.“

„A pro tohle jste sem přišel v tuhle dobu? Abyste se zeptal Larryho na jeho právnický názor?“

„Jsou ještě další věci, které bych si potřeboval ujasnit.“

„Zůstaňme nejdřív u Abelovy smrti. Myslela jsem na to celý večer. – Vlastně celou noc. Bude asi nejlépe, když vám o tom řeknu celou pravdu. Tedy pokud jde o jeho smrt –“

Seifel se pohnul a posunul své rameno ve smokingu před ni. „Už neříkej ani slovo, Heleno. Ve svém vzrušení jsi schopna se zaplést do čehokoliv!“

Ani se na něho nepodívala. „Jak jsem řekla, pravda je milosrdná. Člověk se jí má držet, když – i když je hořká. Kromě toho, myslím, dlužím to sama sobě jako vdova, která není schopna truchlit.“

Její otevřenost mne zneklidňovala. Řekl jsem: „Mohli bychom jít dovnitř a posadit se?“

„Samozřejmě. Promiňte mi to. Jste jistě hodně unavený. Pan Forest mi naznačil, o co všechno jste se pokoušel. Nemohu vám ani dost poděkovat –“

„Za nic,“ přerušil jsem ji. „Dokud nebude Jamie zpět, nic jsme nedokázali.“

„Ne, s tím nesouhlasím.“ Náhle se jí objevily v očích slzy. „Prosím, pojďte dál.“

Ukázala mi na divan v rohu obývacího pokoje, poblíž krbu. Na roštu krbu hořela malým plamenem eukalyptová polena a pokojem se táhla jemná vůně starobylé lékárny. Podél stěn svítila nepřímá tlumená světla, na okna těžce naléhala temná noc.

„Co budete pít, pane Crossi? Larry vám jistě ochotně připraví sklenku, že ano, Lany?“

„Jistě,“ řekl tiše chraplavým hlasem.

„Jste velmi laskavá, ale já bohužel nemohu pít. V tuhle dobu bych totiž okamžitě usnul.“

„Tak si Larry naleje sám,“ řekla. „Víš přece, kde najdeš pití, Larry, ne?“

Vyšel ven. Usedla vedle mne na opěradlo divanu.

„Měla jsem dřív Larryho docela ráda. Ale brzo mi začal jít na nervy. Dnes večer to byla poslední kapka. Měl tu ďábelskou drzost, že mne požádal o ruku! Podle něj byla Abelova smrt důvodem k tomu, abychom spolu prchli a žili šťastně navěky! Dovedete si to představit?! Za těchhle okolností?!“

„Ano, umím si to představit.“

„Právě jsem uvažovala o tom, že ho vyhodím z domu.“

„Proč jste to neudělala?“

„Měla jsem strach zůstat sama.“

„Nemáte přátele nebo příbuzné?“

„Nikoho, o koho bych teď právě stála. Poslala jsem telegram matce do New Yorku. Pravděpodobně přiletí zítra nebo pozítří.“ Ztišila hlas. „Larry mne zklamal. Domnívala jsem se, že mu mohu důvěřovat, přinejmenším že je taktní.“

„On už celé odpoledne pije. To je jeden ze způsobů, jak se zbavit zábran.“

„V tom je ten problém. Člověk má jisté zábrany. To ano. Mnoho lidí je ale vůbec nemá. Chovají se, jak se jim líbí a velmi často se jim líbí zničit si vlastní život.“ Její hlava, nakloněná nade mnou, byla hlava zasněné královny. „Co jste vy za člověka, pane Crossi?“

„Neočekáváte ode mne, že vám dám upřímnou odpověď.“

„Ale ano.“

„Já jsem tak trochu vyšinutá osoba, řekl bych. Nic mne úplně neuspokojuje, nebo spíš nejsem prostě schopen být spokojený.“

„To je důvod, proč jste se ještě neoženil?“

Naklonil jsem se dopředu a pohrabáčem jsem strčil do žhnoucích polen. Roj jisker se zvedl jako roj sršňů a vzlétl do komína. Vstal jsem a hleděl jsem jí do tváře.

„Vy jste o mně mluvila s Ann Devonovou.“

„Proč ne?“

„Mluvili jste také o Larry Seifelovi?“

„Ovšem. Moc ho miluje a já si myslím, že Larry ji má také rád, pokud by si to dokázal přiznat. Ale snažíte se vyhnout mé otázce.“

„Chtěla jste slyšet upřímnou odpověď. Neznám ji. Taková otázka mne nikdy nenapadla. Řekl bych, že se na to dá odpovědět asi takhle – Souvisí to s mým neuspokojením. Zajímám se mnohem hlouběji o jiné lidi než o sebe samotného. Kromě toho moji rodiče měli velmi špatné manželství. Vzpomínám si, že jsem jako dítě trávil spoustu času tím, že jsem se snažil zabránit hádkám, nebo tišil hádky, které už vypukly. Potom jsem začal studovat na univerzitě. Právě v době, kdy začala krize. Studoval jsem sociologii. Chtěl jsem pomáhat lidem. V té době byla snaha pomáhat druhým mezi námi jako jakési náboženství. Teprve po válce, těch posledních pár roků, jsem poznával, co je za tím vším. Chápu teď, že potřeba pomáhat jiným může být i únikem před sebou samým, i určitým druhem příjemného sebeuspokojování. Ale trvá to dost dlouho, než se probudí city. A pokud jde o city, tak jsem zřejmě ještě zaostalý.“

„Vy tomu vážně věříte?“ Její oči byly temné a žhnuly.

Neodpověděl jsem, protože jsem odpověď neznal. Trvá to dlouho, než člověk pozná sám sebe. Pokrčil jsem rameny.

„Chápu, co máte na mysli, když mluvíte o pomoci druhým. V každé dobré ošetřovatelce je tenhle povahový rys. Já sama jsem na něj byla pyšná. Je to ctnost?“

„Většina lidských vlastností jsou ctnosti. Pokud se nepřeženou.“

„Ale jak by mohlo – jak by mohlo být špatné přání pomáhat jiným?“

„Věci se dají posuzovat podle následků, jaké vyvolají.“ Rozhlížel jsem se po Seifelovi, ale nebyl v dohledu. Rozhodl jsem se udeřit přímo: „Nevím, proč jste se provdala za Abela Johnsona. Pokud jste si ho brala z jiných důvodů než z lásky, nejednala jste správně.“

„Jakým právem se mnou takhle mluvíte?“

„Nemám na to právo. Ale vaše manželství nebylo úspěšné.“ Třaslavý oheň vrhal její stín vysoko na stěnu.

„Milovala jsem ho,“ řekla. „Svým způsobem. Samozřejmě že jsem věděla, že je bohatý, a já jsem musela celý život tvrdě pracovat. Ale to nebyl důvod, proč jsem si ho vzala.“

„A proč jste si ho tedy brala?“

„Jste krutý,“ odvrátila tvář.

„Všechny ty události jsou kruté. A já bych rád dohlédl na jejich konec.“

„Bylo mi Abela líto. Prosil mne, abych se stala jeho ženou, abych o něj pečovala. Cítil se opuštěný a měl strach, že zemře. A tak toužil po synovi… Ale máte pravdu. Připouštím, že naše manželství se příliš nevydařilo.“

„Proč ne?“

„Byl už příliš starý. Já jsem pro něho byla spíš zátěž. Tak moc se snažil, aby se udržel v dobré kondici! I Jamie byl pro něho jen břemeno. Abel byl pro dítě spíše dědečkem. Miloval ho, ale nesnesl ho celý den kolem sebe. To byl také jeden z důvodů, proč Jamie trávil tolik času s Fredem Minerem. To byla moje nejhorší chyba. Já jsem se vůbec dopustila tolika chyb!“

Sepjala ruce. Dlaně měla tak suché, že takřka slyšitelně zašustily.

„Váš manžel se také dopustil chyb. Není třeba, abyste obviňovala jen sebe.“

Vyděšeně se na mne podívala. „Ano, právě jsem vám to chtěla říct. Přicházím na to, že nemám srdce! Ale vy to snad už víte?“

„Mluvil jsem s člověkem, který se jmenuje Bourke a má v Hollywoodu soukromou detektivní kancelář.“

Položila si ruce na prsa a vzdychla. Připadalo mi, že ať už je vinna, nebo ne, je to nádherná žena.

„Byla jsem Abelovi věrná,“ řekla. „Je to zvláštní, že vám to povídám. S nikým jsem o tom ještě nemluvila a zřejmě už nebudu. Byla jsem naprosto nevinná. Možná že jsem byla trochu neopatrná, když jsem dovolila, aby mne Larry tu a tam doprovázel. Až dodnes jsem nevěděla, že mne Abel podezírá. Aspoň ne v takovém rozsahu. Já jsem ovšem věděla, že je žárlivý.“

„Každý muž by byl.“

„Každý starý muž, možná. Víte, teď už ho ani nelituji. Postupně to ze mne vyprchalo. Poslední kapka byla, když mi dnes řekl, co udělal. Nasadit na mne špicla! A já jsem se přitom celých šest let věnovala jedině péči o jeho pohodlí a zdraví.“

„On vám to sám přiznal?“

„Ano. Když jsem přišla domů z márnice, popsala jsem mu toho mrtvého. Myslela jsem si, že ho možná zahlédl na nádraží. Abel ho podle popisu poznal. Ale ne z nádraží. Byl to ten soukromý detektiv, kterého na mne nasadil někdy na podzim.“

Zvedla se a přešla k oknu. Její stín se na stěně zlomil.

„Uvědomil si, co udělal. Byl to Abel sám, kdo přivedl toho muže do našeho života. Dopustil se proti mně nefér tahu a od toho se odvíjelo všechno ostatní.“ Odmlčela se. „Opravdu jste mne obvinil z vraždy Abela, jak to říkal Larry?“

„Larry si udělal vlastní závěr. Přiznávám, že mne to napadlo.“

„Tak toho jsem se nedopustila. Abel se zabil sám. Nebyl schopen žít dál s myšlenkou na to, co svou žárlivostí způsobil. To mi řekl krátce předtím, než zemřel.“

„Spáchal sebevraždu?“

„To není přesné. Nezastřelil se, ani nepolkl jed. V jeho stavu to nebylo zapotřebí. Abel vstal z postele a začal ničit nábytek ve svém pokoji. Lámal ho kus po kuse vlastníma rukama. Snažila jsem se mu v tom bránit, ale nemělo to smysl. Hrozil, že zabije i mne, jestli tam vkročím. Zemřel tím nadměrným úsilím a hněvem. Když všechno utichlo a já jsem se odvážila vstoupit, našla jsem ho tam ležet mrtvého v troskách zařízení…“

„Proč si teď trochu neodpočinete, Heleno, prožila jste strašný den.“

„Nemohu. Byl to neuvěřitelný den, ale na spánek nemám ani pomyšlení.“

„Mám tady nějaké prášky na spaní –“

„Nechci,“ odvětila ostře. „Prášky si mohu vzít svoje. Ale nechci spát! Víte, je to iracionální, ale já mám pocit, že když budu stále přemýšlet, přijdu na to, kde je Jamie.“

„Zbožňujete ho, nemám pravdu?“

„Všichni ho zbožňují, já nejvíc. Vždyť je to můj syn!“

„Je možné, že ho Miner drží někde v poušti.“ Řekl jsem jí o Lempově „časovém rozvrhu“, který jsem odevzdal Forestovi. „Napadá vás nějaké místo, kam by s ním mohl Miner asi zajet?“

„Nenapadá. Fred neměl poušť rád.“ Pak zamyšleně dodala. „Máme v poušti domek. Neodvážil by se vzít chlapce do našeho domku?“

„To stojí za úvahu. Možná, že to považoval za dobrý úskok. Máte tam nějaký personál? Hlídá někdo v tom vašem pouštním domku?“

„Teď ne. Minulý měsíc jsme ho pro tuhle sezónu uzavřeli. V létě je tam příliš horko.“

„Kde jsou klíče?“

„Abel je měl ve svém stole. Přinesu je!“

Odešla z pokoje, ale za okamžik se vrátila a v jejím obličeji byl výraz překvapení: „Zmizely!“

„Kde je to místo? Je tam telefon?“

„Samozřejmě.“

Přinesla telefon a řekla mi číslo. Dovolal jsem se okamžitě. Ve sluchátku jsem slyšel šum vzdálených rozhovorů a praskání. Venkovský telefon čtyřikrát zazvonil, pak znovu čtyřikrát. Někdo na druhém konci zvedl sluchátko.

„Volá vás Pacific Point,“ ohlásila telefonní centrála.

Nastala delší pauza.

„Je tam někdo?“ Zeptal se telefonista v centrále. „Pacific Point volá!“

Nikdo neodpovídal. Pak byla slyšet rozprava v centrále a konečně: „Je mi líto, pane, ale na druhé straně to nikdo nebere.“

„Ale někdo tam přece byl?“

„Já mám taky ten dojem. Mám to ještě zkusit?“

Těsně u mého ucha křičela Helen: „Ano! Prosím! Já vím, že tam je. Nikdo jiný to nemohl být!“

„Ne, děkuji,“ řekl jsem telefonistovi a zavěsil jsem.

Helen mi sevřela ramena oběma rukama a třásla mnou. „Je tam! Promluvte s ním! Musím to vědět!“

„Ne, mohli bychom ho vystrašit. Je možné, že se nám to už podařilo.“

Její emoce vybuchovaly v prudkých erupcích. Křičela v rozčilení: „Ano, máte pravdu. Musíme tam zajet! Teď! Okamžitě!“

„My?“

„Nikomu jinému bych nedůvěřovala!“

Sáhl jsem po telefonu: „Oznámím to Forestovi.“

Položila ruku na mou dlaň. „Neříkejte to nikomu! Chápejte, nechci riskovat. Fred Miner bude moct klidně jít, kam chce, když mi vrátí Jamieho. Může si nechat peníze –“

„Jak je to daleko?“

„Tak dvě hodiny jízdy. Budeme tam dřív, když si vezmeme lincolna.“

„Lidé z F. B. I. tam budou letadlem ještě dřív.“

„To je mi jedno. Chci najít svého chlapce živého, až tam dojedeme.“ Stála tvrdošíjně na svém. Nepokoušel jsem se přít se s ní. Rozjela by se tam určitě sama, kdyby to bylo nutné.

„Kde je Seifel?“ optal jsem se. „Mohl by nám pomoct, kdybychom se dostali do nesnází.“

„Odešel do kuchyně, aby si připravil nějaký drink. Nevím, co tam ještě dělá! Pospěšte si a přiveďte ho!“

V místnosti bylo rozsvíceno a Seifel tu po sobě zanechal i další stopy. Stříbrný kbelík byl zpola zaplněn tajícím ledem. V něm byl ponořen sekáček, na stole stála otevřená láhev irské whisky. Z druhé části domu se ozývaly živočišné zvuky.

Našel jsem ho v koupelně. Hlavu měl v umyvadle se studenou vodou. Zářivka vrhala bílý pruh světla otevřenými dveřmi přes pánskou ložnici a přetínala tak onen chaos, o kterém hovořila Helen. V poslední hodině svého života Abel zešílel. Postel byla v troskách, lůžkoviny potrhány, záclony strženy z oken a ze zrcadla zbyly střepy. Rozvzteklený muž skončil svůj život v ruinách.

Seifel zvedl hlavu, ze které mu odkapávala voda, a sáhl po utěrce. „Nevšímej si mne. Udělalo se mi nevolno. Ale teď už se cítím lépe. Člověk by nikdy neměl míchat drinky.“ S utěrkou na tváři se otřásl.

„Do sedla,“ řekl jsem Seifelovi, který si uvazoval kravatu. „Vyjíždíme.“

„Vyjíždíme? A kam?“

„Řeknu ti to cestou. Dělej. Nemusíš se tak vylepšovat.“

„Okamžik. Něco jsem ti chtěl říct. Soukromě.“

Byl jsem připraven na rvačku, ale Seifel byl nevypočitatelný. „Chtěl bych se ti omluvit. Moc jsem pil a Helen se ke mně chovala dost drsně. A navíc, ty jsi měl pravdu. Já si na Kerryho Snowa vzpomínám – aspoň na to jméno. Jeho jsem osobně nikdy neviděl. Obvinil jsem ho z dezerce v roce 1946.“

„Aniž jsi ho viděl?“

„Přesně tak. Oznámil jsem policii, kde ho najdou.“

„A od koho ses to dozvěděl?“

Chvíli váhal, aby polkl svůj stud. „Někomu to musím říct. Proč ne tobě. Adresu toho člověka mi dala Helen. Požádala mne, abych ho dal zatknout. Ale neříkej jí, prosím tě, že jsem ti to řekl.“ Nejistě se usmíval.

Mechanismus jeho myšlení byl jasný. Helen ho odmítla, tak se rozhodl vrátit jí to. Dostal jsem najednou chuť udeřit ho. Ale vlna vzteku, která mne téměř zaslepila, se přelila. Vrátil se mi opět klid. Nepochyboval jsem však o tom, že to, co řekl, je pravda.

Pustil jsem tu informaci prozatím z hlavy a vyšel jsem ven, se Seifelem v patách. Vítr zesílil. Nad vzdychajícími stromy to vypadalo, jako by se celé nebe chvělo a hrozilo se zřítit.

Černý lincoln, který zabil Kerryho Snowa, už stál před vchodem. Za volantem seděla Helen. Posunula se stranou, abych se ujal řízení sám a vysvětlila Larrymu Seifelovi, kam jedeme.

KAPITOLA 22

Velký a těžký lincoln si vedl dost neohrabaně. Jel jsem vztekle a trestal jsem v zatáčkách brzdy i pneumatiky. Když jsme sjížděli z úbočí, vítr se utišil. Silnice se rozvinula v dlouhou zatáčku, která nás přivedla na dvouproudovou asfaltovou silnici. Ta směřovala přímo do údolí, kde se spojila s dálnicí směřující ze severu k jihu. Rozjel jsem se plnou rychlostí a udržoval jsem ji po celou dobu.

Seifel seděl na zadním sedadle nakloněn dopředu tak, že se mě skoro dotýkal rameny. Napjatě sledoval, jak se před námi odvíjí silnice v úzkém tunelu mezi oranžovníky. Helen držela na klíně ručnici. Nikdo nepromluvil.

Než jsme dojeli do Pasadeny, zažehlo svítání první nesmělá světla na vrcholcích hor. Vstupovali jsme ztrácející se nocí do šedivého dne. Na nejvyšším bodě průsmyku jsem vypnul reflektory. Nebe bylo matně zelené jako stojatá voda. Každá vráska útesů byla jasně zřetelná. Na jejich úpatí ležel ještě sníh a ležel také podél cesty. Jeho chladem nabýval vítr na ostrosti.

Helen se třásla zimou a přitáhla si kabát s leopardí kožešinou těsněji kolem ramen. Puška jí sklouzla z kolenou a s rachotem dopadla na podlahu vozu.

„Buďte s tím opatrná,“ řekl jsem ostře.

„Dávám pozor,“ řekla a sebrala pušku z podlahy.

„Neukazujte ji, až se tam dostaneme. Mám v kapse revolver, ale nemám v úmyslu ho použít, pokud to nebude nutné. Tohle je situace, ve které by se nám násilí nemuselo vyplatit.“

Neodpovídala. Podíval jsem se jí do tváře a viděl jsem, jak je bledá. Její oči, ve kterých jako by se odráželo nebe, hleděly daleko před sebe na poušť. Bělavá dálka, na níž se vinuly prašné cesty se shluky křovisek po stranách, ležela asi míli před námi. Ujeli jsme dvacet mil horami a nyní jsme klesali dolů, do pouště a do prachu.

Zpomalil jsem. Před námi byla křižovatka.

„Tady zabočíme doleva,“ řekla. „Je to už jen asi pět mil… Pane bože, jak já nenávidím tohle místo! Tohle prokleté, pusté místo!“

„Měl jsem dojem, že sem jezdíte na zimní prázdniny.“

„Jezdili jsme. Abel si to přál. Nemohla jsem mu odříct tu radost. Miloval to tady. Připomínalo mu to doby, kdy jezdil na lov.“

„Fredu Minerovi to tu nesvědčilo, nemám pravdu?“

„Máte. Ten suchý vzduch mu nedělal dobře. Je divné, že by zvolil právě tohle místo. V jistém smyslu je to velmi nápadné, i když je pěkně stranou. Co jste to říkal, když jsme byli ještě doma? Že by to mohl považovat za dobrý úskok?“

„Měli jsme na to všichni myslet už na začátku. Četla jste ‚Ukradený dopis‘ od Poea?“

„Už je to moc dlouho. Když jsem ještě chodila do školy.“

„Je to opravdu tak strašně dávno?“

„To jsou už věky.“ Tiše a jaksi vyčítavě si říkala: „Ukradený chlapec.“ Její ruce pevně svíraly hlaveň a pažbu pušky.

Silnice se stočila doprava. Po straně byla vroubena poštovními schránkami osadníků. Na jedné schránce bylo jméno ABEL JOHNSON. Helen se dotkla mé ruky: „Tady zatočte.“

Zatočil jsem. Na vrcholu stoupání zvolala: „Podívejte, támhle je náš domek.“

Asi míli před námi jsem zahlédl domek. Kamennou stavbu s rovnou střechou, krčící se na malé plošině na vrcholu kopce. Z kamenného komína stoupal přímo do průzračného nebe modrý proužek kouře. Vzduch byl tak jasný, že jsem rozeznával světle šedivou maltu mezi tmavými kameny, z nichž byl komín vystavěn.

Sjeli jsme dolů do vyschlého řečiště a pohled na domek nám zmizel prozatím z očí, jako se ztrácí loď mezi vlnami. Cesta běžela po dně řečiště asi půl míle, pak se šplhala na druhou stranu. Na vrcholu tohoto stoupání se stalo něco neuvěřitelného.

„Já ho vidím!“ zvolala Helen. „Já vidím svého chlapce! Je v pořádku!“

Seifel se naklonil dopředu mezi opěradly sedadel. „Kde je?“

„Nevidíte ho? Hraje si s míčem. Je v pořádku, Larry, podívejte!“

Chlapec stál na betonové terase před domkem, házel si míčem na dveře a snažil se ho bez úspěchu chytit.

„Rychle!“ volala matka vedle mne. Vrhla se tělem dopředu, jako by její pohyb mohl urychlit rychlost vozu.

Puška padla přes mou pravou nohu na rychlostní pedál. Popadl jsem zbraň a podal ji Seifelovi. Helen nic nevnímala. Upírala zrak na chlapce, který chvílemi mizel za terénními nerovnostmi a zase se objevoval.

Konečně zpozoroval lincolna a poznal ho. S radostným zavýsknutím odhodil míč a rozeběhl se k silnici. Zabrzdil jsem, ale ne dost rychle. Matka vyskočila ještě z pohybujícího se vozu a padla na kolena do prachu. A pak už byl chlapec v jejím náručí.

Dveře domku se náhle rozevřely. Objevil se Fred Miner s vysoukanými rukávy u košile. V ruce držel automatickou pistoli.

„Paní Johnsonová!“ zavolal překvapeně. „Je všechno v pořádku?“

Téměř současně zahřměla rána z pušky ze zadního sedadla auta. Jedna z paží Freda Minera byla stržena dozadu jako neviditelnou rukou. Automatická pistole dopadla s klapnutím na terasu.

Obrátil jsem se na Seifela. „Co blázníš. Teď začne střílet!“

„Odzbrojil jsem ho,“ volal vzrušeně.

Chlapec se vyprostil z matčina obětí. „Proč na Freda střílejí, maminko. Udělal něco špatného?“

„To je jen hra, Jamie.“

Otevřel jsem doširoka dveře vozu. „Honem dovnitř! Oba dva! Zmizíme odtud.“

Ale Miner nás předběhl. Ozval se hluk motoru. Bronzový jaguár vyrazil z přístěnku u domku. Střecha byla stažena a já jsem viděl Minerovu napjatou tvář nad volantem. Sportovní vůz přejel v oblaku prachu silnici před námi, smykem zatočil k úpatí svahu a vrátil se na silnici asi sto yardů za námi. Dřív než jsem mohl lincolna otočit, byl jaguár od nás míli vzdálen, podobný neviditelné kometě, za kterou se kroutil ohon prachu.

Otočil jsem se k chlapci. „Je v domě ještě někdo?“

„Ne, prosím, jen já a Fred.“

„Zacházel s tebou dobře?“

Podíval se nechápavě.

„Neublížil ti, Jamie?“ zeptala se matka.

„Fred by mi přece neublížil. Fred a já jsme plavčíci.“

Řekl jsem Seifelovi. „Ty tady zůstaň s Helen a chlapcem. Zavolej policii a zařiď to další.“

„Pusť mne za ním.“ Tvář mu hořela jako v horečce.

„Ne!“

Helen vystoupila z vozu s chlapcem v náručí. Seifel je následoval. Rozjel jsem se za prachem, který vířil Minerův vůz.

Bylo stále časně ráno a na silnici se neobjevil jiný vůz. Prachová stopa visela v klidném ovzduší nad silnicí jako kroutící se bílý červ. Jel jsem vyschlým údolím zpátky k horské stěně. Vrcholy hor se sněhovými čepičkami zářily nyní v plném slunci.

Dvakrát jsem zahlédl, jak jaguár nadskočil nad vyvýšeninou jako pádící hnědý králík. Byl daleko přede mnou a vzdálenost se stále zvyšovala. Lincoln byl schopen jet rychlostí větší než devadesát mil, to znamenalo, že Miner uháněl rychlostí větší než sto. Napadlo mne pošetile, že Miner porušuje podmínky ochranného dohledu.

Potřetí jsem ho zahlédl, když dojel k jižnímu okraji údolí. Teď mi připadal jako malý bronzový brouček, který vypouští směšné obláčky prachu. Řítil jsem se pod kamennými stěnami, které tvořily základ hory. Pak se mi ztratil mezi stromy na úbočí.

Za čtyři minuty a po pěti mílích jsem byl u úpatí basaltového útesu. Za ním se cesta ostře stáčela a příkře stoupala. Na okamžik se vůz se zaskřípěním dostal do smyku a hrozilo to, že se převrhne. Prudce jsem stlačil plyn až k podlaze a současně jsem levou nohou brzdil. Zadní kola rozhodila štěrk na krajnici a vrátila vůz na cestu. Prach z Minerova vozu stál přede mnou, zacloňoval cestu a pokryl mi přední sklo.

Pouštní flóra byla vystřídána křovisky a ta zase vzrostlými stromy, jedlemi a smrky. Cesta se úžila a byla zrádnější. V dálce přede mnou se třpytilo sněhové pole jako epoleta na rameni hory. Pak se cesta stočila kolem jednoho konce podlouhlého jezera, ve kterém se zrcadlily stromy a nebe. Čím výše stoupala, tím byla užší. Začal jsem doufat, že se Miner při vší své rychlosti dostane do slepé uličky.

Pak jsem zahlédl mezi stromy odlesk chrómu a slyšel jsem zvuk motoru. Blížil se ke mně. Nad jezerem nebyla žádná vedlejší cestička. Cesta, na které jsme se nacházeli, byla právě tak široká, abychom se mohli minout. Po mé levici se příkře zvedala horská stráň, na druhé straně cesty se nacházel strmý sráz, ústící do strže, po jejímž dně pospíchal potůček napájený z tajících ledových polí.

Jaguár se objevil za zatáčkou a mířil přímo ke mně. Zabrzdil jsem a strhl volant doprava. Smykem jsem se postavil přes cestu. Miner nezpomaloval, naopak zvyšoval rychlost. Vrhl jsem se přes šířku svého vozu a hledal jsem spěšně kliku dveří. K nárazu však nedošlo.

Jaguár se stočil ostře doleva a vjel do svahu. Miner se ocitl nade mnou, čtyřicet stop od silnice. Vypadal jako pilot v otevřené kabině. Pak jedna z jeho pneumatik praskla, jako by někdo vystřelil z pušky. Jaguár se odlepil od svahu, obrátil se ve vzduchu, zlomek vteřiny zůstal viset s Minerem zavěšeným hlavou dolů za volantem. Pak dopadl na zem. Několikrát se za mnou na silnici převrhl.

Miner byl vyhozen z vozu při pádu ze svahu. Když jsem k němu přišel, seděl, vykašlával jasně červenou krev a jednou rukou si svíral hrudník. Druhá ruka mu volně visela podél těla. Rukáv na ní byl prosáklý krví. Čelo nad obočím měl Miner plné krve.

Jeho oči se na mne zahleděly. „Zvoral jsem to. Mohl jsem vůz udržet, kdybych měl obě ruce v pořádku. Taky jsem porušil předpisy o rychlosti…“

„Proč jste to udělal, Frede?“

„Přikázala mi to!“ Mluvil hrdelním hlasem a jeho dech se začal zrychlovat. „Já vím, že jsem porušil podmínky dozoru. Ale není to pěkné, když kvůli tomu na člověka střílíte…“

„To nebylo kvůli tomu.“

„A kvůli čemu? Vždyť já jsem chlapce jen chránil! Přivezl jsem ho sem, abych ho chránil!“

„Kdo vám to přikázal?“

„Paní Johnsonová. Ona je… můj šéf… přece…“

Zrak mu náhle potemněl. Zvrátil hlavu a sesunul se. Zachytil jsem ho pod rameny. Jeho tělo bylo těžší než olovo.

KAPITOLA 23

Odvezl jsem ho nazpátek do domku v poušti. Jel jsem pomalu, protože jsem neměl důvěru ke svým nervům. Rozbitý sportovní vůz blokoval cestu a musel jsem se postarat o jeho odstranění. Nakonec jsem se dostal do budky u lyžařského vleku, kde cesta končila a kde byl i telefon. Spojil jsem se s odtahovou službou v Palmdale, asi čtyřicet mil odtud. To všechno trvalo dvě hodiny. Blížilo se už k polednímu, když jsem dojel do Johnsonova domku.

Pod přístřeškem byl zaparkován černý ford. Postavil jsem svůj vůz vedle něj. Když jsem vystoupil z auta, cítil jsem na hlavě, jak slunce pálí. Krajina přede mnou se chvěla jako záclona, která nestačí ukrývat prázdnotu v opuštěném bytě.

Ve dveřích domku stál Forest. V jedné ruce držel protáhlou sklenku a v druhé revolver. Zasunul zbraň do pouzdra a zeptal se: „Dostal jste ho?“

„Je vzadu ve voze zabalený do přikrývky.“

Jeho široká tvář zůstávala klidná. „Musel jste ho zastřelit, co?“

„To ne. Havaroval, když se snažil uniknout. Kde je paní Johnsonová?“

„Poslal jsem ji s chlapcem domů. Mimochodem, pěje na vás samou chválu.“

Podlomila se mi kolena a vypadalo to, že se zhroutím na betonovou terasu. Obrátil jsem se a opřel se zády o kamennou stěnu. Chvějící se pláň přede mnou zmizela a já jsem viděl masku ženské tváře, která se odrážela v kalné vodě.

Forest, který si všiml, že mám nějaké potíže, vyšel ze dveří a vzal mne pod paží. „Pojďte dovnitř, Crossi. Těch čtyřiadvacet hodin vás pěkně zdeptalo. Potřebujete si odpočinout a něčeho se napít. Paní Johnsonová připravila chlazený čaj, než odjela.“

Vstoupili jsme do místnosti s nízkým stropem z trámů a s okny zakrytými těžkými záclonami. Po oslepujícím světle venku si tady člověk připadal jako v temném sklepě. Posadil jsem se na vrzavou židli. Forest mi představil svého kolegu, jehož jméno jsem nevnímal, a odešel. Shodli jsme se s neznámým na tom, že venku je horko, ale uvnitř poměrně chladno díky tlustým stěnám a klimatizaci. Forest se něčím zaměstnával ve vedlejším pokoji. Vrátil se s čajem, který mi podal. Když jsem se napil, byl jsem schopen rozlišit zvuk klimatizace od hučení v mé hlavě.

Forest mi přátelsky poklepal na rameno. „Už se cítíte lépe?“

„Mnohem líp. Díky.“

„Tohle horko člověka vyčerpá, když na ně není zvyklý.“

„Ale tady je pěkný chládek,“ prohlásil jeho kolega.

Forest se k němu obrátil. „Teď si uvědomuju, Eddie, měli bychom zavolat Pacific Point a požádat je, aby poslali pohřební vůz. Cross přivezl Minerovo tělo.“

„Tak to mám zařídit já, jako obvykle?“

„Je to taková práce? Telefon je vedle v kuchyni.“

Eddie vyšel ven. Forest se posadil proti mně na pohovku pokrytou indiánským přehozem. „Miner zemřel, aniž co řekl, nemám pravdu?“

„Něco přece řekl. Poranil si hlavu a možná, že trochu blouznil. Vypadalo to, jako že se domnívá, že ho chci dostat jen proto, že porušil pokyny podmíněného trestu.“

Forest se začal smát, ale přestal, když si všiml, že nesdílím jeho veselí. „To je všechno, co řekl?“

„Tvrdil, že chlapce chránil.“

„To jenom opakoval pohádku, kterou vyprávěl chlapci.“ Ve Forestově hlase přetrvával posměšný tón. „Řekl chlapci, že ho sem vyvezl, aby ho chránil. Tohle vám tedy říkal? Že všechno prováděl podle příkazů paní Johnsonové?“

„Ano a já jsem měl dojem, že mluví pravdu. Když člověk umírá –“

„Nesmysl. Nevěděl, že umírá.“

„Já jsem přesvědčený, že to věděl.“

„No, já stejně nepřikládám nějakou zvláštní váhu prohlášením na smrtelné posteli. Lhář zůstává lhářem, za každých okolností.“

„Nevěřím, že by lhal.“

„Jeho slova odporují tomu, co řekla paní Johnsonová. Popírá, že by mu dávala takový příkaz.“

„Samozřejmě, že to popírá.“

Forest poposedl na pohovce a upřeně se na mne zahleděl zvědavým pohledem. „Opravte mne, jestli se mýlím. Ale měl jsem docela jasný dojem, že patříte mezi obdivovatele paní Johnsonové.“

„Patřím. Ale zatím si nejsem jistý tím, proč ji obdivuji.“

Potřásl netrpělivě hlavou a zvedl se. „Nevím, co máte na mysli, Crossi. Ale je prostě nepravděpodobné, že by se nějaká matka mohla podílet na plánech únosu vlastního syna. Měl byste je vidět pohromadě, člověče! Ona toho svého chlapečka zbožňuje. Nepustila by ho z dohledu.“

„Včera to udělala.“

„Jak to?“

„Nechci tvrdit, že je mi všechno jasné. Ale jsem zpola nakloněný věřit tomu, že je Miner nevinný…“

„Asi jste se tím horkem trochu pomátl!“ Forest přecházel po pokoji a náhle nakopl prudce poleno u krbu. Vrátil se, trochu pokulhával a znovu usedl: „Promiňte mi, jak jsem se vyjádřil, Crossi.“

„To je v pořádku.“

„Chtěl jsem jen prostě dát najevo, že si myslím, že se hluboce mýlíte. Možná že máte fakta, která já neznám. Jestli máte nějaké důkazy, které by podepřely tvrzení toho mrtvého muže, bylo by lepší, abyste mě s nimi seznámil.“

V mysli se mi vynořily dvě věci. Molly hovořila o zrzavé ženě, která udala Kerryho Snowa federální policii. Seifel tvrdil, že Helena mu v roce 1946 dala Snowovu adresu. Tady by na sebe narazila výpověď Molly a tvrzení Heleny.

Forest na mne stále upřeně hleděl. „Nuže?“

„Nemám žádné důkazy.“

„Tak to nechme stranou, pokud nebo dokud se něco nového nevynoří. Nevím, jak jste na to přišel. Ale mně se to rýsuje takhle: Miner a Snow byli přátelé. Námořníci. Možná, že byli oba dva zapleteni do nějaké šmeliny – ještě jsem neslyšel, že by se na nějaké válečné lodi nevyskytla šmelina. Minera nikdy nepřistihli. Snowa ano. Víte, kdo nám poskytl informace o Snowově úkrytu, když jsme ho v roce 1946 zatkli?“

„To jste mi říkal včera. Larry Seifel.“

„Ale to byl jen poskok. Dostal jsem to z něj dnes ráno, než odjeli. Zřejmě to zatajoval, protože nechtěl ublížit paní Johnsonové.“

„To ona mu dala ty informace?“

„Řekla mu to. To je pravda. Ale u ní to nezačalo. Ptal jsem se jí na to. Ukázalo se, že Miner byl v té době jejím pacientem v armádní nemocnici v San Diegu. Byl to především Miner, kdo jí dal Snowovu adresu. On ji požádal, aby Snowa udala, aniž by uváděla jeho jméno. Ona se ovšem obrátila v té věci na Seifela. Byli přátelé a dál to byla už jeho záležitost.“

„Takže se všechno vrací obloukem k Minerovi?“

„Zdá se, že jste zklamán.“

„To jsem. Ale trochu se mi ulevilo.“

„Vždycky je to smutné, když se o někom prokáže, že je darebák,“ prohlásil Forest s důrazem. „Ale podle mého názoru všechno způsobil opravdu Miner. Snow si odpykal svá léta v base a když vyšel z vězení, začal po Minerovi pátrat. Miner byl ale rychlejší. Srazil ho autem a odstranil všechny známky totožnosti. Z vraha se tak stal řidič, který náhodně usmrtil chodce. Všichni tomu uvěřili. Všichni, až na Snowova kamaráda Arthura Lempa. Lemp byl možná svědkem, když k tomu zabití došlo.“

„To je možné. Už jsem na to také myslel.“

„Ale Lemp nebyl typ, který by s tím šel na policii. Doplňovali jsme si jeho charakteristiku na základě materiálu, který jste vyhrabal. A jde to hodně daleko. Zřejmě mnohem dál, než se nám podařilo vystopovat. Objevil se v San Francisku na začátku dvacátých let, to mu bylo asi tak třicet, a získal zaměstnání u policie. Nemusím vám říkat, že tehdy byla městská správa všelijaká. Za pár let dosáhl Lemp hodnosti inspektora – ale když byla městská správa reorganizována – Lemp vypadl. Od té doby se živil různými povoláními a drobnými podvůdky. Byl zatčen pro podvody, souzen na základě zákona o prostituci a pro vydírání. Odseděl si celkem sedm let ve vězeních ve Folsomu a v San Quentinu. Jeho specialitou bylo vydírání. Jakmile našel vhodnou oběť –“

„Už toho vím o Lempovi dost.“

„Ale je toho ještě víc. Mnohem víc!“

„O tom nepochybuju. Pokračujte ve své rekonstrukci.“

„Tak tedy: Byl by býval rád vydíral Minera, ale Miner nebyl zámožný. Tak stála před Lempem otázka: jak by mohl proměnit vědomí o Minerově vině v cinkavou minci? Snažil se do toho zatáhnout Seifela, ale bez úspěchu. Nebo se možná snažil vytáhnout ze Seifela nějaké informace. V každém případě známe odpověď, ke které dospěl. Donutil Minera, aby se podílel na jeho plánu unést chlapce. Trvám na tom, že je to jediné možné vysvětlení, jak to vše proběhlo.“

„Je to možné. Ovšem nevysvětluje to jeden základní fakt. Kdo bodl Lempa do krku?“

„Musí tu být ještě někdo třetí,“ řekl Forest. „Vyslýchal jsem chlapce, je to bystrý mládeneček – a on říká, že vyjeli z města hned potom, co se s vámi setkali.“

„Pak ovšem musíme Minera vynechat.“

„Ano. Musí tu být ještě někdo jiný. Někdo, kdo chtěl těch padesát tisíc dolarů. Napadá vás něco v tom směru?“

„Vůbec nic.“

„Myslel jsem si, že byste třeba mohl usoudit, že si paní Johnsonová ukradla své vlastní peníze.“ Forest roztáhl ústa do širokého úsměvu. „Dobře, že máme ten sekáček. Snad nás někam zavede.“

Eddie se vrátil z kuchyně. Nadával na mizerné telefonní spojení a na horko. Pustili jsme se do bridže, ve kterém Eddie stále vyhrával, dokud nepřijel pohřební vůz z Pacific Pointu. Pak Forest vypnul klimatizaci, zamkl dveře a podal mi klíče.

„Chcete tím něco naznačit?“ řekl jsem.

„Možná, že ano. Kdykoliv se zmíním o té dámě, zalesknou se vám oči. To je jasné. Snažíte se ale, bůhvíproč, myšlenky na ní potlačit. Proč, kamaráde, proč?“

Jeho postřeh mne zneklidňoval. Otočil jsem se.

Lincoln jel v čele průvodu tří vozů přes poušť, přes průsmyky, na kterých se ještě držel sníh, do zeleného údolí. Myslím, že jsem řídil, ale sotva si na to vzpomínám.

KAPITOLA 24

Strážník v civilu mne zastavil u vjezdu k Johnsonovým a pak mne nechal projet. Můj vůz stál v zatáčce, kde jsem ho nechal časně zrána. Objel jsem ho a zamířil s lincolnem do garáže. Když jsem vystoupil z vozu, otevřela Helen vnitřní dveře do garáže. Za ní byly slyšet výkřiky a šplouchání vody v bazénu, ve kterém si chlapec hrál.

Zdálo se, že je docela potěšena, že mne vidí. Její úsměv ztratil svůj nepříjemný osten. Položila mi ruku na rameno.

„Pojďte dále, pane Crossi. Jsem moc ráda, že jste v pořádku.“ Cítil jsem teplo její ruky skrz rukáv. „Prominete mi, doufám, že jsem vás v poušti tak nechala a ujela. Neměla jsem pocit jistoty, dokud jsem nepřivezla Jamieho s sebou domů.“

„To jste udělala moudře. Všiml jsem si, že máte u vjezdu policejní stráž.“

„Já jsem o ni nežádala, ale oni si myslí, že je to na nějakou dobu zapotřebí, když v domě není žádný muž.“ Trochu se zachmuřila. „Jsem si ovšem jistá, že se nám teď už nemůže nic stát!“

Příjemná zeleň ve dvoraně stěží naznačovala, že se tu vůbec něco odehrálo. Květiny na záhoncích hleděly jako nevinné oči do hlubin modrého nebe. Na kraji bazénu, kde byla mělčina, stál chlapec až po pás ve vodě, vesele výskal a pohazoval si s červeným plastikovým míčem. Na vzdálenějším konci, na stole pod slunečníkem, byly zbytky studeného oběda.

„Není to nádherné?“ prohodila. „Nemá ani v nejmenším ponětí, že byl unesen. Netuší, že se přihodilo něco neobvyklého. Pro Jamieho to byl prostě výlet.“

„Měl zkrátka štěstí.“

Její hluboké zelené oči se ponořily do mých očí, a její pohled se neodvrátil. „Měl štěstí, že měl vás, pane Crossi. Vždycky vám budu za to vděčná.“

Něco se ve mně pohnulo. Překvapil mě můj hlas: „Byl bych šťastný, kdyby to byl můj hoch.“

Nebylo správné to vyslovovat a řekl jsem to také v nesprávné chvíli. Neodpověděla. Otočil jsem se. Jamie poskakoval ve vodě a plácal dlaněmi na hladinu.

„Hej!“ vykřikl. „Já jsem mrož a tohle jsou mé ploutve. Kde je Fred?“

„Odjel,“ řekl jsem.

„S tatínkem? Fred odjel s tatínkem?“

„Ano. Jeli spolu. Fred mi říkal, abych se s tebou za něj rozloučil.“

„Starý, dobrý Fred,“ řekl chlapec vážně. „Bude se mi po něm stýskat.“

Jeho matka řekla tiše u mého ramene: „Je taky mrtvý?“ V jejím hlase zazněla jakási úzkost.

„Zřítil se v horách. Byl jsem s ním, když umíral.“

„Mám pocit, že jich už tolik zemřelo…“

„Čtyři lidé,“ řekl jsem. „Přinejmenším dvou z nich nebyla žádná škoda.“

Bylo vidět, že se snaží znovu nabýt duševní rovnováhy. Začala mluvit o něčem jiném. „Jste určitě unavený a jistě máte i hlad, pane Crossi. Prosím vás, sedněte si a já vám přinesu něco k jídlu.“

„Jsem unavený, ale sázím se, že vy jste unavenější.“

„Ani ne. Přiznávám se, že jsem dnes ráno sotva stála na nohou. Ale teď, co je Jamie doma, cítím se skoro normálně. Sendviče jsou beztak už hotovy. Dovolte mi, abych vám sama posloužila. To je to nejmenší, co pro vás mohu udělat.“

„Jste velmi laskavá.“

Posadil jsem se u bazénu a polykal její chlebíčky. Pozoroval jsem chlapce a náhle mne zavalil pocit, že jsem celou dobu něco postrádal. A tento pocit budu bezpochyby cítit stále.

„Paní Johnsonová.“

Otočila hlavu na opěradle skládací židle. Kadeř vlasů ji zakryla jedno oko. Snažila se ji odfouknout. Zasmála se. „Panebože, já jsem ale líná.“ Zdvihla své nahé opálené paže, protáhla se a vypjala tělo do oblouku. „Jde na mne úplně spaní.“

„Vím, že vás dneska zahrnuli spoustou otázek –“

„To máte pravdu. Řekla jsem vám už, že tu na mne čekali reportéři, když jsem dorazila domů? A samozřejmě fotografové. Nejraději bych zmizela na chvíli ze světa…“ Sepjala ruce na klíně, zavřela oči a usmála se.

„Paní Johnsonová.“

„Poslouchám. Ale včera večer jste mi říkal Heleno. A nevadilo mi to.“

„Tak tedy – Heleno.“

„Vy se jmenujete křestním jménem Howard, nemám pravdu?“

„Přesně tak.“

Otevřela oči. Dívala se vážně. „Buď zdráv, Howarde.“

Jamie ležel u jejích nohou obličejem k zemi. Zvedl hlavu a ozval se jako ozvěna: „Ahoj, Howarde.“

„Ahoj, Jamie.“

„Ahoj, Howarde.“

Pokračoval jsem tichým hlasem, aby mě chlapec neslyšel:

„Paní Johnsonová – Heleno.“

„Děje se něco?“ Zvedla jednu ruku a nervózně jí mávla. „Kromě očividných věcí myslím. Jako například to neštěstí s Abelem…“

„Snažil jsem se ti vysvětlit – jak bych to řekl, víš, jaké mám zaměstnání. Nejsem zrovna policajt, ale někdy, když jde do tuhého, musím jako policista postupovat. Je tu několik otázek, na které potřebuju znát odpovědi.“

„Ode mne?“

„Týkají se tebe.“

Posadila se zpříma. „Podezíráš mne, že jsem se dopustila něčeho nesprávného?“

„Tady nejde o podezírání. Jsou tu určitá fakta –“

„Prosím, ptejte se. Do toho, pane Crossi.“ Její oči se zúžily.

„Před chvilinkou jsi mi říkala Howarde.“

„To vím.“ Trochu se zklidnila. „Můžeš mi udělat jednu laskavost, Jamie?“

„Mám jít do domu, že?“

„Správně. Chtěla bych, aby sis vzal na sebe suché oblečení. Je připravené na posteli. A nepokoušej se dostat do otcova pokoje, je zamčený.“

„Proč je zamčený? Tatínek tam přece není, že ne?“

„Ne, není tam.“

Políbila ho, náhle a vřele. Chlapec se jí vyvinul z náručí a odklusal. Zůstávaly za ním drobné mokré šlápoty na dlaždičkách.

„Nevím, co mu mám říct,“ poznamenala.

„Řekni mu pravdu – že tvůj manžel zemřel přirozenou smrtí. Je to přece pravda, ne?“

Tvář jí ztuhla. „Na to se zeptej doktora Campbella. Mne se neptej, já nejsem lékař. Já vím jen to, co jsem ti řekla včera. To, co mi řekl doktor Campbell.“

Byl to ode mne špatný začátek, ale koktal jsem dál: „Prosím, nebuď tím dotčena, ale já ti ty otázky musím položit. Fred Miner mi řekl něco zvláštního, než zemřel. Říkal, že Jamieho chránil. Že jsi mu nařídila, aby Jamieho odvezl do pouště.“

„Já že jsem mu to nařídila?“

„Ano. Ptal jsem se ho, kdo mu to poručil. Odpověděl: Paní Johnsonová, ona mi dává příkazy.“

„To tedy lhal,“ zašeptala chraptivě.

„Jsi si tím jista?“

Trvalo dlouho, než odpověděla. Její tvář, natřená olejem, byla jako kovová maska lesknoucí se na slunci. „Myslela jsem, že jsi můj přítel.“

„Snažím se o to.“

„Tím, že mne takhle obviňuješ? Tomu ty říkáš přátelství?“

„Je mi líto. Ale já mám jen dvě možnosti: Buď Minera očistit, nebo vinu za ten únos svalit na něho. Já se cítím být vázán zákonem, pravdou. Nezáleží na tom, jak to pojmenuješ. Spravedlností. Nehledej v tom nic osobního.“

„Zřejmě tam ani nic není. Jak vidím, nestačí ti moje slovo, že jsem se ničeho špatného nedopustila?“

„Ne. Prosté prohlášení nestačí. Rád bych zjistil něco konkrétnějšího.“

„Tak dobře, začni. Ale rychle. Byla bych nerada, aby Jamie slyšel, jak jeho matku někdo vyslýchá.“

„Ztěžuješ mi to.“

„Ráda bych, pane Crossi. Tak zaprvé: Chcete samozřejmě vědět, jak dlouho a jak dobře jsem se znala s tím chlapem – Kerry Snowem.“

„Vy jste položila tu otázku. Můžete ji tedy zodpovědět?“

„Odpověděla jsem na ni už ráno lidem z F. B. I. Ten upovídaný chudák Larry Steifel –“ zmlkla. „Můžu vám říct jen pravdu. Neslyšela jsem o Kerry Snowovi do chvíle, kdy mi Fred Miner řekl jeho jméno. To bylo v lednu 1946. V pondělí ráno, mám dojem.

Fred tehdy už mohl chodit. Dostal ten víkend propustku. Vrátil se do nemocnice ve velmi špatném duševním rozpoložení, aspoň tak mi to připadalo. Ptala jsem se ho, jaké má potíže. Nechtěl mi nic říct, samozřejmě – a nikdy mi o tom nic neřekl – ale tehdy mne požádal o laskavost. Dal mi jméno toho člověka a adresu a řekl mi, abych tu informaci sdělila na F. B. I. Slíbila jsem mu to. Všechno, co jsem v té věci udělala, bylo, že jsem zavolala Larry Seifelovi na okresní velitelství.“

„Seifela jste tehdy znala dobře?“

„Několikrát jsem si s ním byla zatančit. Je to tak důležité?“

„A pokud jde o Minera?“

„Co je s ním? Byl to můj pacient. Měla jsem ho ráda. Vždycky. Až do včerejška.“

„Řekl vám, proč Snowa hledají?“

„Myslím, že říkal něco o dezerci. Měla jsem dojem, že potkal Snowa náhodou během toho víkendu a poznal v něm muže, po kterém se pátrá. Sloužili přece na stejné lodi.“

„Říkala jste, že jste se se Snowem nikdy předtím nesetkala. Nikdy jste o něm předtím ani neslyšela?“

„Nejen, že to říkám. Je to prostě pravda.“

„Věřím vám.“

„To je od vás laskavé.“

„Je tu ovšem ještě něco –“

Vzdychla si. „To jsem čekala. Tak se ptejte.“

„Je tu něco, co si nedovedu vysvětlit. Kerry Snow po sobě zanechal děvče jménem Molly Fawnová. Ta dívka tvrdí, že je jeho vdovou.“

„Vy nevěříte žádné vdově?“

„Nezlobte se na mne,“ řekl jsem. „Ale pokouším se konat svou povinnost.“

„Já se zas pokouším přežít.“

„Mám toho prozatím nechat?“

„Ne. Dokončeme to.“ Matně se usmála.

„Podle Molly Fawnové,“ řekl jsem, „mluvil Snow o ženě, která ho v roce 1946 zradila policii. Mohla byste tou ženou být vy?“

„To pochybuju. Jak by se mohl dovědět o mé úloze v té věci?“

„Mohl mu to říct Miner nebo Seifel.“

„Proč by mu o tom říkali?“

„To nevím. Vím jen jedno: Poté, co byl Lemp najat vaším manželem, aby… sledoval vaše pohyby…“

„Aby mne špehoval,“ opravila mne.

„Lemp se vrátil tehdy do Los Angeles a řekl Kerry Snowovi, že zjistil, kde ta žena bydlí.“

„Ta žena, která ho dala zatknout?“

„Ano. A to je to, co přivedlo Snowa sem do Pacific Pointu. Naděje, že nalezne tu ženu a že se jí nějak pomstí.“

„A vy si myslíte, že ta žena jsem já?“

„Já si nic nemyslím.“

„Tak proč mi pokládáte takové otázky?“

„Doufal jsem, že se dovím něco užitečného.“

„O mně?“

„O tom případu vůbec. Ostatně vy v tom případu máte určitou úlohu. Přispěla jste přece kdysi k zatčení Kerry Snowa. A váš šofér Snowa zavraždil.“

„Tak teď je to vražda?“

„Zdá se. A váš syn byl unesen Snowovým společníkem.“

„Máte ještě něco?“ vzkřikla divoce.

„Ano, je tu ještě jedna věc. Podle Molly Fawnové ta žena, kterou Snow hledal, měla rusé vlasy.“

Ležela na svém lehátku jako boxer po namáhavém kole v ringu. Odvrátila tvář a řekla:

„Zklamal jste mne, pane Crossi. Myslela jsem, že jste inteligentní člověk. Jestli ale nemůžete pochopit, že jsem v té věci bez viny, tak jste u mne hlupák!“

„Tak vy tedy nejste rusovlasá žena z toho případu?“

„Mám zrzavé vlasy, to nemohu popřít. Všechno ostatní popírám!“

„Tak v pořádku.“

„To není v pořádku! Snažila jsem se celý život, abych žila slušně. Myslím, že zasloužím, aby se mi důvěřovalo. Když jsem se včera dověděla, že mi Abel nedůvěřoval, ztratil pro mne jakýkoliv význam. Přestala jsem o něj pečovat. Není mi ho líto.“

„Moc se omlouvám,“ řekl jsem. „Jsem zřejmě přehnaně podezíravý. To je profesionální deformace. Ze zaměstnání, které se snaží uplatňovat zákon.“

„I mne to mrzí.“ Nepodívala se však na mne.

Mezi dveřmi se objevil Jamie: „Mami, už jste skončili tu hádku? Můžu už zas přijít?“

„Tak pojď,“ řekla zvesela. „Pan Cross se právě chystá k odchodu.“

KAPITOLA 25

Odjel jsem domů, do svého bytu. Když jsem vyprazdňoval kapsy, zjistil jsem, že jsem si nechal klíče od domku v poušti i klíče k lincolnu. Bylo to zvláštní, ale měl jsem docela příjemný pocit z toho, že je mám. Pak jsem šel spát.

Když jsem se probudil, za žaluziemi žhnulo slunce. Měl jsem sen. Nemohl jsem si ho úplně jasně vybavit, jen matně jsem si vzpomínal, oč v něm šlo: Na konci chodby zvonil naléhavě zvonek. Chodba byla dlouhá a prostorná. Tou chodbou běžel za vyzvánění zvonu muž s chlapcem v náručí. Tím běžícím mužem jsem byl já. A ten chlapec, to byl Jamie.

Byly to jen prchavé vjemy. Zvonek zazněl znovu. Sáhl jsem po telefonu, který mne probudil:

„U telefonu Cross.“

„Forest. Zjistili jsme minulost Arthura Lempa. Co dělal, než přišel do San Francisca. Slečna Devonová si myslí, že by vás to mohlo zajímat.“

„Ovšem, že mne to zajímá.“

„Mluvíte nějak ospale.“

„Právě jsem se probudil. Ale poslouchám.“

„Jeho původní jméno bylo George Lempke. Otec byl německý přistěhovalec, který pracoval v ocelárnách v Pittsburghu. Syn získal stipendium na univerzitě a vystudoval práva. Za první světové války mu byla udělena hodnost podporučíka. Po válce si zařídil praxi v Chicagu a nějakou dobu se mu docela slušně dařilo. Pak byl přistižen, jak uplácí svědka, aby křivě přísahal v procesu, kde šlo o vraždu. Odseděl si dva roky v Jolietu a samozřejmě byl zbaven práva provádět advokátskou praxi. Poté byl hospitalizován v psychiatrické léčebně –“

„Trestaný právník?“ řekl jsem. „Hospitalizován na psychiatrii?“

„Tak jak jsem řekl. Ale zřejmě se odtamtud brzy dostal. V roce 1922 se objevil v San Franciscu a používal jména Arthur Lemp.“

Přestal jsem vnímat, co Forest říká. Znovu se mi v mysli vynořil můj sen. Ten běžící muž byl zároveň Lemp i já a chlapec v náručí byl Seifel.

„Vypátrali jste nějaké jeho příbuzné?“

„Ještě ne. Jeho rodiče jsou mrtvi. Jednu dobu měl i manželku, ale ta s ním dlouho nezůstala.“

„Chápu.“

„Už se s vámi spojil okresní návladní?“

„Kvůli čemu?“

„Svolává na zítra ráno velkou porotu. Přiměl jsem ho k tomu. Jste na seznamu jako první svědek.“

„Tak dobře. Díky. Buďte zdráv.“

Osprchoval jsem se a oblékl. Pospíchal jsem a nepodařilo se mi zapnout knoflíček u krku.

Tohle a ještě to, že jsem nebyl oholen, padlo paní Seifelové okamžitě do oka. Přišla ke dveřím svého ranče na okraji města, bezvadně oblečena do šatů z tmavého hedvábí, těsně utažených v pase. Její černé oči si mne důkladně prohlížely. Nebylo v nich vůbec nic vlídného:

„Vás přece znám, že ano?“

„Setkali jsme se včera. Já jsem Howard Cross, okresní kurátor.“

„Já jsem Florabel Seifelová. Jestli chcete mluvit s Lawrencem, není doma. Ani nevím, jestli ho mám čekat na večeři – díky vám.“

„Díky mně?“

„Přesněji řečeno, díky vaší sekretářce. Ale vy přicházíte zrovna vhod. Přála jsem si s vámi promluvit. Ten nesmysl, který se táhne mezi mým synem a vaší sekretářkou přesáhl únosnou mez.“

„Slečna Devonová je moje asistentka. A nejde o žádný nesmysl. Ale o tom se přece nebudeme bavit.“

„O tom si naopak musíme promluvit! Jste veřejný činitel a máte určitou zodpovědnost. Řekla bych, že vaši zaměstnanci by měli být vychováváni tak, aby měli smysl pro určité třídní rozdíly. Nejsem v této společnosti docela bez vlivu, a když vidím, jak je můj syn lákán do vztahu s někým, kdo je společensky na nižší –“

„Nepřišel jsem, abychom se spolu takhle bavili!“

„O čem se tedy chcete se mnou bavit?“ Naklonila svou černou, uhlazenou hlavu a nepřátelsky se na mě zahleděla.

Pohled jejích černých očí byl tvrdý, nepřístupný. Zřejmě už léta neviděla ve světě kolem sebe něco, co vysloveně nechtěla. Její sebejistota byla doslova paranoidní.

„O vašem manželovi, paní Seifelová. Nebo spíš paní Lempkeová!?“

Změna v její tváři byla náhlá a hrozná. Otevřela ústa, v nichž se zableskly bílé zuby. Vyšlo z nich bolestné zaskučení. Oči se jí zúžily do žhnoucích štěrbin. Řekla stařecky chraplavým hlasem:

„Odejděte! Přišel jste mne snad mučit!?“

„Ne. Chci jen pravdu. Nechám si ji pro sebe, pokud to půjde. To vám slibuji.“

„Zabiju se! Nesnesu tu hanbu! Zařídila jsem pro sebe a pro Lawrence dobrý život! Nechci, aby to skončilo! Nedokážu s tím žít.“

„Ten život byl dobrý pro vás. Snad.“

„Co tím chcete říct?“

„Nic.“

Nakláněla se mezi dveřmi a jednou rukou se opírala o kliku. V obličeji se jí odrážel západ slunce jako záře vzdáleného ohně.

„Předpokládám, že jste měl v úmyslu vejít,“ řekla.

„Asi by to bylo pohodlnější pro nás oba.“

„Vstupte tedy.“

Dům se svou vyumělkovanou krásou podobal své majitelce. Uvedla mne do prostorné místnosti se zasklenou stěnou, kterou bylo vidět na květiny v zahradě. Ty však už ztrácely v umírajícím světle své barvy. Bílý koberec vyhlížel, jako by ho nikdy neposkvrnila lidská noha. Nad bílou pohovkou se nakláněla v rámu ze slonové kosti Matissova Odaliska. Póza, kterou zaujala paní Seifelová, byla přesnou imitací obrazu. Odvrátil jsem zrak.

„Sedněte si, pane Crossi,“ řekla unaveně. „Pokud jsem dobře pochopila to, co jste řekl před chvílí, máte v úmyslu pokusit se mé tajemství neprozradit…“

„Pokud to bude v mé moci.“

„Co to znamená?“

„Pokud máte vy nebo váš syn nějaký podíl na těch zločinech, je samozřejmé, že se bude mluvit o všech faktech.“

„Podíl na zločinech? Jen pomyšlení na to je směšné, urážlivé!“ Škrábala se svými rudými nehty na hrdle.

„Fakta jsou občas urážlivá,“ poznamenal jsem.

„Souhlasím. Nejvíc však člověka uráží skutečnost, že nemůže utéct minulosti. Minulosti se nikdy nezbavíte. Nemůžete ji popřít, zapomenout na ni nebo ji předělat. Je stále s vámi, jako postižené dítě, ukryté v tajném pokoji vašeho domu. Jak já už jsem zaplatila za svou pošetilost!“

„Pošetilost?“

„Za to, že jsem se proti vůli svých rodičů vdala za Georga Lempkeho. Bylo mi dvacet a byla jsem zhýčkané děvče. Potkala jsem ho na studentském bálu v Champaing. Byl hezký a okouzlující – je to banální historka, že? – a k tomu válečný hrdina. Každý mladý důstojník byl v těch dnech válečným hrdinou, jestliže se přeplavil přes Atlantik. Zamilovala jsem se do něho a vdala se za něj. Pár měsíců poté, co se mi narodilo dítě, byl zatčen a uvězněn. Otec zařídil rozvod a já jsem si myslela, že jsem se tím Georga zbavila a že budu moci klidně vychovávat své dítě. Ale když ho pustili, znovu nás našel. Přišel k nám do bytu, když jsem tam zrovna nebyla a ukradl Larryho. Čtyři dny jsme je hledali. Žili ve zchátralém hotelu v jižní části města. To byly nejhroznější dny mého života. Otec najal Pinkertonův detektivní ústav a ti nakonec Georga dopadli a zachránili Larryho.“

„Co se stalo s vaším manželem – s vaším bývalým manželem?“

„Postarali jsme se, aby zmizel. Aby se o tom moc nemluvilo – můj otec byl tehdy významnou osobností – zařídil, aby byl internován v státním psychiatrickém ústavu. Bohužel se mu za rok podařilo utéct.“

„Byl duševně chorý?“

„Jak se můžete na něco takového ptát? Samozřejmě že byl duševně chorý, měl kriminální sklony! Člověk, který byl schopen unést vlastního tříletého synka – takový člověk –“ Hlas se jí zlomil. Znovu zvedla ruku k hrdlu a hnětla si uvolněnou kůži mezi prsty.

„Možná, že jen chtěl mít svého syna u sebe.“

„Kdyby to byl chtěl, mohl a měl vést především spořádaný život! Byl mi nevěrný, už než se Larry narodil. George Lempke nebyl nikdy nic lepšího než darebák!“

„Předpokládám, že víte, co udělal včera?“

„Vím. Uvědomila jsem si to, když mi Larry popsal toho muže, kterého viděl v márnici. George za mnou přišel v listopadu. Nějak objevil, kde bydlíme a vyhledal nás. Domnívám se, že přišel proto, aby ze mne vymámil nějaké peníze. Řekla jsem mu na rovinu, že ho dám zavřít, jestli se ještě někdy přiblíží ke mně nebo k mému synovi.“

„Ví o tom Larry?“

„Ne. Nikdy jsme spolu o jeho otci nemluvili. Vysvětlila jsem Larrymu situaci, když byl ještě chlapcem. Od té doby se o tom nikdo z nás nezmínil.“

„On neví, že ten mrtvý je jeho otec?“

„Určitě ne ode mne. Mohu se spolehnout na to, že mu to nepovíte?“

„Možná, že by bylo dobré, kdyby to věděl.“

„Dobré? Jak by mu to mohlo prospět? Hrabat se v tak ohavných věcech…“

„Přemýšlí o tom,“ řekl jsem. „Včera mi o svém otci povídal. Ovšem jen to, co se dověděl od vás. Je docela možné, že toho mrtvého muže poznal, třeba jen podvědomě.“

„To není možné. Byly mu tři roky, když viděl otce naposledy.“

„Vzpomínky z dětství se často vracejí až ke druhému roku.“

„To neplatí pro Larryho. Na své dětství si vzpomíná velmi málo.“ Narovnala se a naklonila se ke mně. „Pane Crossi, mějte slitování se ženou, která tolik protrpěla. Neříkejte Larrymu pravdu!“

„Kdyby se ptal, tak mu to řeknu.“

„Ne! Zblázní se, když mu to povíte, spáchá sebevraždu! Je to citlivý chlapec. Celý život jsem se o něj musela starat a chránit ho.“

„Kolik je mu let?“

„Třicet čtyři.“

„To už není malý chlapec, paní Seifelová. Je to muž. A pokud se mužem zatím nestal, nejspíš se jím už ani nestane.“

„On se jím nestane,“ prohlásila.

„Pokud se k němu budete chovat jako dosud, tak určitě ne.“

„Jak se to odvažujete se mnou mluvit?“

„Není to ode mne moc laskavé, to vím. Ale do určitých situací se laskavost nehodí. Laskavostí se dá člověk i zabít.“

Zvedla se, tmavá štíhlá silueta proti oknu. „Jsem vám vydána na milost a nemilost. Udělala jsem před pětatřiceti lety vážnou chybu a od té doby jsem vydána na milost a nemilost vlastně každému. Ale přísahám vám, že pokud uděláte něco, co bude na škodu mému synovi – mám v téhle zemi mocné styky!“

„Beru to na vědomí.“ Zvedl jsem se obrátil se ke dveřím. „Kde je Larry teď?“

„Nemám ponětí. Ta malá blondýnka přišla asi před hodinou –“

„Slečna Devonová?“

„Tak se jmenuje? Doslova se vnutila do mého domu! Odjeli společně v jejím voze a…“

Našel jsem je oba v márnici. Larry Seifel se nakláněl nad stolem, na kterém ležel mrtvý muž. Ann stála vedle něj a rukou ho objímala kolem pasu. Když se otočili, aby se na mě podívali, viděl jsem na tvářích obou stopy slz. Seifel mi připadal hubenější a starší.

Ann se od něho odpoutala a přistoupila ke mně. „Víte, kdo to je, Howarde?“

„Ano. Ví to taky Larry?“

„Teď jsem mu to řekla. Hovořila jsem dnes odpoledne s panem Forestem, a některé věci v záznamech o Lempovi – prostě zapadalo to do toho, co mi Larry řekl o svém otci.“

„Jak to Larry přijal?“

„Ještě nevím. Stále čekám. Ale mám dojem, že už to věděl. Prostě si to jen nechtěl připustit.“

„Co teď uděláme?“

„Zatím nic. Prosím, Howarde!“

Podívala se mi úzkostlivě do očí. Pak se obrátila a vrátila se k Larrymu Seifelovi. Ten zíral do mrtvé tváře a neřekl ani slovo.

KAPITOLA 26

Moje svědecká výpověď před velkou porotou zabrala skoro celé dopoledne. Vyjádřil jsem své pochybnosti o Minerově vině, ale nezmínil jsem se o rusovlasé ženě, nemohlo to zatím být průkazné svědectví. Molly Fawnová měla svědčit odpoledne, takže to do té doby mohlo počkat.

Podle toho, jaké otázky kladl návladní a jaké poznámky pronášeli jednotliví porotci, jsem usoudil, že Minerova vina se považuje za prokázanou. Skutečnost, že zemřel násilně při pokusu uniknout spravedlnosti se zdála porotcům jako důkaz jeho spoluviny. Protože jsem byl jako kurátor pověřen dohledem na jeho podmíněný trest, považovali mne za předpojatého svědka. Ale na to jsem byl zvyklý.

Když jsem vyšel ze soudní síně, čekal na mne Sam Dressen. Jeho nos byl začervenalý a jeho oči vlhké vzrušením. Za ním, na lavici u stěny, seděla Amy Minerova s dozorkyní.

Dveře za mnou zaklaply. Sam mne popadl za ruku.

„Howarde, ona nám utekla!“

Na okamžik jsem si myslel, že mluví o Heleně. „Kdo utekl?“

„Molly Fawnová. Nechal jsem ji tady s paní Johannesovou. Asi před hodinou.“ Ukázal prstem vyčítavě na dozorkyni. „Návladní si myslel, že zbude čas, aby ji vyslechl po paní Minerové. Sešel jsem dolů do kanceláře. Na moment! A když jsem se vrátil, byla pryč.“

„To není moje vina,“ bručela dozorkyně. „Já jsem dostala rozkaz dohlédnout tady na Amy. To děvče požádalo o povolení jít dolů na toaletu. Tak jsem jí řekla, aby šla.“

„A co si myslíte, že tam tak dlouho dělala?“ řekl Sam. „Že se koupala?“

„To není moje starost. Nemůžu za to. Vy jste mi ani slovem nenaznačil, že by ta holka mohla mít chuť utéct!“

„Já přece nejsem prorok,“ obrátil se na mne. Vypadal rozpačitě. „Byla včera celý den tak hodná! Jak jsem mohl vědět, že má v úmyslu zmizet?“

„Jen klid, vždyť ji dostaneme. Kdyby někdo mluvil o nějaké vině, beru to na sebe. Zřejmě jsem ji měl dát do vězení.“

„Jistě.“ Promluvila Anny Minerová s hořkostí. „Proč nedáte do vězení vůbec všechny? To by vám teprve usnadnilo práci!“

Pohlédl jsem jí do tváře. Třebaže v ní byly ještě stopy žalu a vyčerpání, byla klidnější než v sobotu večer. Učesala si své šednoucí vlasy a na rtech měla náznak rtěnky. Poprvé jsem si uvědomil, že to zřejmě bývala docela půvabná dívka.

„Jak se vám daří, paní Minerová?“

„Výborně! Jak by se mohlo jinak dařit člověku, který strávil víkend ve vašem špinavém vězení?“

„Není špinavé,“ namítla dozorkyně.

„Tak dobře, není špinavé. Hrozně se mi líbilo! Bylo prima! Všechno bylo príma!“ Pozvedla ke mně své hnědé oči. „Vy jste viděl Freda, než zemřel?“

„Viděl jsem ho.“

„Zmínil se o mně?“

Nezmínil se, ale rozhodl jsem se, že budu lhát. Už jí na světě nic nezbývalo.

„Vzkázal vám, že vás má pořád rád.“

„Opravdu?“

„Ano.“

„Že mne má pořád rád?“

„Ano, tak to řekl.“

„A proč to řekl, tomu nerozumím.“

„Já taky ne. Lituju.“

Odvětila tichým hlasem: „Každý toho má moc, čeho může litovat.“

„Kdy vás propustí, Amy?“

„Dneska.“ Ale výhled na svobodu ji nijak nerozveseloval. „Návladní slíbil, že mne propustí, až skončím svou výpověď před porotou.“

„A co hodláte podniknout potom?“

„Nevím. Postarám se o Fredův pohřeb. Paní Johnsonová říkala, že můžu bydlet v té vrátnici tak dlouho, jak budu chtít. Ale já už nechci zůstat v tomhle městě. Po tom všem –“

Zřízenec otevřel dveře do soudní síně a obrátil se na dozorkyni: „Soud je připraven vyslechnout paní Minerovou.“

Sam mne zatahal za rukáv. „Nejlíp, když půjdem, co?“

„Správně.“ Pustili jsme se přes halu ke křídlu budovy, kde měl kanceláře šerif. „Jak byla Molly oblečená, když utekla?“

„Stejně jako předtím. Šedé bavlněné šaty a hnědý kabát. A ještě měla žlutý pruhovaný šátek. Má stará jí ho půjčila, aby měla co na hlavu.“

„Měla u sebe nějaké peníze?“

„Pokud vím, neměla. Vzali jsme ji s sebou do kina a museli jsme za ni zaplatit. No a teď si zmizí, zrovna když ji potřebujeme. To je ta vděčnost.“

„Měla byste dát vysílat rozhlasem její popis. Pro silniční hlídky, pro městskou policii i pro šerifova auta. Vůbec by mne nepřekvapilo, kdyby stopovala někde v severní čtvrti. Pokud ovšem neukradla nějaké auto.“

„Se svou figurou nebude mít potíž někoho stopnout. Co budeš dělat ty, Howarde?“

„Pěkně sedět. Mám toho běhání za celý víkend dost na celý život. Kdybyste se něco dověděl, zavolejte mi do kanceláře.“

„Provedu.“

Přešel jsem ulici k malému baru, který se držel nad vodou jen díky provozu v soudní síni. Cítil jsem prázdnotu, a to nejen ve fyzickém smyslu. Viděl jsem a slyšel jsem toho za poslední dny tolik, že jsem potřeboval nějaký čas, abych to vstřebal.

Hodiny na věži právě odbily čtvrt, když jsem otvíral dveře baru. Čtvrt na dvanáct, což bylo příliš pozdě na dopolední kávu a příliš brzy na oběd. Dav soudních zpravodajů se na mne určitě vrhne, až mne uvidí a bude ze mne mámit nějaké informace. Ale já jsem si nebyl jistý tím, co jim budu vyprávět. Nebyl jsem ani spokojen se svou výpovědí před porotou. Bylo mi sice jasné, co jsem viděl a slyšel, fakta i závažnost všech těch událostí. Ale jejich smysl mi nějak stále unikal.

Jak jsem procházel dveřmi do baru, napadlo mě, jestli snad Molly nepřišla na jejich smysl, a proto nezmizela. Temný interiér baru a silný pach připáleného tuku neposilovaly zrovna chuť k jídlu. Usedl jsem tedy na stoličku u barového pultu a poručil jsem si kávu.

Místnost byla prázdná, až na dvojici mladých lidí vzadu. Jejich hlavy byly těsně u sebe. Poznal jsem je, když si mé oči zvykly na temnotu. Byla to Ann Devonová a Larry Seifel.

Ann, která otočila obličej směrem ke mně, mne také poznala. Mávla rukou a zavolala přes celý sál:

„Howarde! Pojďte si k nám sednout.“

Nepříliš ochotně jsem sebral svůj šálek a přistoupil jsem k jejich stolu. Neměl jsem chuť se s někým bavit. Právě s takovou nechutí se zvedl Seifel ze své židle a posadil se vedle Ann. Já jsem usedl naproti nim.

„Tak copak mi řeknete, děti?“ Uvědomil jsem si falešný tón svých slov.

Ann si však má slova vyložila špatně. „Odešla jsem na oběd o hodinu dřív,“ řekla poněkud v rozpacích. „Larry mi řekl, že se mnou potřebuje mluvit.“

„To měl rozumné přání. Ostatně má dobrý vkus.“ Falešný tón v mých slovech přetrvával. Ta scéna v márnici předchozí večer mi příliš ležela v hlavě. Nemohl jsem na ni zapomenout.

Seifel byl bledý a vypadal unaveně. Sebevědomě se usmál, ale nikoho neokouzlil. „Nevadí vám to, Crossi, že ne?“

„Proč by mi to mělo vadit? Ann si tvoří svůj časový rozvrh sama.“

„Ale bude vám to vadit, až vám řeknu, o čem jsem s ní chtěl mluvit.“

„Tak schválně!“

„Snažil jsem se přemluvit Ann, aby opustila své zaměstnání.“

„Budeme se brát,“ řekla. „Larry mne právě požádal o ruku a já jsem řekla ano.“

„Doufám, že spolu budete šťastní.“

Vypadala spokojeně. Její tvář hořela a oči se jí leskly. Otáčela se k Seifelovi jako slunečnice za sluncem. Snažil se také poctivě, aby působil vesele, ale mě napadlo, že on nikdy nebude šťastný. Byl to člověk, který trápil sám sebe. Žil minulostí nebo budoucností, ale pohrdal přítomností, která ho mohla zachránit. Přítomnost pro něj v této chvíli byla bolestná prázdnota, kterou toužil zaplnit.

Řekl s poněkud trpkým úsměvem: „Už jsem slyšel při podobných příležitostech srdečnější blahopřání.“

„No tak,“ Ann mu pohladila ruku. „Samozřejmě, že to nebude hned, Howarde. Budeme mít čas, abychom našli a zacvičili nového asistenta.“

„Nenapadlo vás, že byste po svatbě mohla zůstat v našem oddělení?“

„Mysleli jsme na to, ale bohužel to není možné. Odjedeme totiž z města.“

„A kam se hodláte přestěhovat?“

„Asi do Seattlu. Oba bychom chtěli najít něco jiného, než nám teď může poskytnout tohle město.“

„Budu vás tu postrádat.“

„Má matka asi taky,“ řekl Seifel. „Matka tady zůstává. Vyříkal jsem si to s ní včera večer. Vysvětlili jsme si včera vůbec spoustu věcí.“

Ann sklopila oči a pro sebe se usmála.

„Včera večer jsem také mluvil s Forestem,“ řekl. „O mém otci. Forest slíbil, že udělá, co bude v jeho silách, aby se to nedostalo do novin. Doufám, že se mu to podaří. Hlavně kvůli matce.“

„Vám na tom nezáleží?“

„Kašlu na to. Ten člověk byl můj otec. Jestli z toho chce někdo něco –“

Ann ho jemně přerušila: „Nikdo z toho nic nechce udělat, Larry.“

Jeho trucovitost náhle zmizela jako závanem prudkého větru. Naklonil se dopředu s lokty na stole a zeptal se s chlapeckou zvídavostí: „Kdo ho zabil, Crossi? Kdo mi zabil otce?“

„Nevím.“

„Forest to také neví. Neví ani, kde začít. Říká, že takový sekáček, jakým byl bodnut, se dá koupit ve stovkách železářství i v hokynářství.“ Přes obličej mu přelétl stín. Dalo se z něj vyčíst trochu zlomyslnosti, trochu tragické obavy. „Myslíte si, že matka –“

„Určitě ne.“

„Promiňte mi to. Já vím, že je to směšné. Neměl jsem to ani vyslovit. Měl jsem s matkou potíže. Ale už je konec s tím, jak mi pořád organizovala život. Budu se věnovat kriminálnímu právu. Už mám dost toho, abych stále zůstával na povrchu věcí. Něco si přece z toho všeho odnesu: Zaměřím se teď na svůj vlastní život. Aspoň doufám. Až dosud jsem si v životě jen tak pohrával, vydělával jsem a zase utrácel peníze a předváděl jsem se starým dámám – to je dost málo. Člověk může svůj život využít, ale také zneužít. Já ho teď hodlám využít.“

„To byla úplná přednáška.“

„To bude teď můj život. Crossi, dejte na mne, život je vážná záležitost.“

„O tom se s vámi nehodlám přít.“

Sevřel čelisti, až mu naběhly lícní svaly. „Je mnoho věcí, do kterých se nehodlám pouštět. O jedné věci se však musím zmínit. Včera jsem se v poušti dopustil velké chyby. Od té chvíle mi to leží v hlavě.“

„Přestaňte o tom přemýšlet. Všichni děláme chyby.“

Ann řekla: „O čem se vy dva vlastně bavíte?“

„Včera jsem ti to řekl. Vystřelil jsem na Minera. Kdybych býval nestřílel, mohli jsme ho dostat živého.“

„Snad,“ řekl jsem. „Možná, že je na tom Miner lépe, když už nežije.“ Dopil jsem kávu a zvedl jsem se. „Tak hodně štěstí!“

Také se zvedl a podali jsme si ruce. Oba jsme se snažili stisknout ruku tomu druhému co nejvíce. Bylo to nerozhodně.

Ann, které se točila hlava z ranní kávy a lásky, za mnou volala: „Proč se také neoženíte, Howarde? Dělají to přece všichni!“

Řekl jsem, že to mám možná taky v úmyslu. Ale ne příliš nahlas.

KAPITOLA 27

Sotva jsem vstoupil do své kanceláře, zazvonil telefon. Došel jsem k němu a zvedl jsem sluchátko. Byl to Sam Dressen.

„Tak už jste ji našli?“

„Silniční hlídka ji zahlédla někdy kolem půl jedenácté. Snažila se, aby jí někdo zastavil na dálnici, kousek za křižovatkou na Cacique Street.“

„Kterým směrem chtěla jet?“

„Na sever. Měl jsi pravdu, Howarde. Ale už tam není, to jsem si zkontroloval.“

„Nevšimli si, kdo jí zastavil?“

„Ne. Moc se tím nezabývali. Měli dojem, že je to nějaká studentka nebo tak něco. Myslíš, že bych se po ní měl mrknout sám?“

„Co tomu říká návladní? Jde přece o svědkyni.“

„Nemůžu se k němu dostat. Porota stále zasedá a on vyslýchá paní Minerovou.“

„Možná, že Molly jela prostě domů.“

„A kde vlastně bydlí?“

„Kousek za Pacific Palisades. Asi tam zajedu.“

„A co kdybychom jeli oba?“

„Prima. V jednom z těch vašich policejních vozů se tam dostanem rychleji.“

„Tak stůj za dvě minuty před barákem!“

Sam se chopil volantu. Byl vynikající řidič, a tak přesto, že byla na silnici polední dopravní zácpa, dovezl nás šerifovým vozem do Palisades za necelou hodinu. Zaparkovali jsme u benzinové stanice asi sto yardů za fotostudiem.

Stál tam už červený požární vůz. Dveře do obchodu byly široce otevřené. V horkém slunci dostávaly ručně kolorované fotografie ve výkladu hektický ruměnec, připomínající výsledek umění přehorlivého majitele pohřebního ústavu.

Nechal jsem Sama stát u vchodu a vstoupil jsem do krámu tak tiše, jak jsem jen mohl. Za dveřmi v zadní místnosti byly slyšet hlasy. Nejdřív jsem slyšel mužský hlas, který hovořil rychle a s důrazem. Nepoznal jsem ho, teprve po chvíli.

„Fifty-fifty, níž nemůžu jít. Pro mne to znamená velké riziko!“

Pak se ozvala Molly: „Kdo bere na sebe riziko? Já nabízím deset tisíc, to je poslední nabídka.“

„To nestačí. Vždyť celou tu práci mám udělat já.“

„Jakou práci? Všechno, co uděláš je to, že shrábneš balík. Jako kdybys utrh‘ švestku se stromu.“

„Prima zlodějna,“ řekl ten hlas. „To teda promiň, holčičko. Za mizerných deset táců si na to sežeň jinýho chlapa.‘“

„Jakápak zlodějna? Ona ty peníze ukradla. A ty jí je prostě sebereš. Nemůže ani ceknout!“

„Jak vím, že to neudělá?“

„Protože ti to říkám. Protože má naděláno v kalhotách. Víc než kdy budeme mít my.“

„Tys mi napovídala už tolik pohádek, že nemám moc chuti ještě ti věřit.“

„Ale tohle je jasný jako facka! To bych přece musela být padlá na hlavu.“ Molly tišila hlas jako pod velkým tlakem. „Ona ty peníze má. Musí je mít! Musíme prostě zjistit, kde je má a sebrat jí je.“

„A já se mám podle tebe pustit do tak riskantního kšeftu za pitomých deset táců. I kdyby to, co říkáš, byla pravda, o čemž vážně pochybuju –“

„Tak patnáct. A víc ani chlup. Já to sama provést nemůžu a nemám čas, abych se s tebou hádala.“

„Dvacet pět,“ řekl. „Za míň se toho ani nedotknu, to mi věř, děťátko. Já jsem počestný obchodník, to si pamatuj. Já můžu moc ztratit.“

„Jsi počestný, jistě, tak co si děláš starosti? Ona k advokátovi nikdy nepůjde. Kdyby šla, tak jsi detektiv, no ne? Děláš jen svou práci.“

Teď mi mužův hlas zapadl do souvislosti. Byl to Lempův bývalý zaměstnavatel a její bývalý obdivovatel Bourke.

„Ale,“ řekl. „Moc se mi to nelíbí. Nedostaneš mne do toho za míň než za rovnou polovičku. Za dvacet pět. Je to proti mému gustu a já se musím zajistit. Uvědom si, že jsem to já, kdo může všechno ztratit.“

„A co já? Co moje kariéra? Kdybych nepotřebovala garderobu pro svou kariéru, myslíš, že bych do toho šla?“

„Dvacet pět tisícovek ti bude stačit na dost pěkný ohoz!“

„Za patnáct si koupíš nazpátek Carol,“ řekla vzdorovitě.

„Dvacet pět,“ řekl. „Tak platí nebo ne?“

„Asi se nedá nic jiného dělat. Ty jsi byl vždycky špinavý vyděrač.“

„Když se o sebe nepostarám, nikdo to za mne neudělá. Tak prima, děvče. Pusťme se do toho! Kde najdu tu ženskou?“

„Je v Pacific Pointu. Viděla jsem ji dnes ráno.“

„Jsi si jistá, že je to ona?“

„Naprosto. Nechala si odrůst vlasy a je starší, ale poznala bych ji všude.“

„Už jsi ji předtím viděla?“

„To jsem nemusela. Kerry měl její fotku, kterou sám udělal. Tu fotku měl s sebou celou tu dobu, co byl v base. Našla jsem ji v příborníku mezi věcmi, které po něm zůstaly. Chtěla jsem ji roztrhat.“

„Proč?“

„Ona byla ta ženská, která ho v roce 1964 udala policii.“

„Proto máš na ni takovou pifku?“

„Možná, že je to tak. Proč by jí mělo všechno projít? A ještě by jí měly zůstat prachy?“

„To je fakt. Proč bychom se neměli napakovat my?“ Zeptal se Bourke vesele.

„Já prachy nutně potřebuju. Jestli někdo potřebuje peníze, tak jsem to já.“

„Dej mi tu fotku,“ řekl. „Vemu si ji s sebou. A dělej! Nesmíme se tu zdržovat. Nepotřebujem, aby nás tu zastihli tví přátelé z Jihu.“

Opřel jsem se o stěnu. Velmi opatrně.

Její kroky se vzdalovaly. Pak zaskřípaly dveře. Kroky se znovu přibližovaly, ale byly v tom určité rozpaky.

„Tak si pospěš!“

„Vždyť pospíchám. Dovedeš si představit, že se do ní Kerry zabouchnul? Vždyť není ani z poloviny tak hezká jako já!“

„Ty jsi ten nejlepší kus,“ řekl sardonicky. „Ukaž!“

„Netahej mi to z ruky! Ani Kerry se vším svým talentem z ní nedokázal udělat krásku.“

„Na to je zapotřebí talent?“

„Kerry měl talent, měl umělecké sklony! Ale tomu ty nemůžeš rozumět.“

„Tak to vynech!“ řekl drsně. „Kerry byl darebák a vandrák a ty jsi úplně stejná.“

„Hlavně, že ty jsi lepší!“

„Možná, že v tomhle máš pravdu. Tak poslouchej. Já tě schovám na jednom místě ve Venice. Je to byt nad garáží stranou od dálnice. Rozumíš?“

„Jak mám vědět, že se ještě někdy vrátíš?“

„Takový darebák zase nejsem. Kromě toho mám podnik, který nemůžu opustit. A jak já mám vědět, že ta zrzavá má ty peníze?“

„Nikdo jiný je mít nemůže. Jenže ona už není zrzavá. Nechala si vlasy odrůst. To jsem ti už říkala. Teď je šedivá.“

„Kde si na ni mám počkat?“

„Vyložím ti to po cestě. Nejlíp, když to vezmem přes Sepulvedu. Možná, že mě teď už na dálnici hledají poldové.“

„Kdyby nás zastavili, tak tě vezu na policii.“

„Jo, rozumím. Ale nic mi nemůžou udělat. Já jsem nebyla zatčená. Já jsem čistá.“

„Jasně. To se mi na tobě vždycky nejvíc líbilo.“

„Nech si svý řečičky.“

Klika se pohnula a dveře se otevřely. Bourke mne zahlédl. Jeho ruka se vysunula jako bílá ještěrka k levé klopě. Udeřil jsem ho levou rukou do prsou. Rozmáchl se po mně svou levačkou, ale ztratil rovnováhu. Zaútočil jsem pravačkou a zasáhl jeho čelist. Hlava mu poskočila. V očích měl matný výraz nechápavého překvapení. Pak ho znovu zasáhla moje levačka.

Bourke se ve dveřích sesunul na kolena. Hlava mu klesla dopředu v perfektním mohamedánském pozdravu a udeřila o podlahu. Sam, který stál za mnou, vykročil dopředu a vytáhl mu z ruky revolver.

Vzadu, v neuklizeném studiu, se Molly snažila otevřít dveře. Světlo odrážející se od moře prosvítalo záclonami a znamenalo pro ni nejspíš naději na svobodu. Její tvář jím byla ozářena. Vypadala unaveně.

Zástrčka však trčela pevně v zámku. Dveře se jí otevřít nepodařilo.

Nechal jsem ji zmítat se v Samově náručí a vrátil jsem se k Bourkemu. Ležel roztažen pod prázdným pultem. Vytáhl jsem ho do polohy v sedě a v náprsní kapse jeho kostkované bundy jsem našel fotografii. Když jsem ho pustil, svalil se zase pod pult. Ležel a lapal po vzduchu. Hlava se mu obracela ze strany na stranu jako neklidnému nemluvněti. V ústech se mu hromadily sliny. Byla to fotografie na legitimaci, kolorovaná amatérsky olejovými barvami, které už vybledly. Zdálo se mi, že k tomu také velkou měrou přispělo časté prohlížení. Zůstávaly jen stopy červeně na ústech a na lících. Žena na snímku byla Anny Minerová.

KAPITOLA 28

Když jsme dojeli k soudu v Pacific Pointu, Amy už své svědectví před porotou dokončila a byla propuštěna na svobodu. Návladní opustil zasedání poroty, aby si se mnou pohovořil. Podle jeho názoru, a porotci s ním souhlasili, byl Fred Miner určitě vinen a Amy nikoliv. Nepřel jsem se s ním. Prostě jsem mu předal Molly a tu fotografii.

Podle soudního zřízence opustila Amy šerifovu kancelář jako svobodná žena krátce před druhou hodinou. Helen Johnsonová pro ni přijela v lincolnu. Dalo se předpokládat, že Helen odvezla Amy s sebou domů.

Byly tři hodiny a deset minut.

Zavolal jsem z kanceláře Sama Dressena. Ozval se Jamie. Udýchaně: „Haló, to jsi ty, mamko?“

„Tady je Howard Cross.“

„Ahoj Howarde. Já jsem myslel, že to volá maminka.“

„Kde máš maminku?“

„Nevím, asi se jela projet.“

„Nevíš kam?“

„Možná do San Franciska. Tam bydlí babička.“

Pak mu někdo vzal telefon z ruky. Ženský hlas pronesl ostře přes jeho protesty:

„Kdo je, prosím, u telefonu?“

„Howard Cross.“

„Och ano. Helen se o vás zmiňovala. Já jsem její matka.“

„Odjela skutečně do San Franciska?“

„Samozřejmě že ne. Jamie to popletl. Helen je na cestě do San Diega s paní Minerovou. Předpokládám, že se vrátí domů až večer. Mám jí něco vyřídit?“

„Ke komu jedou v San Diegu?“

„K rodině paní Minerové. Helen trvala na tom, že ji tam doveze.“

„Neznáte náhodou adresu?“

„Bohužel neznám. Ale ještě tam nemohou být. Vyrazili teprve před chvílí.“ Její hlas, docela příjemně drsný, dostal pojednou šibalský tón. „Mám dojem, pane Crossi, že Helen očekávala, že jí zavoláte. Nechala tu pro ten případ pro vás vzkaz. Říkala, že se nezlobí. A pokud dovolíte, abych k tomu jako Jamieho babička něco dodala –“

„Děkuji vám.“ Zavěsil jsem.

Sam, který byl občas velmi pohotový, už stál vedle mě s telefonním seznamem San Diega. „Znáš její dívčí jméno, Howarde?“

„Wolfová. Amy Wolfová.“ Hláskoval jsem to jméno.

V seznamu bylo ovšem mnoho Wolfů. Nechali jsme jejich jména a adresy ve spojovací ústředně a nasedli do vozu, který byl vybaven radiostanicí. Pracovník z ústředny se s námi spojil na krátkých vlnách dřív, než jsme dojeli do La Jolly. Ten, kterého jsme potřebovali, se jmenoval Daniel Wolfe a byl vlastníkem hokynářství ve východní části města.

Obchod s honosným názvem „Dannyho velkoprodejna“ byl na kraji dělnické čtvrti. Krám byl zařízen ve dvoupatrovém domě a jako dům sám byl už patřičně ošumělý. Na výkladní skříň někdo napsal bílou barvou: Pozor! Čerstvá vejce z farmy. Po Helenině vozu nebylo ještě ani stopy. Ulice byla liduprázdná, až na dvě mladé ženy s kočárky a starého psa, který ležel v jízdní dráze. Po stranách ulice rostly zaprášené palmy a jejich listy se lenivě pohybovaly v odpoledním vánku.

Nechal jsem Sama čekat v autě, zaparkovaném za rohem. Když jsem vešel do obchodu, zazněl zvonek. Krám byl malý a chabě osvětlený, ve vzduchu visel pach rozlitého mléka. Za pultem, na němž bylo vyloženo maso, stál muž ve flekaté bílé zástěře a obsluhoval mladou ženu v džínech s velkými náušnicemi.

Chtěla dvacet deka salámu. Pečlivě ho odřízl, zvážil a zabalil. Měl velké ruce, porostlé černými chlupy. Vlasy na jeho hlavě byly už řídké a šedly. Obočí však měl husté a černé. Tvář vypadala příliš hubená a stará na to, aby mohla unést tíhu toho obočí.

Vedle hlavního pultu byl stojan s knížkami, časopisy a náboženskými publikacemi. Postavil jsem se před ně a předstíral jsem, že si je prohlížím. Na pultě bylo ještě vyloženo rozmanité zboží: otvírače lahví, žvýkačky, gumové ještěrky, pohlednice, pletence česneku. Na stěně za pultem visela deska, plná sekáčků na led. Jejich držadla byla z červené plastické hmoty.

Muž v zástěře přistoupil k pokladně, aby vrátil drobné. Zákaznice s nákupem odešla.

Naklonil se dopředu s jednou rukou na pultě: „Máte nějaké přání?“

„Jeden z těch sekáčků, co visí za vámi.“

Obrátil se a jeden sundal. „Raději vám ho zabalím, abyste se náhodou neprobodl.“

„Vezmu si ho tak jak je.“

Podal mi ho. Na první pohled byl k nerozeznání od toho, kterým byl probodnut Lemp.

„Neprodávají se tak, jak mi sliboval ten agent, co mi je dodal.“ Jeho hlas byl zahořklý a monotónní. „Člověk by jim nikdy neměl věřit. Jestli jsem prodal čtyři za šest měsíců, tak je to moc. Ještě něco?“

„Ne, díky.“

„Tak to bude dvacet pět centů a jeden cent na daň. Dvacet šest centů.“

Dal jsem mu dva desetníky a šest centů.

„Drobné se mi vždycky hodí,“ řekl.

„Jak jdou obchody?“

„Mohlo by to být lepší, ale taky horší. Pamatuju časy, kdy se mi vedlo hůř.“ Zastrčil zásuvku pokladny. „Abyste mi rozuměl, já neříkám, že obchody jdou dobře. Musím soutěžit se supermarkety a podobně. Lidé, kteří u mne léta nakupovali, chodí dneska kolem mého krámu a mají v kapse sotva pár centů.“ Podíval se na mne malýma hnědýma očima. „Něco prodáváte?“

„Ne, nemám v úmyslu vám něco nabízet, pane –“

„Wolfe. Danny Wolfe.“

„Já se jmenuju Howard Cross.“

„Bydlíte tady někde blízko?“

„Jsem z Pacific Pointu.“

„Nepovídejte. Mám vdanou dceru, která žije v Pacific Pointu. Neznáte ji náhodou? Amy Minerová? Provdala se za chlapíka jménem Miner.“

„Znám ji docela dobře.“

„Nepovídejte. Měl byste tu počkat. Amy je právě na cestě sem. Tak vy jste přítel naší Amy.“

„Znám spíš jejího manžela.“

„Freda?“ Naklonil se přes pult a opřel se o něj oběma rukama.

„Poslyšte, co se Fredovi stalo? Já jsem si vždycky myslel, že je to spořádaný člověk. Když se přišel ucházet o Amy, tak jsem byl pro dřív než ona sama. Měla tenkrát trošičku nos nahoru. Obyčejný námořník nebyl pro ni dost dobrý. Když byla ještě malé děvče, tak si pořád vymýšlela, co bude. Říkával jsem jí Princezno.“ Vrátil se s námahou myšlenkami do přítomnosti. „Ale jak to vypadá, tak jsem se ve Fredovi zmýlil. Zapletl se do nějaké nepěkné věci, jak jsem slyšel. Někoho porazil autem a ujel, že?“

„Zabil člověka.“

„To jsem slyšel. Ale jak se mu to mohlo stát? Když jsem na jaře byl za Amy, nechtěla se o tom zmínit ani slovem. Když jsem se jí na to zeptal, tak byl oheň na střeše.“ Poškrábal si strniště na bradě. „Nikdy jsem z ní o tom nemohl dostat ani slovo.“

„Fred byl opilý, když se to stalo.“

„Neříkejte! Já jsem ho v posledních létech moc neviděl, ale pokud vím, tak zase tolik nepil. Jednou za čas se opil, ale spíš to nestálo za řeč. Anny si s ním víc užila, když ležel celé ty měsíce v nemocnici na zádech…“

Pojednou vzhlédl a víčka mu pod těžkým obočím zakmitala. Uvědomil si, že je mezi námi ještě něco nevysloveného:

„Poslyšte, neměl Fred ještě další nehodu?“

„Včera se zabil v autě.“

„Já to věděl,“ řekl suše, jako by sám sobě gratuloval. „Já věděl, že se něco stalo, už když jsem s Amy mluvil po telefonu. Cítil jsem to v kostech. Nic sice neříkala, ale já to cítil.“ Pak zavrtěl hlavou. „Je to vůbec možné? To byl zas opilý, nebo co?“

„Tentokrát byl střízlivý. Kdy vám Amy volala?“

„Před několika hodinami. Říkala, že jede domů. Jinak mi nic neřekla. Ona je taková tajnůstkářská. Vždycky taková byla. Já tomu ale říkám falešná pýcha a marnivost, když mám říct svůj názor. Amy se nikdy nikomu moc nesvěřovala.“

„A co takhle Kerry Snow?“

Jeho oči i ústa se stáhly. Rozhlédl se úzkostlivě po krámu a vyhlédl ven do ulice. Na ulici se však zatím nikdo neukázal.

„To znáte Amy tedy moc dobře, co?“

„Lépe než jiní lidé.“

„Kerry je pořád v Kalifornii? Já už ho léta neviděl.“

„Kdy jste ho viděl naposledy?“

„Mám dojem, že to bylo v pětačtyřicátým. Chodíval za Amy, to asi taky víte. Ani bych se o tom nezmiňoval, ale když už to víte. Amy se vrátila domů, aby se mi starala o domácnost, když zemřela její matka. Fred byl v nemocnici s těmi zády. Víte, jak to chodí. Ani jsem jí to nevyčítal, že si občas vyrazila a Kerry vypadal jako slušný mladý muž. Vy Kerryho znáte?“

„Trochu.“

„Tak asi chápete, co mám na mysli. On patří k těm, co se líbí ženám. Já jsem jí říkal, ať neblázní. Byl mladší než ona a ona navíc byla vdaná. Já vždycky říkám, že vdaná žena se má držet toho, koho si vyvolila. Ale ona do něj byla šílená. Začala utrácet svý peníze za šaty a za salóny krásy. Mně osobně se například nelíbilo, že si dávala barvit vlasy. Říkal jsem jí, když jsi šedivá, tak jsi šedivá. Mně zešedivěly vlasy, když mi bylo pětadvacet a Amy to po mně zdědila.“ Pohladil si temeno hlavy. „Kerry se tam u vás pořád vyskytuje?“

„Trvale.“

„Nepovídejte.“ Ve Wolfově tváři se mísil zmatek vzpomínek s nadějí. „Možná teď, když je Fred pryč, tak to dá Amy s Kerrym zase dohromady.“

„To pochybuju.“

„Člověk nikdy neví. V tom pětačtyřicátým se chystala odejít od Freda a vdát se za Kerryho.“ Naklonil se důvěrně nad pultem. „Už byli docela nachystaný, že spolu utečou, jenže já jsem jim to zatrhnul.“

„Vy jste jim to překazil?“

„Jo.“ Jeho široké dlaně se s hlasitým tlesknutím spojily. „Vůbec se mi nelíbilo pomyšlení na nějaký skandál, chápete. Její matka a já jsme s ní měli dost starostí, když ještě před Fredem běhala za klukama. Tak jsem plnil jen svou otcovskou povinnost. Byl jsem vlastně tehdy otcem i matkou.“ Poprvé se trochu usmál. „Ztratil jsem někde pár slov a Fred si to s ní vyříkal. Aspoň si to myslím, protože potom už jsem tady Kerryho Snowa neviděl.“

Jeho úsměv se rozšířil. Pak si ale, trochu pozdě, uvědomil, že toho nejspíš prozrazuje moc. Úsměv se zbortil a zmizel. Zaťal zuby jako starý pes, když je na konci svých sil.

„Vlastně bych o tom neměl moc povídat. Amy jde svou cestou a já jdu svou. Vy se o Amy zajímáte?“

„Velice.“

„Tak zapomeňte na to, co jsem říkal, jo? Ať už uděláte cokoliv, neříkejte Amy, co jsem vám pověděl. Když se rozzlobí, je z ní divoká kočka.“

„To vím.“

„No jo. Víte vo ní už asi taky svý, co?“

Neodpovídal jsem. Sledoval jsem, jestli se v ulici neobjeví Helen. Už tady mohla delší dobu být. Odpoledne se protahovalo do nekonečna; a vzpomínky toho starého muže čas ještě spíše zpomalovaly.

„Ona se tu už brzy ukáže, nebojte se,“ řekl. „A Kerryho Snowa můžete pustit z hlavy. Mezi ním a Amy toho nikdy moc nebylo. Několikrát za ní přijel z Los Angeles, šli spolu do kina nebo na tancovačku a to bylo tak všechno. Lodě, které se v noci míjely.“

Prohlížel si mne nyní pozorně a odhadoval, do jaké míry mi má věřit a jak vážně se zajímám o jeho dceru. Situace se stávala neudržitelnou. Skoncoval jsem s tím:

„Pane Wolfe, musím vám otevřeně něco říct. Amy hledá policie pro velkou krádež a pro podezření z vraždy.“

„Podezření z vraždy? Vy jste od policie?“

„Policista čeká venku. Byl jsem ve styku s Fredem. Jako kurátor.“

„Tak tohle se Fredovi stalo,“ mluvil teď sám k sobě. „Zabila ho, co? No, musím přiznat, že mne to nepřekvapuje.“ Jeho tvář byla tvrdá a lesklá jako z bílého kamene. „Já jsem vždycky věděl, že to s ní špatně skončí. Byla vzpurná. Několikrát mi vyhrožovala.“

Náhle se otočil a přešel do rohu za masným pultem. V jeho ruce se zaleskl jako meč nůž. „S tímhletím nožem mi vyhrožovala! Přímo tady, v tomhle krámě. Mně! Vlastnímu otci!“

„Položte ten nůž, pane Wolfe.“ Šok se může projevit u různých lidí různým způsobem a já jsem neměl zájem na tom, aby se poranil.

Položil nůž a vrátil se zpátky. Oči mu svítily ve tváři jako malé žárovky:

„Povídal jste taky o velké krádeži. To něco ukradla? Co vlastně ukradla?“

„Balík peněz.“

„Velký balík?“ Jeho ruce opsaly ve vzduchu obrys krychle.

„Může být dost velký.“

Shýbl se a sáhl pod pult. Jelikož jsem nevěděl, co mohu očekávat, vytáhl jsem z kapsy revolver.

Narovnal se a v jeho ruce se objevil balíček zabalený v hnědém papíře. Téměř štítivě jej posunul přes pult ke mně. „Není to ten balík po kterým pátráte?“

Na balíku byla nálepka s označením „expres“ a s adresou na pí Amy Minerovou t. č. u pana Dannyho Wolfa. Přetrhl jsem provázek a balík rozbalil. Na pult se rozsypaly svazky padesátidolarovek.

Natáhl ruce po penězích, ale pak si všiml mého revolveru a ruce zase stáhl. Otřel si je o zástěru.

„Kdy vám ten balík přišel, pane Wolfe?“

„Dneska ráno. Přišel ráno expres. Já jsem nevěděl, co v něm je. Na mou duši, pane! Neměl jsem ponětí, co v něm je. Neměla právo, to sem posílat. Já jsem v životě neudělal nic proti zákonu!“

Z ulice se ozvalo bouchnutí dvířek. Pohlédl jsem ven a viděl jsem lincolna s Helenou za volantem a Amy Minerovou, jak běží po chodníku. Rozrazila dokořán dveře. Zvonek divoce zařinčel.

„Dejte mi ty peníze,“ vzkřikla. „To jsou moje peníze. Já jsem si je vydělala.“

Její otec se schoulil za mnou. „Ať se nepřibližuje, já s ní nechci nic mít.“

Amy zůstala stát ve dveřích. S hlavou dopředu a zdviženými lokty vypadala jako socha běžce vytesaná v kameni. Soustředila nyní pozornost na revolver, který jsem měl v ruce. Sam Dressen se k ní potichu zezadu přiblížil. V jeho ruce se zableskla ocelová pouta. Objal její hubené tělo a želízka zacvakl.

Začala křičet: „To je sprosté. To jsou mé peníze! Zloději! Špinaví lupiči!“

Později řekla: „Neudělala jsem to pro peníze. Udělala jsem jen to, co jsem musela udělat.“

Daniel Wolfe zavřel na zbytek dne svůj obchod a odvedl nás do svého bytu. Zatáhl žaluzie, ale trochu světla přece jen pronikalo kolem žlutavých záclon na prošlapaný a zaprášený koberec, na mohérovou lenošku s odřenými opěradly a staré skříňové rádio. Na něm stály vystaveny fotografie dvou žen. Jedna fotografie byla studiový portrét usmívající se dívky v šatech s širokými rukávy, matka Amy. Druhý snímek byla zvětšenina fotografie, kterou měl Kerry Snow.

Wolfe na ně v tom příšeří chvíli zíral a pak si k nim sedl zády. Křeslo, které si vybral, jako by pro něj bylo příliš velké. Na jeho vyhublé tváři se třpytily slzy. Amy neplakala. Usedla do lenošky naproti mně. Sam a Helen seděli po stranách. Světelný paprsek padal šikmo na všechny tři a ozářil Heleniny vlasy. Na Samově uniformě vytvořil čestnou žlutou stuhu a zatřpytil se na poutech, která svírala zápěstí Amy. Když hovořila, nenechala ani na chvíli ruce v klidu, takže odlesk těch dvou kovových bez přestání bloudil po zšeřelém pokoji.

„Nedali mi jinou možnost,“ vyprávěla. „Kerry mě našel koncem ledna. Art Lemp přišel s ním. Lemp to byl, kdo řekl Kerrymu, kde bydlím. Lemp si taky vymyslel plán s únosem Jamieho. Kerry mi řekl, že jim musím pomoct. Řekl, že musím zaplatit za ta léta, která strávil ve vězení. Nevěřil, když jsem mu vykládala, že ho udal Fred. Že nás Fred zřejmě sledoval do bytu v Los Angeles ten poslední víkend, co jsme byli spolu.

Nedalo se s ním rozumně mluvit. Byl rozhodnutý zabít mě, jestli mu nepomůžu. Co jsem mohla dělat? Slíbila jsem, že se budu na tom plánu podílet. Řekli mi, že se vrátí příští sobotu k další poradě. Celý ten týden jsem chodila jako bez ducha. Nebyla jsem schopná kloudně přemýšlet. Měla jsem hrozný strach, že Fred zjistí, že se Kerry vrátil. A cítila jsem zároveň strašný pocit viny ke Kerrymu. Nestarala jsem se o plán únosu. Považovala jsem to za bláznivý sen, který si vymysleli, a nevěřila jsem, že ho mohou uskutečnit. Ale byl tu Kerry. Od první chvíle, kdy jsem Kerryho zahlédla, věděla jsem, že můj život stojí a padá s ním. Bylo to něco víc než pocit viny. Byla jsem jako v tranzu. Věděla jsem, že se něco musí stát. Jako tehdy v pětačtyřicátém, kdy jsem s Kerrym byla poprvé.

Tu sobotu večer jsem Freda opila. Bylo to poprvé po dvou letech, co se opil. Ale když šlo o alkohol, Fred nikdy nevěděl, kdy přestat. Sama jsem mu koupila láhev a nalila mu několik skleniček po večeři, aby nevěděl, co se děje. Pak jsem vzala lincolna a odjela na schůzku s Kerrym a Artem Lempem. V deset hodin.

Neměla jsem v úmyslu Kerryho zabít. Nepřemýšlela jsem, jen jsem měla stále pocit, že jsem v tranzu. Stalo se to mimo moji vůli. Když jsem je viděla, jak tam stáli u cesty vedle zaparkovaného auta, nebyli pro tu chvíli v mých očích ničím víc, než dvěma drobnými loutkami ve světle mých reflektorů. Lemp zřejmě pochopil, co chci udělat a uskočil. Takže když jsem ucítila náraz, věděla jsem, že jsem porazila Kerryho. Ale bylo mi to jedno. Tolik jsem ho milovala a on už ke mně nic necítil.

Odjela jsem za město, na chvíli zaparkovala a snažila se přemýšlet. Té noci svítil měsíc. Vzpomínám si, jak se měsíční svit odrážel ve vodě. Bylo to hezké. Seděla jsem a dívala se. Jediné, co mi táhlo hlavou, bylo: dnes večer jsem zabila Kerryho a beru to tak chladně a klidně jako ten měsíc ve vodě. Takový jsem měla pocit.

Když jsem se vrátila, jejich vůz tam už nebyl. Říkala jsem si: vyděsila jsem tě, Arte Lempe, jsem lepší a statečnější než ty, Arte Lempe. Kerry ležel na kraji silnice. Nevypadal vůbec jako Kerry. Vypadal jako fotografie, tak černý a bílý v tom měsíčním světle. Nezastavila jsem. Nechtěla jsem se k němu přiblížit. Snažila jsem se namluvit, že vlastně nikdy nežil.

Když jsem se vrátila domů, byl Fred namol opilý. Láhev byla prázdná. Chtěl další láhev. Já jsem mu řekla, že v takovém stavu nemůže řídit, ale on mě neposlouchal. Ve své opilosti neviděl a neslyšel. V takovém stavu ho sebrali ve městě – ani nevím, jak se mohl dostat tak daleko. Co jsem mohla dělat? Nechala jsem na něm vinu za to, co jsem já udělala Kerry Snowovi.“

„Co jiného jsem mohla dělat?“ ptala se nás a třela svá kostnatá zápěstí o pouta. „Kdybych přiznala, že jsem to udělala já, myslela by policie, že jsem to udělala záměrně a s rozmyslem. Vyhrabali by všechno o mně a o Kerrym. Jak zběhl, aby mohl být se mnou a jak jsme trávili ty dny spolu. A jak ho Fredova žárlivost dostala do vězení. To jsem nemohla říct ani jim, ani Fredovi. Ten nikdy nic nezatajoval, vždycky se řídil zákony. Byl by to rozhlásil celému světu.

Fred se tedy nikdy nedověděl, že to byl Kerry a nikdy také nezjistil, že jsem to udělala já. Nějakou dobu, když dostal podmíněný trest, jsem si myslela, že se všechno uklidní. Ale pak se jedné noci objevil Art Lemp. Tentokrát měl ze mne strach. To jsem poznala podle toho, jak se choval. Jenže ten jeho strach nebyl zase tak velký. Myslel si, že je chytřejší než já, že mne přelstí a přemluví. Nechala jsem ho přitom.

Lemp mi tvrdil, jaké mám štěstí. Říkal, že mi udělal laskavost, když sebral všechno, co měl Kerry u sebe, takže tělo nemohlo být identifikováno. Teď prý je na mně, abych udělala laskavost jemu. Rozváděl ten plán, jak unést Jamieho. Říkal, že to všechno promyslel, že to všechno může řídit z dálky a že ho nemůžou chytit. Musela jsem dělat, co řekl. Informovat ho, co dělají Johnsonovi během dne a zjistit, kolik má pan Johnson v hotovosti a na knížce. Ale ten poslední týden jsem si vypracovala vlastní plán.“

„Vždyť on mi nechtěl ani zaplatit!“ Vykřikla v návalu hněvu. „Nechtěl mi dát ani cent z celé té báječné sumy. Takový lakomec si přece nezaslouží, aby žil!“

„Patřilo mu to, že zemřel,“ řekl jsem.

Zdálo se, že ji můj souhlas uklidnil. Pokračovala: „A já sama jsem za něj měla udělat všechnu špinavou práci. To nejobtížnější přišlo v sobotu ráno. Musela jsem Fredovi lhát a udělat to tak, aby tomu uvěřil. Řekla jsem mu, že paní Johnsonové není dobře, že leží v posteli a posílá mu po mně příkaz. Řekla jsem mu, že paní Johnsonová má starosti, protože někdo pohrozil, že unese Jamieho. Že tedy má vzít Jamieho do domku v poušti, kde by byl přes víkend v bezpečí před únosci.

Fred to spolkl. Byla jsem ráda a nejen kvůli sobě. Věděla jsem, že chlapec bude s Fredem v bezpečí, protože Fred by ho ochránil do posledního dechu. Vždyť Fred se o Jamieho vždycky dobře staral!“

„Líp než o sebe,“ řekl jsem.

Helena sklonila hlavu a ukryla obličej v dlaních.

Amy Minerová pokračovala: „Fred byl vždycky takový. I když se dověděl to o mně a o Kerrym, byl ke mně strašně laskavý. Řekl, že mi dá druhou šanci a já jsem se snažila mít ho ráda. Snažila jsem se být k němu hodná. Je to zvláštní. Potom, co jsem zabila Kerryho, jsem ho začala opravdu milovat. Ale to už bylo pozdě.“

Otec se k ní naklonil: „Vždyť ty jsi Freda zabila…“

„Nepleť se do toho, Danny.“ Ani se na něj nepodívala.

Stáhl hlavu a šíji jako želva do odřené lenošky. Čas tížil. Atmosféra v pokoji, který osvětloval jen paprsek světla, houstla. Snažil jsem se představit si dětství, které tudy procházelo. Rodinný život, ze kterého Amy vzdorně vyrazila do světa, který ji srazil, i když se pěstmi bránila.

Helen zvedla tvář. Byla vážná a krásná. Řekla: „Fred Miner byl dobrý člověk. Nejslušnější muž, jakého jsem kdy poznala. Děkuji ti, že jsi nám ho vrátila.“

„Vy mi děkujete?“ řekla Amy nejistě.

„Jen za tohle a za to, žes dávala pozor, aby se nestalo nic Jamiemu. To ostatní ti odpustit nemohu.“

„Nečekám ani, že mne někdo pochopí, nebo mi dokonce promine. Vždyť já ani nečekala, že se z toho dostanu živá. Kdyby mi byl Fred neuvěřil, že je to váš příkaz, Lemp by mne donutil, abych chlapce ukradla sama. To vím jistě. Všechny jeho plány jsem neznala. Byl velmi lstivý. Ale rychle jsem všechno pochopila, když jsem viděla ten dopis, co vám poslal. Tehdy jsem si řekla: ‚Arte Lempe, tvé dny jsou sečteny.‘“ Její hlas se rozléhal pokojem.

„Měla jsem doma ten sekáček na led, který jsem sebrala v Dannyho obchodě, když jsem tu byla naposledy.“

„Ty jsi vždycky něco ukradla,“ poznamenal otec.

Její ústa se v opovržení stáhla. „Co je horší, zloděj nebo lakomec? Co jsi mi kdy v životě dal, kromě výprasků?“

„Měl jsem tě řezat víc a častěji!“

„Pokračujte, paní Minerová,“ vložil se jim do hovoru Sam.

Hluboce se nadechla: „Tak – jakmile jsem se jen mohla uvolnit, sedla jsem na autobus do města a šla jsem na nádraží. Sledovala jsem ten stojan s novinami oknem z dámského záchodku. Viděla jsem všechno, co se tam odehrávalo. Pan Johnson tam nechal kufřík a ten hotelový poslíček ho vyzvedl. Viděla jsem, jak Lemp potom vychází s kufříkem z hotelu a šla jsem za ním až na pláž. Byl takový jasný pěkný den. Říkala jsem si: Arte Lempe, už jsi žil dost dlouho. Slunce bude na svět bez tebe zářit jasněji!

Snažil se nastartovat motor a vycouvat z písku. Šla jsem přímo k postrannímu oknu a zeptala se: „Potřebujete snad pomoc, pane Lempe?“ Dřív než mohl odpovědět nebo se na sedadle pohnout, naklonila jsem se do okna a bodla jsem ho. Překvapilo ho to. Měli jste vidět jeho obličej!“

„Já jsem ho viděl, Amy!“ Můj hlas zazněl docela cize.

„Ale až později! Tohle jste neviděl. Já ho viděla, jak umírá. Ležel na sedadle a umíral s otevřenýma očima. To nebylo, jako když jsem zabila Kerryho. To jsem byla klidná. Tady jsem byla vzrušená. To bylo přesně to, co jsem chtěla. Viděla jsem, jak ten starý darebák chcípá…“

„Ne,“ přerušil ji otec. „Neměla bys takhle mluvit. Jaký dojem –“

„Ty mlč, Danny.“ Tentokrát k němu divoce vzhlédla.

Umlkl. Ve slábnoucím světle tvořilo jeho tvář jen obočí, jakoby podpírané ztrácející se bílou skvrnou. Jeho tělo, to byla hubená kolena svíraná silnými chlupatými pažemi.

Řekla: „Udělala jsem, co jsem musela. Zbavila jsem se ho jednou provždy. Připadalo mi jen divné, že to šlo tak snadno. No a pak tu byly ty peníze. Přinesla jsem si z domova balící papír a provázek. Říkala jsem si: Jestli to vyjde a já budu mít dost odvahy ho zabít, proč bych si nevzala ty peníze? Panu Johnsonovi jich ještě zbylo dost. Já jsem v životě nikdy žádné neměla!

Ale nemohla jsem si dovolit, aby mne s nimi chytili. Vytáhla jsem je z kufříku, zabalila a napsala na balíček tuhle adresu. Jenže jsem zapomněla doma pero. Ale Lemp měl naštěstí jedno v kapse. Sebrala jsem všechno, co měl u sebe a zahrabala jsem to za kulečníkem. Pak jsem odešla na poštu a odeslala jsem peníze. Expres. Nevěděla jsem, že mě zavřou do vězení. Myslela jsem, že bych se mohla vzdálit v sobotu nebo v neděli a dorazit sem dřív, než by balíček s penězi přišel. Ale bylo mi jasné, že nejdřív musím mít nějaké alibi. Musela jsem zdůvodnit, proč jsem ve městě v sobotu ráno.“

„A tak jste zašla za mnou,“ řekl jsem. „Jste dobrá herečka, Amy.“

„Vždycky jsem chtěla být herečkou. Jenže jsem vlastně ani nehrála, když jsem s vámi v sobotu ráno mluvila. Měla jsem opravdu starost o Freda, aby ho nezastřelili. Musela jsem zjistit, co vám všechno řekl. A věděla jsem, že kdyby se vrátil dřív, než by se mi podařilo utéct, kdyby zjistil, že jsem mu lhala – no prostě měla jsem starosti. A pak na mne také zpětně padlo to, že jsem zabila Lempa. Slunce nebylo jasnější, jak jsem si předtím namlouvala. Bylo temnější. Na okamžik jsem ani neviděla. Kdyby mě bývala nedržela myšlenka na peníze, asi bych se byla pomátla.“

Její zrak se zastavil na roztrženém obalu balíčku, který mi ležel na kolenou. S námahou od něho odvrátila oči.

„Je mi to líto, pane Crossi,“ řekla. „Vždycky jste se ke mně choval přátelsky. A vy, paní Johnsonová, taky. Nechtěla jsem vám ublížit. Nechala jsem se do toho zatáhnout, vlastní vinou, a neviděla jsem jinou možnost, jak se z toho dostat. A pak – když jsem viděla, že mám šanci dostat ty peníze a nechat si je – tak jsem za tím šla. To je celý můj případ.“

Dívala se kolem sebe po pokoji, jako by ji samotnou její příběh neuspokojoval, jako by ještě konečný smysl nebyl vyřčen. Pokoj byl klidný a čekal.

„Teď už je mi všechno jedno,“ řekla náhle. „Fred i Kerry jsou mrtví. Není tu už nikdo, kdo by mě měl rád. Nikdy už nebudu mít vlastní dítě.“

Rozplakala se. Helen se ji snažila uklidnit. Otec ji pozoroval z tmavého bezpečí své pohovky. Záchvat pláče po chvíli přešel a Sam ji odvedl k policejnímu vozu. Choval se k ní ohleduplně, ale pouta jí na rukou nechal.

Na chodníku ke mně přistoupila Helen. „Odvez mne domů, Howarde, prosím. Jsem z toho úplně zničená.“

„Mě přece nemusíš o nic prosit.“

„Já vím.“

Hledala v kabelce klíče od vozu.

„Mám druhý klíč,“ řekl jsem. „Nechal jsem si ho od včerejška.“

„Já vím.“

Jeli jsme rozlehlými předměstími a drželi se v dohledu policejního vozu. Dálnice se postupně stáčela k moři. Moře se vzdouvalo v soumraku jako široká bílá řeka.

„Myslím, že vím, jak ti je,“ řekl jsem. „Nezlobíš se na mne?“

„Nejsem hrdá. Nemohu si dovolit být hrdá. Už jsem tolik ztratila.“

„Já zase mohu tolik získat.“

„Včera jsem z toho ale byla moc smutná, Howarde.“

„Mě včera taky nebylo zrovna nejlíp. Jenže jsi to nebyla ty, kdo to způsobil.“

„Dobře. Zapomeneme na to,“ řekla. „Ale musíš mi už stále důvěřovat.“

Její tělo spočívalo na sedadle vedle mne, jako tajemná krajina, o které jsem snil celý svůj život.

„Možná bych teď měl cítit rozpaky. Kvůli penězům tvého manžela.“

„Ne. Tohle je jenom můj problém. A už jsem si to promyslela.“

„Už?“

„Jsme dost staří, Howarde, abychom si říkali pravdu. Zamilovala jsem se do tebe včera, když jsme se hádali. Když jsem si všimla, že i ty ses do mne zamiloval. Šest let svého života jsem dala Abelovi. Ty peníze mohou být cosi jako protiváha. Neznamenají ale v žádném případě, že mu budu věnovat celý zbytek života. Žil, jak si zvolil, a zemřel podle své vůle. A většina těch peněz bude stejně patřit Jamiemu.“

„Ucházím se o celý tvůj život. A necítím nic jiného, než radost. Žádné rozpaky.“

„To jsem ráda. Budeme ale muset trochu počkat…“

„Já čekat mohu.“ Její ruka mi spočinula lehce na rameni.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai