Smrt u vody

Ross Macdonald

(2002)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Ross Macdonald

Smrt u vody

Pro Eleanoru Van Cott, Harrie Seed a Normana Colavincenza

Tom Nolan

© 2001 by The Margaret Millar Charitable

Remainder Unitrust u/a 4/12/82

Introduction and prefaces to each story

© 2001 by Tom Nolan

Translation © Eva Kořínková, 2002

Jacket design © Zbyněk Janáček, 2002

Epilogue © TAMTAM Praha, 2002

ISBN 80-86191-20-6

SMRT U VODY

ÚVODNÍ SLOVO TOMA NOLANA

„Nenapadá mě nic lepšího, než promítnout mysl a život autora detektivního příběhu do jeho hlavní postavy, coby vypravěče,“ napsal Ross Macdonald.

V případě Macdonalda a jeho protagonisty Lew Archera se tento nápad nesmírně osvědčil, neboť Macdonaldova fikce je spojena nesčetnými nitkami se životem Kennetha Millara.

Splétat skutečnost s fikcí začal už v tomto předarcherovském příběhu soukromého očka „Smrt u vody“, který napsal v roce 1945. Najdeme tu odkazy jak z minulosti, tak současnosti devětadvacetiletého Kena Millara, ale objevují se zde už také některé narážky, jež známe z jeho pozdějších knih.

Hotel Valeria Pueblo se svými bungalovy a živým orchestrem připomíná hotely, kde Ken a Margaret Millarovi pobývali během války. Jedna z melodií, kterou hudebníci hráli, „V jednom malém španělském městě“, byla hitem konce dvacátých let, když tehdy dvanáctiletý Kenneth Millar žil ve Winnipegu u své tety a strýce, jenž vozil v odkládací skříňce svého Packardu pistoli. Tento muž byl Macdonaldovým celoživotním průvodcem ve světě zločinu, stejně jako ta stará romantická melodie, jež se objevuje ve více Archerovských románech.

Dalším leitmotivem všech příběhů s Archerem je jeho vyhraněný smysl pro morálku. I jeho mladý předchůdce, Rogers, je zjevně zastáncem dodržování etických norem.

Rogers se například ztotožňuje s názorem, že bohatství, byť třeba licoměrně nabyté, může posloužit dobré věci – neboť „pomohlo nemocné ženě žít v pohodlí a vychovat chlapce, který neměl otce“. (To je další příklad propojení příběhu se skutečným životem autora, který vyrůstal bez otce). Nicméně Rogers dokáže rozpoznat dobré pohnutky od zlovůle. A stejně tak, jako později Archera, ho zajímá nejen kdo se dopustil zločinu, ale co ho k tomu vedlo. Jak říká Rogers poté, co objevili mrtvolu: „Problém už nastal, já se jen snažím mu přijít na kloub.“

Jádrem příběhu jsou na pohled bezvýznamné poznámky na samém začátku a potom pravděpodobné pohnutky zločinu, jež rozbíhají vlastní děj. /Protože současně bývají klíčem k vyřešení záhady, plní vlastně dvojí roli: je to další charakteristický znak Macdonaldovy techniky./

Všimněte si rozdílu mezi Rogersem a jeho kolegou – hotelovým detektivem, jenž odchází v momentě, kdy rozhovor začíná nabývat na vážnosti. Jednoho krásného dne by Al Sablacan mohl pocítit důsledek svého nezájmu o celý případ. Mohl by se z něho stát zkorumpovaný hotelový detektiv, podobně jako v Macdonaldově knize z roku 1964 ‚Rub dolaru‘ detektiv Otto Sipe, jenž žije v ruinách kdysi věhlasného hotelu Barcelona, kde se někdejší skvělé sny proměnily v prach a jeho jedinými hosty zůstali duchové.

SMRT U VODY

Byl to starý muž, ale nevypadal, že by se chystal umřít. Na člověka jeho věku, určitě mu nebylo méně než sedmdesát, se držel báječně. Seděl u baru se třemi mladými námořníky, objednával jim pití a byl duší té společnosti, nejen co se financí týče. Během té doby, co jsem ho pozoroval, což byla řekněme hodina, musel vypít alespoň pět skleniček martini, a to už bylo hezky dlouho po večeři.

„Ten starý pán toho hodně snese,“ obrátil jsem se k Alovi.

„Myslíš pana Ralstona? Ten je tady každý den od osmi do půlnoci a nezdá se, že by mu to dělalo nějaké problémy. Občas se sice stane, že trochu přebere a já ho pak musím odvést domů a uložit do postele, ale druhý den je zase jako rybička.“

„Copak on bydlí tady v hotelu?“

Al Sablacan byl hotelovým detektivem ve Valeria Pueblo, kde vás jeden den přišel na deset dolarů, ale na rozdíl od mnoha jiných hotelů v Los Angeles, to za to stálo. Ještě před pár lety pracoval jako soukromý detektiv, stejně jako já, ale nakonec podlehl nářku svých křečových žil a příslibu, že bude na stará kolena v bezpečí.

„Je to náš nejstarší klient,“ pravil Al. „Má pronajatý bungalov blízko bazénu. Hádám, že je tady s manželkou už tak deset let.“

„Nechová se jako ženatý chlap.“

Pan Ralston popošel od baru k pianu, opřel se o ně a pozoroval dívku snědé pleti, jež vypadala jako Španělka, brnkala na kytaru a zpívala sladkým sopránem pseudolatinské písně. Vrhala přitom na pana Ralstona tak zamilované pohledy, že bylo jasné, že se snaží starého pána potěšit. Pan Ralston zas na oplátku na ni dělal roztoužené obličeje.

„Ukažte jim, pane Ralstone, že máte ve starém těle ještě dost života,“ ozval se od baru jeden z námořníků.

„To si piš, že mám,“ odpověděl pan Ralston plným, zvučným hlasem. Dal zpěvačce dolar a ona začala hrát píseň ‚To bylo tenkrát na ostrově Capri‘.

Pan Ralston tančil v malém kruhu mezi pianem a barem a dělal přitom rozmáchlá romantická gesta. „To si piš, že jo,“ opakoval s vítězným úsměvem, který přiměl i ostatní přítomné, aby se usmívali spolu s ním. „Jsem sice starý, vyschlý muž, ale mám mladé srdce.“

„Není to třída?“ obrátil se na mě Al. „Jeho žena je invalidní a on s ní má určitě spoustu starostí, ale nikdy to na sobě nedává znát. On je prostě třída.“

Následovala pauza a pan Ralston přišel lehkým krokem k našemu stolu, ruměnec na líci.

„Jakpak se dneska vede?“ oslovil Ala hlasem plným starostlivosti. „Myslím, že jsem se dosud nesetkal s vaším přítelem. Doufám, že mi prominete, že nemám kravatu. Zapomněl jsem si ji po večeři vzít. Nevím, na co jsem to myslel.“ Shovívavě se usmál nad svou chlapeckou bezstarostností.

„To je Joe Rogers, pane Ralstone,“ představil mě Al. „Joe je soukromým detektivem. Dříve jsme pracovali spolu.“

„To mě vždycky fascinovalo,“ pravil pan Ralston. „Mohl bych si k vám na chvíli přisednout? Mám sice nějaké hosty u baru, ale ty mohu pohostit, tak říkaje – na dálku.“ Objednal jednu rundu pro nás i pro námořníky u baru. Jeho martini zmizelo, jako by se vypařilo.

Pak se obrátil ke mně se slovy: „Často jsem si říkal, že život detektiva musí být nesmírně zajímavý. Já se tak trochu bavím studiem lidských povah, ale asi byste mohl namítnout, že jsou to studia spíše akademického rázu. Nemyslíte, že je možné nahlédnout hlouběji do lidské duše v okamžiku utrpení, v době krize, v takových okamžicích, kterými se váš život asi přímo hemží, pane Rogersi?“

„Řekl bych, že je možné nahlédnout hluboko do určitých částí lidského nitra. Něco z toho, co jsem tam viděl, se ale snažím co nejrychleji zapomenout.“

„Jako například?“ zeptal se pan Ralston, oči doširoka rozevřené zvědavostí a alkoholem.

„Zášť. Chamtivost. Žárlivost. Tři emoce, které mají na svědomí většinu zločinů. Nelidská rozkoš ze způsobené bolesti je čtvrtá.“

„Řekl jste ‚nelidská‘, to je zajímavé,“ poznamenal pan Ralston, „připomnělo mi to pojem sadismus, který nemusí mít vždycky sexuální obsah. Nemyslíte ale, že existuje ještě pátá možnost? Lidé určitě kradou a dokonce i zabíjejí pro lásku. Nebo snad vaše definice lásky nepřipouští, že by mohla být důvodem ke spáchání zločinu?“

„To mi připomíná, že jsem tady pracovně,“ obrátil se na mě Al Sablacan. „Musím se trochu rozhlídnout kolem, jestli je všechno v pořádku.“

„Nenávist je obvykle přesvědčivější motiv než láska,“ řekl jsem, když se Al vzdálil. „Ale asi máte pravdu, pokud se týče sadismu. Mohu se zeptat, jaká je – nebo byla – vaše profese, pane Ralstone?“

Jeho pohublá, výrazná tvář vypadala najednou provinile. „Musím se přiznat, že jsem nikdy žádnou profesi neměl. To je možná důvodem mých abstraktních úvah. Jeden čas jsem se, samosebou, hodně zajímal o investice, ale poslední roky jsem věnoval jen své ženě. Víte, ona je nemocná.“

„To je mi líto.“

„Ano, pane Rogersi, Beatrice je moc nemocná. Je postižena progresivní maskulární atrofií nohou, což ji naprosto zbavilo možnosti pohybu. Její stehna, pane Rogersi, její stehna nejsou o nic silnější než moje předloktí.“ Vyhrnul si rukáv košile, aby mi ukázal svou hubenou ruku. „Často děkuji Bohu, ať už je, či není, že jsem schopen poskytnout jí tu nejlepší milující péči.“

Zpěvačka se vrátila na židličku u klavíru a začala hrát. Pan Ralston vstal od stolu a zdvořile se omluvil. „Celý večer se chystám požádat ji, aby zahrála jednu píseň. Je to jedna z mých nejmilejších.“

Další z páně Ralstonových dolarů skončil u zpěvačky, která začala hrát píseň ‚V jednom malém španělském městě‘. Pan Ralston si spolu s ní pobrukoval melodii a k tomu s velikou vervou dirigoval imaginární orchestr.

„Vy ste ale démon, pane Ralstone!“ zavolal na něj jeden z námořníků. „Kdybyste měl nějaký vlasy, tak byste vypadal úplně jako Stokowski.“

„Nesmíš mě hodnotit podle hustoty porostu na hlavě, ale podle toho, jakou mám hudební fantazii,“ odpověděl pan Ralston potěšeně.

Dopil jsem svůj drink a odešel do haly, podívat se po Alovi. Pokaždé, když jsem ho navštívil, nechal mě přespat na rozkládacím lehátku ve svém pokoji v přízemí. V půl jedné po půlnoci jsem se už těšil, jak se na něj skulím, příjemně unaven a vláčný po půltuctů lahví piva. Al před chvílí skončil půlnoční obchůzku a právě si před zrcadlem sundával kravatu. Vtom někdo zaklepal na dveře, takže si ji zase znova uvázal.

Byl to jeden z hotelových sluhů. „Pane Sablacane,“ hovořil rozčíleně, když Al otevřel dveře, „nějací muži se koupou v bazénu. Řekl jsem jim, že se tam v noci nesměj koupat, ale jenom se mi smáli. Myslím, že tam budete muset jít a vyhodit je.“

„Okej, Louie. Jsou to hoteloví hosté?“

„Neřek bych, pane Sablacane. Jenom pan Ralston.“

„Pan Ralston? On je tam taky?“

„Ano, pane. Poskakuje na skákacím prkně.“

„Chceš tam jít se mnou, Joe?“

Pan Ralston mě zajímal, a tak jsem si na sebe vzal košili a šel s nimi. Stál na prkně a svítil na bazén velikou baterkou. Tři mladí muži se honili kolem stěn bazénu, potápěli se jako delfíni a cákali jako malé děti. Když jsme přišli blíž, viděli jsme, že pan Ralston má na sobě jenom proužkované plavky. Mladíci na sobě neměli vůbec nic.

„Hej, pane Ralstone,“ volal na něho Al. „Tohle přece nemůžete dělat.“

„K veliké historii země patří žena s lampou,“ pravil pan Ralston.

„Je namazanej, jak zákon káže,“ prohodil Al. „Se mi zdá, že dnešní noc patří k těm, kdy ho musím uložit do postele.“

„Budete muset své přátele požádat, aby odsud vypadli,“ řekl panu Ralstonovi.

„Jsou to mí hosté,“ protestoval pan Ralston. „Projevili přání zaplavat si, a já jsem jim – přirozeně – vyhověl.“

„Sakra, vypadněte už!“ hulákal Al přes vodu. „Dám vám deset vteřin a pak dojdu zavolat pobřežní hlídku.“

Tahle pohrůžka zabrala. Tři námořníci se vyškrábali z bazénu a začali se oblékat. Pan Ralston přišel k nám, pohyboval baterkou tak, že se kužel světla mrskal jako dlouhý svítící prut.

„Vy teda nejste moc chytrej, pane Sablacane,“ konstatoval zklamaným tónem. „Kluci jsou kluci, víte, vlastně kluci zůstanou klukami…, klukamami.“

„Ale vy už nejste žádný kluk, pane Ralstone. A je čas jít spát.“

„On je v pohodě,“ ozval se jeden z námořníků, snědý chlapec s milým úsměvem. „Říkal, že se sem můžem jít vykoupat. Tak jsme si mysleli, že je to třeba jeho soukromej bazén.“

Pan Ralston se otočil. „Já jsem skutečně v pohodě,“ promluvil. „Jsem v perfektní fyzické formě.“ Přitom si bušil malou pěstičkou do povadlé hrudi, kterou místy zakrýval šedý porost. „A kromě toho, jedním z mnoha privilegií, která tady mám, je to, že se mohu koupat v bazénu kdy se mi zachce. A mí přátelé jakbysmet.“

Námořníci zmizeli ve tmě. Od brány ještě zavolali „Dobrou noc, pane Ralstone!“ a vyšli halou ven. Pomohl jsem Alovi přesvědčit pana Ralstona, aby si šel odpočinout do svého bungalovu. Opustili jsme ho u dveří a šli spát.

Bylo ještě hodně brzy – teprve začínalo svítat – když nás probudilo zaklepání na dveře. Al se otočil na bok a zeptal se rozespale: „Kdo je to?“

„To jsem zase já, Louie, promiňte pane Sablacane. Chytili jsme jednoho z těch námořníků, když se snažil dostat zpátky do hotelu a on by s vámi chtěl mluvit.“

„No dobrá,“ Al se vykulil z postele. „Zadržte ho do té doby, než přijdu.“

Mladý snědý námořník seděl sklesle v křesle hotelové haly, dva hoteloví sluhové stáli nad ním.

„Kde jste ho chytili?“ zeptal se Al.

„Snažil se proklouznout halou do areálu hotelu.“

„Bože můj,“ zaúpěl Al, jehož obličej zbrunátněl. „Neříkejte mi, že jste si zase chtěl zaplavat.“

„Včera v noci jsem tu ztratil průkaz totožnosti,“ vysvětloval pokorně námořník. „Nemohu se bez něj vrátit na loď.“

„Jak mám vědět, že mi říkáte pravdu? Měli jsme tu spoustu případů krádeží.“

„Pan Ralston se za mě zaručí, znám se s jeho synem.“

„Pan Ralston žádného syna nemá.“

„S jeho nevlastním synem, Johnny Swainem. Jsme na stejné lodi.“

„Nebudeme rušit pana Ralstona v tak časnou hodinu, ale dám vám jednu šanci. Půjdeme se podívat po tom vašem průkazu.“

„Myslím, že jsem ho musel ztratit, když jsem se svlíkal.“

Průkaz tam opravdu ležel v trávě, bylo na něm uvedeno jméno James Denton, který na nalepené fotografii vypadal poněkud nezdravě.

„Měl bych ho předat pobřežní hlídce a nechat vás, abyste jim vysvětil, jak jste ho ztratil,“ řekl Al.

„Ale neuděláte to, že ne?“

„Ale neudělám to. Jenom si nepřejte, abych byl svědkem toho, že pana Ralstona využíváte.“

„To já bych neudělal,“ bránil se James Denton. „On je bezva chlap.“

Popošel jsem ke kraji bazénu a zahleděl se na vodu, chlorově zelenou a klidnou hladinu, jež v tom bezvětrném jitru vypadala jako vyleštěný achát. V nejzazším rohu bazénu jsem zahlédl něco, co tam nepatřilo. Bylo to sinalé tělo malého, starého muže, zkroucené a klidné ve svém tichém koutku, připomínalo nějaký plod, naložený v lahvi s alkoholem. James Denton si nakonec přece jenom znova zaplaval. Když jsme vynesli pana Ralstona z vody, teplota jeho těla byla stejná jako teplota vody.

„Obávám se, že je to částečně i moje vina,“ řekl James Denton nešťastně. „My bysme ho byli nenechali tam vlézt, ale on se asi vrátil, když jsme odešli. Byl to správnej chlap.“

„Sakra, ten chlór mě štípe do očí,“ stěžoval si a utíral si oči hřbetem ruky. Ale byl strašně mladý. Podezíral jsem jej, že pláče.

„Uměl pan Ralston plavat?“ ptal jsem se Ala.

„Nevím, nikdy jsem ho plavat neviděl. To je příšerné, Joe. Pokud vím, tak se v tomhle bazénu ještě nikdy nikdo neutopil.“ Podíval se na mrtvého muže a pak odvrátil pohled. Tělo pana Ralstona s promodralým obličejem a v červených plavkách vypadalo na trávě hrozně malé a působilo patetickým dojmem. Al mu zakryl tvář kapesníkem.

„Tak, asi bych měl zavolat pana Whittakera a policajty,“ řekl a dodal: „Panu Whittakerovi se to líbit nebude.“

Panu Whittakerovi, jenž byl majitelem hotelu Valeria Pueblo, se to opravdu nelíbilo. Byl to menší, čiperný človíček s ostře řezaným obličejem, zbytkem šedivých vlasů na skráních a neklidnýma rukama. Na levé tváři měl tik. Pokaždé, když se jeho tvář stáhla, následovalo téměř neslyšitelné mlasknutí. Pan Whittaker se to snažil zamaskovat tím, že se při každém škubnutí ve tváři usmál. Výsledkem jeho snažení ale bylo, že vypadal jako hlodavec, který v pravidelných intervalech cení zuby.

Dorazil současně s policií, zmateně pobíhal po trávníku, cenil zuby a mumlal: „To je ta nejnešťastnější náhoda. To je přece jasný případ nešťastné náhody. Doufám, že se této záležitosti dostane minimální publicity.“

James Denton a Al líčili včerejší plavecké pozdvižení a pan Whittaker si nervózně mnul ruce a stále opakoval: „To je přece jasné, že se jedná o nešťastnou náhodu.“

„Vypadá to, že máte pravdu,“ ozval se policista, „ale musíme tělo odvézt a nechat udělat pitvu.“

Načež pana Ralstona odnesli v šedivém prostěradle.

„No, tak to bychom měli,“ prohlásil pan Whittaker nazlobeně, „myslím, že jsme udělali, co bylo v našich silách.“

„Komu zůstanou jeho peníze?“ zeptal jsem se Ala.

„Paní Ralstonové,“ odpověděl mi pan Whittaker. „Paní Ralstonová je jediná uvedena v jeho životní pojistce. Chudák ženská.“

„Kdo jiný bude mít z jeho smrti nějaké výhody?“

Jeho bratr Alexandr, který taky bydlí v Los Angeles a potom jeho nevlastní syn, John Swain. Ale oběma odkázal jen malou sumu.

„Kolik?“

„Každému deset tisíc dolarů. Ošetřovatelce jeho ženy, Jane Lennonové, odkázal úplný pakatel, myslím, že asi pět set.“

„A jak to víte?“

Poslední otázka už byla hodně na tělo a pan Whittaker si to uvědomil. „A kdo vlastně jste, člověče?“ zeptal se mě.

„Jmenuji se Rogers a jsem detektiv.“

„Promiňte, pane Rogersi,“ pan Whittaker vycenil zuby v senilním úsměvu. „Jsem dnes poněkud vyveden z míry, pan Ralston byl můj velmi dobrý přítel.“

„Mně se neomlouvejte, jsem jen soukromý detektiv a nemám s tím případem nic společného. Ovšem pokud si mě hotel nebude chtít najmout, abych to vyšetřil.“

„Neřekl bych, že je tady co vyšetřovat. Je to jasný případ –“

„Kolik peněz po sobě pan Ralston zanechal?“

„Spoustu,“ vydechl pan Whittaker uctivě. „Hodně přes milion.“

„Náhodná smrt milionáře si vždycky vyžádá vyšetřování,“ řekl jsem. „Pracuji diskrétně. Za dvacet dolarů denně.“ Ten případ mě zajímal a nebylo mi proti mysli, vydělat si taky nějaké peníze, pokud to bude možné.

„Joe je eso, pane Whittakere,“ vložil se do toho Al. „Pracovali jsme spolu. Udělal vám velmi slušnou nabídku.“

„O peníze tu samozřejmě nejde.“ Pan Whittaker si leštil nehty o náprsenku svého tvídového saka od Harrise, pak nehty zkontroloval a leštil dál. „O peníze nejde. Nuže dobrá, Rogersi, uvidíme, co se vám podaří vypátrat.“

„Dvacet dolarů předem,“ upřesnil jsem.

Dal mi dvacet dolarů a já se ho zeptal: „Jak to, že znáte podrobnosti závěti pana Ralstona?“

„Byl jsem při jejím podpisu jako svědek. Nedělal s tím žádné tajnosti. Miloval svou ženu a chtěl, aby po něm zdědila jeho peníze.“

„Ona ho taky milovala?“

„Jistěže. Paní Ralstonová je velice jemná a oddaná žena. Přes to politováníhodné postižení byla starému pánovi vzornou manželkou.“

„Kolik je jí let?“

„Něco málo přes čtyřicet. Nechápu, k čemu ty otázky. Doufám, že nezpůsobíte nějaký problém.“

„Problém už nastal,“ poznamenal jsem. „Já se jen snažím mu přijít na kloub.“

James Denton, ten námořník, nám připomněl, že celou tu dobu, co odtud odjela policie, sedí tiše na trávníku. „Mohu už odejít?“ zeptal se.. „Měl jsem být zpátky na lodi v San Pedru do devíti, ale to už asi nestihnu.“

„Nevlastní syn pana Ralstona, John Swain, je váš přítel?“

Postavil se a řekl: „Ano, pane.“

„A proč s vámi John minulou noc nebyl?“

„Musel zůstat na lodi, protože měl dovolenou předtím, když jsme byli v Pearl. Byl jsem tu s Johnem před časem a pan Ralston mi řekl, že mě zase rád uvidí.“

„Když máte příkaz zůstat na lodi, tak není možné, abyste se odtamtud nějak dostali, že ne?“

„Ne, pane. U přístavního můstku jsou stráže a musíte se hlásit u velitele lodní policie.“

„Na které jste lodi?“

„APA 237.“

„Máte na lodi telefon?“

„Ano, pane,“ odpověděl a dal mi číslo telefonu.

„Kdybychom vás potřebovali, dáme vám vědět. Ti ostatní dva chlapci byli také z vaší lodi?“

„Ano, pane.“ Řekl mi ještě jejich jména a odešel.

„Raději zavolej Johnu Swainovi na APA 237 a řekni mu, aby sem přišel,“ obrátil jsem se na Ala. „Jestli ho nebudou chtít uvolnit, tak je o to požádá pan Whittaker.“

„Ano, jistě,“ souhlasil pan Whittaker, jenž vypadal mnohem šťastnější, když nemusel nic rozhodovat.

Al se vrátil do hlavní budovy k telefonu a já jsem se zatím ptal pana Whittakera, který bungalov měl pronajatý pan Ralston. Ukázal na dlouhou nízkou omítnutou stavbu, jež byla napůl schovaná za okrasnými křovinami, asi třicet metrů od bazénu.

„Jak to vypadá uvnitř?“ zeptal jsem se.

„Jak to myslíte?“

„Kolik je tam pokojů? Jak velký je to byt? Kolik má ložnic a tak dále.“

„Jsou tam tři ložnice, obývák, kuchyň a dvě koupelny. Jednu používá pan Ralston a o druhou se dělí paní Ralstonová se svou ošetřovatelkou. Má totiž ošetřovatelku na plný úvazek. Nevím, jestli vám řekli, že je invalidní.“

„Ano, vím to. Pokoje jsou patrně mezi sebou propojeny, že?“

„Dveře všech místností, kromě koupelen a kuchyně, vedou do centrální haly. Mohu vám nakreslit plánek –“

„To nebude třeba. Zrovna jsem si říkal, že se tam zajdu podívat. Nemyslíte, že je na čase, aby někdo informoval paní Ralstonovou, co se stalo jejímu muži?“

„Můj Bože, já na to dočista zapomněl!“ podíval se na platinové náramkové hodinky, které právě ukazovaly půl osmé. Po krátké pauze, během níž mu několikrát zaškubalo ve tváři, řekl: „Myslím, že bych se měl poradit s jejím lékařem, než jí to povím. Vzhledem k jejímu zdravotnímu stavu. Omluvte mě.“

Načež prkenně odkráčel. Já se pomalu loudal po betonové cestičce k Ralstonovu bungalovu. Stažené žaluzie na všech oknech vzbuzovaly dojem netečnosti a zranitelnosti, jako obličej se zavřenýma očima. Nevím, proč jsem nedůvěřivě váhal, jestli mám zazvonit u dveří, jako bych se bál, že na mě z těch dveří něco vyskočí. Místo toho se ve dveřích objevila moc hezká brunetka v bílé uniformě ošetřovatelky, které moc nechybělo do třiceti let. Přivítala mě slovy:

„Prosím vás, buďte potichu, paní Ralstonová ještě spí.“

Vy byste, podle toho, jak vypadáte, potřebovala taky ještě něco dospat, pomyslel jsem si. Měla pod očima velké tmavé kruhy a pleť na obličeji povadlou.

„Vy jste slečna Lennonová?“

„Ano.“ Vyšla ven na malou verandu a zavřela za sebou dveře.

Všiml jsem si, že betonová podlaha verandy mírně stoupala k prahu dveří a naopak plynule klesala směrem k cestičce. Paní Ralstonová asi používá kolečkové křeslo. „Jmenuji se Rogers. Pan Whittaker mě najal, abych vyšetřil smrt pana Ralstona.“

„Cože?“ povadlé partie okolo očí a pusy se teď pokřivily výrazem bolestného úžasu.

„Pan Ralston se dnes v noci utopil v bazénu. Mohla byste mi říci něco, co by mohlo to neštěstí nějak vysvětlit?“

„Bože můj, to paní Ralstonovou zabije.“

„Zabilo to pana Ralstona.“

Podívala se na mě zblízka a zeptala se: „Kdy?“

„Podle mě okolo jedné až druhé hodiny po půlnoci. Policie bude znát přesnější čas po pitvě.“

„Nemohu tomu uvěřit.“

„Neviděla nebo neslyšela jste něco?“

„Ne, nic. Paní Ralstonová i já jsme šly spát před půlnocí a spaly jsme až dosud. Já jsem vstala před chvílí. Pro ni to bude hrozný šok.“

„Spíte ve stejném pokoji jako ona?“

„V sousedním pokoji, nechávám dveře po celou noc pootevřené, abych ji slyšela, kdyby něco potřebovala.“

„A kde spal pan Ralston?“

„Jeho pokoj je přes halu naproti našemu. Jak tam, prosím vás, mohl spadnout?“

„To je to, co se pokouším zjistit. Chodíval si zaplavat?“

„Viděla jsem ho plavat. Ale teď už to bude takových pět let. Už byl dost starý.“

„Kolik mu bylo let?“

„Sedmdesát tři.“

„Díky. Neříkejte zatím nic paní Ralstonové. Pan Whittaker šel zavolat lékaře.“

„Já jí nic nepovím.“

Vrátila se do bungalovu tichounce jako myška.

Já jsem šel zpátky do jídelny, kde právě Al dojídal snídani. „Mluvil jsem s Johnem Swainem,“ informoval mě. „Vzal si taxíka a jede z Pedra sem k nám.“

„Jak to přijal?“

„Dost ho to vzalo, ale myslím, že ho to neporazí.“

„Co myslíš, mohl se včera v noci ještě někdo dostat do areálu, poté co jsme opustili pana Ralstona?“

„O půlnoci jsme zamkli brány. Potom už se nedá jít jinudy, než přes hotelovou halu, a tam je pořád služba. Nikdo kromě hostů a zaměstnanců se sem nedostane, leda by přelezl zeď.“

„A to by se mohlo stát?“

„Vždyť jsi ji viděl.“ Byla to cihlová zeď, vysoká asi dva a půl metru, nahoře zakončená ocelovými hroty.

„Proč se ptáš? Myslíš, že sem někdo vlezl, aby zabil starého pána?“

„To nezní pravděpodobně, co? Ale člověk by musel být strašně opilý, aby se rozhodl jít se ve třiasedmdesáti letech sám po půlnoci vykoupat. Opilejší než byl pan Ralston.“

„Těžko říct.“

Když jsem v rychlosti posnídal, vydali jsme se hledat pana Whittakera. Byl ve své kanceláři, seděl na rohu psacího stolu a pohupoval v pravidelných intervalech jednou nohou, jako by to byl metronom.

„Doktor Wiley tu bude každou chvíli,“ ujistil nás. „Říkal, abychom na něj raději počkali.“

Řekl jsem mu, že jsem hovořil s ošetřovatelkou a že spala celou noc, aniž něco viděla nebo slyšela. Pak se dostavil doktor Wiley. Vysoký, veselý chlapík, oblečený na golf, ale nesl si lékařský kufřík.

„Nepředpokládám žádné komplikace,“ těšil nás doktor, „ale je lepší být raději připraven. Nemůžeme vědět, jaká bude reakce ženy, která je sama tak nemocná, až se dozví tuhle šokující zvěst.“

„Mám z toho strach,“ poznamenal pan Whittaker. „Bude to pro ni těžká zkouška.“

Když jsme dorazili k bungalovu, paní Ralstonová se slunila na terase, sedíc v kolečkovém křesle, nohy zabalené ve vlněném plédu. I přes ten pléd působila spodní část jejího těla pateticky neduživě. Od pasu nahoru ale vypadala na první pohled jako zdravá čtyřicátnice. Plné poprsí a hezkou linii ramen zakrývala lehká lněná blůzka. Měla překvapivě hezký, až vyzývavě krásný obličej, ale sem tam jí přes něj přelétl stín. Napadlo mě, že až dosud dokázala vzdorovat své nemoci, ale teď se asi přiblížil okamžik kapitulace. V bezvadně upravených hnědých vlasech jí probleskávaly první šediny.

Vesele zamávala na doktora a když se usmála, bylo jí vidět hezké bílé zuby. „Dnes jsem vás nečekala,“ podivila se.

Al i já jsme ustoupili kousek dozadu a předstírali, že si prohlížíme stromy, když Whittaker s doktorem Wileym pomalu mlčky popošli k ní. Za ní stála ošetřovatelka a tvářila se ustaraně.

„Mám pro vás špatnou zprávu,“ řekl doktor. „Pan Ralston…“ pak chvilku váhal.

„Copak? Pan Ralston spí ve svém pokoji.“ Otočila hlavu na ošetřovatelku a na krku jí vystoupily žíly. „Nebo pan Ralston už nespí, Jane?“

Jane se zakousla do spodního rtu, plného a červeného jako malina.

„Pan Ralston je mrtev,“ řekl doktor. „Dnes v noci se utopil v bazénu.“

Ruce paní Ralstonové sevřely opěrky invalidního vozíku. Seděla vzpřímeně, opírala se o své silné paže. Na obličeji jí vystouply kosti a stíny se prohloubily.

„Chudák Henry,“ povzdechla. „Jak se to stalo?“

Dřív než někdo stihl odpovědět, zhroutila se v křesle dozadu a krásnýma dlouhýma rukama si přikryla obličej. U brány se objevil mladý muž v čisté námořnické uniformě a spěchal přes trávník k nám. Proletěl kolem nás jako modrý šíp a napůl vkleče objal paní Ralstonovou okolo ramen. „Mami, mami, jseš v pořádku, maminko?“

„Johny,“ promluvila paní Ralstonová a zároveň si sundala ruce z obličeje, v němž výraz zármutku vystřídal mateřský cit.

„Můj drahý chlapče, jsem tak ráda, že jsi přišel.“

„Cítíte se už lépe, paní Ralstonová?“ zeptal se jí doktor Wiley. „Myslím, že bych vám měl změřit puls.“

Doktor a pan Whittaker se jí ještě několik minut věnovali, starali se, aby měla veškerý komfort a sdělili jí některé podrobnosti ohledně smrti jejího manžela. Pak se s ní rozloučili a připojili se k nám. Nechali ji o samotě se synem a s ošetřovatelkou.

„Je to úžasná žena,“ pravil doktor Wiley. „Přijala to mnohem lépe, než se dalo očekávat.“

„Má obrovskou vůli,“ doplnil pan Whittaker. A doktor Wiley ještě dodal. „Asi by vás při pohledu na ni nenapadlo, že jí zbývají pouhé tři měsíce života.“

„Jenom tři měsíce?“ podivil jsem se.

„Konzultoval jsem to s předními specialisty v zemi,“ pokračoval doktor Wiley, „amyotrophická laterální sklerosa je progresivní onemocnění a neumíme je zpomalit. Nebude žít déle než tři měsíce, a ona to ví. Ale nedává to znát.“

Ještě než jsme se vrátili do budovy hotelu, otočil jsem se zpátky, abych se podíval na paní Ralstonovou. Její syn dosud napůl klečel vedle invalidního vozíku, její hlavu opřenou na svém rameni. Ošetřovatelka stála dosud za ní a tvářila se pořád ustaraně.

Poručík, který dostal tento případ na starosti, na nás čekal v hale. Chtěl si promluvit s paní Ralstonovou a její ošetřovatelkou a sehnat i další svědky pro soudní vyšetřování.

„Už dokončili pitvu?“ zeptal jsem se ho.

„Dr. Schantz ještě není hotov.“

„A co je nejpravděpodobnější příčina smrti?“

„Jasný případ utopení, co jste očekával?“

„Jasný případ utopení,“ zněla moje odpověď.

Vzal jsem Ala stranou a řekl mu: „Zajedu do policejní laboratoře a promluvím si s doktorem Schantzem. Mezitím bys mohl udělat pár věcí. Především ověřit alibi Johnyho Swaina. Zjisti, jestli byl skutečně včera v noci na palubě své lodi. A pokus se najít něco, co by mohlo otřást výpovědí té ošetřovatelky, že strávila celou noc v posteli. Nezdá se mi, že to je pravda.“

„Dobře,“ souhlasil Al a zřejmě byl rád, že má něco na práci. Vyjel jsem s autem z parkoviště naproti hotelu a vydal se do města navštívit doktora Schantze.

Našel jsem ho v jeho ordinaci. Pitvu už dokončil, ale ještě měl na sobě bílý lékařský oděv. Díky svému úctyhodnému bříšku a třem bradám vypadal spíše jako šéfkuchař než odborník v oblasti medicíny.

Když jsem vstoupil, projevil údiv se slovy: „Nevěděl jsem, že tě zajímá tenhleten nebožtík, Joe.“

„Mě zajímají všichni. Jsem totiž povoláním nekrofil.“

„Mám vzadu nádherné exponáty v lyzolu, nechceš se podívat?“

„Teď zrovna ne, děkuji. Najal si mě hotel, abych vyšetřil okolnosti té nehody pana Ralstona. Nemají rádi, když se jim topí hosté v bazénu. Nepřišel jsi na něco, co by nasvědčovalo tomu, že to mohla být vražda?“

„Vůbec nic.“

„A co třeba selhání srdce?“

„Kdepak. Ono se totiž srdce obvykle zastaví, když umřeš. Ten starý pán se utopil. Měl plíce plné vody.“

„A nenašel jsi v ní nějakou látku podezřelého složení?“

„Z tohohle případ vraždy neuděláš, Joe. Pana Ralstona zabila čistá voda z vodovodu. Udělal jsem i Gettlerův test na obsah krve v srdci a jakékoliv pochybnosti nejsou na místě.“

„Kdy přesně umřel?“

„To je těžké určit úplně přesně. Měl prázdný žaludek, až na nějakou tu vodu, a večeřel v sedm. Teplotu měl skoro stejnou jako voda v bazénu. Řekl bych, že to mohlo být mezi druhou a třetí hodinou ráno.“

„Taky jsem to tak odhadoval,“ souhlasil jsem. „Děkuji ti.“

„Není zač. Tu lyzolovou sbírku tady budu mít i zítra, pokud bys měl zájem.“

„Ještě jednou ti děkuji,“ řekl jsem na odchodu. Byl jsem si teď skoro jistý, že se opravdu jedná o vraždu, protože co moje pamět sahá, Dr. Schantz neudělal profesionální chybu. Rozhodl jsem se, že navštívím bratra pana Ralstona, Alexandra. Vydělal na smrti svého bratra deset tisíc dolarů. Jak moc je asi potřeboval?

Našel jsem si jeho jméno i adresu v telefonním seznamu a vydal se k jeho domu v jedné nenápadné uličce na jihu Los Angeles. Bydlel v jednopatrovém omítnutém domku. Přišel mi otevřít šlachovitý šedovlasý šedesátník s přihrbenými rameny. Za silnými skly brýlí vypadaly jeho oči nepřirozeně veliké a vážné.

Vážný byl i jeho hlas: „Co pro vás mohu udělat, pane?“

„Jmenuji se Rogers a vyšetřuji smrt vašeho bratra –“

„To je smutná věc. Johny Swain mi před chvílí telefonoval. Netušil jsem však, že to vyšetřuje policie.“

„Pracuji pro hotel. Chtějí jenom mít jistotu, že se opravdu jedná o nehodu. Vy byste mi snad mohl říci něco o zvycích vašeho bratra.“

„Nechcete jít dál? V posledních letech jsem se s Henrym sice nestýkal, ale povím vám, co se dá. Nevykládejte si to tak, že jsme spolu špatně vycházeli, to opravdu ne. Možná víte, že mi odkázal deset tisíc dolarů.“

Vedl mě do obývacího pokoje a pokynul mi, abych se posadil do omšelého křesílka. Kromě polic s knihami podél zdí pokoje tam bylo omšelé prakticky všechno. V košili bez límce a kalhotách na půl žerdi tenhle dojem Alexandr Ralston ještě podtrhoval. Napadlo mě, že byl možná po celý život ve stínu prvorozeného bratra. Všiml si, že se rozhlížím po pokoji, a řekl: „Mám tady trochu nepořádek. Víte, vedu si domácnost sám. Nebudu předstírat, že učiteli na penzi nepřijde deset tisíc dolarů vhod, ba dokonce velmi vhod.“

„Říkal jste, že jste bratra v posledních letech neviděl?“

„To je pravda. Víte, naše zájmy byly zcela odlišné. Já sám sebe pokládám víceméně za intelektuála, zatímco Henry byl spíše požitkář. Nechci říct, že by neměl žádné intelektuální zájmy, ale nijak je nerozvíjel. Jinými slovy, peníze ho kazily a odváděly od duchovních hodnot.“

„Jak k nim vlastně přišel?“

„K penězům? No samosebou, musel jste si všimnout kontrastu mezi jeho a mým způsobem života. Byla to docela komická situace a já jsem pyšný na to, že se tomu ještě dokážu smát, i když ve skutečnosti jsem byl k smíchu já. Unaveně se usmál a poškrábal se na dvoudenním strništi.“

Začínal jsem mít dojem, že se bavím s bláznem.

„Promiňte, to jaksi nechápu.“

„Bodejť byste chápal! Neřekl jsem vám ještě, co se stalo. Henry a já jsme měli velmi pobožnou tetu, která se dobře vdala a po nějaké době se stala velmi bohatou a pobožnou vdovou. Henry nikdy neměl rád pánbíčkáře, ale teta Martha ho takříkajíc spoutala zlatými okovy a přiměla ho, aby vstoupil do církve, když mu bylo něco málo přes dvacet. Já jsem byl tou dobou na koleji a patřil jsem k militantním ateistům. A zůstal jsem jím dosud. Nicméně, teta Martha odkázala všechny peníze Henrymu.“

Po chvíli pokračoval. „Bylo to asi správné, přemíra peněz by nešla moc dohromady s asketickými zásadami filozofie morálky a metafyziky. Ale i přesto mi těch deset tisíc dolarů přijde teď velice vhod.“

„Pokud vím, veškeré jeho bohatství zůstane paní Ralstonové.“

„To jistě. Jak jinak, vždyť si ho taky kvůli tomu, podle mého názoru, brala.“

„Jak dlouho byli svoji?“

„Deset let. Jí bylo něco málo přes třicet a byla tehdy skvostný kus – užívám toho slova v tom smyslu, jaký mu dávali v sedmnáctém století. Za šest měsíců po sňatku se stala beznadějně invalidní. Možná jí křivdím, ale podezíral jsem ji, že o své nemoci již v době sňatku věděla a záměrně svedla Henryho. On byl skutečně člověk s bezelstným srdcem. Ona byla vdova bez prostředků a měla ještě nezaopatřeného syna. Přesto ale, pokud to tak opravdu bylo, jí ty peníze nezávidím. Pomohly k tomu, aby nemocná žena mohla žít v pohodlí a aby se chlapci bez otce dostalo vychování. A tak vlastně posloužily správnému účelu. Nemyslíte?“

Nemohl jsem nesouhlasit: „Ano.“

„Ale je tady ještě něco,“ pokračoval Alexandr Ralston, a jeho nepřirozeně veliké oči na mě dobromyslně hleděly přes silná skla brýlí. „Je to možná absurdní hypotéza, ale myslím, že bych vás s ní měl seznámit. Pokud bych chtěl bratra zabít kvůli jeho penězům, byl bych měl bezesporu ještě pár měsíců vyčkat. Jeho smrt mi v současné době přinesla deset tisíc dolarů. Po smrti paní Ralstonové, která je – nevím, jestli to víte, či ne – otázkou krátkého času, by mi Henryho smrt vynesla nesrovnatelně více. Prakticky celé jeho jmění.“

Mě hned tak něco nepřivede do rozpaků, ale tentokrát jsem byl vyveden z míry. „Nic takového mě ani nenapadlo,“ řekl jsem nepřesvědčivě.

„Prosím vás, nic si nevyčítejte. To je přece vaše povinnost, zamýšlet se nad takovými věcmi. Ale teď, když dovolíte, mám ještě nějakou práci.“

Řekl jsem mu, že jsem ho rád poznal, a rozloučil se.

Když jsem se vrátil do hotelu Valeria Pueblo, seděl Al ve svém pokoji a četl noviny. Odložil je, když jsem otevřel dveře.

„Tak ta nehoda ani nezpůsobila moc veliký rozruch. Ale byla to rána, co? Všiml jsem si, že dneska se v bazénu nekoupe ani noha.“

„Zítra už se zase budou koupat. A za týden na to všichni zapomenou. Cos‘ zjistil o alibi Johna Swaina?“

„Byl celou noc na lodi,“ zněla Alova odpověď. „Do čtyř do rána hrál poker a má čtyři kámoše, kteří mu to mohou dosvědčit. S jedním z nich jsem mluvil po telefonu.“

„Tak ten je z toho venku. Máš něco na Jane Lennonovou?“

Zamrkal na mě a s lascívním úsměvem pravil: „V té ses tedy vskutku nemýlil. Mluvil jsem s jednou z těch černošek, co uklízí bungalovy, a ta mi o ní všechno pověděla. Ta dáma pěkně zanedbává svoje povinnosti.“

„Tak ven s tím.“

„Má prý přítele v jednom ze zdejších bungalovů. Vždycky počká, až paní Ralstonová usne, a pak se na pár hodin vypaří. Jelikož paní Ralstonová bere prášky na spaní, byla si ošetřovatelka jistá, že se na to nepřijde. Podle smlouvy má ale o paní Ralstonovou pečovat po celých čtyřiadvacet hodin.“

„A kde byla Jane Lennonová včera v noci?“

„U svého přítele. Ta černoška ji viděla, jak se vrací do svého bungalovu až těsně nad ránem. Ale není mi jasné, jak chceš tohleto použít proti ní? Takhle má ještě lepší alibi, než předtím.“

Zeptal jsem se ho: „To invalidní křeslo paní Ralstonové je samoobslužné? Chci říct, může ho ovládat sama bez cizí pomoci?“

„Jistě, pokud chce. Většinou ale tlačí vozík ošetřovatelka. Pro pána Jána, snad jsi nezačal podezírat paní Ralstonovou?“ Nic jsem na to neříkal.

„To jseš teda blázen, jestli ano. Ta nemá žádný motiv. Ta paní bude za pár měsíců po smrti.“

„To je pravda. Pojď, půjdeme ji navštívit.“

„Hele, vykašli se na to. Dostaneš nás oba dva do maléru.“

„Vdova by měla být informována, že její manžel byl zavražděn. Jdu jí to povědět.“

Paní Ralstonová, John Swain a Jane Lennonová seděli u stolu na verandě. Právě dojedli oběd a číšník uklízel se stolu. Když se s naloženým podnosem vzdálil, přistoupil jsem blíže ke stolu, Al stál vedle mě.

„Můžeme si k vám na chvíli přisednout?“ zeptal jsem se.

„Cože, no, jistě.“ Paní Ralstonová na mě zářivě pohleděla a pravou rukou pootočila svůj vozík o čtvrtinu kruhu.

Posadil jsem se naproti ní a řekl jí: „Včera v noci, asi ve tři čtvrtě na jednu jsme s panem Sablacanem opustili vašeho muže u dveří bungalovu a on šel pravděpodobně spát. Protože před tím dost pil, zřejmě upadl do hlubokého alkoholického spánku. Asi hodinu na to byl utopen. Ráno jsem ho našel v bazénu.“

„Tohle jsem už slyšela,“ ohradila se paní Ralstonová. „Máte nějaký důvod mi to znovu opakovat?“

„Tohle všechno je pro matku příliš bolestivé,“ ozval se Johny Swain. „Musím vás požádat, abyste toho nechal.“ Hodil cigaretu, kterou dosud kouřil, na zem a zlostně ji zašlápl.

„Mám důvod se domnívat, že pan Ralston se neutopil v bazénu.“

Paní Ralstonová se zaklonila dozadu a zakryla si obličej rukama. John Swain se postavil, naklonil se přes stůl ke mně a tvářil se, jakoby mě chtěl kousnout.

„To už je příliš!“ zasyčel. „Jdu si stěžovat k panu Whittakerovi,“ řekl a rozběhl se k hotelu.

„Okej,“ obrátil jsem se k Jane Lennonové. „Odvezte ji. Budu informovat policii.“

Paní Ralstonové sklesly ruce dolů. Vypadala staře a bylo mi jí líto. Ale ještě více mi bylo líto pana Ralstona.

„Policii?“ zeptala se.

„Někdo ho utopil ve vaně,“ vysvětlil jsem. „Byl velmi lehký.“ Paní Ralstonová uchopila skleněný popelník, který ležel na stole a hodila ho po mně. Zasáhl mi čelo a nechal po sobě šrám. Zatímco jsem si otíral čelo kapesníkem, častovala mě paní Ralstonová zvučným hlasem nejrůznějšími jmény, což vzbudilo pozornost všech přítomných. Jane Lennonová ji odvezla. Byl jsem rád, když jsem ji viděl odjíždět, protože její tvář vypadala najednou velice staře a ošklivě.

Z hotelu vyběhl pan Whittaker, následován Johnem Swainem.

„Co to všechno má znamenat?“ vykřikoval.

„Zavolejte znovu policii,“ řekl jsem mu. „Zdá se, že paní Ralstonová je připravena vypovídat.“

O hodinu později jsem seděl u Ala v kanceláři, pil toho dne první pivo a snažil se zapomenout na starosti.

„Tys měl ale z pekla štěstí,“ prohlásil Al.

„Ne, neměl. Já jsem nikoho neobvinil. Jediné, co jsem řekl, bylo to, že ho někdo utopil ve vaně. To ostatní řekla paní Ralstonová.“

„Stejně si myslím, žes měl ale kliku, že se zhroutila a začala vypovídat. Neměl’s žádné důkazy.“

„Jeden důkaz jsem měl. Ten byl klíčem k celému případu. Voda, kterou měl pan Ralston v plicích, byla čistá voda z vodovodu. Té se nemohl nalokat v bazénu, protože voda v bazénu je silně chlórovaná. Voda ve vaně byla prakticky jediná možnost.“

„Není mi jasné, jak to dokázala,“ namítl Al.

„Z morálního hlediska je to těžko uvěřitelné. Ostatně jako každá vražda. Fyzicky to nebylo příliš nesnadné. Starý pán vážil sotva padesát kilo. Ona měla obě paže i ramena zdravé a invalidní vozík může být docela šikovný dopravní prostředek. Jednoduše ho dovezla k vaně a podržela mu hlavu pod vodou, dokud nepřestal dýchat a potom ho odvezla k bazénu a shodila ho tam. To už bylo složitější a navíc riskovala, že ji při tom někdo uvidí, ale ona neměla co ztratit.“

„Nemohla tím ale taky nic získat. To je to, co mi nejde do hlavy. Na co je takové ženské milion dolarů, když ví, že může každým dnem sama umřít.“

„Chtěla, aby ty peníze dostal její syn,“ řekl jsem. „Byl by býval o všechny ty peníze přišel, kdyby zemřela dříve, nežli její manžel. Od toho okamžiku, kdy jí lékaři řekli, že nebude dlouho na živu, musela čekat na svou příležitost. Pravděpodobně odhalila ošetřovatelčinu noční nepřítomnost již před nějakým časem a vyčkávala, kdy se jí to bude hodit. Ta včerejší výtržnost u bazénu byla její příležitost. Mateřská láskaje úžasná věc.“

Zároveň mě napadla jedna ještě úžasnější věc, a přestože to moc k smíchu nebylo, musel jsem se tomu začít smát. Ve státě Kalifornia nemůže vrah dědit po své oběti. Takže Johny Swain má šanci na onen milion dolarů asi takovou, jako kdokoliv z nás.

NEZNÁMÁ

ÚVODNÍ SLOVO TOMA NOLANA

Jako všechny příběhy Rosse Macdonalda i tato povídka byla inspirována, nebo do ní byly alespoň zapracovány některé zážitky ze života Kena Millara. Událostí, jež se v této povídce odrazila, byla večeře u šéfa filmového studia v Palm Springs, Darryla F. Zanucka, v únoru 1950. Millarovy tam přivedl Margaretin nakladatel Bennet Cerf, který bydlel v nedalekém pouštním rezortu La Quinta. Když při vybalování zavazadel Millarovi zjistili, že teploměr, který si s sebou na tento výlet vzali, ukazuje přes 40 stupňů Celsia, byla zápletka na světě.

Je možné, že Darryl Zanuck, který se pro pobavení svých hostů holil v jejich přítomnosti, byl předobrazem postavy gangstera Durana, který oslňoval svým okázalým domem a „dva dny starým strništěm, jež připomínalo šedý plyš, prožraný od molů“.

Dalším postavám vtiskl něco ze své vlastní zkušenosti, když se ztotožnil s občany, kteří se mu zdánlivě ničím nepodobají. Archerova afro-americká klientka je – stejně jako Ken Millar – bývalá učitelka. Tak jako Millar – který vyrůstal v chudobě a jenom díky dvoutisícové životní pojistce svého otce mohl jít studovat – hispánský advokát Santana „došel k úspěchu trnitou cestou, z níž si pamatuje každý krok“. Pobožné moto na stěně bytu paní Norrisové znal Kenneth Millar od dětství. Popis mladého muže, jehož učí tančit starší dívka (jako Lucy učí Alexe) se objevuje v tolika Millarových rukopisech a poznámkách, že jistě hrál významnou roli v autorově minulosti.

Dalším detailem, opsaným z Millarova života, je ‚bolo‘ nůž, který poslal Alexův otec, námořní poddůstojník, z Filipín. Byl přesně takový, jaký chtěl nadporučík Ken Millar koupit coby suvenýr z těchto ostrovů v lednu 1946, kdy psal své dceři Lindě ze Shipley Bay: „Pokoušel jsem se sehnat dobrý bolo nůž, který bychom si mohli pověsit nad krbovou římsu…“ Další den informoval svoji ženu: „Cestou po pobřeží jsem koupil bolo nůž, který si budeme moci pověsit na zeď…, stál 1 a půl dolaru.“

„Mickey“, kterého měl Durano usadit, byl nejspíš Mickey Cohen, pracující pro syndikát na západním pobřeží. Varování syndikátu, týkající se „zvláště letošního roku“ připomíná výslech Kefauvera ve věci organizovaného zločinu.

Losangelský sloupkař Morris Cramm se objevil v románu „The Drowning Pool“ z roku 1950. Recenzentovi Anthonymu Boucherovi se tato postava moc líbila a naléhal proto na Millara, aby ji ještě někdy použil. Macdonald mu vyhověl.

NEZNÁMÁ

„Můj syn je v hrozném maléru,“ naříkala žena.

Požádal jsem ji, aby se posadila, a ona po chvilce zaváhání složila svoji váhu do židle, kterou jsem jí přisunul. Byla to mohutná černoška oblečená do obepnutých modrých šatů ze lněné látky, ze kterých už poněkud vyrostla. Její hruď se pravidelně dmula buď vzrušením nebo následkem namáhavého výstupu po schodech, vedoucích k mojí kanceláři. Nevypadala na víc než na čtyřicet, ale vlasy, vykukující spod modrého klobouku, měly šedavou barvu oceli. Na horním rtu se jí perlil pot.

„Jedná se tedy o vašeho syna?“ zeptal jsem se jí. Sedl jsem si k psacímu stolu a hlavou mi probíhaly jako film nejrůznější možnosti, kvůli nimž se může v Los Angeles dostat černošský kluk do maléru.

„Můj syn byl zatčen kvůli podezření z vraždy,“ oznamovala s dikcí středoškolského profesora. „Policie ho držela po celou noc, vyslýchali ho a snažili se ho donutit, aby se přiznal.“

„Kde ho vyslýchají? V Lincoln Heights?“

„V Santa Terese. My tam bydlíme. Sem jsem přijela autobusem, abych zjistila, jestli mi můžete pomoci. V Santa Terese žádné soukromé detektivy nemáme.“

„Má nějakého právníka?“

„Pana Santanu. Ten mi vás doporučil, pane Archere.“

„Aha.“ Santanu jsem znal podle jména i podle jeho pověsti. Říkalo se o něm, že je vůdcem menšinových skupin v jižní Kalifornii. Jeho cesta k úspěchu byla dlouhá a trnitá a on si z ní pamatoval každý krok.

„Dobrá, a teď mi povězte nějaká fakta.“

„Dříve než vás seznámím s detaily, chtěla bych mít jistotu, že se toho případu ujmete.“

„Já bych zase rád měl jistotu, že váš syn není vinen.“

„To není. Nemají proti němu vůbec nic, kromě neblahých okolností.“

„Jen málo případů vražd je doloženo přímým svědectvím, paní…“

„Norrisová, Genevieva Norrisová. Můj syn se jmenuje Alex, po otci.“ Modulace jejího hlasu dávala tušit, že Alex senior již nežije. „Alex právě začíná druhý ročník vysoké školy,“ dodala s hrdostí.

„Co si o tom myslí Santana?“

„Pan Santana ví, že je Alex nevinen. Byl by za vámi přišel osobně, nebýt toho, že je teď zaneprázdněn, protože se snaží, aby Alexe propustili. Domnívá se, že ta žena třeba spáchala sebevraždu –“

„Takže to byla žena,“ konstatoval jsem.

„Byla to moje nájemnice. Řeknu vám upřímně, pane Archere, Alex ji velice obdivoval. Až moc. Ta žena byla starší od něj, tedy, nežli on – a úplně jiná. Naprosto jiná sorta, nežli Alex. Zrovna jsem jí chtěla dát výpověď, když – zemřela.“

„A jak vlastně zemřela?“

„Někdo ji podřezal.“

Paní Norrisová si položila svou hnědou pěstěnou ruku na prsa, jako by chtěla zklidnit jejich stále patrné dmutí. Zlatý snubní prsten měla tak zaříznutý do prstu, že ho pomalu nebylo ani vidět. Pak si rukou setřela pot pod nosem. „Já sama jsem ji našla, včera o půlnoci. Probudilo mě její hrozivé oddechování. Myslela jsem si, že je snad nemocná nebo třeba – opilá. Když jsem se k ní dostala, ležela na podlaze v kaluži krve a byla už mrtvá. Víte, jak mi bylo, pane Archere?“ Naklonila se ke mně s ostýchavým a důvěřivým šarmem vlastním její rase. Oči jí stínila široká krempa klobouku. „Připomnělo mi to všechny ty hrůzy, které nás děsily, když jsme se s Alexem v dobách krize protloukali různými městy od Buffala přes Detroit a Chicago, ve snaze najít lepší živobytí. Když jsem spatřila Lucy, jak leží na zkrvavené zemi, jakoby se všechny ty děsy najednou proměnily ve strašlivou realitu přímo v mém vlastním domě.“ Její hlas se zlomil, jako když se přetrhne struna violoncela.

„A kdo byla ta Lucy?“ zeptal jsem se po krátké odmlce.

„Jmenovala se Lucy Dechampsová. Říkala, že je kreolka z New Orleans. Alex ji přímo hltal, je to romantický chlapec, ale já nevím. Nebyla nic zvláštního.“

„A co zbraň?“

Dívala se na mě nepřítomně.

„Pokud to byla sebevražda, musela se tam najít zbraň.“

„Ano, jistě. Zbraň se našla. Byl to dlouhý nůž, jaký používají domorodci na Filipínách. Můj manžel mi ho odtamtud poslal, těsně před tím, než potopili jejich loď. Pan Norris byl starším poddůstojníkem u námořnictva.“ Hrůza ze současné situace ji nutila vrátit se alespoň v myšlenkách do bezpečné a bezúhonné minulosti.

Vrátil jsem ji zase do přítomnosti. „A kde byl Alex?“

„Spal ve svém pokoji. Má svůj vlastní pokoj. Vysokoškolský student potřebuje mít svůj vlastní pokoj. Když jsem začala křičet, přiběhl v pyžamu za mnou. Vykřikl a lehl si na podlahu vedle ní. Nemohla jsem ho přimět, aby vstal. Když přijela policie, byl od shora až dolů zmazaný od její krve. Říkal, že za její smrt může on. Choval se úplně zběsile. Tak ho odvezli.“ Zhroucená na židli, jako veliká černá Ráchel, zapomněla na svůj spisovný projev i pózu. Ocelové oči jako by sledovaly obraz jejího syna, ztrácející se v mlze.

Vstal jsem od stolu a podal jí trochu vody.

„Jestli chcete, můžeme spolu zajet do Santa Teresy,“ navrhl jsem. „Rád bych se dozvěděl něco víc o té Lucy.“

Chvatně vypila vodu a postavila se. Byla skoro tak vysoká jako já, ale dvakrát tak mohutná.

„Jistě, jste velice laskav, pane Archere.“

Vzal jsem to po okresce, přes Cahuenga Pass. Nedalo se po ní jet nijak rychle, ale díky řídkému provozu jsem mohl pozorně naslouchat. Jeli jsme k severu a když jsme vyjeli z údolí, vedro trochu polevilo. Vyprahlé zářijové kopce tvořily pohyblivou kulisu malé smutné romance Alexe Norrise a Lucy.

Přijela k nim zhruba před měsícem v taxíku. Hezká, asi tak pětadvacetiletá dívka světle hnědé pleti, hovořící vybraným způsobem a oblečená s vybraným vkusem. Chtěla bydlet v soukromí, protože prý všechny slušné hotely v Santa Terese na ni byly moc drahé. Paní Norrisová jí dala pokoj v přední části domu, s vlastním vchodem, jenž občas pronajímala, když se našel slušný zájemce. Výtěžek se mohl hodit Alexovi na studie.

Slečna Deshampsová byla mírumilovná bytost, nebo tak alespoň vypadala. Většinou se stravovala s rodinou, téměř nikam nechodila a většinu večerů trávila ve svém pokoji s přenosným rádiem, které si s sebou přivezla. Málokdy mluvila o sobě, jenom jim řekla, že bývala služkou paní domu ve velmi dobrých rodinách. Přesto působila paní Norrisové starosti. Cítila, že její podnájemnice žije v nějakém napětí, opatrně volí slova a kontroluje i svoje počínání tak, aby se o ní dozvěděli co nejméně. Vypadala vystrašeně, skoro jakoby se před něčím nebo před někým skrývala. Šířila kolem sebe napětí.

A napětí ještě vzrostlo, když paní Norrisová jednoho dne zjistila, že Lucy o samotě pije. Stalo se to náhodou, když uklízela a Lucy byla zrovna na jedné ze svých nepříliš častých vycházek. Při úklidu zjistila, že je jedna zásuvka zpoloviny naplněná prázdnými lahvemi od whisky. Potom se dozvěděla od Alexe, že jí obstarával donáškovou službu, to jest nosil jí noc co noc z obchodu s likéry pití. Lucy ho za to odměňovala tím, že ho – když byli sami v jejím pokoji – učila tančit při hudbě z přenosného radia. Krátce řečeno (jak to zhodnotila paní Norrisová), Lucy pomalu měnila jejich bohabojnou domácnost v tančírnu a jejího syna v Bůhví co.

To se odehrálo před třemi dny, v pondělí. Když paní Norrisová pohrozila své nájemnici, že ji vyhodí, slibovala Lucy v slzách, že se polepší, jen když u nich bude moci zůstat. Alex prohlásil, že pokud bude muset Lucy odejít, půjde s ní. Nyní se do jisté míry jeho slova naplnila.

„Co tím myslel, když říkal, že je za to odpovědný?“

„Alex? Za co?“ zavrtěla se znepokojeně na sedadle vedle mě.

„Včera v noci. Říkala jste, že policii řekl, že je odpovědný za její smrt.“

„To že jsem říkala? To jste mi asi špatně rozuměl,“ pravila, ale dívala se přitom jinam.

Já jsem mezitím málem projel na červenou u prvního semaforu v Santa Terese. Zastavil jsem za skřípění brzd s polovinou auta již za bílou čarou. „Dobře, asi jsem vám špatně rozuměl. Vraťme se tedy k tomu noži. Byl před tím někde u vás v domě?“

„Ano.“

„V Lucyině pokoji?“

„Nevím přesně, kde byl, pane Archere. Mohl být kdekoliv v domě. Obvykle ležel v obýváku na římse u krbu, ale Lucy si ho klidně mohla odnést, jestli si chtěla něco udělat.“

„Proč myslíte, že si něco chtěla udělat?“

Na semaforu se objevila zelená a já jsem zabočil doprava, směrem k soudu.

„Protože měla z něčeho strach. Říkala jsem vám to už.“

„Ale nevíte, z čeho měla strach?“

„Ne.“

„Její minulost je zahalena tajemstvím. Nic vám neřekla, až na to, že pracovala jako služka a pochází z New Orleans?“

„Nic víc.“

„Ani to, proč přišla k vám?“

„To ano, to vím. Doporučil jí to doktor Benning. Byla jeho pacientkou.“

„Jaké měla potíže?“

„To nevím. Mně nepřipadala nemocná, už podle toho, jak se nosila.“

„Asi bych si měl promluvit nejdříve s tím doktorem. Řekla jste policii, že ji k vám poslal on?“

Měla oči přilepené na silnici, jako by čekala, že se může každým okamžikem zúžit a proměnit v uzavřenou past. „Neřekla jsem jim dohromady nic,“ odpověděla rozmrzele.

Pak jsem jel podle jejích pokynů přes železniční trať, která protínala centrum města. Dva ocelové pásy kolejí vzbuzovaly dojem pomyslného společenského rovníku, jenž odděloval ve městě světlejší polokouli od té tmavší. Dům doktora Benninga, v němž měl taky ordinaci, se nacházel v jižnějších zeměpisných šířkách, jeden blok od zastávky a dva bloky od hlavní třídy. Byl to starý šedivý dvoupatrový dům, stojící mezi zchátralými domy s obchody. Vybledlý nápis na zdi vedle vchodu – MUDr. Samuel Benning – byl i na Kalifornii přehnaně veliký. Když jsem zastavil u obrubníku, objevila se ve dveřích mladá žena s černými, nakrátko ostříhanými vlasy. Na očích měla brýle s tmavými obroučkami, které jí dodávaly asijského vzhledu. Přestože její postava vypadala v bílé umrle působící uniformě poněkud neforemně, všiml jsem si, že má štíhlý pas i kotníky.

„Kdo je to?“ zeptal jsem se ženy vedle mě.

„Ještě jsem ji tu nikdy neviděla. To musí být nová recepční.“

Vystoupil jsem z auta, popošel k ní a zeptal se jí: „Je doktor Benning doma?“

„Právě se chystá jít na oběd.“ Její brýle nebo snad modré oči za nimi se ve slunci zableskly studeně.

„Je to dosti důležité. Jedná se o vraždu ženy, která zřejmě byla jeho pacientkou.“

„Byla ubytovaná u mě,“ ozvala se za mnou paní Norrisová, „slečna Lucy Deshampsová.“

„Lucy Deshampsová?“ chlad z očí se jí přelil přes celý obličej a nenamalované rty se stáhly do přísné namodralé linky. „Na takové jméno si nevzpomínám.“

„Doktor si třeba vzpomene,“ řekl jsem a zamířil přes uzoučký dvorek.

Její tělo se jakoby samovolně pohnulo, aby mi zatarasilo cestu. Rezervovaným hlasem se přitom zeptala: „Jak byla zavražděna?“

„Někdo jí prořízl hrdlo.“

„To je strašné.“ Otočila se a vrávorala k domu. Tápavě našlapovala na schody, vedoucí k verandě, jako by byla slepá.

Dr. Benning stál v předsíni a kartáčoval si plstěný klobouk, který už potřeboval kartáč jako sůl. Byl to štíhlý, vyčouhlý muž neurčitého věku. Věneček zrzavých vlasů, rostoucí okolo růžové lysiny, připomínal spálenou trávu.

„Dobré ráno,“ přejel nevýraznýma očima ze mě na moji černou průvodkyni. „A, zdravím vás, paní Norrisová, máte nějaké potíže?“

„To je to pravé slovo, doktore, potíže! Ta nájemnice, co jste mi poslal, byla zavražděna. A Alexe zatkli.“

„To je mi moc líto, přirozeně. Ale já jsem vám nikoho minulý měsíc neposlal, nebo snad ano?“

„To jsem jí přesně řekla,“ vmísila se do toho recepční. „Jméno Lucy Deshampsová jsem v životě neslyšela.“

„Okamžik, slečno Tennentová, teď si vzpomínám. Musela přijít ve středu, když jste měla volno. Asi jsem zapomněl její návštěvu zapsat.“ Pak se otočil na paní Norrisovou, stojící ve dveřích. „Byla to ta dívka se světle hnědou pletí ze San Franciska?“

„Nevím, odkud byla. Všechno, co nám řekla, bylo to, že jste ji poslal vy. Přijela taxíkem a já jsem ji nechala u nás bydlet.“ V hlasu paní Norrisové byla skrytá výčitka: jak může doktor poslat ke slušné bytné potenciální oběť vraždy?

„To se nedá říct, že jsem ji k vám poslal. Přijela sem vlakem a hledala ubytování. Asi jsem se o vás zmínil jako o jedné z možností. A proč byl vlastně Alex zatčen?“

Paní Norrisová mu to vysvětlila. Recepční stála přilepená na zdi po doktorově boku a celou dobu z něho nespustila oči. Doktor vyjádřil lítost a údiv soucitným zamlaskáním. „To je zlé. Je to moc citlivý chlapec. Jestli chcete, dojdu za státním zástupcem a promluvím s ním.“ Pak se otočil ke mně. „A vy jste detektiv?“

„Soukromý. Pracuji pro paní Norrisovou.“

„Už jste na něco přišel?“

„Doufal jsem, že se něco dozvím od vás. Odkud ta žena byla, co tady dělala, co jí bylo.“

„Přišla ke mně odpoledne, říkala, že vystoupila z vlaku ze San Franciska. Počkejte chvilku, podívám se do svého zápisníku.“ Posadil si klobouk na hlavu a rázem byl o deset let mladší.

Šel jsem za ním do čekárny, kde se chvíli přehraboval v otlučené registračce za recepčním pultem. Ostatní nábytek byl stejně tak omlácený. Na zemi bylo prošlapané lino. Vzhlédl ke mně s omluvným úsměvem: „Lituji, ale mám spoustu pacientů, kteří platí hotově a o těch si nedělám kompletní záznamy. Tuhle ženu si ale pamatuji. Měla nějaké ženské potíže, poněkud nepravidelný cyklus. Ve své fantazii si umanula, že má zhoubný nádor. Snažil jsem se ji uklidnit a předepsal jsem jí nějaké hormony. Co taky jiného. Byl to typický případ hypochondra.“

„Nebyla tedy vážně nemocná?“

„Na to bych vsadil svou pověst.“ Zařízení místnosti bylo výsměchem slovům o nějaké pověsti. Doktor se přihlouple usmál. Měl špatný chrup. Potom ještě pomalu doplnil: „Je ovšem taky možné, že nedala na mé ujišťování a z pouhé zbabělosti spáchala sebevraždu. Každopádně je to pro Jenny moc zlé.“

„Paní Norrisová je vaše přítelkyně?“

„Ano, dá se to tak říci. Často chodila domů ošetřovat mé pacientky. Není sice školená ošetřovatelka, ale je velice spolehlivá. V Detroitu dokonce učila na škole. Její syn je prý vynikající student. Má prospěchové stipendium. Je to její radost a chlouba.“

„To jistě. Říkáte, že ta žena k vám přišla ve středu?“

„Musela to být středa –“ podíval se do kalendáře na stole, „16. srpna. Zítra to bude pět neděl.“

„Díky, doktore. A ještě jedna věc, řekl byste, že byla typem člověka, schopného spáchat sebevraždu?“

„Mluvil jsem s ní poměrně krátce. A taky nejsem psychiatr, ale možné to je. Rozhodně měla nějakou fóbii.“

Když jsem odešel, zůstal stát s kloboukem na hlavě, uprostřed místnosti, vypovídající o neúspěchu, celý nesvůj ve svém vlastním domě. Paní Norrisová se slečnou Tennentovou stály s hlavami těsně u sebe v předsíni a tiše si špitaly o Lucyině smrti. Dívka v bílé uniformě se k tmavé ženě nakláněla s dychtivostí skoro chorobnou. Když jsem se kolem ní chtěl protáhnout, tak uskočila.

Santana byl zavřený se soudcem nejvyššího soudu v jeho pracovně. Okresní státní zástupce se uzavřel ve své kanceláři a odmítal komunikovat. Hovořil jsem s jeho zástupcem, ale ten nechtěl o případu cokoliv prozradit, až na to, že je Alex stále ve vězení, a že k tomu mají spoustu dobrých důvodů. Nakonec jsem našel v hospodě naproti soudu šerifa.

Šerif Kerrigan byl vysoký muž středních let a měl na sobě pomačkaný oblek. Byl rozumný, jako většina lidí od policie, kteří jsou volení. Moje spojení se Santanou a Santanův vliv na mexické a černošské voliče rozhodně nebyly na škodu. Vzal mě do márnice, kousek cesty od soudu, abych si mohl prohlédnout tělo zavražděné. Bylo až v zadní části, která byla celá zadělaná od much. Mrtvá žena byla položená na stole s mramorovou deskou, přikrytá prostěradlem. Šerif prostěradlo odhrnul a rozsvítil světlo bez stínidla. Podíval jsem se dolů do široce rozevřených prázdných očí. Díky velké ztrátě krve, která unikla rozšklebenou ranou na krku, byla Lucyina pokožka nažloutlá a sinalá. Hedvábné oranžové pyžamo bylo celé od krve. Přestože jsem rychle odvrátil pohled, všiml jsem si, že to bylo pravé hedvábí. Na nohách měla pantoflíčky.

„Není to hezký pohled,“ pronesl Kerrigan. „Nelíbí se mi to o nic víc než vám.“

„Odkud vlastně je?“

„Budu k vám upřímný,“ odpověděl ztěžka. „Nemám nejmenší ponětí. Úředník z městského registru je taky úplně vedle.“

„To snad žertujete.“

„Vůbec ne. V jejím pokoji se nenašlo nic, co by nás přivedlo na stopu. Opakuji, vůbec nic. Žádné účty za prádelnu, žádná karta o zdravotním pojištění, žádné etikety nebo označení na oblečení, které by nás někam nasměrovalo, žádné písemnosti. Třeba neuměla psát, já nevím. Jediné co víme, je to, že je mrtvá.“

„A co pitva?“

„Dosud ji nedělali. Příčina smrti je zřejmá, není proto kam spěchat. Kudla.“ Když to říkal, přejel si prsty po svém tučném podbradku.

„Ten dlouhý Norrisův nůž?“

„Zřejmě ano. Ležel tam na podlaze, celý od krve.“

„Jak se asi dostal k ní do pokoje, pokud ho tam nepřinesl Alex?“

„On ho tam přinesl, to nepopírá.“

„Máte tedy jeho přiznání?“

„Krucinál, to ne. Říká, že po něm ten nůž chtěla předevčírem. Prý ho viděla připravovat třísky na podpal a řekla mu, že by ten nůž chtěla mít u sebe v pokoji. Tak jí ho tam donesl, když už ho nepotřeboval.“

„A uvedla nějaký důvod?“

„On tvrdí, že ho chtěla na svoji obranu. Santana si myslí, že plánovala sebevraždu, ale to si myslí – nebo říká, že si to myslí – jenom Santana.“

„Našly se nějaké otisky prstů – nebo je to tajné?“

Zapálil si cigaretu, ale mně nenabídl. Já chodím k volbám v Los Angeles. „To není tajemství, byly tam obojí otisky, její i jeho. Většinou její.“

„To by odpovídalo sebevraždě.“

„To odpovídá i vraždě. Sebevrahové se neříznou tak hluboko, pokud nejsou úplně šílení, a to ona nebyla. Kromě toho, nic neukazuje na sebemenší zaváhání. A ten kluk přiznal, že se pohádali. Státní zástupce ho chce obžalovat,“ řekl s určitou dávkou lítosti.

„Vy si ale nemyslíte, že to udělal.“

„Já to nechám na porotě, ať mi pomůže udělat si na to názor. Důkazy hovoří pro obžalobu, to vidíte sám. Někdo ji zabil a ten Norrisův kluk se s ní předtím pohádal.“ Zhasl světlo a oharek jeho cigarety na mě ve tmě mrkal jako červené oko.

„Kvůli čemu se pohádali?“

„To on nechce říct. Říká jenom, že se včera pohádali. To je vše.“

„Možná proto si myslí, že je odpovědný za to, co se stalo.“

„To jsou jenom dohady.“ Přikryl Lucy zase prostěradlem a šli jsme ven.

Jel jsem k domu paní Norrisové. Stál v ulici na začátku slamu a více méně neoficiálního ghetta. Byly tam samé dobře udržované domky s trávníčky jako dlaň, lemovanými květinami. Bílý montovaný bungalov Norrisových patřil k nejhezčím. Před ním stál předválečný cadillac, který právě obdivovala skupinka černých dětí. Zaparkoval jsem za cadillacem.

Jeho majitel byl uvnitř s paní Norrisovou. Byl to menší, pobledlý Mexičan, mohlo mu být okolo padesátky a měl suchý lakonický hlas a přehnané vystupování. Jednou rukou mě objal a druhou mi potřásl rukou. „Rád vás vidím, pane Archere, a jsem taky rád, že jste se toho ujal.“ Jeho dech, ač to nebylo nepříjemné, byl prosycen kořením. Takhle nějak by mohla vypadat, vonět i mluvit mumie, pokud by snad nějakým zázrakem obživla.

Vymanil jsem se mu a posadil se do křesla, které mi nabídla paní Norrisová. „Co je nového ohledně vašeho klienta?“

„Ještě nebyl vydán příkaz k jeho zatčení. Teď jsem se hodinu hádal se soudcem Bronsonem. Nechce vydat žádost k přešetření zákonitosti vazby. Chtějí Alexe obžalovat u soudu.“ Vyndal zlaté pouzdro na cigarety, ale všiml si nesouhlasného pohledu paní Norrisové a graciézně je zase schoval.

„Mohli by mu to přišít?“

Vyslal letmý pohled na chlapcovu matku a pokrčil rameny. „Měl bych menší obavy, kdybychom mohli nabídnout nějakou rozumnou alternativu. Myslel jsem na sebevraždu, ale nevím, jestli se to podaří obhájit.“

„Obávám se, že ne. Viděl jste tu ránu?“

„Viděl,“ odtušil a dodal: „Gilotina.“

Paní Norrisová hlasitě vzdychla. Seděla nakloněná dopředu, ruce položené na kolenou, oči vypadaly jako veliké tmavé závaží. Na zdi za ní visel kalendář z nedělní školy, na němž stálo moto: „Kristus tiše naslouchá každému vyprávění.“

„Paní Norrisová,“ obrátil jsem se na ni. „Kdybych se mohl podívat na Lucyiny věci –“

Napřímila se. „Policie zapečetila oboje dveře do jejího pokoje, zevnitř i zvenčí. Nemůžu tam ani jít uklidit.“

„Vy tam můžete,“ řekl jsem Santanovi.

„Ano. Ale musím mít povolení.“

„A není tady někde v domě ještě něco, co patřilo jí?“

Paní Norrisová se těžce zvedla ze židle. „Většinou byla ve svém pokoji, ale podívám se.“

Jakmile se vzdálila, Santana přešel rychlými krátkými kroky přes řídký koberec a položil mi ruku na rameno. „Nechtěl jsem to říkat před ní. Dnes ráno jsem mluvil s Alexem a dozvěděl se, že tady byl nějaký muž. Alex ho viděl jít dovnitř jejím soukromým vchodem. Bylo to v úterý v noci, předevčírem. Kvůli tomu se včera pohádali. Řekl jí, že je prostitutka. Když ji pak druhý den viděl mrtvou, myslel si, že kvůli tomu spáchala sebevraždu.“ Přestal se opírat o mé rameno a rozpřáhl ruce: „Chudák kluk.“

„Chudák holka. A byla?“

„Tady ne. Ne v domě paní Norrisové. To je velice počestná žena.“

„Nepochybně.“ Ale v mé mysli hlodala pochybnost týkající se Lucy a jejího oranžového hedvábného pyžama. „Mohl by toho muže popsat?“

„Naprosto přesně.“ Vyndal z kapsy malý kožený zápisník a četl: „Byl to běloch, měl černé kudrnaté vlasy, románské rysy, spíše Ital než Španěl. Byl středně vysoký, měl široká ramena, světle hnědé tvídové sako, světlé gabardénové kalhoty a na nohách dvoubarevné hnědo-bílé sportovní boty. Na krku měl tmavě červenou vázanku. Celkový dojem: zazobaný grázl. To poslední je třeba brát s rezervou. Alex toho muže nenáviděl na první pohled. Důvody jsou zřejmé.“

„Řekl jste to policii?“

„Alex mi to nedovolil. Musel jsem mu odpřisáhnout, že jim to nepovím. Ten chlapec čte básničky, pane Archere. Ten by raději umřel, než by pošpinil její památku. Já jim to stejně budu muset říct, ale chtěl jsem, abyste to věděl dřív. Už to nemohu odkládat. Lepší by ale bylo, kdybychom spolu s touhle historkou mohli předat i toho muže.“

„A já si ho mám vycucat z prstu. Tenhle stát se hemží zazobanými grázly, románského i nerománského typu.“

„Nemám snad pravdu?“ s těmi slovy se posadil zpátky na divan. „To je ale váš problém.“

Paní Norrisová se vrátila s hubenou kořistí. Našla dámský klobouk a plášť. „Tohle bylo její. Nechávala si to ve skříni v předsíni.“ Kromě toho přinesla ještě kartáček na zuby, pastu, olej na vlasy a nějakou kosmetiku se slovy: „Měla svou skříňku v koupelně. A taky jsem našla tohle,“ podávala mi lékařský teploměr.

Podíval jsem se na rtuťový sloupec, který ukazoval přes čtyřicet stupňů. Podal jsem ho Santanovi. „Lucy byla zřejmě skutečně nemocná.“

„Na horečku ale neumřela,“ poznamenal.

Paní Norrisová se podívala na teploměr. „Nevěřím, že měla tak vysokou teplotu,“ pravila. „To by nebyla tak čiperná. Co vám vlastně o ní řekl doktor Benning?“

„Že nebyla nijak vážně nemocná.“

„Benning?“ ožil Santana. „Ona byla pacientkou doktora Benninga?“

„Ne tak docela. Byla u něho jenom jednou.“

„Jako většina lidí,“ řekl suše.

„Podíváme se na ty věci,“ navrhl jsem.

To, co se našlo ve skříňce v koupelně, byly naprosto tuctové věci, které si můžete koupit v kterémkoli městě Spojených států. Nebyl mezi nimi žádný lékařský předpis, nic, co by ukazovalo na konkrétní místo nebo osobu. Stejně anonymní byl i kabát. Byl z obyčejné černé látky a ušili ho v nějakém newyorském závodě, který takových kabátů prodal za rok tisíce.

Trochu mě překvapil její klobouk. Byl to černý turban z černé vlněné látky, protkávané zlatými nitkami. Byl docela nenápadný, ale jeho tvar dával tušit, že musel být drahý.

„Jestli dovolíte, tuhle věc bych si půjčil. Jste si jistá, že by se tu nenašlo ještě něco?“

„Myslím, že ne.“

„Kde bych tady ve městě našel nejlepší modistku?“

„Helena,“ bleskurychle vypálil odpověď Santana. „Má prodejnu na Plaza.“

Helenin krámek patřil k těm, co mají ve výloze jeden jediný klobouk, jako mistrovské dílo v galerii. Helena sama byla mistrovský kousek, malá černoška středního věku, kráčela mi v ústrety baletním krokem.

„Hledáte nějaký vhodný dárek?“ zeptala se a vykouzlila na obličeji podobném masce úsměv plný očekávání.

„Ne tak úplně. Vlastně vůbec ne.“ Vyndal jsem z kapsy kabátu černo-zlatý turban a podal jí ho. „Nevěděla byste, odkud to může být?“

Uchopila turban zahnutými červenými drápy.

„Proč?“

„Jsem detektiv. Žena, které patřil, byla zavražděna.“

„Byla bohatá?“ zeptala se a přitom otočila turban naruby.

„Neřekl bych, ale ten klobouk je dobrá práce, že?“

„Velmi dobrá. Řekla bych, že je z francouzské dílny.“

„Mohla byste zkusit odhadnout, kde ho vyrobili?“

„Možná ano. Má linie jako od Augustina. To, jak je skládaný, víte?“ škubla trochu látkou na turbanu.

„A kde je ten Augustin?“

„V Paříži.“ Najednou si prudce nasadila klobouk na hlavu a udělala pózu před zrcadlem na zdi. „Hezký, ale ne pro mě. Ten dělali pro nějakou blondýnu. Byla ta vaše zavražděná blondýna?“

„Nebyla.“

„Tak neměla dobrý vkus.“ Sundala si klobouk a podala mi ho.

„Augustin má jeden obchod v Los Angeles. Vede ho Bertha Mackayová na Wilshire. Bude vám to něco platné?“

Zajel jsem do Los Angeles. V obchodě s klobouky Berthy Mackayové bylo velebné ticho jako ve hřbitovní kapli. Personál tam netečně lelkoval v teatrálně nasvíceném prostoru a nevěnoval mi nejmenší pozornost. V zadní části obchodu se podával čaj na stříbrném servisu. Nedovedl jsem si představit, že by si sem Lucy přišla koupit klobouk.

Korpulentní blondýna s žlutou korunkou ze spletených vlasů nalévala čaj ženám ve výstředních kloboucích. Oslovil jsem ji: „Mohl bych mluvit se slečnou Mackayovou?“

„Právě se vám dostalo té výsady a potěšení.“ Její úsměv mě jen utvrdil v názoru, že celý obchod s klobouky a čajový dýchánek není nic jiného než fraška, kterou nelze brát vážně.

„Mezi čtyřma očima, prosím –“

„Jsem teď momentálně zaneprázdněna –“

„Jenom na pár minut.“

Odložila konvici s čajem a pokynula mi. „Oč se jedná?“ Odvedla mě do rohu místnosti.

Měl jsem připravenou povídačku, v níž se nevyskytovala žádná poplašná informace o vraždě: „Prodávám auta. Dnes ráno k nám přišla mladá dáma a chtěla se projet v novém kabrioletu. Pak odešla, aniž nám sdělila své jméno nebo adresu a zapomněla si v autě klobouček. Rád bych jí ho vrátil.“

„A prodal jí to auto,“ dodala.

„Pokud to bude možné. Ale ten klobouk asi stál dost peněz, ne?“ s těmi slovy jsem jí ukázal turban.

Ostře se na mě podívala. „Odkud víte, že jsem jí ho prodala já?“

„Jedna žena, která se vyzná v kloboucích, mi řekla, že je to model od Augustina a že ho zastupujete.“

„Ten je opravdu drahý. Přesně řečeno stál dvě stě dolarů. Nemám ale rozhodně ve zvyku zveřejňovat jména svých zákaznic. Vy jí určitě chcete hlavně prodat to auto.“

„Vy jste jí prodala klobouk.“

Usmála se, ale nadále mi nedůvěřovala. „Jak vypadala?“

Riskl jsem to. „Byla to blondýna, pečlivě upravená, jako ze škatulky.“

Nepopřela to. Nervózně přejela zrakem směrem k čajovému dýchánku, kde zatím mezi sebou ty roztodivné klobouky švitořily jako ptáčci. Pak si ulevila: „Sakra práce, ten klobouk si tu koupila Fern Deeová. Ale neříkejte jí, že to víte od mě. Mohla by se naštvat. Řekněte jí, že jste se to dozvěděl třeba od kartářky, jo?“

„Fern Deeová. Víte kde bydlí?“

„Nemám ponětí. Viděla jsem ji jenom jednou a to bylo vloni na jaře. Všimla si toho klobouku ve výloze, vešla dovnitř, zaplatila hotově a zase odešla. Poznala jsem ji podle fotek.“

„Podle jakých fotek?“

„V novinách. Copak vy nečtete noviny? Já už ale opravdu musím jít,“ otočila se a rychle odkráčela.

Vypravil jsem se se svými pocity frustrace za Morrisem Crammem. Vyšel jsem po schodech ke dveřím jeho bytu, za kterými se ozývaly Bachovy chvíli šepotavé hned zase burácivé tóny, vyluzované cembalem. Přišel otevřít v ponožkách a beze slov mi pokynul, abych šel dál. Když dohrála první strana desky, vypnul gramofon a obrátil se ke mně: „Vítej, Lew.“

Gramofon značky Capehart byl jedinou cenností v jinak ošuntělém bytě, kromě Morrisova encyklopedického mozku. Sháněl informace z nočních klubů pro jednoho holywoodského fejetonistu. Byl to pomenší chlapík středních let, se silnými brýlemi, který nebyl schopen zapomenout jakákoliv fakta.

„Potřebuji malou transfuzi informací.“

„Moje podmínky znáš. Oko za oko, zub za zub a peníze za informace. Mojžíšův zákon nedovoluje vypnout krásnou hudbu jen tak pro nic za nic.“

„Tentokrát jsem na straně andělů. Měl bys to vzít v úvahu. Pokouším se očistit černošského chlapce, kterého chtějí obvinit z vraždy. Nevím ani, jestli mi za to vůbec zaplatí.“

„Budeš odměněn. Moi aussi.“

Vytáhl jsem pětidolarovku a hodil mu ji.

„Ty jsi ale chamtivec.“

„A taky znalec nejrůznějších skandálů. Tak pokračuj.“

„Potřebuji si promluvit s jednou ženou. Jmenuje se Fern Deeová. Snad jsi o ní už slyšel. Každý ji zná.“

„Kromě tebe, co? Přijela sem loni z Chicaga s Angelem Duranem. Každý večer jsem je viděl na striptýzu. Nevím odkud pochází ani co původně dělala. Tvrdila o sobě, že je tanečnice, ale když ji Durano nasadil do revue, tak beznadějně vybouchla. Ještě si s ní chceš popovídat?“

„Rád bych.“

„Kdo je Durano, to víš, že jo? Na východě mu říkají ‚Vymahač‘. Když už měl syndikát dost koketování s Mickeym, poslali Durana, aby ho zlikvidoval. Rozumí se obchodně. Žádné násilí, pokud to není nevyhnutelné.“ Sundal si brýle a začal je čistit. „Žijeme v úžasné době a mezi úžasnými lidmi.“

„A kde bych našel tyhle úžasné lidi?“

„Už jsem je dlouho neviděl. Durano má nějaké pozemky v poušti a možná tam teď bydlí. Ale v tuhle roční dobu těžko. Taky se mohli vrátit do Chicaga, i když o tom pochybuji. Durano to tady chce mít pod kontrolou.“ Potom zamlaskal a dodal: „To za těch pět dolarů stálo.“

„V poušti musí být touhle dobou pěkné vedro.“

„To asi Duranovi nevadí. Tomu koluje v žilách místo krve ledová voda. Viděl jsem ho v půlce srpna ve Springs. Bylo přes třicet stupňů ve stínu a on měl na sobě svrchník.“

„A to je to místo, kde bych ho měl hledat – Palm Springs?“

„Je to pár mil za Palm Springs, směrem na Indio. Každý ho tam zná. Buď k němu zdvořilý, Lew, jestli se dostaneš až k němu. Jednou byl dokonce obviněn za zabití, a to přesto, že to bylo v Chicagu.“

Ujistil jsem ho, že se chovám vždycky zdvořile. Odcházel jsem za zvuku cembala.

Když jsem dojel do Palm Springs, bylo už sluníčko nízko, jeho potemnělá rudá záře připomínala oharek od cigarety, balancující na hraně horizontu. Nad ním se tyčilo jako stoupající sloupec kouře vysoké šedomodré nebe. Za městem, krčícím se k zemi pod tíhou vesmíru, se rozkládala poušť, měnící barvy jako chameleón. Teď byla ohnivě červená odrazem zapadajícího slunce. Bylo vedro.

Zastavil jsem u benzínové pumpy na dálnici, abych natankoval. Když jsem platil, zmínil jsem se jen tak mimochodem, že jsem pozván na večeři k panu Duranovi.

„K panu Angelo Duranovi?“

„Ano, k tomu. Znáte ho?“

Chování pumpaře se viditelně změnilo. Mísilo se v něm pohrdání se servilností. „Ne, neznám ho. Jednou tady bral benzín, teda spíš jeho šofér, on seděl v autě.“ Zvědavě si mě prohlížel.

„Jezdívá s takovou kočkou – moc pěknou blondýnkou. Viděl jste ji?“

„Tu jsem neviděl,“ zněla odpověď. „Tady máte nazpátek, pane.“

„To si nechte. Vy asi nevíte, kde bydlí, že ne? Sice mi to popisovali, ale já to tady neznám.“

„Jistě, pane. Bydlí na Canyon Road. Zahněte druhou ulicí doprava a nemůžete to minout. Je to veliký dům s kulatými věžičkami. Dříve to bývalo kasino.“

Duranovo sídlo stálo osamoceně na malém vršku a naplňovalo asi něčí představu o zámku ve Španělsku. Poslední paprsky zapadajícího slunce zbarvily jeho bílé zdi do červena. Pozemek byl obehnán vysokým plotem, jehož horní část lemoval ostnatý drát. Jednoduchá brána byla zavřená a hlídaná.

Strážce měl na sobě jezdecké kalhoty, na hlavě Stetsona a pod objemnou koženou bundou nejspíš schovanou zbraň. Když jsem zastavil před branou, zamával nesouhlasně rukou.

Vystoupil jsem a popošel k němu. „Bydlí tady pan Durano?“

„Vypadni, frajere. Tohle je soukromý pozemek.“

„Nepředpokládal jsem, že je tady národní park. Hledám pana Durana.“

„Tak hledej dál,“ pokročil ke mně, napřed pravou nohou, pak levou. Ve stínu jeho klobouku jsem uviděl zjizvenou tvář. „Ale někde jinde.“

Promluvil jsem konejšivě: „Proč se nezeptáte pana Durana, jestli se mnou chce mluvit? Jmenuji se Lew Archer.“

„Pan Durano tu není. A teď zmiz, frajere. Myslím to vážně.“

Že to myslí vážně dal najevo i tím, že vystrčil levé rameno a zaťal pravou pěst.

„A co se slečnou Deeovou? S Fern Deeovou, s tou bych mohl mluvit?“

To jméno na něj zapůsobilo a odvrátilo jeho úmysl mě praštit. „Vy znáte slečnu Deeovou?“

„Mám tu něco, co patří jí,“ sahal jsem po turbanu.

„Nesahej si do kapes,“ přistoupil ke mně, přitlačil mě k zemi a vytrhl mi turban z kapsy. „Kdes‘ k tomu přišel?“

„To řeknu slečně Deeové.“

„To si jenom myslíš,“ odpověděl briskně. „Pojď raději dovnitř.“

Muž, který hlídal u vchodu do domu ho vystřídal u brány. Durano mě přijal ve veliké hale. Byla to obrovská obdélníková místnost, jejíž strop podpíraly černě natřené dubové trámy, zaplněná těžkým španělským nábytkem, na zemi byly orientální koberce. Velkopanský sál, stavěný pro giganty.

Durano byl muž malé postavy a unaveného vzhledu. Vypadal jako celkem úspěšný hokynář nebo snad majitel baru, který přijel na ozdravný pobyt do Kalifornie. Jeho zdraví bylo na první pohled chatrné. Přestože tam měli úmorné horko, vypadal sinale a prochladle, jakoby chytil od některé ze svých obětí chronickou smrt.

Vykládal si na jednom konci jídelního stolu pasiáns. Vstal a šoural se pomalu ke mně. Na sobě měl modré pomačkané kalhoty s vytahanými koleny. Horní část těla byla zachumlaná v teplém roláku. Dvoudenní šedivé strniště na bradě připomínalo plyš prožraný od molů.

„Vy jste pan Durano? Já jsem Lew Archer,“ představil jsem se.

Strážný, který mě tam přivedl, se za mnou ozval: „Přinesl tenhle malý klobouček, pane Durano. Říká, že patří Fern – slečně Deeové.“

Durano si od něho turban vzal a promodralýma rukama ho obrátil naruby. Jeho oči vypadaly jako štěrbiny po bodných ranách, naplněné vodnatou krví. „Odkud to máte, pane Archere?“

„Myslel jsem, že bych to měl povědět jeho majitelce.“

„Myslel jste si…“ usmál se na mě skoro mile. Přitom sešlápl patou střed koberečku, na němž stál. Na to vstoupili do místnosti další dva muži.

Durano pokynul strážnému, který stál za mnou a ten se natáhl, ve snaze popadnout mě za ruce. Otočil jsem se k němu a dal mu pěstí. Dostal jsem na oplátku tvrdou ránu za krk. Jeden z těch mužů, co teď stáli za mnou, mě udeřil do ledvin takovou silou, jakoby mě přejel válec. Otočil jsem se k němu a nakopl ho, zároveň jsem loktem praštil jeho společníka pod bradu. Ten, co se mnou přišel od brány, mi dal takovou ránu pěstí, že se mi hlava rozezněla jako zvon. Do toho rachotu se Durano zeptal docela potichu: „Odkud máte ten klobouk?“

Neřekl jsem mu to. Načež mě ti dva popadli za ruce a strážný od brány začal zpracovávat můj obličej a tělo jako boxerský pytel. Durano se mě co chvíli zdvořile zeptal na původ klobouku. Po nějaké době zavrtěl hlavou. Ti dva mě hodili na židli, zavěšené na řetízku od stropu, jež opisovala velké kruhy. Odletěl jsem na ní někam do prázdnoty černého vesmíru. Když jsem přišel k sobě, stál nade mnou nějaký mladý muž. Měl černé kudrnaté vlasy, rysy i barvu pleti jako někdo od Středozemního moře, světlehnědé sako a červenou vázanku. Alexův popis byl dokonalý. V ruce měl prázdnou sklenici od vody a já měl mokrý obličej.

„Dala vám ten klobouk Lucy?“

„Lucy?“ měl jsem nateklou pusu a tak jsem šišlal. „Já žádnou Lucy neznám.“

„Ale znáte.“ Rozbil skleničku o opěrku židle, na které jsem seděl, a střep mi podržel před očima. „Všechno mi o tom povíte jako hodný chlapec.“

„Ne, Gino, mám lepší nápad,“ ozval se stařec.

Chvíli se potichu radili a potom ten mladík odešel. Vrátil se s fotografií ve stříbrném rámečku, kterou mi přistrčil před obličej. Byl to ten druh fotografie pořízené v ateliéru pro reklamní účely. Na pozadí z černého sametu se dobře vyjímala napůl ležící krásná blondýnka v šatech z jemné krajky, které byly naaranžovány tak, aby bylo vidět pokrčenou nožku. Přestože byla hezká a měla pěknou, byť poněkud boubelatou postavu, nejkrásnější na ní byly dlouhé koketně vyčesané vlasy. Na fotce bylo napsáno dětským rukopisem „Mému Angelovi z lásky Fern“.

„Znáte tu dámu?“ ptal se Gino. „Už jste ji někdy viděl?“

Už jsem ji viděl, ale jemu jsem řekl, že ne.

„Víte to jistě?“ ještě pořád držel ve druhé ruce kus skla.

„Viděl jsem už spousty blondýnek, jak si mohu být jistý?“

„Kde jste teda přišel k tomu klobouku?“

„Vyhrál jsem ho v tombole.“

Obličej mu zbrunátněl a málem mě probodl očima. Durano se postavil před něho. „Pusť ho, nech ho jít. Nezapomeň, že je tady teď moc horká půda. Naše ruce zůstanou čisté.“ Při těch slovech si zamnul hubené promodralé ruce, které šustily jako papír. Gino couvl a přidal se ke třem chlapům, kteří teď stáli v půlkruhu za Duranem.

Starý muž se ke mně naklonil a pravil: „Pane detektive, nevím, pro koho pracujete a ani mě to nezajímá. Teď jste si mohl prohlídnout tu dámu na obrázku. Jestli ji někdy uvidíte, přijeďte mě zase navštívit. Mohu vám slíbit vlídnější přijetí.“

Odvrátil jsem obličej od jeho mrtvolného dechu.

O půlnoci jsem dojel do Santa Teresy a zaklepal na dveře Santanova domu. Přišel mi otevřít v krátkém domácím kabátku z červeného sametu, v podpaží přidržoval rozevřený svazek Holmes-Pollockových právnických spisů.

„Pro Kristapána!“ zvolal španělsky. „Co to máte s obličejem, pane Archere?!“

„Nechal jsem si udělat plastiku.“

„Pojďte dál, ať vám mohu nabídnout něco k pití.“

Nad sklenkou whisky zředěné stejnou dávkou sody jsem mu vyprávěl, kam jsem se dostal po stopách klobouku a co se tam odehrálo.

„A kde máte ten klobouk?“

„Durano si ho nechal. Konec konců, asi ho zaplatil.“

„A k čemu vám to všechno bylo?“ Santana se trochu nahrbil a opřel se dlaněmi o kolena. V knihovně, jejíž stěny byly zaplněny knihami, připomínal starého pavouka uprostřed své sítě.

„Nemáme se moc čeho chytit, rozhodně to nestačí na to, aby byli Durano a ta jeho gorila uznáni vinnými. To by chtělo silnější kalibr.“

„Souhlasím s vámi.“

„Máme ale to, co jste chtěl, a to je věrohodná alternativa. Fern Deeová byla Duranovou přítelkyní. Už ho měla dost a té pouště taky, což by měl ostatně každý, kromě těch jeho monster, a tak ho opustila. To je ale přesně to, co se šéfům Syndikátu nelíbí a obzvlášť letos se jim to nelíbí. Jejich partnerky toho vědí příliš mnoho o zdrojích jejich příjmů na to, aby si mohli dovolit je nechat odejít. Kromě toho Durano je už starý, ošklivý a nemocný. Vzala život do svých rukou, když od něho utekla. A ona si toho je vědoma.“ Trochu jsem se napil. Whisky mě na poraněných rtech bolestivě pálila.

„A co Lucy?“

„Co byste říkal tomuhle? Lucy byla služkou Fern Deeové, asi taky její důvěrnicí. Věděla, kam Fern odešla, možná dostala instrukce, aby se pokusila taky utéct a vzala s sebou i její garderobu –“

„Sem, do Santa Teresy.“

„Jistě. Fern jí darovala něco ze svého oblečení a dala jí peníze, aby tu mohla v tichostí žít. Lucy ji možná vydírala, ale o tom pochybuji.“

„Mohla se pokusit ji vydírat,“ řekl právník.

„Těžko. Nezapomeňte, že Gino Lucy vypátral. Mluvil s ní v úterý v noci u ní v pokoji. A ona mu neřekla, kde Fern je.“

„Myslíte, že proto byla zavražděna, že ji ten Gino zabil?“

„Je to přijatelná alternativa. Každopádně váš klient je nevinný divák. Díval se do ohně příliš zblízka a proto se spálil.“

„Musíme to ale dokázat. Mohli bychom dostat toho Gina k výslechu? Kde vlastně teď je?“

„V Santa Terese. Sledoval mě v buicku z Palm Springs. Neměl to se mnou lehké, setřásl jsem ho na 99 kilometru. Ale touhle dobou by už měl být ve městě. Bude mě hledat. Durano si myslí, že ho dovedu k Fern Deeové.“

„A dovedete?“

„Myslím, že ano.“

„Máte nějakou zbraň?“

Zkontroloval jsem obsah svých kapes a dodal: „Mám ji schovanou v autě, v přihrádce na rukavice.“

Santana se postavil. „Myslím, že bych měl zavolat policii.“

„Ne. Chcete přece spolu s historkou předat toho muže.“

„Tak zavolám alespoň doktora. Máte ošklivé poraněná ústa. Měl byste si to nechat ošetřit.“

„Právě se chystám jednoho navštívit – doktora Benninga.“

Santana si pohoršeně odfrkl. „To je doktor na baterky, pane Archere, spíš šarlatán, než doktor. Jen ti, co nemají nic lepšího, chodí k doktoru Benningovi, jenom ti, kterým nezbývá nic jiného.“

„Například děvčata, která se dostala do maléru?“

„Říká se to. I když vlastně, sám mohu potvrdit, že to tak je. Mám klienty z nejrůznějších vrstev.“

„Já nejsem žádný náfuka, spokojím se s ním.“

V domě doktora Benninga se svítilo v obou poschodích. Zaparkoval jsem u chodníku a rozhlédl se po ulici. Na semaforech blikala oranžová a odrážela se na ztichlé vozovce, chodníky byly liduprázdné. Občas se zdáli vynořilo auto nějakého opozdilce a hned zase splynulo s tmou. Po Ginově buicku nebylo nikde ani potuchy. Zazvonil jsem na zvonek pod velikým omšelým nápisem. Zaslechl jsem tiché kroky a pak se za špinavou okenní tabulí objevil Benningův protáhlý obličej. Nad hlavou se mi rozsvítilo světlo. Benning odemkl a opatrně otevřel dveře. Měl oteklé oči, ale nebylo to od spánku. Byl oblečený a měl na sobě tentýž oblek, v jakém jsem ho viděl toho rána. Napadlo mě, že doktor Benning třeba plakal. Promluvil poněkud trhaně: „Archer, že? Vy jste zraněn, člověče.“

„To počká.“

Opřel jsem se ramenem o pootevřené dveře a on ustoupil, abych mohl vejít. Pod lampou v předsíni vypadalo jeho růžové temeno nevinně a zranitelně jako hlavička malého dítěte. Sundal z kovového věšáku na zdi svůj plstěný klobouk a dal si ho na hlavu.

„Vy někam jdete?“

Jeho pohyby byly mimovolné. Nepochopil, proč se ptám. „Ne, kam bych chodil?“ zeptal se s údivem v hlase. Opřel se o zeď, mimo dosah byť chabého světla. Jeho stín se krčil na kraji schodiště, jež za ním stoupalo do tmy.

„Doktore, dnes odpoledne jsem se dozvěděl něco legračního. Ta vaše pacientka, Lucy Dechampsová – vaše expacientka – měla lékařský teploměr. Paní Norrisová ho našla v koupelně.“

„A co je na tom legračního? Ten má většina lidí, a obzvlášť hypochondři.“

„Legrační na tom je to, že ukazoval přes čtyřicet stupňů.“

„Bože můj, tak vysoká teplota bývá i pro dospělého člověka fatální! To byla tak vážně nemocná? To jsem netušil.“ Jeho zděšení bylo hrané.

Levou rukou si sundal klobouk a pravou dlaní si začal leštit pleš. Bylo to směšné. Nevěděl jsem, jestli se mám smát nebo s ním plakat.

„Podle mě nebyla ani nemocná, ani neměla zvýšenou teplotu. Může za to teplé podnebí.“

Díval se na mě a pořád si hladil pleš. Vyzařovala z něho marnost a zoufalství. „V Santa Terese nikdy tak horko nebývá.“

„Lucy přijela 16. srpna z Palm Springs. V Palm Springs obvykle bývá v polovině srpna takové vedro.“

„Říkala, že přijela ze San Franciska,“ namítl chabě.

„Možná, že ano. Pokud jste s ní vůbec mluvil, o čemž pochybuji.“

„Chcete říct, že lžu?“ Jeho tělo se odlepilo od zdi a projel jím hněv či hrdost.

Někde nahoře, nad našimi hlavami, se něco pohnulo a ozvaly se tiché zvuky. To ho viditelně vyvedlo z míry.

„Ano, lhal jste. Říkal jste, že Lucy byla hypochondr a že třeba ze strachu z nemoci spáchala sebevraždu. Ona si ale celý měsíc neměřila teplotu. Hypochondři si ji měří každý den.“

„Mohl jsem ji špatně odhadnout. Nejspíš ano. Mýlit se je lidské.“

„Kdepak, ona sem dokonce ani nepřišla za vámi. Ona totiž přišla navštívit vaši recepční. Vy jste dnes ráno lhal, protože jste chtěl krýt slečnu Tennentovou.“

„Musel jsem –“ najednou se zarazil, nasadil si klobouk na hlavu a schoulil se ke zdi.

„Chtěl bych mluvit se slečnou Tennentovou. Je nahoře?“

„Není. Nevím, kde je. Ona odešla.“

„Podívám se tam, jestli vám to nevadí.“

„Ne!“ zavrávoral směrem ke schodišti. V jeho chování nebylo teď ani trochu důstojností. Něco v něm ubilo poslední špetku hrdosti.

„Podívám se tam, přestože vám to vadí.“

Odstrčil jsem ho stranou a šel nahoru. Po celé délce druhého poschodí se táhla tmavá chodba s řadou dveří. Pod jedněmi z nich bylo vidět proužek světla. Potichu jsem je otevřel. Na druhém konci pokoje jsem uviděl ženu, která si říkala slečna Tennentová, jak na rozestlané posteli balí kufr. Natahovala se přes postel, zády ke mně a černé vlasy jí padaly do obličeje. Promluvila, aniž se na mě otočila.

„Nemusíš se mi plazit u kolenou, Same. Já odcházím a ty to dobře víš. Ber to jako hotovou věc.“

Nic jsem neříkal. Otočila se na stranu, ale pořád ještě mě neviděla. Sáhla po lahvičce s nějakou tekutinou, jež vypadala jako barva na vlasy. Zabalila ji do černé podprsenky a nacpala do kufru. Mluvila dál bezbarvým hlasem, z odvrácených úst ke mně těžce doléhala její chladná slova. „Lucy a já jsme byly jako sestry, to přece víš. Byla to má jediná opravdová přítelkyně. A tys ji zabil, Same. Nedá se nic dělat. Její život skončil a stejně tak skončilo vše mezi námi. Všechno, cos‘ pro mě kdy udělal, jsi teď zmařil. Vem to tedy jako muž, nic jiného po tobě nechci. Policie se to nedozví.“

Mezitím se Benning lopotil po schodech nahoru. Odstrčil jsem ho předtím dosti tvrdě. Jeho sípavý dech jsem slyšel až nahoře, a zaslechla ho taky ona.

„Same,“ zaječela a otočila se jako balerína obličejem ke mně. Přiskočil jsem k ní. Natáhla se zpátky ke kufru a snažila se z něj něco vytáhnout. Popadl jsem ji za zápěstí. Měla nepoddajné tělo jako ryba, ale potažené plyšem. Nebylo snadné je zkrotit.

„Uklidněte se, Fern, já vám neublížím,“ domlouval jsem

V tom někdo zazvonil na domovní zvonek. Žena se chtěla vymanit. Stáli jsme tam spolu u rozestlané postele a napůl sbaleného kufru, těžce jsme oddechovali jeden druhému do tváře. „Když vás pustím, nezastřelíte mě?“ zeptal jsem se jí.

„Nic vám neslibuju,“ zněla odpověď.

Popadl jsem ji do náručí a vynesl na chodbu. Dole se otevřely dveře.

„Vy jste doktor Benning?“ zaslechl jsem Ginův hlas.

„Nepouštějte ho dovnitř!“ zakřičel jsem.

Benning už mě neslyšel. Chatrné stěny jeho domu se otřásly střelbou samopalu, jakoby to nebyl samopal, ale pneumatické kladivo. Žena v mém náručí se přestala vzpouzet. Znehybněla hrůzou. Postavil jsem ji na zem tak, že stála za mnou, vyndal jsem revolver a opřel si paži o konec zábradlí. Gino přišel pod schody, v rukách držel pětačtyřicítku Thompsona. Pečlivě jsem namířil a střelil ho doprostřed čela. Potom jsem odešel telefonovat. Když jsem se vrátil do chodby, Benning ležel blízko otevřených dveří, hlavu položenou na klíně té ženy. Vedle něho ležel ve stále se zvětšující kaluži krve jeho klobouk. Když promluvil, ozvalo se chroptění: „Že mě neopustíš, Fern? Slíbila’s mi, že ode mě nikdy neodejdeš. Udělal jsem to kvůli tobě. Všechno jsem dělal jen pro tebe.“

„To víš, že tě neopustím, hlupáčku, ty blázínku.“ Kolébala jeho holou, bezbrannou hlavu na rukou. Vzdychl a s tím vzdechem odešel jeho ústy i život. Ne ona jeho, ale doktor Benning opustil ji.

Opírajíc se o zeď, s hlavou mrtvého muže v náručí, promlouvala ke mně stejně ledovým hlasem jako předtím.

„Mám štěstí na krasavce, co? Nejdřív Durano a teď Sam Benning. Dozvěděla jsem se o něm od jedné známé ve Springs, když jsem byla ve druhém měsíci. Docela bych to brala, mít dítě na hraní, ale Duranovo? Viděl jste někdy Durana?“

„Ano, viděl jsem ho.“ Seděl jsem na prvním schodu a nabídl jí cigaretu, ale odmítla.

„Vydržela jsem to s Angelem dva a půl roku, asi tolik jsem mu byla dlužná. Vytáhl mě ze striptýzovýho podniku v Gary a dal mi všechno. Vše, co jsem chtěla. Ale dítě – to už by bylo přespříliš. Tak jsem vzala roha a přišla sem za Samem. Ten mě vůbec neznal, ale postaral se o mě. Dokonce i když se dozvěděl, kdo jsem a kdo je Durano, nechal mě tady. Chtěl, abych tady zůstala. Byl do mě blázen, skutečně se do mě úplně zbláznil. Ale měl kuráž.“ Podívala se dolů na jeho nehybný obličej, který si tiskla na prsa. „Tys‘ neměl strach, Same, že ne? Ani na chvilku, rozhodně.“

Vrátila se modrým pohledem odněkud z dáli zpátky ke mně. „Když se tu objevila Lucy, byl celý nesvůj. Ona byla něco jako má služka. Vzala jsem ji s sebou z Gary. Ksakru, byla to moje nejlepší kamarádka. To ale naneštěstí Sammy nepochopil.

Lucy se objevila asi před měsícem a přinesla mi moje věci, všechno, co se jí podařilo vzít s sebou. Pak se ale bála jít zpátky. Ani já jsem to nechtěla. Durano by z ní byl vymlátil, kde jsem. A tak jí Sam našel místo, kde by mohla nějaký čas přečkat. Věděla jsem, že to nemůže být nadlouho. Nemohli jsme doufat, že to vydrží déle než ten měsíc. Potom Duranovi lidi Lucy našli, protože za sebou nezametla stopy tak pečlivě, jako já. Gino ji navštívil v úterý v noci. Chtěli, aby jim pomohla. Co mohla dělat? Řekla mu, že potřebuje čtyřiadvacet hodin, aby jim mohla říct, kde jsem. Že se skrývám v horách a do města chodím jenom jednou v týdnu pro jídlo. Nasadili na ni špeha. Trvalo jí skoro celý den, než ho setřásla a dostala se sem, aniž by mě prozradila. Když přišla, nebyla jsem doma. Ale byl tady Sam. Svěřila se mu a on dostal strach a rozhodl se, že Lucy musí být umlčena. Věděl, že kdyby se ještě setkala s Ginem, byl by to náš konec. Sam se jistě bál o život, ale myslím, že se ještě více bál toho, že mě ztratí. A tak se v noci vkradl do toho domu a Lucy podřízl. Dneska po vaší návštěvě jsem se ho na to zeptala, a on se mi přiznal. – Tys‘ měl proč se bát, Sammy, viď že jo?“

Promlouvala s cynickou něhou a její hlas připomínal temné vrčení. „Zarazte mě, jestli vás to nudí, Archere, nebo jak se vlastně jmenujete.“

Někde venku, uprostřed noci, se ozvalo ječení sirény. Velice hlasité, jako by síla jejího zvuku mohla napravit to, že jede pozdě.

„Zadrží vás přinejmenším jako důležitého svědka,“ řekl jsem. Pokrčila rameny a mrtvý obličej se naklonil k ní. „To je mi úplně jedno. Kam bych já mohla chtít jít. V base na mě aspoň Angelo nemůže.“

Zůstala ve stejné pozici ještě když tam přišla městská policie. Chladně se na ně zespoda dívala.

Sebrali mě taky a pustili mě, až když Santana prohlásil, že jsem Gina zastřelil v sebeobraně. Byl jsem v šerifově kanceláři, když propouštěli Alexe Norrise. Jeho matka tam přišla se Santanou, aby ho přivítala. To už bylo jasné ráno. Alex si toho s matkou moc neřekl, hlavně ho zajímalo, kde je Lucyino tělo. Když mu to Santana řekl, vydal se sám do márnice. Bylo mi líto paní Norrisové, ale nemohl jsem jí nijak pomoci. Její syn se přiblížil moc blízko k ohni a ten ho spálil. Chicago, jedno z měst na severu, je oba dohonilo. Gino zemřel o dva dny později v okresní nemocnici. Nikdo ho tam nepřišel navštívit. Jeho automobil byl obžalován pro přechovávání zbraní, shledán vinným a zabaven pro potřeby šerifova úřadu. Fern Deeová, nebo jak se vůbec jmenovala, byla nadcházející pondělí propuštěna a zmizela neznámo kam. Já jsem dostal koncem měsíce od Santany šek na osmdesát dolarů. Jednodenní honorář a pokrytí nákladů.

ROZHNĚVANÝ MUŽ

ÚVODNÍ SLOVO TOMA NOLANA

Povídku ‚The Angry Man‘ napsal Ross Macdonald v polovině padesátých let, kdy už pracoval s velikou jistotou skutečného profesionála, který má ale ještě nejlepší věci před sebou.

Hned první věta vtáhne čtenáře do Archerova vyprávění a seznámí ho s noční můrou jeho rádoby klienta. Celý text je ukázkou autorovy mistrovské techniky, jízlivého humoru a pozoruhodného symbolismu.

Všimněte si zatvrzelého Jerryho, jenž zanedbává svoji hezkou ženu Zinu a věnuje se pěstování květin, aby nakonec skončil v záplavě jejich květů, které „dotvářejí pohřební atmosféru“. Všimněte si kontrastu mezi sociálním pracovníkem psychiatrie (pan Parish, světský kněz) pomáhajícím ve své omšelé ordinaci potřebným a skutečně nemocným (moje rodina) – a psychiatrem z Beverly Hills, jenž se v přepychovém domě zabývá neurózami znuděných boháčů.

Všimněte si rafinovaných náznaků („Nemohu na něj poštvat policii…, zastřelili by ho jako psa“), které jsou zároveň psychologickým klíčem, a díky kterým stojí za to si celý příběh přečíst znovu.

Ve čtyřicátých a padesátých letech měl na Millar/Macdonaldovu tvorbu velký vliv spisovatel Nelson Algren. Kniha ‚The Ivory Grin‘, která vznikla z povídky ‚Strangers in Town‘, byla napsána pod vlivem Algrenových děl jako například ‚Man with the Golden Arm‘. V předposledním odstavci povídky ‚The Angry man‘ se nabízí srovnání s Algrenovou povídkou, kterou Ken Millar velice obdivoval, v níž nevinně obviněný trvá na svém, že šel ven jenom koupit „láhev mléka pro maminku“. V příběhu ‚The Angry Man‘ se Archer od Parishe naučil, jak lze chápat značně zjednodušený světový názor na to, co je dobré a co zlé. V románu „The Doomsters“ (který napsal podle této povídky) se detektiv – ovlivněný událostmi v autorově vlastním životě – dozvídá mnohem víc.

Román ‚The Doomsters‘ se stal mezníkem na cestě Ross Macdonalda k vyzrálému projevu. Po této cestě již hezkou dobu kráčel v době, kdy napsal povídku ‚The Angry Man‘.

Když se v roce 1976 ohlížel zpátky na život svého soukromého detektiva, kterého v roce 1945 přivedl na stránky pod pseudonymem Joe Rogers, Ross Macdonald prohlásil: „Archer jen nebyl tak udělanej, jako Spade nebo Marlow. Chvíli mu trvalo, než se trochu vypracoval. Nejvíce se podle mého názoru změnil v románu ‚The Doomsters‘. Tam se stal člověkem, kterému více záleží na pochopení zločinu než na jeho odhalení. Stal se víc člověkem než detektivem.“

ROZHNĚVANÝ MUŽ

Nejdřív jsem si myslel, že má z něčeho hrozný strach. Zavřel za sebou dveře mé kanceláře a přitiskl se k nim, funěl přitom jako lokomotiva a vypadal ustaraně. Na sobě měl modré džínsy, tak špinavé a propocené, že byly skoro černé, a na hlavě krátké narezlé vlasy, spíš jako strniště než ježka. Byl ještě celkem mladý, ale obličej měl zbrázděný bolestí a svraštělý hněvem.

„Jdou po mně, potřebuju vaši pomoc,“ prodralo se odněkud z hloubky jeho zchvácených plic. „Jste detektiv, že jo?“

„Něco takového. Posaďte se a trochu se nejdřív vydýchejte. Neměl jste takhle utíkat po těch schodech.“

Zasmál se. Byl to nepříjemný přiškrcený zvuk, jako když teče voda dolů okapem. „Utíkal jsem celou noc. Celou noc.“

Opatrně odsunul židli před mým psacím stolem. Najednou ji prudce odstrčil ke zdi, opěradlem proti sobě a obkročmo se na ni posadil. V ramenou byl tak široký, že by mohl táhnout pár volů. Rukama sevřel opěradlo židle, opřel si o ně bradu a díval se na mě. V přivřených modrých očích se zračila nedůvěra.

„Před čím jste utíkal?“ zeptal jsem se ho.

„Před nimi.“ Podíval se na zavřené dveře a přes rameno na holou zeď. „Jdou po mně, to vám povídám.“

„To už jste mi řekl dvakrát. Tomu ale já neříkám podrobné vyprávění.“

„To není žádná povídačka,“ vyrazil kupředu a převrhl přitom židli. „To je pravda! Neexistuje nic, co by nebyli schopni udělat, nebo co už neudělali.“

„Kdo jsou ti ‚oni‘?“

„Ty samý. Sou to furt ty samý. Podvodníci. Lháři. Lidi, co všechno říděj.“ Dál monotónně odříkával: „Ty, co mě zamkli a zahodili klíč. Udělaj to zas, jestli je necháme. Vy mi musíte pomoct.“

Začínal mi pěkně lézt na nervy. „Proč vám musím pomoci?“

„Protože jsem to řek‘.“ Kousl se do rtů. „Chci říct, za kým jiným mám jít? Kdo jinej mi má pomoct?“

„Mohl byste zkusit policii.“

Odplivl si. „Ta je taky s nima. Nemluvte mi o policii nebo doktorech ani o právníkách ani o jinejch, co mě zaprodali. Chci někoho, kdo bude dělat pro mě, kdo bude na mý straně. Jestli vám jde o prachy, tak si nedělejte starosti, tady jde o velký peníze. Já se budu válet v penězích, jestli dostanu, co mi patří. Řikám vám, budu se v nich válet.“

„Hmmm.“

Vymrštil se na nohy a udeřil pěstí do stěny za ním tak prudce, že odpadl kus omítky. Židle, na které předtím seděl, se převrátila. „Vy mi nevěříte? Říkám vám pravdu. Byl bych skoro milionář, kdyby uznali, na co mám právo.“

Začal přecházet před mým stolem, přičemž ze mě nespouštěl modré oči.

„Postavte tu židli,“ řekl jsem.

„Příkazy tu dávám já! Pro změnu.“

„Postavte tu židli a sedněte si na ni,“ řekl jsem mu.

Zůstal stát poměrně dlouhou dobu bez pohnutí a jeho obličej se mezitím proměnil. V očích se mu usadil zvláštní smutek.

„Promiňte, mrzí mě, že jsem ztratil nervy. To já jen, když si vzpomenu na ně.“

„Tu židli…“ zopakoval jsem.

Sehnul se, postavil židli na nohy a posadil se na ni. „Omlouvám se, pane Archere.“

„Nejsem Archer,“ zalhal jsem. „To jste si mě spletl.“

Oči se mu široce rozevřely. „Kdo teda ste? Na dveřích máte napsáno ‚Archer‘.“

„Vedu panu Archerovi účetnictví a vyřizuji telefony. Proč jste to neřekl hned, že chcete mluvit s panem Archerem?“

„Myslel jsem, že jste to vy,“ odpověděl mírně. „Jeden kamarád, tam co jsem byl, než jsem přijel sem, mi řek‘, že kdybych se odtamtud někdy dostal – jestli se někdy dostanu do L.A., pokud mi vůbec někdo ještě může pomoct, tak pan Archer. Kde teda je?“

Namísto odpovědi jsem se zeptal. „Jak se jmenuje ten váš kamarád?“

„Nemá jméno. Chci říct, že jsem ho zapomněl.“

„A odkud jste se to měl dostat?“

„To jste mi nerozuměl. Nic takovýho sem neřek. Každopádně vám do toho nic neni. Vy nejste pan Archer.“

„Z Folsomu, nebo ze St.Quentinu?“

Mlčel, obličej mu ztuhl jako kámen. Po chvíli řekl: „Povím to panu Archerovi.“

„Tak já mu zavolám,“ natáhl jsem se k telefonu a začal vytáčet číslo. „Kdo že s ním chce mluvit?“

„Ne, to nedělejte.“ V jeho potemnělé mysli se objevil záblesk intuice.

„Vím co byste udělal, zavolal policajty,“ s těmi slovy se vrhl přes psací stůl a vytrhl mi telefon z ruky. „A vy jste pan Archer, ne že ne. A taky jste lhář, jako všichni ostatní. Ženu se sem, abyste mi pomoh a narazím na stejný svinstvo. Vy jste jeden z nich, že jo?“

Řekl jsem mu: „Položte ten telefon na stůl a posaďte se.“

„Jděte do prdele. Vy mi nemůžete nahnat strach. Předně, když někdo prodělá to, co já, tak už se nelekne ničeho. Slyšíte?“ křičel na mě.

„Je vás slyšet až do Glendale. Sedněte si a uklidněte se.“

Hodil po mně telefon. Uhnul jsem. Telefon rozbil okno a visel na šňůře z okna ven. Chtěl jsem sáhnout do pravé horní zásuvky, kde mám pistoli, ale byl rychlejší.

„Žádný takový,“ řekl mi.

Zajel si rukou do kapsy a vyndal revolver. Byl to Smith and Wesson 32. To sice není nijak úžasná zbraň, ale stačila na to, abych zůstal stát jako přikovaný.

„Dejte ruce nahoru,“ nařídil mi, „a dejte mi svý slovo, že nebudete volat policii.“

„To vám mohu dát, ale stejně to k ničemu není.“

„To je přesně to, co sem si myslel. Jste stejně prolhanej jako ti ostatní. Jděte pryč od toho stolu!“

„To mě budete muset donutit. Jste blázen, jestli si myslíte –“

Zaječel jako nepříčetný: „Já nejsem blázen!“

Upustil svůj malý revolver a natáhl se po mně. Rukama jako dvěma háky mě sevřel okolo krku. Vytáhl mě celého přes stůl. Měl nesmírnou sílu. Pod propocenou modrou košilí se mu na hrudi rýsovaly mohutné svaly. Měl zavřené oči a dlouhé rezavé řasy jako děvče. Kupodivu vypadal celkem vyrovnaně. Pak mu na čele vyvstaly krůpěje potu. Prsty se semkly v železném sevření okolo mého hrdla a já jsem začal mít tmu před očima. Najednou jeho obličej ožil. Oči i ústa se otevřely, jakoby se právě probudil z nějaké noční můry. Modré oči se zmateně rozhlížely a rty se lítostivě sevřely. „Odpusťte mi to, vy mě teď nenávidíte. To už mi nikdy nepomůžete.“

Ruce mu sklesly a bezradně mu visely podél těla. Osvobozen z jejich sevření, klekl jsem si na kolena. V hlavě se mi honily tisíce světýlek a viděl jsem všechny svaté. Když to konečně přestalo, byl už pryč a s ním i ten malý revolver. Vstal jsem a vtáhl rozbitým oknem zpět do místnosti telefon. Měl stále vyzváněcí tón, ale ne tak silný, jako zvonění v mé hlavě. Vytočil jsem číslo policie. Hlas službu konajícího policisty mě probral k vědomí a tak jsem beze slova zavěsil. Vražedný maniak nebo přinejmenším jeho věrná napodobenina mě dostala v mé vlastní kanceláři. To by bylo pěkné sousto pro noviny, výborná reklama pro soukromého detektiva. Klienti by se jen hrnuli a stáli ve frontě u mých dveří. Seděl jsem a koukal nerozhodně na telefon, jestli ho nemám raději vyhodit z okna napořád.

Zaslechl jsem za dveřmi něčí kroky. Příliš rychlé a lehké na muže. Když jsem zamířil ke dveřím, kroky za nimi ustaly. Otevřel jsem dveře dokořán. Do místnosti se vpotácela žena v tmavém kostýmku, rukou ještě pořád svírala kliku od dveří. Ohon z tmavých vlasů měla trochu pocuchaný a nemohla popadnout dech.

„Vy jste pan Archer?“

Pořádně jsem si ji prohlédl a dospěl k názoru, že se k tomu mohu přiznat.

Pokročila blíž ke mně, a já jsem díky oblým tvarům jejího mladého těla pocítil závan jara. „Jsem tak ráda, že jste v pořádku, že jsem přišla dřív.“

„Dřív než co?“

„Dřív než Carl. Přišel do ordinace doktora Grantlanda, kde pracuji, a říkal mi, že vás půjde navštívit. Chtěl po mně peníze, aby vám mohl zaplatit. Šla jsem dozadu za doktorem, aby se pokusil mu to rozmluvit. Jakmile jsem se otočila, Carl ukradl ze zásuvky psacího stolu hotovost.“

„Kdo je Carl?“

„Můj manžel. Promiňte prosím, vykládám vám to zmateně.“ Tmavýma očima přelétla přes mé rameno na rozbité okno. „Carl už tady byl?“

„Něco tady bylo. Nějaký muž tudy proletěl jako vichřice.“

„Vysoký mladík v pracovním oděvu s krátkými blond vlasy?“

Přikývl jsem.

„A zuřil.“ To nebyla otázka. To bylo zoufalé konstatování.

„Začal mě škrtit, ale pak si to rozmyslel. Je nestálý. Říkala jste, že je to váš manžel?“

„Ano.“

„Nenosíte snubní prsten.“

„Ne, nenosím. Ale přesto jsme dosud muž a žena, podle zákona. Samozřejmě bych mohla být automaticky rozvedena, po tom všem.“ Opřela se zničeně o rám dveří. Tmavé vlasy a karmínové rty kontrastovaly s bledou barvou jejího obličeje. „Věděla jsem to. Já věděla, že lže. Oni by ho v jeho stavu nebyli pustili. Určitě utekl. Toho jsem se tolik bála.“ Tělem jí otřáslo pár vzdechů. Polkla a znova se napřímila.

„Pojďte dál a posaďte se. Potřebujete se něčeho napít.“

„Já nepiju.“

„Ani vodu ne?“

Přinesl jsem z chladničky vodu v papírovém pohárku a počkal, až se napije.

„Odkud Carl utekl?“

„Byl skoro pět let v ústavu v Mendocinu.“ Zmačkala pohárek a tiskla jej v rukách. „To je státní instituce pro duševně choré zločince, pokud to nevíte.“

„To vím. A to je to s ním tak zlé?“

„Horší to být nemůže,“ pravila k pomačkanému pohárku. „Carl zabil svého otce, víte. Nebyl nikdy souzen za vraždu. Tak moc to bylo zřejmé, že je – nevyrovnaný. Všichni psychiatři se na tom shodli. Soudce byl přítel rodiny a odsoudil ho bez veřejného procesu.“

„A kde se to všechno stalo?“

„V údolí ‚Citrus Junction‘. Byla to pro nás pro všechny tragedie. Stalo se to před pěti lety, v den díkůvzdání. Carla pustili domů z Camarilla a celá rodina se sešla pohromadě.“

„Tou dobou ho už léčili v ústavu pro duševně choré?“

„Ano, ale tehdy ho pustili na čas domů. Všichni jsme si mysleli, že je to na dobré cestě, že už bude vyléčen. Byli jsme ten den skoro šťastni, zase jednou po dlouhé době – než se to stalo. Nikdy jsme neměli dovolit, aby zůstal, byť jen na chvíli, se svým otcem o samotě. Já si stejně pořád myslím, že neměl v úmyslu starého pána zabít. Asi na něj přišel jeden z těch jeho záchvatů vzteku a když se vzpamatoval, tak byl starý pan Heller po smrti. Uškrcen.“ Zvedla ke mně zoufalé oči. „Já nevím, proč vám to všechno vyprávím. Vás se moje problémy netýkají. Kdo by s tím taky chtěl mít něco společného?!“

Bylo horké jasné ráno, ale rozbitým oknem mi proudil na krk chladný vzduch.

„Nevíte, co ho ke mně vlastně přivedlo?“

„Dozvěděl se o vás od někoho z lidí v ústavu. Od někoho, komu jste kdysi pomohl. Řekl mi to dnes ráno. Carl věří, že je nevinen, víte. Myslí si, že mu nic není a že ho všichni neprávem odsuzují. Podle doktora Grantlanda je to pro paranoiky typické.“

„Doktor Grantland je váš zaměstnavatel?“

„Ano.“

„A on Carla zná?“

„Jistě. Léčil ho nějakou dobu, než – se to stalo. Doktor Grantland je psychiatr.“

„Domnívá se, že je Carl nebezpečný?“

„Obávám se, že ano. Jediný, kdo si to nemyslí, je doktor Parish, ale ten není doopravdický psychiatr.“

„A co tedy je?“

„Doktor Parish je sociální pracovník na psychiatrii. Zastával se Carla, když ho poslali do ústavu, ale nebylo to k ničemu.“ Zvedla se a hledala něco ve své tašce z levné imitace kůže. „Ráda bych vám zaplatila to okno. Je mi to líto – i Carla je mi líto, chudáka.“

„Všichni jsou chudáci,“ řekl jsem.

Věnovala mi zmatený pohled. „Jak to myslíte, že jsou všichni chudáci?“

„Váš manžel má u sebe zbraň.“

Otevřela pusu. Když ji po chvíli zavřela, měla místo rtů tenkou červenou čárku. Modré oči pátraly v mém obličeji jako světelný kužel majáku. „Jak to víte?“

„Byl tak laskav, že mi ji ukázal. Vypadala jako dvaatřicítka revolver Smith and Wesson.“

„On vám s ním vyhrožoval?“

„Nebyla to stříkací pistolka na vodu a my jsme si nehráli na kovboje a indiány. Umí zacházet se zbraní?“

„Carl byl střelcem u pěchoty,“ řekla s temným svitem v očích, připomínajícím mraky, jimiž probleskuje slunce. Podávala mi pětidolarovku a zeptala se: „Bude to na to okno stačit? Nemám u sebe větší hotovost. Už musím jít.“

„Na to okno zapomeňte. Měli bychom zavolat policii.“

„Ne.“ To slovo jí splynulo se rtů jako bolestivý vzdech. „Nemohu na něj poštvat policii. Víte co udělají, když ho chytí a on jim bude klást odpor? Zastřelí ho jako psa. Musím jet varovat Jerryho, že je venku.“

„Jerryho?“

„Jerryho Hellera, Carlova bratra v Citrus Junction. On viní Jerryho ze všeho špatného, co se mu kdy přihodilo. Musím se dostat k Jerrymu dříve než on.“

„Pojedu s vámi.“

Dívala se na mě s rozpaky. „Nemohu si dovolit platit vám velké sumy.“

„Nepřepočítávám lidské životy na dolary. Jedem.“

Nechali jsme jejího rozhrkaného chevroleta na parkovišti před domem a jeli mým autem. Když jsme jeli přes Venturu k Valley, řekla mi, že se jmenuje Mildred Hellerová a něco o své rodině.

Byla ještě velmi mladá, právě skončila střední školu v Hollywoodu, když do jejího života vstoupil Carl. Psal se rok 1943 a on byl mladý vojín. Ona byla dychtivá a on statný a pohledný muž s osobitým šarmem. Zamilovali se do sebe a posléze vzali s poněkud váhavým souhlasem jejích rodičů. Týden nato byl odvelen na ostrovy Marianes. Když se s ním zase setkala v roce 1945, ležel v nemocnici pro veterány. Slepili zbytky svého štěstí, jak se dalo. Když ho propustili, odstěhovali se na citronový ranč, který patřil jeho rodině. Léta čekání byla těžká, ale ta, co přišla potom, byla horší. Carl se svou rodinou moc dobře nevycházel. Jeho otec byl invalidní a snažil se řídit ranč z invalidního vozíku. Ve skutečnosti řídil ranč Carlův starší bratr Jerry. Carl odmítal přijímat rozkazy od kteréhokoliv z nich. A pak tam byla Jerryho žena, která se dívala na mladý párek jako na vetřelce.

Carl se poflakoval kolem domu dva roky. Sklíčenost se u něho střídala se zuřivostí. Nakonec už se s ním nedalo žít a jeho otec ho nechal hospitalizovat. Rok nato přijel Carl domů na díkůvzdání, snědl večeři a uškrtil otce páskem od županu. Mildred se obávala, že teď přišel na řadu Jerry.

Zvedl jsem zrak od silnice, abych se na ni podíval. Přikrčená v koutku na sedadle se mi zdála štíhlejší, menší a starší, než byla. „Nebojíte se, že by mohl taky udělat něco vám?“

„Ne, nebojím. Nikdy mi nechtěl ublížit. Nikdy na mě nevztáhl ruku. Někdy jsem si to dokonce přála, aby tak udělal všemu konec. Jakou cenu má pro mě život po tom všem? Ani nemohu mít dítě. Nemám co ztratit.“

„Jste loajální děvče, asi nechcete ztratit jeho.“

„Myslíte? U nás doma jsou všichni proti rozvodům.“

„A vy věříte, že je to správné?“

„Já už nevěřím ničemu. V dobro ani zlo.“

Odvrátila hlavu na stranu a jeli jsme dál asi hodinu mlčky. Jarní kopce příroda vymalovala svinibrodskou zelení. Pomalu ustupovaly do pozadí a ztrácely se v mlžném oparu. Dálnice hladce protínala jako rovná přímka citrusové plantáže. Stromky citronovníků, vysázené s geometrickou pravidelností všude kolem nás, vypadaly jako hluboké rýhy v zeleném manžestru. Podle jejího pokynu jsem sjel z dálnice na okresní silnici. Sluncem vyšisovaná tabule s nápisem ‚Jeremiah Heller – citrony‘ upozorňovala, že vjíždíme na soukromou cestu. Ta nás vedla skoro celou míli mezi skupinkami citronovníků, osypaných žlutými plody. Na konci té cesty byl posazen dům s červenými taškami, zalitý sluncem. Když jsem vypnul motor, nastalo ticho téměř absolutní.

Starý dům z pálených cihel tu musel stát po několik generací. Každá generace mu vtiskla něco svého. Na štěrku před garážemi stál zaparkovaný kombík a zaprášený džíp. Ticho náhle narušilo prásknutí dveří. Mildred sebou na sedadle škubla. Byla napjatá jako struna.

Z domu vyšla na verandu aktraktivní blondýna, zastavila se s rukama založenýma na prsou, a dívala se na nás, jak vystupujeme z auta. Měla na sobě černé saténové kalhoty a bílou hedvábnou blůzku a v uších nápadné zelené náušnice s emailovou glazurou, a to bylo poledne všedního dne. Její oči se barvou a vyzývavostí shodovaly s náušnicemi.

„No ne, Mildred. Kde se tady bereš? Už ses dlouho neukázala. Myslela jsem, že máš nějakou práci v Los Angeles, drahoušku. Nebo tě už odtamtud taky vyhodili?“

„Vzala jsem si volno.“

„No, tak to je fajn. A tohle je tvůj milenec?“

„Pan Archer není můj milenec.“

„Neříkej mi, že ještě pořád nemůžeš zapomenout na Carla a žiješ jako jeptiška? Nezdá se ti to poněkud beznadějné?“

„Prosím tě, Zino, nech toho.“ Mildred pomalu stoupala po schodech verandy, jakoby se musela přemáhat, aby se přiblížila blondýně nebo vstoupila do toho domu. „Přišla jsem, abych vám řekla o Carlovi.“

„Jak fascinující. To abychom tedy odešli z toho mučivého slunce, které mi beztak ničí pleť.“ Mluvila monotónně hlubokým drsným hlasem, z něhož čišela ukrutná unuděnost. Působilo to na mě jako šustivý zvuk chřestýše. Následovali jsme její vlnící se boky do prostorného obýváku s cihlovými stěnami a dubovými trámy na stropě. Zamrazilo mě závanem studeného vzduchu z klimatizace, ale možná to bylo tou blondýnou. Zeptala se: „Jaký dryák pijete vy, pane Archere? Beztak jsem právě přemýšlela o nějakém důvodu k pití. Mimochodem, já jsem Zina Hellerová, pokud Milly, jako obvykle, zapomněla na své dobré vychování.“

Já zase zapomněl na to své, a úmyslně. „Na vašem místě bych na ni byl milý, paní Hellerová, přijela vás totiž varovat.“ Otočila se k Mildred, vyholené obočí udiveně povytažené. „Varovat mě, drahá? Nezdá se ti to poněkud melodramatické?“

„Carl utekl,“ řekla mladší z obou žen. „V noci přijel stopem do Los Angeles a ráno se objevil v kanceláři, kde pracuji.“

„Utekl z Mendocina?“

„Ano. A je rozzuřený, Zino. Hrozivě vyhrožoval Jerrymu.“

„Doufám, žes zavolala policii.“ Bzučivý hlas blondýny vyletěl přinejmenším o oktávu výš.

„Ještě ne. Tady pan Archer je soukromý detektiv. Carl ho dnes ráno napadl.“

„A ty si myslíš, že přijede sem?“

„Vím to. Vždycky byl přesvědčený, že za všechno může Jerry.“

„Ty sis to jeden čas myslela taky, pokud mi paměť slouží.“

„Já jsem si nic takového nemyslela, Zino. A ty to dobře víš. Jediné, co jsem chtěla, byla část těch peněz, na kterou jsem měla nárok, bez ohledu na to, co Carl udělal.“

„Ale právo hovoří jinak.“ Zina přešla k baru v rohu pokoje, nalila si z broušené karafy hustou hnědou tekutinu a naráz ji vypila. „Když už mluvíme o spravedlnosti, nemyslíš, že bych měla zavolala šerifa Ostervelta?“

„Ano. Jistě. Šerif Carla zná. Ten mu neublíží, pokud to nebude doopravdy nutné.“

Zina si vzala přenosný telefon, posadila se a položila si ho na lesknoucí se saténový klín. Prst s dlouhým rudě nalakovaným nehtem na chvilku zaváhal, když chtěla začít vytáčet číslo. „Jseš si jistá, že je to všechno pravda, cos mi řekla? Carl opravdu utekl? Nechceš mi jenom nahnat strach, na památku starých časů?“

Vložil jsem se do toho: „Viděl jsem vašeho švagra, paní Hellerová. Je duševně vyšinutý a má u sebe zbraň. Raději to šerifovi řekněte. Taky bychom měli varovat vašeho manžela.“

„Tak dobře,“ řekla už zase klidně. Do telefonu potom mluvila se zástupcem šerifa jako když armádní generál uděluje povely poručíkovi. Vím o čem mluvím, taky jsem býval poručíkem.

Když zavěsila, zeptal jsem se jí: „Kde je vlastně váš manžel?“

„Někde tady okolo domu. V něčem se asi šťourá. Jsou podle vás všichni muži kutilové, pane Archere? Vy taky rád do něčeho fušujete?“ Nechal jsem její narážku bez povšimnutí. „Měli bychom ho najít a říci mu o bratrovi.“

„Najít ho nebude těžké. Jerry nikdy nikam nechodí. Půjdeš s námi, Milly?“

„Není mi dobře.“ Byla vyčerpaná ze stresu. Tmavovlasou hlavu měla skloněnou, takže na bílém krku vypadala jako vadnoucí květina na stonku.

„Bude vám líp, když tady zůstanete?“ zeptal jsem se jí.

„Určitě ano. Budu vyhlížet Carla.“

„Hned tak se sem nedostane, pokud nemá auto.“

„Ale není vyloučeno, že je má. Třeba nějaké ukradl. Myslím, že od doktora Grantlanda odjížděl autem.“

„Viděla jste ho?“

„Ne. Ale slyšela jsem nějaké auto startovat hned na to, co vyběhl ode mě z kanceláře.“

„To je zlé.“

„Nic dobrého se nikdy nedá čekat,“ řekla Zina. „A už vůbec ne v téhle rodině.“

Vzala si na hlavu mexický klobouk se širokou krempou a vyšli jsme ven na slunce. Do očí mě udeřilo prudké světlo. Vedla mě okolo stavení. „Jerry bude nejspíš ve skleníku. Pěstuje kytky. Orchideje. Ruce má pořád špinavé od hlíny. Myslím, že každý asi potřebuje být v něčem dobrý.“

Na úzké pěšině mezi domem a garáží se najednou ke mně prudce otočila. Pod bílou blůzou se jí agresivně rýsovaly hroty ňader. „V čem jste dobrý vy, pane Archere?“

„V pátrání.“

„V pátrání jakého druhu?“ Její rozpálená dychtivá tvář dávala té otázce dvojí význam.

Vzal jsem v úvahu obojí a odpověděl jí: „Kupříkladu při shromažďování důkazů k rozvodovému řízení.“

„Stává se někdy, že vy sám jste v takovém řízení předmětem doličným?“

„Pokud jsem při smyslech, tak ne. A teď jsem při smyslech, pokud to snad na mně není vidět.“

„Ale je. Je to škoda. Jste moc mazaný, a pěknej prevít.“

„Tenhle kompliment vám mohu oplatit, jestli chcete, nebudu si brát servítky.“

Nevyvedlo ji to z konceptu. Řekla mi: „Co kdybyste se sem někdy vrátil bez té ufňukané Milly? Ještě vám dlužím drink.“

„Raději si vybírám pití sám.“

„Dal byste si říct? Já ano.“

„Lichotíte mi, paní Hellerová.“ Nebyl bych se toho těla, svíjejícího se na cestičce přede mnou, dotkl ani rozeklanou větví, ale to jsem jí nemohl říct. „A co pan Heller?“

„Co je s ním? Mě se neptejte. To se musíte zeptat těch jeho orchidejí. Ty ho znají líp než já.“

„Nerozumím květomluvě, a my tady ztrácíme čas.“

„No a? Máme spoustu času. Čas plyne tak zoufale pomalu.“

Dala ruce nahoru a pomalu otáčela štíhlá zápěstí. „Líbí se vám?“

„Viděl jsem hezčí.“

Oči jí ztvrdly a ve stínu klobouku se zableskly jako úlomky měděné rudy. „Co je to za řeč?“

„Té vy nemůžete rozumět.“

„Nemáte rád ženy?“

„Ženy,“ odpověděl jsem, „ty mám rád. Ale mám na ně svoji vlastní definici.“

„Čert vás vem.“ Naklonila se ke mně až skoro upadla. Zachytil jsem ji. Kousla mě lehce do brady a horkými rty přejela se živočišnou smyslností k mému uchu. Klobouk jí přitom spadl na zem. Odstrčil jsem ji. Jednak proto, že patřila jinému muži, jednak proto, že ten jiný muž stál na opačném konci cestičky a díval se na nás. Držel v ruce zahradnické nůžky, které se leskly jako dvě dýky.

Sebral jsem Zinin klobouk a podal jí ho. „Uklidněte se, zlatovlásko,“ zašeptal jsem, „je tady král orchidejí.“

Taky šeptem se zeptala: „Viděl nás?“

„Zeptejte se orchidejí.“

Vykročil směrem k nám. Starší, menší a podsaditější verze svého bratra. Zbarvení měli podobné – zrzavé vlasy a růžovou pleť. Měl ale jiné oči. Nebyly nepříčetné. Hleděl z nich cynismus a vyčerpanost. Pohlédl jsem na nůžky, které držel pevně v ruce a mířil jimi doprostřed mého těla.

„Ven,“ promluvil. „Vypadněte.“

„Vy nevíte, kdo jsem.“

„Je mi jedno, kdo jste. Jestli nechcete, abych vás vykleštil, tak vypadněte z mého pozemku a nesahejte na můj majetek. To zahrnuje i moji ženu.“

Stála přilepená ke zdi domu a klobouk držela před sebou jako tenoučký štít. „Nedělej z toho vědu, Jerry. Něco mi spadlo do oka. Ten pán se snažil mi to vyndat.“

Stál tam, krátké nohy rozkročené a mžoural na mě malýma bledýma očima. Jejich bělmo bylo nažloutlé, zřejmě následkem nějakého interního problému. Buď špatným zažíváním nebo špatným svědomím. „Proto má na tváři tvoji rtěnku?“

„To nemá ode mě.“ Ale rukou si bezděky přejela rty.

„Tak jak k tomu přišel?“

„Asi od Milly. Přijeli spolu. Ona je v domě.“

„Co lžeš, Zino? Vždycky jsi byla lhářka. Je jen zázrak, že to neumíš líp, když v tom máš takovou praxi.“

„Já nelžu, Milly je uvnitř.“

Otočil se ke mně. „Jste přítelem Milly?“

„Řekl bych, že ano.“

„On je detektiv,“ vysvětlovala Zina. „Milly ho najala.“

„Na co?“

Koukal se na nás z jednoho na druhého a v ruce pořád třímal ostré nůžky.

„Carl utekl z ústavu. Má zbraň a vyhrožuje, že tě zabije.“

Na obličeji mu naskákaly bílé skvrny. „Carl je tady?“ zeptal se sípavě.

„Ona si myslí, že je na cestě sem.“

„Co ještě říkala?“

„Jinak nic. Zeptej se jí sám,“ přešla náhle do útoku.

„Ty sis s ní přece vždycky rád povídal, že? Kde vlastně bereš odvahu mi něco vyčítat po tom všem, co já na tebe vím?“

Zaháněl hádku unaveným gestem. „Ty už jsi zase pila, Zino. Slíbilas mi, že nebudeš pít během dne.“

„To že jsem ti slíbila?“

„Nejmíň stokrát.“

„Teď jsem k tomu měla zvláštní důvod.“

„Jaký? Myslela sis, že mě Carl zastřelí? To už jsi začala oslavovat?“

„Jseš blázen.“

„Jistě. No jistě, předpokládám, žes ani nezavolala policii.“

„Samozřejmě, že zavolala. Jake Ostervald už sem jede.“

„Dobře, aspoň něco.“ Pak se obrátil na mě: „Takže vás už tady nebudeme potřebovat, že ano, pane detektive.“

„Doufám, že ne,“ řekl jsem.

„Říkám vám, že ne.“ Láteřil nasupeně ve snaze rozdmychat svůj dřívější vztek, ale marně. Hlas měl prázdný. „Tak vypadněte z mého pozemku. Tady to patří mně a dokud budu živ a při smyslech, nepotřebuju žádného frajera z L.A., aby se staral o mě ani o moji ženu.“

„V pořádku.“ Jinak nebylo možné odpovědět

Vrátil jsem se k autu a odjel směrem na Citrus Junction. Pár mil od Hellerova ranče jsem potkal auto s vysílačkou, které mířilo opačným směrem. Na předním sedadle seděli dva muži v uniformách. Uháněli jako o závod.

Na předměstí jste nemohli přehlédnout nesčetné domy bez oken, což byly balírny, patřící Družstvu pěstitelů citronů. Ve městě dálnice přecházela v hlavní třídu obchodní čtvrti, kde měli jeden nový a několik starých hotelů, bary a obchody různých řetězců, Sears – gigantický dragstór, jehož architekt musel být pod vlivem hašiše, čtyři autosalony, tři banky a pár biografů, jeden z nich pro braceros, sezónní zemědělské dělníky z Mexika.

Bylo to ospalé město, zaplavené sluncem a přetékající penězi. Ptal jsem se po panu Parishovi. Měl ordinaci za mexickým kinem. Na schodišti byla ve srovnání s rozzářeným jasem ulice tma jako v tunelu. Došátral jsem se chodbou ve druhém patře až k otlučeným dveřím čekárny. Opotřebovaný nábytek a staré časopisy by se hodily ke staromódnímu dentistovi s chudou klientelou. Ve vzduchu tam visel pocit strachu a beznaděje.

Otevřely se dveře do ordinace a v nich se objevil mladík s hnědýma milýma očima, kterým dodávaly trochu přísnější výraz brýle. Měl odřené tvídové sako se semišovými záplatami na loktech a moc milý úsměv. Vzhledem k mému rozpoložení mě jeho radostný úsměv poněkud pohoršoval.

„Vy jste doktor Parish?“

„Doktor ještě ne, díky, ale už pracuji na doktorantské práci.“

Díval se na mě s profesionální starostlivostí a usmíval se.

„Někdo vás ke mně doporučil? Řekl byste mi své jméno?“

„Lew Archer.“

„Promiňte, nevzpomínám si. Máte u mě kartu?“

„Nejsem pacient,“ řekl jsem. „Přesto vám ale držím palce. Jsem soukromý detektiv.“

„Aha, promiňte.“ Byl zjevně zklamaný. „Nechcete jít dál?“

Usadil mě v neútulné ordinaci, působící dojmem nepořádku, jejíž vybavení tvořily dvě židle, psací stůl a registračka barvy khaki. Na holé podlaze zbyly otvory po šroubech, kterými mohlo být před nějakým časem připevněno zubařské křeslo. Kdesi pod námi nějaký vzdálený hlas vášnivě deklamoval španělsky. Zachytil jsem slova o lásce a o smrti. „Amore. Morte.“

„Dole hrají odpolední představení. Doufám, že vás to neruší.“

S těmito slovy se posadil za psací stůl a začal vyklepávat do mosazného popelníku dýmku. „Dostal se někdo z mých lidí do nějakého problému?“ zeptal se mezi klapáním dýmky o popelník a španělštinou.

„Z vašich lidí?“ podivil jsem se.

„Některý z mých klientů. Jsou pro mě spíše jako rodina. Považuji je všechny více méně za svoji rodinu, všech stopadesát. Někdy dá taková početná rodina člověku pěkně zabrat.“ Odmlčel se a nacpal si dýmku. Pak pokračoval. „Ale přejděme k těm nepříjemným věcem. Vidím vám ve tváři, že pro mě máte nepříjemné zprávy. Jedná se zase o kleptománii?“

„Možná na ni dojde taky,“ řekl jsem. „Má u sebe totiž zbraň, a tu mu určitě nedali jako dárek na rozloučenou, když opouštěl Mendocino.“

„A o kom to vlastně mluvíme?“

„O Carlu Hellerovi. Vzpomínáte si na něj?“

„Jak by ne. Nechcete mi doufám říct, že ho pustili?“

„Chci říct, že utekl. Nějak se dostal do Los Angeles a dnes ráno se objevil v mé kanceláři. Někdo z jeho přátel v ústavu ho za mnou poslal. Někdo z mých nepřátel.“

„Takže vy jste Carla viděl? Jak se mu daří?“ naklonil se ke mně přes stůl s chlapeckou nedočkavostí, ale v hlase měl stín úzkosti.

„Je na tom špatně. Já jsem ho nejen viděl, ale jeho přítomnost jsem taky pocítil,“ řekl jsem a otočil k němu tvář, abych mu ukázal podlitiny na krku.

Parish udiveně zamlaskal. „Carl vás napadl? To je špatné. Jak se projevoval?“

„Pokud tím míníte, jestli byl vykolejený, tak odpověď zní ano. Už jsem viděl paranoika a on má tytéž symptomy.“

„Má falešné představy pronásledování?“

„Těmi je úplně nabitý. Každý je proti němu, včetně policie. Taky se mi zdá, že se u něho projevuje určité velikášství. Tvrdil, že je právoplatným dědicem milionu dolarů.“

Parish vyfoukl kouř a řekl měkce. „Asi to tak bude. Je nejspíš paranoidní, nevím do jaké míry – neviděl jsem ho už několik let. A taky může být právoplatným dědicem milionu dolarů.“

„To si děláte legraci.“

„O svých lidech nikdy nežertuji.“

„A kde by vzal milion dolarů?“

„On je nedostal. V tom je ten problém. Nemohu se zbavit dojmu, že ho o ty peníze ošidili. Jeho otec mu chtěl nechat polovinu majetku. Carlo samozřejmě nebyl schopen se o ni postarat. Starý Heller proto nechal veškeré jmění svému druhému synovi Jerrymu, s tím, že je bude spravovat pro Carla. Pak, když došlo k té nehodě –“

„Myslíte vraždu starého pána?“

„Nehodu,“ řekl příkře. „Vražda znamená záměrný čin a vědomí si toho, co děláte. Pokud Carl zabil svého otce, nevěděl, co dělá. Nebyl vinen ani morálně, ani podle práva.“

„Protože je duševně chorý.“

„Jistě. Když se to stalo, ten případ se nikdy nedostal před soud, a jemu nebylo prokázáno nic jiného, nežli duševní porucha. Ale Jerry, jeho starší bratr –“

„Znám Jerryho. Jel jsem na jeho ranč, abych mu nabídl ochranu. Vyhodil mě odtamtud. Byl posedlý myšlenkou, že nadbíhám jeho ženě. Nerad to říkám, ale bylo to naopak.“

„To je pro ně pro oba typické. On je chorobně žárlivý a ona mu zavdává příčinu, kde může,“ řekl se smutným úsměvem.

„Chtěl jsem ale říci, jak jste mě prve přerušil, že Jerry využil té tragické situace. Jak asi víte, pokud jste detektivem, existuje právní norma, která nedovoluje, aby vrah těžil ze smrti své oběti. Jerry odsunul Carla do Mendocina a užívá si celé jmění sám.“

„A to má ten majetek opravdu hodnotu milionu dolarů?“

„Dvakrát tolik. Starý pán nakoupil tisíce akrů citronových plantáží v době krize. Ta rodina je mnohem bohatší, než byste předpokládal podle způsobu života, jaký vedou.“

„Asi před minutou jste řekl zajímavou věc, pane Parishi. Řekl jste ‚pokud‘ Carl zabil svého otce. Existuje nějaká pochybnost, že to udělal?“

„Nikdy to nebylo prokázáno. Jednoduše se to předpokládalo.“

„Myslel jsem, že ho chytili při činu.“

„Takové prohlášení učinil jeho bratr před komisí, která ohledávala mrtvolu. Pokoušel jsem se přimět šerifa, jenž je také vyšetřujícím soudcem, aby mi dovolil podrobit Jerryho Hellera křížovému výslechu, ale šerif to zamítl. Byl jsem tu tehdy nový, a kvůli tomuhle jsem tehdy málem přišel o místo.“

„Vy si myslíte, že Jerry lhal?“

„Nedělejte unáhlené závěry. To je moje práce, alespoň jak já to vidím, neposílat nikoho do Mendocina, dokud se neprokáže, že je nebezpečný. Kdybychom tam posílali každého, u koho se objeví paranoické sklony, byly by za chvíli všechny blázince přeplněné.“

„A co hřbitovy?“ zeptal jsem se. „Ty by mohly co nevidět začít přetékat, pokud bychom nechali takové Carly Hellery volně pobíhat.“

„Je to divné. Carl na tom byl poměrně dobře, když ho tehdy před pěti lety pustili. Ta událost na něj samozřejmě neblaze zapůsobila a choroba znova propukla. Proto vypadal tak zle.

Byl postaven před soud veřejného mínění a ten ho shledal vinným z vražedné mánie. Ale já nejsem přesvědčen o tom, že svého otce zabil. On sám mi řekl, že starý pán tam ležel mrtev, když vstoupil do jeho pokoje. Pak tam přišel Jerry a zastihl jej, jak se naklání nad postelí a snaží se uvolnit provaz z otcova hrdla.“

„Myslíte, že to na něj Jerry hodil?“

„Prosím vás. Nic takového jsem neřekl. Carl ho třeba zabil. Nebo Jerry mohl být upřímně přesvědčen o tom, že to Carl udělal. Milion dolarů je dostatečný motiv k tomu, aby člověk něčemu uvěřil. Já osobně jsem si nikdy o Carlovi nemyslel, že by byl doopravdy nebezpečný.“

„Dnes ráno byl.“

„Snad. Po pěti letech za zdmi blázince. Rád bych se s ním setkal osobně.“

„Jste statečnější než já.“

„Znám ho lépe než vy. Já ho mám rád.“

„To je patrné. Ale pokud svého otce nezabil Carl, kdo to tedy udělal?“

„V domě byla spousta lidí. Služebnictvo nemělo důvod starého Hellera milovat. Stejně tak Jerry a Zina. Šerif Ostervelt tam byl taky, zúčastnil se v den díkůvzdání rodinné večeře. On je totiž Hellerův švagr a starému pánovi byl hodně zavázán.“ Najednou se zarazil, hnědé oči se mu za brýlemi zamžily.

„Pro rány boží, nechte si to ale všechno pro sebe. Jsem státní zaměstnanec a Hellerova rodina má značný politický vliv.“

„Takže to všechno byste nedosvědčil?“

„Obávám se, že ne, i když bych Carlovi a Mildred moc rád pomohl.“

„Nejlepší, co pro něj teď můžeme udělat, je, že ho najdeme dřív, než někomu ublíží.“

„Ano. Jistě. Souhlasím s vámi.“

Telefon na psacím stole začal ječivě zvonit. Zvedl sluchátko a představil se. Sledoval jsem, jak se mu hnědé oči rozšiřují a nabývají skelného výrazu.

„To je strašné,“ řekl. „Příšerné.“ Zakousl se do rtu. „Ano, hned přijdu. Pan Archer je tady náhodou se mnou. Jistě, šerife, vezmu ho s sebou.“

Pomalu zavěsil a projel si prsty řídnoucí vlasy.

„Někdo další byl zavražděn,“ hádal jsem.

„Ano. Jerry Heller. Byl zastřelen ve skleníku. Zbraň se našla.“

Cestou mezi městem a rančem jsem na úseku dlouhém tak deset mil zavraždil milióny mušek. Parish seděl vedle mě, pozoroval tachometr a rukou svíral kliku dveří. Pořád opakoval „to je strašné, strašné“.

Jerryho Hellera jsme našli pokojně ležícího na prostřední cestičce ve skleníku. Trsy orchidejí většinou duhových barev a ještě několik dalších dotvářely pohřební atmosféru. Na jeho mrtvý obličej němě dopadalo světlo, pronikající skleněnou střechou. Kulatá červená dírka na čele vzbuzovala zdání, že má tři oči. Z lavičky na postranní cestičce se zvedl vysoký muž s širokým kloboukem na hlavě. Měl poďobaný nos a neklidné malinké oči. Před sebou tlačil po cestičce své velké panděro. „Vypadá to, že ten váš kluk utek a udělal to znova,“ obrátil se na Parishe.

„Vypadá to tak, šerife.“ Parish pořád ještě nebyl ve své kůži a mluvil vysokým, chvějícím se hlasem. Ale držel se své zbraně: „Doufám, že tentokrát už provedete náležité vyšetřování.“

„Vyšetřování, do háje. Víme, kdo Jerryho zabil. Známe motiv. Máme dokonce i zbraň. Byla zahrabaná v hlíně pod jednou z těch rostlin. Překročil ztěžka tělo a ukázal na jamku, jež byla vyhloubena ve směsi rašeliny a mechu. Jediné, co teď musíme udělat, je najít ho. Vy znáte jeho zvyky, že?“

„Znal jsem Carla před pěti lety.“

„On se asi příliš nezměnil. Kde myslíte, že by mohl být?“

„Nemám ponětí,“ Parish se díval do prostupujícího světla. „Že by se skrýval na ranči?“

„To je možné. Dal jsem dohromady pár lidí. Chtěl bych, abyste šel s nimi. Umíte s ním promluvit líp, než bych to dokázal já. Může mít třeba ještě jednu zbraň a my tu nechceme žádné další krveprolití.“

„Rád s nimi půjdu,“ řekl Parish.

„Tak sejděte ohlásit mému zástupci, je v domě a telefonuje.“

Parish prošel dveřmi, vedoucími do kryté chodby, spojující dům se skleníkem. Ještě než za sebou zavřel dveře, zachytil jsem pohled Ziny, která stála ve stínu chodby.

Šerif obrátil svůj rybí pohled ke mně. „Vy jste Archer?“

„Ano, tak se jmenuji.“

„Já jsem Ostervelt, místní šerif. Když si to zapamatujete, budeme spolu dobře vycházet. Paní Hellerová, tedy Mildred, mi říkala, že jste ho dnes ráno viděl.“

„Přišel ke mně do kanceláře a chtěl si mě najmout.“

„K čemu?“

„Zřejmě se domníval, že je sledován.“

„Sledován nebyl,“ řekl Ostervelt. „Pokud potřebujete nějaký důkaz, podívejte se na zem, co tu máte před sebou.“

„Viděl jsem.“

„Pěkná práce, nemám pravdu? Proč jste ho proboha dneska ráno nezadržel?“

„Pokusil jsem se o to. Ale vytáhl na mě pistoli.“

„S tím by u mě nepochodil. Jsem starší a tlustší než vy, ale na mě by si nepřišel.“ Pro dokreslení svých slov odhrnul cíp svého saka a sáhnul si k boku. V ruce se mu objevila služební pětačtyřicítka. Zasunul ji zpátky do pouzdra, našpulené rty se ospale usmívaly. „Viděl jste jeho zbraň?“

„Ano.“

„Můžete ji identifikovat?“

„To by neměl být problém.“

„Tak tady chvilku počkejte, dojdu pro ni.“

Odešel ven. Jakmile zvuk jeho kroků odezněl, vystoupila z chodby Zina Hellerová. Obličej měla jako vytesaný z křídy, ale účes dokonale upravený, všechny lokýnky byly na svém místě. Zastavila se asi tak tři metry od těla, jakoby přistoupila k neviditelné bariéře. Za opaskem kalhot jí vyčuhovala dlouhá černá pažba pistole.

„Gratuluji,“ řekl jsem.

„Co tím chcete říci?“ podivila se.

Popošel jsem k ní, přitom jsem bokem obešel tělo jejího někdejšího druha. „Teď vám přece všechno spadne do klína.“

„Takhle nesmíte mluvit.“ Upřímná sklíčenost, nebo něco velice podobného, se jí usadila okolo úst. „No dobrá, uznávám, že jsme nebyli ideální manželský pár. To ale ještě neznamená, že mě těší, že ten nebožák byl zavražděn.“

„Možná vás těší ty dva miliony dolarů.“

„S kým jste o tom hovořil?“

„S květinami,“ odpověděl jsem. „S květinami a s ptáky.“

Popadla mě za rukáv a řekla: „Poslyšte, chtěla bych vás poprosit o laskavost. Neříkejte jim, že jsme se pohádali, než zemřel.“

„Proč? Copak jste ho zastřelila vy?“

„Neblázněte.“

„Já neblázním. Všichni ostatní asi ano, ale já ne.“

„Prostě by to nevypadalo dobře. Mohli by mě začít podezírat. Ostervelt má na mě pifku tak jako tak. Jeho žena byla sestrou starého pána a on měl vždycky pocit, že mu patří část našeho majetku. Už jsme pro něj udělali dost, když jsme mu odpustili dluhy.“

„Vy jste mu prominuli dluhy?“

„Jerry mu je odpustil, po smrti starého pána.“

„Proč to Jerry udělal?“

„Z čiré velkorysosti, nebylo v tom nic takového, co by vás mohlo zajímat. Už je mi na nic z toho vašeho věčného podezírání. Podezíráte každého.“

„Včetně vás,“ upřesnil jsem.

„Vy nejste normální. A já byla blázen, že jsem vám něco povídala.“

„Povězte mi ještě něco. Jak se stalo tohle?“

„Já jsem u toho nebyla, je to jasné? Dokonce jsem ani neslyšela výstřel.“

„A kde jste byla?“

„Sprchovala jsem se, jestli to chcete vědět.“

„Můžete to dokázat?“

„Přesvědčte se sám. Jsem čistá.“ V zelených očích jí zableskl neutuchající výraz smyslnosti.

Obrátil jsem list. „Kde byl šerif?“

„Prohledával stáje. Myslel si, že by tam mohl být Carl. On totiž dříve trávil ve stájích spoustu času.“

„Viděl ho tu vůbec někdo?“

„Pokud já vím, tak ne. Kdybych ho zahlédla já, dozvěděl byste se to. A on jakbysmet.“ Pohladila pažbu pistole, kterou měla za pasem.

Na štěrkové cestě zavrzaly kroky vracejícího se šerifa. Nasadila truchlivý výraz a snažila se vypadat jako vdova. Vypadala ale pořád stejně jako to, co doopravdy byla. Tvrdá blonďatá kráska, blížící se ke čtyřicítce, která dobývá svět dvěma zbraněmi – sexem a penězi. Obě ty zbraně se teď obrátily proti ní.

Do zeleného přítmí vešel šerif, kterého váhavě následovala Mildred. Byla bledá a měla vystrašené oči. Když jsem vykročil směrem k ní, sklopila zrak a dívala se na udusanou hlínu na zemi skleníku. Ústa se jí chvěla, když chtěla promluvit.

„Tak to nakonec bylo zbytečné. Proč jste odjel?“

„Byl jsem přinucen. Váš švagr mě vykázal z ranče. Musel být zastřelen pár minut poté.“

„Myslíte, že to opravdu udělal Carl?“

„Tenhle nápad se snaží prodat šerif. Já o tom zatím nejsem přesvědčen.“

Zvedla oči od hnědé půdy a vykouzlila vděčný úsměv. Šerif Ostervelt mi poklepal na rameno.

„Helejte, něco vám ukážu.“

V rukou měl malou emailovou skříňku. Držel ji, jako by byla plná drahokamů. Položil ji na lavičku, odemkl a otevřel s teatrálností kouzelníka. Uvnitř ležel poniklovaný revolver Smith and Wesson, ráže 32. Stejná zbraň, jakou mě Carl uzemnil v mé kanceláři.

„Nesahejte na ni,“ řekl Ostervelt. „Nemohu rozeznat otisky pouhým okem, ale chci je nechat sejmout. Je to ta zbraň, kterou vás Heller ohrožoval?“

„Je to ona nebo její dvojče.“

„Jste si tím jistý? Vyznáte se ve zbraních?“

„Ano. Ale stejně zatím nemáte důkaz, že z ní byl vystřelen náboj, který zabil Jerryho Hellera. Kde je kulka?“

„Pořád ještě v jeho hlavě. Nemějte obavy, nechám udělat balistickou zkoušku. Ne, že by to nebylo jasné. Tenhle revolver jsme našli na místě činu a v komoře chyběl jeden náboj, který byl právě vypálen.“

„Jak to víte, že byl právě vypálen?“

„Poznal jsem to po čichu. Přičichněte si taky.“

Sklonil jsem se a ucítil štiplavý zápach nedávno vzníceného střelného prachu. Mildred, jež dosud stála vzadu se Zinou, teď popošla ke mně. Podívala se dolů do černé plechové skříňky a překvapeně vydechla hrůzou.

„Co je s tebou, Milly?“ zeptal se jí Ostervelt.

Zdálo se to nekonečné, než odpověděla. Dívala se na nás z jednoho na druhého, s nešťastně skleslými koutky úst.

„Copak je?“ opakoval. „Jestli něco víš, tak ven s tím.“

„Už jsem tu zbraň viděla. Myslím, že je to ona.“

„Patří Carlovi?“

„Ne. Je doktora Grantlanda, mého zaměstnavatele v Beverly Hills. Vypadá přesně tak, jako ta, co má ve stole.“

„Jak se potom ale dostala sem?“

„Nemám nejmenší tušení,“ odpověděla slabě.

„Počkejte okamžik,“ vložil jsem se do toho. „Říkala jste mi, že Carl dnes ráno odcizil peníze ze zásuvky. Neměl doktor ten revolver ve stejné zásuvce?“

„Myslím, že měl. Viděla jsem ho tam. Nemohla bych ale odpřisáhnout, že je to stejná zbraň.“

Zina se protlačila mezi nás a strčila do mě ostrým loktem. „Asi byste si měl promluvit s Bobbym Grantlandem.“

„Vy ho znáte?“

„Aby ne. Strávil tady spoustu víkendů. Byl to Jerryho spolužák.“

Otočil jsem se k Mildred. „Neříkala jste, že byl doktor Grantland Carlův psychiatr?“

„Ano, byl, nějaký čas po válce. Myslím, že mě i díky tomu zaměstnal.“

Zina si odfrkla. „To určitě. Tu práci u Bobbyho Grantlanda ti obstaral Jerry. Teď, když je Jerry po smrti, je na čase, abys už konečně ukázala trochu vděku za všechno, co pro tebe udělal.“

„Vděku za co?“ Mildred se k ní obrátila, sinalá zlostí. „Za to, že mi dal příležitost, abych pracovala za padesát dolarů týdně?“

„Dokud jsi to potřebovala, posílal ti peníze, nebo ne?“

„Krátký čas mi nějaké peníze posílal, ale tys‘ tomu udělala přítrž.“

„To máš pravdu, že udělala. Nevidím jediný důvod, proč by měl podporovat každou příživnici, která se přivdá do rodiny.“

„On podporoval tebe,“ pokračovala Mildred. „A když je řeč o příživnicích, máš teď všechno pro sebe. Jseš už spokojená?“ Málem si vjely do vlasů. Zina se po ní začala sápat. Položil jsem jí ruku na rameno a ona ustoupila zpátky. Šerifova malá očka na nás přihlouple hleděla, jako by náhlý zvrat událostí nemohl jeho mozek pojmout. Mildred si stoupla stranou vedle vyvýšeného záhonku a začala lhostejně obírat trs drobných kvítků jedné mladé orchideje, připomínající malé zvonečky.

„Udělejme si v tom jasno,“ ozval se Ostervelt. „Tys teď Zino říkala, že Jerry přiměl doktora, aby dal Milly práci. Jak to Jerry dokázal?“

„Jednoduše. Bobby Grantland mu dlužil nějaké peníze. Jerry mu půjčil po válce kapitál, aby si mohl otevřít praxi.“

„A ještě pořád mu je dluží?“

„Řekla bych, že většinu. Myslím, že mu něco málo vrátil.“

„A upomínal ho Jerry o ty peníze?“

„To nevím. Na to se zeptejte jeho.“

„Byl tady Grantland tehdy před pěti lety? Ten den, co byl uškrcen pan Heller?“ zeptal jsem se.

Odpověděla mi Mildred. „Ano, byl. Přijel se podívat, jak se daří Carlovi. Ale to je směšné. On s tímhle vším nemohl mít nic společného.“

„Svědčil ohledně Carlovy duševní choroby?“

„Jistěže.“

„Co říkal o Carlovi?“

„To nevím. Nebyla jsem u toho. Nemohla jsem se na to dívat.“

„Já jsem tam byla,“ pravila Zina. „Nepamatuju si všechny ty řeči, ale pomohly k závěru, že můj velevážený švagr byl cvok. Byl a pořád je.“

„Možná. Rád bych si promluvil s nějakým odborníkem, o tomhle i o dalších věcech.“

„Já taky.“ Šerif Ostervelt sklapl svou černou skříňku a dal si ji pod paži, jež připomínala šunkovou kýtu. Popošel k Mildred jako medvěd, pohybující se na zadních nohách, a položil jí svou velikou růžovou tlapu na rameno. „Pojedeš se mnou, maličká?“

Otřásla se při jeho doteku. „Pojedu s panem Archerem. Přijela jsem s ním.“

„Tak už nebuď taková.“ Rukou ji objal okolo ramen. To objetí bylo více než otcovské. „Byl bych rád, kdybys jela se mnou, Mildred. Kromě toho potřebuju, abys mi ukázala, kudy mám jet. Já jsem jen starý venkovský jeliman, který se nevyzná v ulicích Los Angeles tak dobře jako on. Ovšem musím uznat, že nejsem ani tak mladý a hezký jako on.“ Přitom do ní strkal svým břichem.

Odklonila se od něho směrem ke květinám. „Pojedu s vámi, když na mě nebudete sahat,“ řekla slabým hlasem. „Slibte mi, že se mě ani nedotknete.“

„Jistě. Samozřejmě.“ Ustoupil od ní a pravil se žoviální důvěrností: „Špatně jsi mě pochopila, Mildred. Tys mě nikdy nechápala. Nezkřivil bych ani vlas na tvé malé hlavince. A nezkřiví ti ho ani nikdo jiný, protože máš starého Ostieho, který tě ochrání.“

Odešli ze skleníku společně. Mildred těžce vlekla nohy. Šerif se na mě ve dveřích otočil a zeptal se: „Pojedete taky, Archere?“

„Za minutku. Pojedu za vámi.“

Když byli z doslechu, řekla Zina: „Pěkný párek, co? Přála bych tomu starému kozlovi, aby si ho vzala. Ona je přesně to, co by si zasloužil.“

„Myslel jsem, že je ženatý se sestrou vašeho tchána.“

„Byl. Zemřela ještě za života starého pána. Ostie se s tím ještě pořád nevyrovnal.“

„To vidím. Je to typický truchlící vdovec.“

„To jistě. Já ale měla na mysli to, že nemůže přenést přes srdce, že jeho žena umřela dřív než starý pán. To mu znemožnilo získat něco z jeho majetku. Já osobně si myslím, že si nemá na co stěžovat, protože mu Jerry odpustil všechny ty dluhy.“

„Kolik to bylo?“

„Nevím. Takových deset tisíc dolarů, možná víc.“

„Za prokázané služby?“

Oči se jí zúžily. „Už zase začínáte? Už mě unavujete.“

„Šerif pomohl k tomu, aby poslali Carla pryč, ne? To mohlo mít pro Jerryho cenu spousty peněz.“

„Hlouposti. To jste vedle. Je možné, že Ostie chtěl, aby tu Carl nepřekážel, ale jestli to tak bylo, tak to nemělo nic společného s Jerrym. Ostie dávno chtěl, aby se Milly rozvedla s Carlem a vzala si jeho.“

„Moc úspěšný v tom dvoření ale nebyl.“

„Ne.“ Rozesmála se chraptivě jako papoušek. „Sedlejte koně, mladý muži. Nenechte se déle zdržovat.“

„Nepojedete se mnou?“

„Abych znova poslouchala, jak mi budete vyprávět, že Jerry omezoval svého bratra? Ne, děkuji.“

Otočila se a hleděla na mrtvé tělo. „Tenhle malý chlapík mi sice moc k ničemu nebyl, ale měl něco do sebe. Zůstanu tady s ním.“

„Nevadí vám, že tu zůstanete sama?“

„Nebudu tady sama. Je tady zástupce šerifa,“ ukázala palcem směrem k domu, „a další jsou na cestě sem. Co je s vámi, nemůžete se rozhodnout? Ještě před chvílí podle vás musel Carl snášet hrozné útrapy, teď už zase znamená číhající nebezpečí? Tak jak to vlastně je?“

„Nevím,“ přiznal jsem. „Máte pravdu, nemám v tom zatím jasno.“

Odešel jsem a ona zůstala na hlídce. Když jsem se venku ohlédl, viděl jsem, jak potěžkává pistoli. Posměšně mi zamávala.

Šerifova jízda byla značně nevyrovnaná. Na dlouhých nudných úsecích jel pomalu, zato v zatáčkách pokaždé přidal. Měl jsem sto chutí ho předjet, ale chtěl jsem mít jeho i to děvče raději na očích. Seděla na předním sedadle, namačknutá jak to nejvíc šlo na dveřích, snad aby se vyvarovala jakéhokoliv kontaktu s ním. Sledoval jsem tabulku s jeho tajnou poznávací značkou přes Pass po Sunset a potom po bulváru Santa Monica. Nakonec zaparkoval v postranní uličce nedaleko centra Beverly Hills. Zaparkoval jsem za jeho autem s radiovou vysílačkou a vystoupil na chodník.

Ostervelt s Mildred šli po dlážděné cestičce, která vedla k nízkému růžovému domu, stojícímu poměrně daleko od ulice. Byla to novostavba s rovnou střechou, přední stěna byla postavena ze skleněných tvárnic a zakrytá hezkou besídkou. Malá bronzová destička vedle dveří diskrétně oznamovala, že tam sídlí J. Robert Grantland, M.D.

Šel jsem za nimi do světlem zalité čekárny, která byla zařízena drahým nábytkem. V jednom koutě byla rohová deska recepčního pultu. Na stěnách viselo několik abstraktních obrazů. Když jsem si na jeden z nich sáhl, rozpoznal jsem plastické tahy štětce. Byly to tedy originály. Ze všeho tam čišely peníze, a to nestydaté peníze.

Mildred otevřela těžké bílé dveře. Prošli jsme jimi do malé místnosti s kancelářským nábytkem z bílého dubu.

Ukázal jsem na malý stolek u zdi, na němž byly umístěny telefony. „To je ten stolek, odkud vzal ty peníze?“

Od chvíle, kdy jsme vstoupili do kanceláře, měla na tváři profesionální výraz. „Ano. Prosím, mluvte potichu. Myslím, že tam má doktor pacienta.“

Zaposlouchal jsem se a uslyšel jsem za dveřmi, vedoucími do další místnosti, nějaké hlasy. Jeden z nich byl ženský a pravil: „Proto jsem se tedy zamilovala do Terryho přátel?“

Nižší hlas, plnější a sladký jako med, jí odpovídal, ale nerozuměl jsem, co říká.

„Vlítni tam, Milly,“ řekl šerif. „Nemůžeme tady čekat celý den.“

Podívala se na něho upjatě a položila si prst na ústa. „Doktor Grantland nemá rád, když ho někdo vyrušuje. A slibte mi, že na něj nebudete protivný. Nemůže za to, že mu Carl vzal zbraň.“

Šerif odsekl: „Uvidíme.“ Položil plechovou skříňku na desku stolu a vytáhl vrchní zásuvku.

Koukal jsem mu přes rameno a viděl, že je prázdná, až na malý stříbrňák v přihrádce na drobné na jednom konci a krabičku s náboji ráže 32, zasunuté daleko vzadu.

„Tady měl tu zbraň uloženou?“

„Myslím, že ano. Viděla jsem ji tady.“

„Co dělal doktor Grantland se zbraní?“

„To nevím. Nikdy jsem se ho neptala. Někteří z jeho pacientů jsou někdy pěkně – rozrušení. Předpokládám, že ji měl na svou ochranu.“

Za dveřmi se ozvaly kroky. Pak se dveře prudce otevřely. Vyšel z nich statný muž v obleku z anglického tvídu. Umělé osvětlení nasvítilo jeho předčasně holou hlavu a odrazilo se mu na brýlích.

„Co to má znamenat, paní Hellerová? Kdo jsou ti pánové?“

Zarazila se a začala koktat.

Ostervelt odpověděl za ni: „Pamatujete se na mě, doktore? Jsem Jack Ostervelt, šerif z Buena County. Několikrát jsme se setkali u Hellerů.“

„No jistě, máte pravdu. Jak se vede, šerife?“

Zavřel za sebou dveře, ale já jsem si ještě stačil všimnout tmavovlasé ženy s rudým obličejem, jež si právě nasazovala klobouk.

„Pokud se mě týče, jsem celkem v pořádku. Ale váš přítel Jerry Heller je na tom špatně. Vlastně je mrtvý.“

„Jerry je mrtev?“ Doktorova čelist klesla natolik, že jsem zahlédl zlato v jeho dásních.

„Před pár hodinami byl zastřelen touto zbraní.“ Šerif otevřel černou skříňku. „Dobře si ji prohlédněte, ale nesahejte na ni. Poznáváte ji?“

„Proč? Vypadá jako můj revolver.“

„Přesně to jsem si myslel,“ řekl Ostervelt rozhodně.

„Jistě si nemyslíte, že jsem zastřelil Jerryho?“ Doktor se ustrašeně podíval na dveře za ním a ztišil hlas. „Můj revolver mi byl odcizen dnes ráno. Ohlásil jsem tu krádež policii.“

„Kdo vám ho ukradl?“

Podíval se na Mildred. Jeho pohled se setkal s jejím a ona skopila zrak. Měla utrápený obličej.

„Ukradl ho Carl Heller. Vzal si taky asi padesát dolarů v hotovosti, které jsem měl ve stejné zásuvce.“

Zeptal jsem se: „Víte to jistě, že si vzal vaši zbraň?“

Hruď se mu vzedmula a odpověděl mi nepřátelsky.

„Máte mé slovo, že ano. A mimochodem, kdo vlastně jste?“

„Jmenuji se Archer,“ odpověděl jsem. „Byl jste tady celý den, doktore?“

„Jistěže byl.“

„Můžete to dokázat?“

„Samozřejmě. Poslední dvě hodiny tu se mnou byla paní Monacová, jestli potřebujete svědka.“

„To nebude nutné,“ řekl Ostervelt. „Jste si naprosto jistý, že vám tu zbraň vzal Carl Heller?“

Grandandův obličej zbrunátněl. „To je směšné. Jistěže jsem si jistý. Viděl jsem ho odtud utíkat se zbraní v ruce. Dělal jsem, co jsem mohl, abych ho zastavil, ale byl rychlejší než já.“ Otočil se k Mildred. „Vy jste ho taky viděla, že?“

„Myslím, že ano,“ řekla nešťastně. „Ano, viděla jsem ho.“

Poklesla v kolenou. Přiskočil jsem k ní v obavě, že snad omdlí. Ostervelt byl u ní dřív a zachytil ji do náručí. Opřela se o něho s třesoucími se víčky.

Doktor Grantland jí přinesl sklenici vody. „Měla byste jít domů, byla jste vystavena velkému napětí. Potřebujete klid.“

„Ano.“ Odpověděla slabým hlasem unaveného děvčátka.

„Odvezu ji,“ navrhl Ostervelt a dodal. „Bude to lepší. S tím jejím bláznivým manželem na útěku, potřebuje někoho, kdo na ni dá pozor.“

Grantland ho sjel pohledem od shora dolů a řekl uštěpačně: „O tom není pochyb.“

„Nerad vás obtěžuji, doktore, ale asi budeme potřebovat, abyste svědčil, pokud dojde k soudu.“

Ostervelt zavřel schránku s doličným předmětem a popadl ji do své veliké ruky. Druhou paží při odchodu majetnicky podpíral Mildred. Grandand se ke mně obrátil se slovy:

„Chcete ještě něco?“

„Jenom maličkost, týkající se vašeho profesionálního úsudku. Setkal jsem se s názorem, že Carl není doopravdy nebezpečný.“

„Jeden čas jsem si to taky myslel. Ale je zřejmé, že je. Zabil dva lidi, soudit se dá nejlépe podle praxe.“

„Teď vám nerozumím.“

„Jistě, ani jsem to nečekal.“ Díval se na mě s přezíravostí intelektuála. „Vysvětlím vám to obšírněji. Asi před pěti nebo šesti lety jsem na základě pozorování a pohovorů s Carlem Hellerem dospěl k názoru, že není pravděpodobné, že by se mohl stát nebezpečným. Jistě, byl to nemocný člověk, o tom není pochyb, trpěl paranoidní schizofrenií. Zdálo se však, že se jeho stav zlepšil díky šokové terapii. Byl propuštěn ze státní nemocnice, chápejte – nikoliv jako vyléčený, ale jako pacient se stabilizovaným stavem, jenž potřebuje podpůrnou léčbu. Ona totiž schizofrenie se vyléčit nedá. My psychiatři neradi přiznáváme prohry, ale taková je pravda. Navíc se můj názor shodoval s velice nadějnou prognózou ústavu. Měl jsem radost, že ho pustili domů na neomezenou dobu.“

„To bylo předtím, než byl zavražděn jeho otec?“

„Jistě. Po smrti jeho otce jsem ovšem přirozeně poopravil svůj názor. Když teorie odporuje faktům, je třeba změnit teorii.“

„Mám za to, že jste byl ten den v jejich domě.“

„Ano, byl. Zajel jsem se podívat na Carla a jeho rodina mě přemluvila, abych zůstal na večeři. Jerry je můj starý přítel.“

„To Zina říkala –“

„Á, vy jste hovořil se Zinou? Co ještě říkala?“

„Zmínila se o tom, že jste Jerrymu Hellerovi dlužil nějaké peníze.“

„To je celá Zina. Ale to trochu zaspala. Vrátil jsem všechno Jerrymu beze zbytku již vloni.“ V očích se mu za brýlemi mihl ironický výraz. „Takže pokud hledáte motiv vraždy, budete se muset poohlédnout někde jinde. Nyní mě, prosím, omluvte, mám ještě dost práce.“

„Jenom okamžik, doktore. Proč jste nabídl Mildred Hellerové práci?“

„Proč ne? Potřeboval jsem recepční a ona je roztomilé stvoření. Asi mi jí taky bylo líto. Kromě toho mě o to požádal Jerry. Měl jsem spoustu důvodů.“

„A jaké k tomu měl důvody on?“

„Že jí hledal zaměstnání? Určitě měl pocit, že by pro ni měl něco udělat. Zina ho přiměla, aby jí přestal vyplácet pravidelnou rentu a z něčeho musela žít.“

„Z padesáti dolarů týdně?“

Na to řekl s jistou dávkou samolibosti: „Od prvního dne tohoto roku dostávala šedesát.“

„Nezdá se vám, že ji Jerry pěkně odbyl?“

„Taky jsem si to myslel. Ale neměl jsem to za zlé jen Jerrymu. Od té doby, co zemřel jeho otec, ovládala ho Zina.“

„Jak vůbec vycházela se starým pánem, než zemřel?“

„Obávám se, že ne zrovna nejlépe. Ostatně jako všichni. On byl takový německý patriarcha. Starý bručoun s tvrdou pěstí. Typický artriatik.“

„Vy tu rodinu znáte lépe, než já, doktore. Myslíte, že je možné, aby ho byla zabila Zina?“

„Jak to myslíte, jestli by to bylo možné? Morálně nebo fyzicky?“

„Obojí.“

„Myslel jsem, že podezíráte Jerryho.“

„Ještě pořád ho podezírám. Podezírám je oba.“

„No, pokud se týká fyzických možností, mohl jej uškrtit kterýkoliv z nich. Byl bezmocný díky té artritidě a byl sám. Do jeho pokoje mohl přijít kdokoliv, rodina nebyla pohromadě. Jerry byl, pokud vím, ve skleníku, ale odtamtud vede chodba přímo do domu. Ani nevím, kde byla Zina. Později říkala, že se byla projít.“

„A co Ostervelt?“

„Šerif odjel brzy, myslím, že ještě před tím, než se to stalo. Ten večer se opil a naléhal na Mildred. Ta mu dala facku a odešla do svého pokoje. Tak se stalo, že zůstal Carl sám.“

„A kde jste byl vy?“

„Hrál jsem chvíli s Carlem kanastu. On prohrával a tak toho nechal. Měl špatnou náladu, patrně kvůli scéně mezi Osterveltem a jeho ženou. Každopádně odešel a já jsem si potom četl. Pak už jsem ho viděl, respektive slyšel, až když se pral se Jerrym v pokoji starého pána. Ten byl mrtev a Jerry řekl, že nachytal Carla při činu.“

„Ale taky to mohlo být opačně, ne?“

„Vzhledem k tomu, co se stalo od té doby, asi ne,“ řekl.

„Nevím. Jerry na smrti svého otce vydělal. Nikdo jiný. Teď zase Zina jediná vydělá na smrti Jerryho.“

„Chcete říct, že Jerry zavraždil svého otce a potom ona zabila jeho?“

„Říkám, že se to tak mohlo stát. Carlův útěk je možná příležitostí, na kterou čekala.“

„To jste vymyslel chytře, ale odporuje to faktům. Alespoň pokud znám dobře Zinu, a to si myslím, že ano. Je to sice umíněná mrcha, ale nikoho by nezabila. A už vůbec to nehraje, pokud byl Jerry zastřelen mým revolverem. Zdá se, že není pochyb o tom, že oba dva zavraždil Carl.“

„Mohl byste odpřisáhnout, že měl váš revolver?“

„Kolikrát vám to budu muset ještě říkat?“ Bubnoval klouby prstů na bílou desku psacího stolu. „Vzal ho ze zásuvky tohoto stolu. Viděl jsem ho na vlastní oči.“

„Já jsem ho taky viděl. Rozhodně jsem viděl poniklovaný revolver. Možná to byl váš revolver a možná váš nebyl. Zajímavé je, že Mildred neviděla, že by ho bral.“

„Ale viděla ho. Vždyť vám to řekla.“

„Před pár minutami to řekla. Ale dnes ráno ne. Když ke mně dnes ráno přišla, dokonce ani nevěděla, že měl zbraň.“

„Právě naopak. Věděla to moc dobře. Byla tu v téhle místnosti se mnou. Viděla ho vybíhat ven se zbraní v ruce.“ Ukázal přitom na zavřené bílé dveře, vedoucí do čekárny. „Dokonce mě prosila, abych nevolal policii, což jsem přirozeně udělal, hned jak odešla.“

„Podle ní to ale bylo jinak.“

„Chcete mi říct, že jsem lhář?“

„Někdo lže.“

Zaťal pěsti a zaujal neohrabaně bojovnou pozici. „Už jsem si toho nechal líbit dost. Teď vypadněte nebo vás odsud vyhodím.“

„Na vašem místě bych to nedělal, doktore. Zdá se, že nejste zrovna ve formě. Jenom mi povězte, kde Mildred bydlí a odejdu v klidu sám. Rád bych porovnal vaši verzi s tou její.“

„To udělejte,“ řekl rozčíleně. „Bydlí v hotelu Vista, pokoj číslo 317. Není to daleko –“

„Vím, kde to je, díky.“

Vyšel jsem ven, na klidnou ulici v obytné čtvrti a nasedl do auta. Naproti přes ulici měli na trávníku puštěný zavlažovač, rozstřikující kapičky vody v barvě duhy. Naď korunami stromů se v dálce tyčila proti obloze bílá věž radnice, symbol práva, pořádku a prosperity. Vztekle jsem nastartoval. To odpoledne se tvářilo mírumilovně, ale něco zlověstného viselo ve vzduchu. Jakoby se z toho nekonečně klenutého břicha modré oblohy snažilo prodrat na svět nějaké monstrum.

Hotel Vista byl starý třípatrový dům, stojící na zeleném travnatém trojúhelníku nedaleko Boulvardu, zmítaný neustále dorážejícími vlnami hluku z neumdlévajícího dopravního ruchu.

Po fasádě vedle kovového požárního schodiště stékaly jako slzy dlouhé cákance žluté barvy. Projížděl jsem kolem pomalu, protože jsem se snažil najít místo, kde bych zaparkoval.

Do zvuku motoru mého auta a vzdáleného hluku z bulváru náhle projelo vzduchem nějaké třesknutí. Zastavil jsem a pohlédl nahoru na oblohu. Nedivil bych se, kdyby se rozkřápla jako vaječná skořápka. Ale obloha vypadala úplně klidně. Vyskočil jsem z auta a nechal ho stát uprostřed ulice. Než jsem doběhl na chodník, ozvalo se to třesknutí znova. Někdo zavolal „Ne“ vysokým hlasem, který zněl skoro nelidsky.

Na požárním schodišti se před okny třetího patra objevil muž. Chvíli visel přes zábradlí jako pasažér lodi, jehož trápí mořská nemoc. Krátké vlasy mu ve slunci zářily jako strniště. Pusu měl zalitou krví. Vydal se po schodišti dolů, přidržoval se rukama zábradlí, ručkoval střídavě levou a pravou. Na kovovou plošinu nad ním vyšel Ostervelt, v ruce svíral svoji pětačtyřicítku. Namířil na hlavu Carla Hellera.

Zakřičel jsem z plných plic: „Nestřílejte!“

Ostervelt zůstal netečný jako socha. V jasném světle se jeho zbraň jen bledě zaleskla, ale rána, která z ní vyšla, byla v tom otevřeném prostoru o to víc ohlušující.

Zaznělo to, jako by se něco rozbilo, něco cenného, co není možné nikdy nahradit.

Carl stál na schodech, opíral se o zábradlí, úplně klidný, jako by jej zmrazilo hrozné poznání. V jeho tváři se zračilo utrpení. Pak mu hlava i kolena sklesly a on se skutálel na plošinu druhého poschodí. Zůstal tam ležet jako hromádka modrých hadrů.

Běžel jsem nahoru k němu. V nohách jsem cítil tíhu zemské přitažlivosti. Když jsem k němu dorazil, byl už mrtev. Vzadu na hlavě měl díru, stejně tak uprostřed zad a třetí v břiše. Byl bosý.

Nade mnou Ostervelt zastrčil zbraň zpátky do pouzdra jako dělník, který ukládá na místo náčiní po vykonané práci. Sedl si ztěžka na železné schody a řekl: „Je to zlé. Musel jsem to udělat. Schovával se v kuchyňce Millyina bytu. Asi čekal, až odejdu, pak už by neunikla z jeho spárů. Zaslechl jsem odtamtud nějaké zvuky. Odjistil jsem zbraň a otevřel dveře. Vyšel mi vstříc s nožem v ruce.“

„Kde je ten nůž?“

„Upustil ho, když jsem na něj poprvé vystřelil. Upustil ho a hnal se k oknu.“

„To jste po něm musel střelit ještě dvakrát?“

„Možná, že ne. Obvykle ale, když něco začnu, tak to dodělám. Stejně by z toho býval moc neměl, kdyby zůstal na živu. Dalo by se říct, že jsem mu ušetřil spoustu trápení.“

„Myslím, že si ho užil dost,“ řekl jsem. „Všechno trápení světa.“

„Třeba jo. No, už je to za náma.“

„Ne tak docela,“ řekl jsem a díval se dolů na rozbitou hlavu. Zpoza rohu vyjelo hlídkové auto policie a za kvílení brzd zastavilo u mého špatně zaparkovaného vozu. Vystoupili z něj dva policisté se zuřivým výrazem ve tváři. Ostervelt na ně zakřičel mohutným hlasem:

„Tady, nahoře!“

Muži v uniformách přeběhli trávník směrem k požárnímu schodišti. Jejich kroky nebylo v trávě ani slyšet.

„Vyřiďte to s nimi, šerife. Já bych si chtěl promluvit s Mildred.“

Stoupl si s povzdechem ke zdi, abych mohl okolo něho projít po úzkém schodišti. Nechtěl jsem se ho dotknout. Jinak to ale nešlo, protože mu břicho vystupovalo pod šaty jako medicinbal.

Mildredin pokoj byl zařízen levně. Měla tam postel, prošlapaný kobereček, pár židlí a na rozviklaném stolečku gramofon. Vedle něj byla na stolku položená šerifova skříňka na doličné předměty. Mildred byla schoulená na kraji postele, obličej měla schovaný v dlaních. Když jsem překročil práh, viděl jsem, že se dívá škvírami mezi prsty.

„Je mrtvý?“

„Ostervelt se o to postaral.“

„To je strašné,“ ruce jí sklesly dolů. Měla bledý bezvýrazný obličej. Slzy jí netekly. Řekla: „Teď si myslím, že se to muselo stát. Měla jsem štěstí, že šel Ostie se mnou. Byl by mě mohl zabít.“

„O tom pochybuji, paní Hellerová.“

„Ty ostatní zabil,“ řekla. „Teď bych byla přišla na řadu já. Měl jste ho vidět, když vyšel s tím nožem v ruce.“

Dlouhý nůž se blyštěl na prošoupané rohožce, která ležela před vchodem do kuchyňky. Sebral jsem ho a zkusil ostří palcem. Byl to nůž na chleba se zoubkovanou čepelí. Byl velmi ostrý. Několik malých drobečků chleba se přilepilo na jeho lesklé ostří.

„Škoda, že jsem tu nebyl. Byl bych mu ten nůž vzal. Váš manžel mohl být dosud naživu.“

„Nevíte, o čem mluvíte. Byl strašně silný –“

„Ne tolik, jako vy, paní Hellerová. Ve vašich rukách byl jako dítě. Stejně jako po nějakou dobu já.“

„Jak to myslíte?“

Neodpověděl jsem jí. Otočil jsem se a vešel do kuchyňky. Byla to uzounká místnost s kamny, ledničkou, dřezem a malým příborníkem. Na pracovní desce vedle dřezu ležel bochník chleba a otevřená dóza s arašídovým máslem. Na bochníku zůstal viset napůl ukrojený krajíček chleba. Na kamnech byla postavena konvice s kávou, z níž se dosud kouřilo. Nad kamny, na sušáku na ručníky, visel splihle pár šedivých bavlněných ponožek. Sundal jsem je a natáhl v ruce. Byly čisté a strašně velké, snad velikost 12 – pár pánských pracovních ponožek, které někdo vypral a nechal nad kamny schnout. Byly už skoro suché.

Ve dveřích se objevila Mildred. Modré oči měly barvu inkoustu a v bílém obličeji vypadaly skoro černé.

„Co tady děláte? Nemáte právo se hrabat v mých věcech.“

Podržel jsem ve výšce šedivé ponožky. „Tohle jsou vaše věci? Nejsou na vás nějak velké?“

„Co je to? Jak se sem dostaly?“

„To jsou ponožky vašeho muže. On sem v nich přišel. Zřejmě si je sundal, vypral a pověsil je, aby uschly. Musel to udělat už před hodnou dobou, protože už jsou skoro suché. Sáhněte si na ně.“

Udělala krok zpátky, ruce nehybně podél těla.

„Musel tady ve vašem bytě být dost dlouho,“ řekl jsem. „Dokonce bych se s vámi vsadil, že tady Carl byl celý den.“

„Ale to není možné. Byl na ranči. Byla tam ta zbraň.“

„Ano, ta zbraň tam byla. Ale nic nedokazuje, že ji tam přinesl on, ani že ji použil proti svému bratrovi.“

„Viděla jsem ho tam.“ Měla najednou unavený, strhaný obličej, jakoby na ni za posledních pět minut dolehla tíha několika generací.

„Šla jsem do skleníku, abych se podívala, jestli je Jerry v pořádku. Carl tam byl s ním. Vlastně jsem viděla, jak Jerryho zastřelil.“

„Kde jste byla?“

„V té chodbě mezi skleníkem a domem.“

„To vám věřím.“

„Je to pravda. Všechno je to pravda.“

„Proč jste nám to neřekla dřív?“

„Nedokázala jsem to. Konec konců, jsem jeho žena.“

„Jeho vdova,“ opravil jsem ji. „Jeho veselá vdovička. Neřekla jste nám to proto, že se to nestalo. Šla jste do skleníku, o tom není pochyb, ale Jerry tam byl sám. A vy jste u sebe měla ten revolver.“

„Jak bych mohla?“ podivila se. „Víte, že jsem ho nemohla mít. Ten revolver měl Carl. Viděla jsem ho, když si ho bral ze stolu doktora Grantlanda.“

„Proč jste mi to neřekla dnes ráno?“

„Neřekla jsem vám to? To mi muselo nějak vypadnout z paměti. Ale každopádně ho měl. Ukázal vám ho přeci u vás v kanceláři. Sám jste mi to říkal.“

„Vím, že jsem vám to řekl. A v ten okamžik jste dostala ten skvělý nápad?“

„Jaký skvělý nápad? Nerozumím vám.“

„Úžasný nápad zastřelit Jerryho a využít Carlova útěku jako zástěrku. Stejně, jako jste to udělala, když jste uškrtila jeho otce.“

Začala zrychleně a hlasitě dýchat. „Jak jste se to dozvěděl?“

„Až dosud jsem to nevěděl jistě.“

„Podvedl jste mě,“ zasyčela.

„Zasloužila jste si to. Vy jste mě krásně balamutila dnes ráno v mé kanceláři. Když jsem vám řekl, že má u sebe Carl zbraň, zahrála jste skvělé divadlo. Překvapený poprask. Zbaštil jsem vám to i s navijákem. Zbraň jste přitom tou dobou už měla v kabelce. Asi jste ho potkala, když odcházel z mé kanceláře a přemluvila ho, aby vám tu zbraň dal. Pak jste ho přemluvila, aby šel sem, do vašeho bytu a neukazoval se. Byl to učiněný trouba, ale já byl málem druhý takový. Dokonce jsem vás odvezl na místo činu. A vy jste provedla přesně to, co tehdy před pěti lety, a málem vám to vyšlo zase.“

Sešklebila ústa v odpudivé grimase úlisného úsměvu.

„Neřeknete to na mě nikomu, že ne? Nevíte, co jsem prožila, jak hrozné je vdát se za muže, z něhož se stane blázen. A pak jsme se museli odstěhovat k jeho rodině. Neumíte si představit, co všechno jsem v té rodině musela vytrpět. Myslela jsem si, že když ten starý zemře, dostaneme se k nějakým penězům a budeme volní. Jak jsem mohla vědět, že za to Carla zavřou? Nebo že mě Jerry přestane podporovat?“

„Tak proto jste Jerryho zabila?“

„Zasloužil si to. Kromě toho jsem se bála, že ten případ znova otevřou, když Carl utekl.“

„A Carl si zasloužil, co jste mu udělala?“

„To jsem neudělala já. Udělal to šerif Ostervelt.“

„Vy jste ho Osterveltovi nastrčila. Věděla jste, že je tady. Věděla jste, že Ostervelt neváhá zmáčknout spoušť a navíc na vás trpí. Přivedla jste ho sem, posadila se a neudělala jste nic proti tomu, co se stalo.“

„Carl není pro nikoho velká ztráta. Nikdo z nich.“

„Byly to lidské bytosti,“ řekl jsem. „Někdo za to musí zaplatit.“

Rozzářil se jí obličej. „Zaplatím. Nemám moc, ale Carl měl několik životních pojistek. Rozdělím se s vámi půl na půl. Nikdo se o tom nemusí dozvědět, že ne?“

„Špatně jste mě pochopila. Peníze nemohou nahradit lidský život.“

„Poslechněte,“ řekla rychle, „dám vám dvacet tisíc dolarů. To je víc než polovina toho, co dostanu od pojišťovny.“

„Dostanete mnohem víc, paní Hellerová. Bude to soukromý pokojíček z betonu a bez oken.“

Význam mých slov jí docházel pomalu. Zasáhl ji jako střela s opožděnou rozbuškou, což se projevilo ve výrazu jejího obličeje. Otočila se a rozeběhla se přes obývák. Když jsem vyšel z kuchyňky, byla černá skříňka otevřená a revolver v její ruce mířil jako stříbrný ukazováček na mé srdce. Jeho odlesk dopadl na dlouhý stín, který se táhl přes pokoj od okna.

Mrkl jsem k oknu. Stál tam Ostervelt, loket opřený o parapet. Jeho pětačtyřicítka zahřměla a vystřelila. Mildred udělala tři kroky vzad a bouchla sebou o zeď, jako tělo, padající z výše. Z prsou jí začala prýštět krev. Pokoušela se ji zastavit svými pěstmi. Hlasem překvapeného děvčátka řekla: „Ostie?“

Pak už ji rostoucí příval krve umlčel.

Jako slušně vychovaná si přikryla ústa rukou a mrtvá sklesla dolů. Ostervelt nemotorně vlezl oknem dovnitř. Měl vážný obličej, malá očka byla tvrdá a bez slz.

„Nemusel jste ji zabíjet. Mohl jste jí jen vystřelit zbraň z ruky.“

„Vím to.“

„Myslel jsem, že jste ji měl rád.“

„Měl. Slyšel jsem, co jste říkal o té plynové komoře. Taky jsem slyšel, co říkala ona. Takhle je to lepší.“ Chvilku přemýšlel a poslouchal zvuk kroků na schodech. „Ale neměla dovolit, abych zastřelil Carla. To se mi nelíbí. To nebylo fér ani vůči němu ani mně, ani vůči zákonu.“ Pak se podíval na svou těžkou zbraň a zeptal se: „Co si moh ten bláznivej chlap myslet, když vyšel s tím nožem v ruce?“

„Krájel právě chleba,“ vysvětlil jsem. „Chystal si sendvič s arašídovým máslem.“

Ostervelt hluboce vzdychl. Do místnosti se začali hrnout policisté.

DOSLOV

(ZÁVĚREČNÉ SLOVO TOMA NOLANA)

… čtení detektivních románů je jenom určitý druh zlozvyku, který se hloupostí a pramalou škodlivostí řadí někam mezi kouření a luštění křížovek… Vzhledem k obrovskému počtu knih, které stojí za přečtení, a velikému množství materiálů, které bychom měli prostudovat a znát, není třeba se nudit s takovým brakem.

·

Napsal Edmund Wilson v článku „Koho zajímá, kdo zabil Rogera Ackroyda?“ otištěném v The New Yorker, 20. 1. 1945.

·

Nastal čas, kdy se musím přiznat, že od té doby, co jsem se vloni na podzim začal zabývat touto tématikou, jsem se já sám stal závislým, a že si před spaním čítám Sherlocka Holmese… rád bych však ospravedlnil tuto svoji libůstku… podle mého názoru je Sherlock Holmes skutečná literatura… díky výtečné fabulaci a stylu.

·

Doznal Edmund Wilson 17. února 1945 v The New Yorker v článku „Pane Holmesi, našly se stopy hrozného padoucha“.

·

Literární kritikové jako Edmund Wilson cítili v roce 1945 potřebu omlouvat se za zájem o detektivní žánr, ale Ensign Kenneth Millar, jenž se připravoval na doktorát z anglického kriticismu a kvůli službě u amerického námořnictva za druhé světové války opustil michiganskou univerzitu, neměl takové kulturní skrupule.

Millar četl rád detektivky od dětství – stejně tak jako klasickou i současnou literaturu, poezii, literaturu faktu, psychologická i filozofická díla. Ken Millar, díky svému intelektu a demokratickému přístupu k estetickému cítění dokázal vychutnat a porozumět nejrůznějším žánrům od Kierkegaarda* až po němé grotesky.

[* S. Kierkegaard (1813-1855), dánský teolog. (Pozn. překl.) ]

Ještě v Michiganu, coby nadprůměrný student (hodnocen A+), přestal pracovat na své disertační práci o psychologickém kriticizmu Samuela Taylora Coleridge, a za jediný měsíc napsal špionážní thriller The Dark Tunnel (Temný tunel), který prodal nakladatelství Dodd, Mead. Kritika, zveřejněná v Saturday Review v roce 1944, o tomto příběhu napsala, že je jedním z těch, které „dokázaly pozvednout naše hlavy v dobách temna“ a nazvala jej „nejlépe utkaným předivem napětí toho roku“.

Ensign Millar, jehož ‚Tunel‘ vyšel v době, kdy nastoupil do služby u námořnictva, se nehodlal po válce vrátit na univerzitu. Chtěl se živit psaním jako spisovatel na volné noze, k čemuž ho nabádala i jeho žena Margaret Millarová. Ona sama měla už na svém kontě v roce 1945 šest úspěšných románů, na kterých velkou měrou spolupracoval i její manžel.

Za třicet let od té doby, co napsal ‚Temný tunel‘, se Kenneth Millar, jenž vystřídal postupně tři pseudonymy, stal mezinárodně proslulým coby Ross Macdonald, autor osmnácti detektivních románů, v nichž hlavním protagonistou je soukromý detektiv Lew Archer. Jeho dílo označil New York Times jako „nejlepší soubor detektivních románů, jaké byly kdy napsány Američanem“. Během těch let Macdonald publikoval i devět krátkých příběhů, většinou povídek o 10 000-15 000 slovech, v nichž také vystupuje Lew Archer, a které byly obvykle napsány na objednávku různých periodik. „Většina z nich byla napsána ve spěchu, horkou jehlou,“ řekl o nich později autor. „Žádná z nich nepatří k mým vyzrálým dílům.“ Nicméně kritikové tohoto žánru řadí jeho krátké povídky mezi nejlepší díla drsné detektivní školy.

Autor se sice správně domníval, že nejsou po umělecké stránce na stejné úrovni jako jeho romány, za to si ale dodnes získávají čtenáře svojí svěžestí.

Právě v těchto krátkých povídkách Millar poprvé vložil vyprávění celého příběhu do úst soukromého detektiva, kterému pak roli vypravěče ponechal téměř ve všech svých románech.

V tomto vydání vycházejí poprvé tři dosud nepublikované příběhy Millara/Macdonalda: „Death by Water“ napsal Kenneth Millar v roce 1945 (druhý a taky poslední případ Joea Rogerse, soukromého detektiva). „Strangers in Town“, povídku, v níž vystupuje Lew Archer, napsal pod pseudonymem John Ross Macdonald v roce 1950 a „The Angry Man“, rovněž s Archerem, napsal v roce 1955 jako Ross Macdonald.

Všechny jsou bezesporu stejně dobré, jako povídky, které byly již publikovány. Millarovy důvody, proč nebyly otištěny, byly profesionální, nikoliv estetické.

Tyto povídky dodnes neztratily nic ze své svěžesti, a přitom vystihují mnohem lépe autenticitu své doby, než kdyby byly napsány až nyní.

•

Macdonald zasadil své příběhy do Kalifornie, s níž je nerozlučitelně spojen život Kennetha Millara, stejně tak jako vyprávění Ross Macdonalda. Millar byl vychován v Kanadě, ale narodil se roku 1915 v Los Gatos, nedaleko San Franciska, v Kalifornii. Během celého dětství mu matka, která ho vychovávala prakticky sama bez otce, připomínala, že je občanem Spojených Států, a často mu vyprávěla o Kalifornii, coby zlaté zemi, kam Kenneth patří a kam doufala, že se vrátí.

Nebylo to z pouhého rozmaru, že Ensign Millar po skončení spojařského kurzu v Bostonu a Princetonu v roce 1944 požádal, aby byl přidělen k 11. námořní jednotce do San Diega, do města, kde jeho rodiče žili rok před tím, než se narodil. Millar o této své cestě na západní pobřeží později řekl: „Měl jsem pocit, že se uzavírá nějaký velikánský kruh… Byl jsem nesmírně rozrušený, když jsem přijížděl do Kalifornie. Nedá se říct, že bych měl pocit, že se vracím domů, ale cítil jsem, že jsem našel místo, kde bych chtěl žít.“

Devětadvacetiletého Millara doprovázela jeho žena Margaret a pětiletá dcera Linda. Oba Millarovi znali jižní Kalifornii z mnoha hollywoodských filmů. Ubytovali se na měsíc v hotelu Cabrillo v La Jolla, přímořském městě, jež si oba zamilovali. La Jolla provokovala Millarovu fantazii a stala se dějištěm mnoha Macdonaldových knih. Cílevědomá Margaret Millarová se okamžitě rozhodla, že v jižní Kalifornii vybuduje jejich nový domov. Hned na to se vydala hledat dům, který by mohli koupit nebo pronajmout.

Margaret i Kenneth Millarovi se v Kalifornii oba ‚našli‘ coby spisovatelé, i když Kennethův největší úspěch přišel až po několika letech, zatímco na Margaret čekal takřka za rohem. V Kalifornii se spřátelili s Maxem Millerem (autorem úspěšného románu „I Cover the Waterfront“), v jehož sousedství bydlel Millarovými tolik obdivovaný Raymond Chandler.

V únoru 1945 nastoupil Millar do služby na americké letadlové lodi Shipley Bay v jižním Pacifiku. Přesto byl ale i nadále ovlivňován kalifornskou kulturou. Jednak sledoval hollywoodské filmy, které jim na lodi promítali, jednak poslouchal hudbu a dychtivě četl spousty knih a časopisů.

Na Shipley Bay měli dobrou půjčovnu knih, kde našel Millar dokonce i knihu své ženy „Fire Will Freeze“. Během února a března 1945 zde Millar přečetl spousty knih (Virginie Woolfové „K majáku“, „Huckleberryho Finna“ od Marka Twaina, „Žízeň po životě“ od Irvinga Stonea, Steinbeckovu „Pláň Tortilla“, Shakespearovy Sonety a další), které vždy okomentoval ve svých dopisech Margaret.

Mezi filmy, které shlédl na palubě lodi na jaře roku 1945 byly „Žena v okně“, „Zase spolu“ s Charlesem Boyerem a Irenou Dunneovou (podle Millara to byla slátanina), „Host v domě“ (první opravdu dobrý film, který na lodi promítali), a kromě mnoha dalších i podle Millara prvotřídní snímek „Double Indemnity“, natočený podle knihy J. M. Caina, k němuž napsal scénář Billy Wilder a Raymond Chandler.

Pod palbou všech těchto kulturních prožitků netrvalo dlouho, a Millar pocítil potřebu vlastní tvorby. V březnu napsal své ženě, že si pohrává s myšlenkou začít psát… „Mám na mysli krátké povídky, protože ty mě teď zajímají nejvíc ze všeho.“ Kolem 17. března napsal krátký příběh nazvaný „Návrat domů“, který pojednává o návratu vysloužilce ke své ženě a odehrává se v San Diegu, protože, jak řekl Millar Margaret „jediné místo na světě, které se mi automaticky vybaví, je jižní Kalifornie.“

Hned nato začal psát dvě povídky, jednu špionážní z období války a druhou s milostnou zápletkou. Tu se špionážní zápletkou dal k odsouhlasení svému veliteli, ale ten jej odkázal na úředníka z oddělení pro styk s veřejností.

K psaní ho také přivedl dopis od nakladatelství Dodd, Mead, protože doufali, že by na moři mohl napsat jednu nebo dokonce dvě knihy. Chuti mu jistě dodal i nečekaný ediční návrh, jenž mu přišel od agenta z Beverly Hills, který ho chtěl zastupovat při prodeji práv ke zfilmování „Temného tunelu“ a při psaní filmových scénářů. „Určitě to ještě nic neznamená, ale měl jsem z toho radost,“ napsal Ken Margaret. „A kdybych nebyl jinak zaneprázdněn, rád bych to zkusil.“

Nedlouho poté Millar oznamuje, že už se mu v hlavě rodí další kniha, která by mohla být nástupcem „Tunelu“. 28. března napsal prvních deset stránek románu „The Long Ride“ (Dlouhá jízda), jehož děj se odehrává ve vlaku Grand Canyon Limited mezi Oahu, Detroitem, San Diegem a Tia Juana a jehož příběh, jak sám Millar přiznal, je poněkud zvláštní.

Ve stejném týdnu jistě přispělo k Millarovu tvůrčímu naladění i to, že vyšla Margaretina kniha „The Iron Gates“, za jejíž rukopis dostala zálohu pět set dolarů. Vydavatelství Random House si od této knihy hodně slibovalo a připravilo rozsáhlou reklamní kampaň, dalo se čekat, že bude třeba i zfilmována. Kromě jeho ženy Millara silně inspiroval i Raymond Chandler, jehož čtyři detektivní romány se mu moc líbily. Druhý z nich, s názvem ‚Sbohem buď, lásko má‘, byl právě v té době zfilmován a hlavní roli soukromého detektiva Philipa Marlowa ztvárnil Dick Powell. Kvůli promítání tohoto filmu Ken Millar přerušil 30. března psaní své knihy ‚Long Ride‘. Film se mu moc líbil, i když, podle jeho názoru nepřekonal film „Double Indemnity“, kde se Chandler podílel na napsání scénáře. Nicméně tento film označil za nejlepší, jaký viděl na lodi.

„Pokud Chandler napíše ještě nějakou knihu,“ psal Millar své ženě Margaret, „o čemž pochybuji, protože za knihu dostane zhruba desetkrát menší honorář, než nabízí Hollywood, rozhodně mi ji musíš poslat. On je totiž jediný, který mě dokáže doopravdy nadchnout – pokud ovšem nepočítám tebe, protože tebou bych byl nadšený, i kdyby ses ani neuměla podepsat.“

Po filmu s Marlowem viděl Millar na lodi spoustu dalších filmů, které byly spíše špatné (Experiment Perilous, Jungle Woman, Orchestra Wives s Glennem Millerem). O některých se Millar dokonce vyjádřil jako o „volovině“, na kterou se vydržel koukat jen pár minut nebo zase odhadl po pěti minutách, kdo je vrah (The Falcon in Hollywood). Větším přínosem pro jeho inspiraci byl asi poslech hudby. Jak napsal Margaret „jeden z mých kolegů na lodi hraje fantasticky na klarinet a občas dá dohromady malý jazzband, který úžasně válí. Taky jsem poslouchal z radia programy Ellingtona, Wallera, Charlie Barneta…“ Jeden z černošských stewardů, který obsluhoval v důstojnické jídelně, měl s sebou několik jazzových nahrávek, které Millar vydržel poslouchat třeba hodinu. Některé z nich měli Millarovi sami doma a jejich poslech způsobil, že Millar nostalgicky vzpomínal na Margaret a napsal jí: „Je to všechno spojené se sexem. Myslím, že i psaní… je určitá forma mentální masturbace.“

Jeho láska k psaní a k hudbě se spojila v dubnu, když napsal text k lyrické písni „Stateside Blues“ a naléhal na Maggie, která hrála amatérsky na klavír, aby k němu složila hudbu, protože věřil, že má jistý komerční potenciál.

Nespoután konvencemi na univerzitě a daleko od nároků běžného občanského života, Ken Millar mohl dát průchod své chuti psát nejrůznějšími způsoby. V dubnu začal pracovat na dětské knize o psovi kapitána lodi Shipley Bay, nazvané ‚Seabag‘, kterou měl ilustrovat jeden z důstojníků na palubě. Poslal Margaret detailní poznámky, jak přepracovat ‚The Iron Gates‘ na divadelní hru a vymýšlel zápletku pro knihu, kterou by podle něho měla napsat – s pracovním názvem The Waiting House.

To všechno a navíc asi stovku dopisů, dokázal Millar zvládnout při plnění svých povinností na lodi, které byly dosti náročné.

Ensign Millar zodpovídal za šifrování. Jednou z jeho povinností bylo také dopravovat tajné materiály z lodi na pobřeží a zpět, přičemž s sebou vozil pistoli ráže 45. Když se Shipley Bay podílela na nějaké bitvě, Millar přijímal radiem zprávy o aktuálním stavu v bojových liniích a předával je pilotům letadel, která startovala z této letadlové lodi. Millar psal ve stísněných a často hlučných prostorách, za tropického vedra (protože loď se pohybovala mezi Havajskými ostrovy a ostrovem Guam), jež bylo často neúnosné, kdy stěny lodi byly tak rozpálené, že se jich nedalo dotknout a inkoust díky obrovské vlhkosti vzduchu nechtěl schnout.

Millar občas používal jako improvizovaný psací stůl obrácený odpadkový koš. Když už bylo v jeho kajutě, kde bylo ubytovaných dalších sedm mužů, příliš hlučno, požádal, aby se mohl vrátit do kabiny pro dva, která byla pod čárou ponoru, v takzvaném ‚Torpedo Junction‘, nad kterým byla umístěna letadla.

Millar na lodi postrádal lidi intelektuálně spřízněné. Cítil kulturní i politické odcizení. Našel tam ale několik přátel, kteří byli ochotni mu pomoci praktickou radou. Kapitán lodi, jenž byl členem Klubu čtenářů detektivních románů, mu půjčoval detektivky, jeden z důstojníků mu poskytoval odborné rady ohledně působení jedů, které chtěl Millar použít v knize The Long Ride. Potkal tam i někdejšího asistenta z vydavatelství časopisu American, jenž měl stejného agenta jako Kenneth a Margaret Millarovi, Harolda Obera z New Yorku.

Uprostřed dubna už byl s psaním ‚Jízdy‘ tak daleko, že napsal Margaret: „Zdá se mi, že dialogy plynou lehčeji než v ‚Tunelu‘ a věřím, že to bude OK.“

Margaret pro něho měla také velkou novinu. Koupila pro ně dům v Santa Barbaře, v Kalifornii – ve městě, které bylo, jak psala, skoro tak krásné, jako La Jolla. Psala mu nadšené dopisy, kde mu líčila nejrůznější detaily o jejich novém domově a o lidech, které tam poznala, včetně ženy, která „není sice zrovna moje krevní skupina, ale má auto a žije dost netradičně (chodí v noci na divočáky se svým přítelem detektivem)“. Millara to nesmírně zajímalo a napsal jí: „Nikdy bych si nepomyslel, že se mi bude stýskat po místě, které jsem nikdy neviděl. Ale Santa Barbara je můj duchovní domov.“ Jak řekl, Santa Barbara byla pro něho v té době „Ithaka, kde moje Penelopé spřádá síť ze svých slov“. A ještě dodal: „… Ta tvoje kamarádka a její přítel detektiv (on je skutečně detektiv?) musí být zajímaví lidé.“

Další příjemné zprávy přišly od Margaret v červnu. Warner Bros koupili práva na zfilmování ‚The Iron Gates‘ za 15 000 dolarů a za napsání scénáře jí nabídli 750 dolarů týdně. Millar sdílel Margaretino nadšení a nemohl si odpustit poznámku, že „Hemingway dostal za zfilmování svého románu ‚Mít a nemít‘ jenom 12 táců“.

Zhruba ve stejnou dobu se Shipley Bay přímo zúčastnila jediné bitvy druhé světové války a Ensign Millar psal 22. června Margaret: „Včera jsme dobyli Okinawu.“ Brzy nato se Shipley Bay vydala zpátky ke břehům USA. Žádné jiné město se Kenu Millarovi nikdy nelíbilo tolik, jako San Francisko, když se koncem července objevilo na obzoru. Jeho někdejší příjezd do jižní Kalifornie silně zapůsobil na jeho psychiku. Ještě více však nyní prožíval příjezd do tohoto přístavu na severu Kalifornie, kde se vlastně narodil.

Po pětiměsíčním odloučení se Ensign Millar setkal v San Francisku se svou ženou. Strávili tam týdenní dovolenou. (Margaret pozvala z Michiganu někdejší učitelku z mateřské školy, aby hlídala v San Barbaře jejich šestiletou dcerku Lindu.) Hned na to odjela Maggie do jižní Kalifornie, kde začala pracovat pro Warners Bros.

Když Margaret dorazila k Warners Bros., byla to láska na první pohled. V budově, kde pracovali spisovatelé, poznala samé autory věhlasných jmen. V blízkosti její kanceláře měl pracovnu William Faulkner. První den ji po práci vezl domů (do hotelu Hollywood Roosevelt) John Collier, jenž pravidelně přispíval do New Yorkeru. Dalšími osobnostmi, které měly ten rok smlouvu s Warner Bros, byli W. R. Burnett (Little Ceasar, High Sierra), mladý angličan Christopher Isherwood, Kurt Siodmak a Elliot Paul (The Last Time I Saw Paris). Prvním úkolem, který Margaret dostala, bylo shlédnutí filmové verze knihy Dashiella Hammetta „The Maltese Falcon“ (Maltézský sokol), v němž hlavní roli soukromého detektiva Sama Spadea hrál Humphrey Bogart (podle Margaretina komentáře setsakramentsky dobře). Margaret měla porovnat, jak se při filmovém zpracování autoři drží knižní předlohy. Několik dní nato viděla dosud neuváděný film podle Raymonda Chandlera „The Big Sleep“ (Hluboký spánek), kde hrál Humphrey Bogart detektiva Philipa Marlowa. Byly to opojné dny.

Když Shipley Bay musela kvůli opravám zůstat několik týdnů v San Diegu, mohl se k Warner Bros přijet podívat i Ken Millar. Stalo se tak 14. srpna 1945 a zůstala to pro něho nezapomenutelná návštěva. To odpoledne Japonsko oficiálně oznámilo kapitulaci: druhá světová válka skončila. Millarovi to oslavili na večeři u Elliota Paula, v jehož hollywoodském obýváku pak Margaret a Elliot Paul hráli dvouhodinový maratón na dva klavíry. Pobyt Kena Millara v L.A. byl pamětihodný i tím, že se tam potkal s Williamem Faulknerem. Několik týdnů před tímto setkáním Millar četl na lodi Faulknerovy knihy a nadšeně sděloval Margaret, že je to snad nejlepší romanopisec, jakého kdy Amerika měla. Obdivoval Faulknera i jako autora detektivních příběhů. Rok nato prohlásil Ken za sebe i za Margaret: „Je to náš nejoblíbenější autor.“ O Faulknerově románu ‚Sanctuary‘ (Svatyně) řekl, že je to nejlepší detektivka, jakou kdy četl. Faulknerovo nejednoznačné rozuzlení děje možná bylo inspirací pro stále se opakující prvek v pozdějších knihách Macdonalda: konečné odhalení nechybí, není však jednoznačně vysvětleno detektivem, ale ponecháno na názoru a všímavosti čtenáře. Když si potřásl rukou s Faulknerem, Ken Millar tehdy zažertoval, že tuhle ruku si už nikdy nebude mýt.

Kromě návštěv u Warners trávil Millar většinu své třítýdenní dovolené v hotelu Chapman Park (kam se přestěhovali z hotelu Roosevelt) „úmorným psaním postrádajícím nadšení, jehož výsledkem bude tak jako tak jalový příběh“, jak napsal jejich společnému příteli z Michiganu, který rovněž psal, H. C. Bransonovi – „zatímco Margaret chodí do kanceláře a vydělává neuvěřitelné sumy“.

Millar měl z úspěchu své ženy upřímnou radost, ale byl si moc dobře vědom rozdílu v jejich příjmech. Tato finanční propast, jakož i profesionální náskok jeho ženy ho skličovaly. Millar potřeboval nějakou příležitost, aby ji dohonil.

Jedna z možností, která se nabízela, byla účast v soutěži krátkých detektivních příběhů, sponzorovaná v tom roce měsíčníkem Ellery Queen’s Mystery Magazine. Byla tam veliká konkurence, protože se jí zúčastnili nejlepší autoři kriminálních příběhů z celé země (včetně Williama Faulknera). Tento měsíčník založili bratranci Frederic Dannay a Manfred B. Lee u příležitosti stého výročí vydání první detektivky A. Poea (The Murders in the Rue Morgue). Sami psali detektivní příběhy již od roku 1929 pod pseudonymem Ellery Queen a jejich časopis EQMM se snažil udržet a podpořit rozvoj tohoto žánru. Vypsáním soutěže o ceny v hodnotě několik tisíc dolarů udělali další krok v tomto snažení. Oba Millarovi uvažovali o přihlášce do této soutěže, jež byla hodně medializována. Ken si předsevzal účast v soutěži během posledních dnů své dovolené, kterou trávil se svou ženou, dcerkou a její pečovatelkou, když se vrátili do Santa Barbary. Ken tehdy poprvé viděl jejich nový domov, který Margaret vybudovala na adrese 2124, Bath (tuto adresu použil ve své knize Long Ride). Když mu skončila dovolená, vrátil se na dva týdny do San Diega, doprovázen rodinou.

Shipley Bay byla přeměněna na dopravní loď, jež dopravovala zpátky do USA vojáky z různých částí světa. Když byl Millar na lodi druhou noc, jeho podvědomí vyplodilo neuvěřitelnou zápletku, kterou popsal Margaret: „Měl jsem praštěný sen. Kompletní případ vraždy, tak se to alespoň jevilo. Byli v něm podezřelí, správná atmosféra, nechybělo napětí a překvapení. Mrtvola byla žena, ale na konci příběhu se z ní stal muž, bez jakéhokoliv vysvětlení. Nakonec se ukázalo, že ta mrtvola je vlastně vrah. Tak se mi zdá, že tenhle příběh nebudu moci použít v soutěži Ellery Queen, ledaže by měli překvapivé měkké normy.“ Kromě toho Millar napsal Margaret: „… Konec konců, neznám ani pravidla soutěže, které bych se přece jen rád zúčastnil. Jestli je máš, pošli mi je, nebo je přivez do Friska.“

Margaret tak učinila, když se 9. října setkali na čtyři dny v San Francisku. Ani Margaret ani Ken nebyli ještě rozhodnuti, zda se skutečně soutěže zúčastní, ale přimělo je k tomu setkání s člověkem, který na ně naléhal, aby se přihlásili. Byl to William A. P. White, známý pod jménem Anthony Boucher.

Čtyřiatřicetiletý Boucher, taky píšící detektivky a science fiction, byl muž mnoha povolání: spisovatel, překladatel, občasný vydavatel novin a knih, autor rozhlasových pořadů a taky – a to bylo pro Millarovy nejpodstatnější – kritik. Jako zakládající člen nově vzniklého sdružení ‚American Mystery Writers‘ byl Anthony Boucher na nejlepší cestě stát se nejvlivnějším kritikem v tomto žánru v celé zemi. Byl přitom fanouškem Margaret i Kennetha Millarových.

Boucher, jenž bydlel v Berkeley, přišel za Millarovými do hotelu na skleničku. O Margaretině knize The Iron Gate napsal do časopisu Chronicle nejlepší recenzi, jaká podle Kena kdy vyšla. Teď gratuloval Kenovi k románu Temný tunel, o němž se zmínil ve své eseji na téma špionážní román. Boucher si Millarovy dobíral, že „to není fér, když se v jedné rodině nahromadí tolik literárního talentu“. Rozhodně jim doporučoval, aby se do soutěže přihlásili. Taky jim poradil, aby se přihlásili za členy výše zmíněného sdružení spisovatelů detektivek, což oba učinili.

Millar později řekl své ženě: „Ta povzbudivá slova Anthonyho Bouchera a inspirace tebou na mě tak zapůsobily, že jsem ještě ten páteční večer napsal deset stránek textu, o němž vím, že není dost dobrý pro EQMM, ale je to začátek psaní.“ Ještě v ten pátek vymyslel titul „Low Tide Murder“, který ale posléze změnil na „Death by Air“. Jak řekl Margaret, v této povídce stvořil detektiva, jenž bude nástupcem Chandlerova Philipa Marlowa a styl, ve kterém bude pokračovat, dokud na to nekápne.

Postava, díky níž se na Millara opravdu usmálo štěstí, se zrodila v jeho mysli na palubě Shipley Bay, ale byla ‚počata‘ v jednom hotelovém pokoji v San Francisku, nedaleko od místa, kde se před třiceti lety narodil Millar sám.

•

Millarův detektiv se jmenoval Rogers, bydlel v Santa Barbaře a mluvil s chandlerovskou kadencí: „Pro začátek požaduji sto dolarů. Potom účtuju tolik, kolik si myslím, že můžu z koho vyrazit.“ Někteří z lidí, s nimiž se Rogers setkal, mají shodná příjmení jako někteří Millarovi kolegové z lodi. Postava Rogersova klienta byla zřejmě nepřímo inspirována hrdinou příběhu Anthonyho Bouchera.

17. října řekl Millar Margaret, že má příběh skoro dopsaný. „Byl jsem vzhůru skoro celou noc a napsal 14 stránek, na které nejsem zrovna hrdý, ale jsem pyšný na to, že jsem se zase přiměl psát. Napíšu ještě nějaké další povídky a možná budu docela dobrý – doufám – a teprve pak budu pokračovat se psaním knihy. Je to úžasné, jak trocha procvičení pomůže, aby člověk snáz hledal slova. A taky, když se do toho ponořím, mě psaní hrozně baví.“

Díky psaní příběhu, jehož hlavním hrdinou byl detektiv Rogers, začal Millar věřit, že dokáže napsat ještě další krátké povídky, s nimiž by se mohl zúčastnit soutěže. Například se zmínil, že: „Příběh, který se skoro bojím psát, jak je hrozný, o zločinu a dopadení sexuálního maniaka – chtěl bych ho nazvat ‚The Tribulations of Mr. Small‘ (Utrpení pana Malého). Určitě ho napíšu, i když mám z toho strach, hned jak se dostaneme z Pearl. Tahle soutěž je zaměřena jak na kriminální příběhy, tak na detektivky. Mám vymyšlený námět asi k šesti příběhům, z čehož jeden, možná dva, by vydaly na román. Ale nejdůležitější asi je, začít psát, naskočit na vlak a jet, začít se cítit jako skutečný spisovatel, což je pro mě stále ještě těžké (připomněl své literárně plodné manželce), protože mi chybí ta tvoje úžasná jistota.“

Brzy na to mohl oznámit, že Rogersův příběh je hotov: „Dopsal jsem, celkem to má 9-10 000 slov. Mohlo to být lepší…“

Bylo to dost dobré. I když poněkud složité, příběh vyprávěný hlavní postavou měl švih a styl. Byl naprosto jasně inspirován Chandlerem a konec připomínal Dashiella Hammetta, ale jeho radostná práce s jazykem, suchý humor, ironický tón a rychlé tempo působily svěže a byly jenom jeho. Příběh se odehrával v hollywoodském prostředí a popisoval jižní Kalifornii, která se již pomalu měnila z válečné na poválečnou. Díky různým náznakům a přirovnáním působil příběh neotřele a byl napsán vysoce profesionálně. V určitém ohledu nedosahoval Chandlerových kvalit, v lecčems byl ale o krůček dál. Na několika málo stranách se děj přesouval na mnoho míst (z plážového domku v Santa Barbaře do bytu na Wilshire Boulevardu, do domu na ranči v San Fernando Valley, hned zase do filmových ateliérů v Hollywoodu a nočního klubu Sunset Strip.) Co se týče geografického umístění, stal se tento příběh předzvěstí budoucích odysejí s Lew Archerem, z nichž první přišla na svět až o tři roky později. Stejně tak se už v tomto příběhu objevují znaky příznačné pro celou Millarovu tvorbu: mezigenerační problémy zrady a žárlivosti, špatná morálka, přičemž zlo je přenosné a vina společná. Ken Millar zasel sémě své třicetileté kariéry spisovatele detektivních příběhů jedním krátkým, narychlo napsaným příběhem.

Když se v říjnu sešel znova s Margaret v San Francisku, nechal stránky svého rukopisu na lodi. Po krátkém shledání se museli tak rychle rozloučit, že Millar ve spěchu zapomněl v hotelu svůj modrý pršiplášť. Své ženě pak napsal: „Smutek utápím v četbě.“

Ten rok byly znovu vydány knihy jednoho amerického spisovatele, jehož dílo znal Ken Millar už jako dospívající mladík v Ontariu, v Kanadě. Byl to F. Scott Fitzgerald. Do jeho knih se pohroužil v těch týdnech, kdy psal a přepisoval stránky svého textu. Později se vyjádřil, že se dozvěděl od Fitzgeralda o stylu a technice psaní mnohem víc, než od jiných autorů. Výsledek jeho učení je patrný již v jeho úplně první povídce.

Za jediný večer přečetl román „Tender is the Night“ (Něžná je noc), který se mu zdál „… úžasný. A co se týče líčení lidských vztahů a hloubky tragických představ…, je to prostě jeho nejlepší kniha.“

Jako další čtení si pro změnu vybral knihu od Jamese T. Farrella (Studs Lonigan), o které se vyjádřil, že na něj zapůsobila tak depresivně, že ji odložil a vrátil se ke svému vlastnímu psaní.

Millar začal psát druhý příběh detektiva Rogerse, který teď dostal křestní jméno Joe. „Death by Water“ (Smrt u vody) začíná v jižní Kalifornii, v hotelu Valeria Pueblo, který velice připomíná místa, kde Millarovi nedávno pobývali, včetně Casa Mannana v La Jolle a Chapman Park v L.A.

„Napsal jsem zatím čtrnáct stránek své druhé povídky s Rogersem, tu první jsem hned přepsal,“ napsal 2. listopadu Margaret. „Bojím se, že žádná z nich není dost dobrá pro soutěž Ellery Queen. Zdá se, že mi nesedí forma krátkého vyprávění. Ale posloužilo to alespoň dobré věci, že jsem se zase zabral do psaní. Slova se mi teď vybavují lehčeji. Asi se jenom kvůli tomu pustím do psaní třetího příběhu.“

Své ženě pak řekl: „Když mě postavy příběhu pořádně nezaujmou, nemohu pokračovat ve psaní. Mám teď moc málo času.“ Přesto ale požádal Margaret: „Mohla bys mi zjistit, jestli může v Kalifornii dědit vrah majetek po své oběti?“

4. listopadu jí oznámil: „Právě jsem ti poslal doporučeně dva případy Joea Rogerse, Death by Air (skoro 10 000 slov) a Death by Water (přes 7 000).“ Žádný z nich nebyl podle něho dost dobrý a otisknout se dal jenom jeden z nich, protože podle jeho názoru způsob vraždy si byl v obou povídkách příliš podobný. Dále napsal: „Je to hezký pocit, že jsem to napsal, a psaní mě konečně doopravdy těšilo. Jestli se ti bude alespoň jeden ten příběh, nebo snad oba, líbit, tak je prosím tě nech přepsat a vydat. Vím, že je nutné je přepsat, protože jsem posledních 15 stránek druhé povídky psal v kuse, ale nemám čas…“

Ale našel si čas na čtení další knihy svého oblíbence.

„Čím víc čtu Fitzgeralda, tím víc ho obdivuji. Zvláště jeho styl. Vadou na jeho díle je tendence vše idealizovat, takže lidé v jeho knihách jsou až neuvěřitelně dobří (i ti zlí). Nicméně je to úžasný spisovatel, a kolik se toho dá od něho naučit o psaní (má lepší styl a techniku psaní než kterýkoliv jiný americký autor!)“

Millarovo znovuobjevení Fitzgeralda v téměř třiceti letech, jakož i první seznámení se s knihou ‚Tender is the Night‘ na něj udělalo stejně hluboký dojem, jako když četl v deseti letech Dickense, v patnácti Hammetta, a Chandlera v pětadvaceti. Když dopsal dopis pro Margaret, Millar si znova sedl ke knize ‚Great Gatsby‘. Stejně si pak přečetl všechny krátké prózy od tohoto autora, které sehnal, a požádal Margaret, aby mu poslala Fitzgeraldovu knihu „The Crack Up“ (Rozpad). Ve srovnání s takovým velikánem mu jeho vlastní psaní připadalo ještě nedomrlé. Proto asi napsal: „Vážně pochybuji o tom, že bych mohl se svými povídkami prorazit. Ale jsem šťasten, že jsem se vrátil ke psaní.“

Millar ještě požádal Margaret, aby poopravila poslední řádky povídky „Death by Water“, pokud se jí podaří zjistit, jak je to s tím dědictvím. „Buďto: Je to možné, pak Johny vše zdědí. Anebo: Celé úsilí vyjde na prázdno, Johny nezdědí ani cent. (Domnívám se, že druhá varianta je správná, ale nejsem si jist.)“

Poté, co konzultoval část textu ohledně toxikologie, poslal Millar své ženě přepis několika řádků z povídky Death by Air. Margaret se vyjádřila pochvalně k oběma příběhům s Rogersem.

„Moc se mi líbily dialogy a hladký běh událostí. Není v tom nic amatérského.“ Dle Millarova přání doplnila poslední řádky do druhé z povídek a vložila opravený text do Death by Air, potom poslala profesionálně přepsaný text do soutěže do New Yorku.

Nyní, když dokončil práci na příbězích s Rogersem, měl Millar pocit, že by mohl pokračovat, protože se mu v hlavě honila spousta dalších nápadů. Nechtěl ale ztrácet čas nevýdělečně. Přesto si našel čas ke psaní třetí povídky, se kterou by se mohl zúčastnit soutěže. Už to nebylo „Utrpení pana Malého“, ale ponurý případ vraždy, nesoucí název „Shock“, vyprávěný celý v dialozích. Napsal jej za pouhé čtyři hodiny a poslal poštou z jižního Pacifiku přímo Ellery Queen.

Když už měl „povinností“ spojené s EQMM za sebou, vrátil se ke psaní svého románu. Uprostřed listopadu se už mohl pochlubit Margaret: „S hrdostí oznamuji, že jsem za poslední čtyři dny napsal dalších 8000 slov. Ne všechna jsou dobrá, ale je to docela dřina, poradit si s bandou lidí na výletě vlakem. Asi jsem to dost zpackal, ale ať. Nechci už nic jiného, než konečně dopsat tuhle knihu, která se stala mojí noční můrou, a už na ni nemyslet.“

Zatímco psal, Shipley Bay putovala k atolu Kwajalein a zpět. Millar kromě psaní, jako obvykle, hodně četl. Když se koncem prosince dozvěděl, že bude 15. března propuštěn ze služby, říkal si, že by pak mohl mít víc času, aby se pustil do psaní další knihy.

Mezitím ta, kterou dopisoval, potřebovala pár posledních úprav. Dva dny před Vánocemi Millar konečně zastihl telefonicky detektiva z Honolulu, s nímž chtěl zkonzultovat postupy a terminologii havajské policie pro úvodní scénu. Román „Suicides“ (Sebevraždy), který se měl původně jmenovat „The Long Ride“, byl nyní připraven k přepisu na stroji. Millar dával rukopis přepisovat svému kolegovi, a to vždy jen jednu kapitolu, takže „zvědavost a napětí je stimulem, aby pokračoval ve psaní i v tom vedru“.

Poté, co celé dva měsíce „denně neúnavně psal“, si Millar sám chtěl dopřát dovolené, aby se ukázalo „co se mi vylíhne v hlavě za další nápad ke psaní“. Byl by rád přepsal povídku „Death by Water“ jako román, ale musel počkat, jestli si Ellery Queen nevyberou tuto povídku („není to pravděpodobné, ale je to možné“).

Zatímco si promýšlel své příští literární počiny, pokračoval Millar v četbě a shlédl několik dalších „nepěkných amerických filmů“, k nimž se vyjádřil, že „nic nás to nestojí, tak si nemůžeme vybírat“.

Ken Millar se chtěl stát profesionálním spisovatelem. Podle jeho názoru se mělo během jednoho poválečného roku prokázat, jestli je schopen se psaním uživit. Chtěl se stát opravdu dobrým spisovatelem hlavního proudu a měl pocit, že k tomu má i potřebný talent. (Poté, co si přečetl povídky Johna Steinbecka, řekl Margaret: „Věřím, že bych to uměl taky tak napsat.“)

Kariéře Kennetha Millara a jistě i jeho sebevědomí pomohla Margaretina zpráva, že jedna z jeho povídek získala čtvrtou cenu tj. 300 dolarů v soutěži Ellery Queen. Millar se správně dohadoval, že to byla „Death by Air“.

Své ženě napsal „hlavní důvod, proč z toho mám radost, je to, že teď budu moci vstoupit na profesionální dráhu bez obav“. Rozhodně ho potěšilo i to, že „Dannay zveřejní všechny výherce v knize (to je pro mě báječná reklama mezi fanoušky detektivek)“. Margaretin neúspěch v této soutěži okomentoval slovy: „Nic si z toho nedělej, jak jsem říkal, tvoje povídka byla příliš dobrá pro tuto soutěž.“ (William Faulkner v ní získal druhou cenu.)

V únoru se Millar konečně dozvěděl, která z jeho povídek se umístila. Byla to „Death by Air“, i když v časopisu jí dali nové jméno a sice „Find the Woman“ (Za vším hledej ženu).

12. února napsal Millar Anthonymu Boucherovi dopis, v němž mu ve stylu tvrdé detektivní školy sděloval, že mu čtvrté místo vyneslo tři ‚C‘ (tři sta). Dále ho ujistil, že nebýt jeho, nikdy by tyto povídky pro soutěž nenapsal.

Byl by je také nenapsal, kdyby Ellery Queen nezaložili časopis a nevyhlásili soutěž. Ale přestože k nim cítil profesionální vděk, nepřestal se dívat kriticky na příběhy, které otiskovali. Kritický pohled potřeboval, pokud chtěl dosáhnout ve své nové profesi uměleckého vrcholu.

Když byl na jaře roku 1946 propuštěn z aktivní služby, vrátil se ke své rodině v Santa Barbaře. Jeho knihu „The Suicides“, kterou napsal z velké části na lodi, koupilo nakladatelství Dodd, Mead a vydalo ji pod názvem „Trouble Follows Me“, protože původní název se nakladateli nezdál být dobrým ‚kasovním‘ titulem (česky tato kniha vyšla pod názvem „Smrt v patách“).

Millar ještě rychle napsal další dvě povídky „Blue City“ (Modré město) a „The Three Roads“ (Tři cesty), které jeho agent prodal mnohem prestižnějšímu nakladatelství Alfreda A. Knopfa.

Millar po válce napsal ještě asi půltucet krátkých příběhů, z nichž pouze jeden byl zveřejněn. Pro pragmatického Millara to byla lekce, že v budoucnu nebude plýtvat časem na krátké povídky, pokud na ně nebude mít kupce. Jeden se našel v roce 1948. Ivan von Auw z Harold Ober Agency navrhl Millarovi, aby začal psát příběhy pro časopis American, který četly hlavně ženy.

Millar se na lodi setkal s člověkem, jenž předtím pracoval pro tento časopis. Ten Millarovi prozradil tajemství úspěchu obchodní politiky vydavatelství: „Slibte čtenářům sex (prostřednictvím obrázků), ale nedejte jim ho. Tak to funguje i ve filmu.“

Protože ‚American‘ pravidelně otiskoval dobré detektivní příběhy a von Auw věřil, že by mohl některé Kenovy povídky prodat, rozhodl se Millar, že to zkusí. Výsledkem byla „Bearded Lady“, povídka vyprávěná Samem Drakem, hlavní postavou knihy „Trouble Follows Me“. Když ji koupili, byl Millar na jednu stranu vděčný, ale na druhé straně zklamaný. Jestliže se mu tak snadno podařilo vyhovět vypočítavému vkusu časopisu American, je na nejlepší cestě stát se pouhým pisálkem.

Mezitím co napsal „The Three Roads“ a „The Bearded Lady“, Millar napsal knihu, jež by obsahem i délkou odpovídala románu „Winter Solstice“. Protože s ní ale nebyl spokojen, strčil ji do šuplíku, aniž ji ukázal nějakému nakladateli. Hned nato napsal další román, „The Snatch“ (Loupež), jehož protagonistou byl Lew Archer, postava podobná detektivovi Joe Rogersovi z povídek, které napsal na lodi Shipley Bay před třemi lety.

Alfred Knopf se zdráhal přijmout „The Snatch“, protože se mu zdálo, že tento román nedosahuje kvality jím dříve vydaných novel od Kennetha Millara. Když ale Millar požádal svého agenta, aby tento román nabídl jinému nakladateli pod pseudonymem „John Macdonald“, Knopf nakonec souhlasil a vydal Macdonaldovu knihu v roce 1949 pod názvem „The Mooving Target“ (Pohyblivý terč).

Kvůli stížnosti jiného autora toho jména, Johna D. MacDonalda, musel Millar svůj pseudonym změnit na „John Ross Macdonald“, který používal u dalších šesti knih včetně druhé archerovské novely „The Drowning Pool“ (Smrt v bazénu), kterou vydal v roce 1950. (Až od roku 1956 je znám jako Ross Macdonald). Macdonaldovým prvním knihám se dostalo velmi pochvalného hodnocení ze strany kritiků tohoto žánru (samozřejmě především od Anthonyho Bouchera). V roce 1950, kdy byl pořádán již šestý ročník soutěže časopisu Ellery Queen Mystery, byl už Lew Archer známou knižní postavou. Millar v tom roce do soutěže přihlásil „Strangers in Town“, což byla první krátká povídka s postavou Archera. Pak si ale uvědomil, že podobně jako „Death by Water“, je to látka, kterou by mohl použít na román a proto tuto povídku ze soutěže stáhl. (Zápletku pak použil ve své knize „The Ivory Grin“, kterou napsal v roce 1951 a vydal v roce 1952. Část povídky „Strangers in Town“ použil ještě v příběhu „The Imaginary Blonde“ v roce 1953.)

Poté Ken Millar napsal krátkou povídku pro časopis Manhunt. Tady nebylo třeba se obávat přecitlivělosti čtenářek ženského časopisu. Manhunt byl založen v roce 1953 s cílem oživit drsnou detektivní školu a klasický škvár, jakým byla třeba „Black Mask“. Aby nalákali čtenáře, otiskovali například příběhy populárního Mickey Spillanea. V prvním čísle tohoto časopisu se objevila i Millarova povídka „Shock Treatment“, kterou původně napsal pro soutěž EQMM v roce 1945.

V Manhuntu Millar otiskl během následujících dvanácti měsíců ještě čtyři nové povídky s Archerem.

V roce 1953 napsal ještě jednu Archerovku pro soutěž EQMM. Poprvé od prvního ročníku se soutěže zúčastnila i Margaret a získala za svou povídku „The Couple Next Door“ druhou cenu, zatímco John Ross Macdonald skončil se svou „Wild Goose Chase“ na třetím místě.

V roce 1954 vydalo nakladatelství Bantam Books sbírku všech dosud publikovaných krátkých detektivních příběhů Macdonalda v paperbackové vazbě. Detektivové Rogers i Sam Drake byli oba přejmenováni na Lew Archera a sbírka vyšla pod názvem „Mé jméno je Archer“. Millar všech sedm povídek trochu upravil. Vypustil některé příliš romantické pasáže z „The Bearded Lady“ a v povídkách otištěných v časopisu Manhunt zase ubral trochu násilí.

Kniha „Mé jméno je Archer“ zaznamenala veliký úspěch, což Millara příjemně překvapilo a možná ho přimělo znovu se chopit pera a napsat další příběh Lew Archera, „The Angry Man“. Tentokrát bylo na první pohled jasné, že je to látka na román a proto se Millar ani neobtěžoval text přepisovat na stroji a nechal ho pro příští zpracování ve svém kroužkovém poznámkovém bloku. Jeho čas přišel v roce 1958, kdy posloužil jako kostra románu „The Doomsters“ (česky vyšlo jako „Smrt z osudí“).

Tento román prodělal ještě několik proměn (ale ještě předtím, než byl publikován). Millar už dříve prodal dvě ze svých knih časopisu Cosmopolitan a nyní jim nabídl zkrácenou verzi románu „Doomsters“. Když byl odmítnut, částečně proto, že se vydavatelům tohoto časopisu zdálo nepřijatelné, aby vraždu spáchala žena, udělal dle jejich požadavku násilníkem muže. Ani v této podobě to ale Cosmopolitan nepřijal. Nakonec tento román prodal EQMM, kde vyšel v roce 1962 pod názvem „Bring the Killer to Justice“ (Postavte vraha před soud).

•

Nově vzniknuvší časopis Ed MacBain Mystery Magazine se zasloužil v roce 1960 o předposlední povídku s Lew Archerem. Millar byl právě uprostřed práce na svém devátém románu „The Wicherly Woman“ (Honba ze Phoebe), když se na něj obrátili s prosbou o napsání povídky s Lew Archerem.

„Byl jsem k tomu vlastně dohnán,“ vyprávěl později Millar novináři Paulu Nelsonovi. „Nějaký vydavatel se na mě tehdy obrátil a já jsem řekl, že nemohu, ale že si to ještě nechám projít hlavou nebo něco takového. On pak za mnou přišel znova s tím, že už dali mé jméno na titulní stranu, a že to prostě napsat musím. Víte, to je takový starý trik. Tak se stalo, že tahle povídka byla napsána. Myslel jsem, že musím.“

Spisovatel odložil na pět dní práci na svém románu, aby napsal příběh s názvem „Midnight Blue“ a hned se zase vrhl do práce na knize.

„To je jedna z věcí, kterou byste neměli dělat,“ řekl Nelsonovi. „Takhle nemůže vzniknout nic pořádného.“ Ale pokud se týká „Midnight Blue“, připustil, že „vlastně není nejhorší“.

Poslední napsaný a publikovaný příběh s Archerem „The Sleeping Dog“, vznikl nezvykle, na objednávku časopisu Sports Illustrated.

V únoru 1964 oslovil Ross Macdonalda zástupce tohoto časopisu s nabídkou, aby napsal příběh asi o 6000 slovech, v němž by hlavní postavou byl Lew Archer, a děj by se odehrával ve sportovním prostředí. Ten člověk byl velikým obdivovatelem Macdonaldova díla a tvrdil, že sport nemusí být na prvním místě. Millar měl velkou chuť se do toho pustit, přestože právě (opět) dopracovával svoji novou knihu „The Serpent Tooth“, vydanou pod názvem „The Far Side of the Dollar“ (Rub dolaru).

Po dohodě s vydavatelem nejdříve napsal článek, bojující za záchranu ohroženého druhu kondora kalifornského a potom se pustil do povídky ze sportovního prostředí. Sám se přiznal partnerce von Auwa, Dorothy Oldingové, že „psát příběh ze sportovního prostředí, je docela otrava, ale snad se tím nějak prokoušu“.

Millar napsal příběh, který se točil okolo lovu a výcviku psů, „The Sleeping Dog“. Měl 6000 slov a všechny atributy typické detektivky. Millarovi dalo dost práce, aby nepřekročil meze, stanovené časopisem. Měl přitom pocit, že se v tomto příběhu skrývá zárodek románu.

Podle Sports Illustrated měl být ale sportu věnován větší prostor a proto chtěli, aby Millar zkusil napsat něco jiného. Ten to však odmítl a dal Oldingové na srozuměnou, že to nebyla jeho vina. Požádal ji, aby příběh prodala někomu jinému.

„The Sleeping Dog“ posléze odmítli The Saturday Evening Post, This Week i Cosmopolitan. Nakonec ho za 500 dolarů koupilo nakladatelství Argosa, které ho vydalo v dubnu 1965.

Millar si nadále myslel, že tento příběh měl knižní nebo televizní potenciál, ale zkušenost psaní „na povel“ a to, že byl odmítnut, v něm zanechalo hořkou příchuť.

Když mu v roce 1976 mladý Otto Penzler nabídl smlouvu na první vázané vydání jeho povídek, nechtěl tam povídku „Sleeping Dog“ zahrnout. (Penzler na tom trval a nakonec ho přesvědčil.)

•

Všechny Millarovy/Macdonaldovy knihy v sobě odrážely jak vývoj hlavní postavy, Lew Archera, tak umělecký růst Ross Macdonalda – od mladého, ale již zručného profesionála z roku 1945 („Death by Air“ či „Death by Water“) ke staršímu a moudřejšímu člověku, jenž psal v šedesátých letech mistrovská díla jako například „The Chill“ (Zamrazení).

Právě o tento současný růst postavy i autora Kenneth Millar usiloval.

Jak řekl Charlesovi Champlinovi z Los Angeles Times v roce 1976, když pracoval na svém románu, který se stal jeho posledním: „Archer vyrostl z dětských bot tohoto žánru a stal se v něm osobností. Doufám, že totéž se podařilo i jeho autorovi.“

NĚKOLIK SLOV NAKLADATELŮ O AUTOROVI A JEHO DÍLE

Ross MACDONALD, vlastním jménem Ensign Kenneth Millar, se narodil 13. 12. 1915 v Los Gatos u San Franciska v Kalifornii. Vyrostl v Kanadě ve Vancouveru v Britské Columbii, kde nabyl na kanadských školách vzdělání. Do USA se vrátil v roce 1938, studoval na univerzitě v Michiganu, kde získal doktorát. Přednášel na střední a pak vysoké škole a za války sloužil jako důstojník letadlové lodi v Tichém oceánu. Od roku 1950 žil v Santa Barbaře v Kalifornii. V roce 1938 si vzal za manželku kanadskou dívku Margaret, která je pod jménem Margaret Millarová známá jako autorka románů, a to i detektivních.

·

Za své romány získal mnohé ocenění, mimo jiné také Stříbrnou dýku britské Crime Writers‘ Association a Velkou cenu sdružení Mystery Writers of America.

·

Užíval i pseudonymy John Macdonald a John Ross Macdonald. K jeho hlavním zájmům kromě literatury patřila ochrana přírody a politika. Zemřel v roce 1983.

·

Z jeho takřka tří desítek románů a knih povídek, které od roku 1944 napsal, již 25 česky vyšlo: Mrtvý úsměv (The Ivory Grin), Naše vojsko 1970 a 1994, Bíle pruhovaný pohřební vůz (The Zebra Striped Hearse), Odeon 1971, Honba za Phoebe (The Wycherly Woman), MF 1972, Smrt v bazénu (The Drowning Pool), Odeon 1971, Zamrazení (The Chill), Odeon 1975 a Argo 1994, Rub dolaru (The Far Side of the Dollar), Odeon 1975, Pohřešovaný (The Underground), Odeon 1975, Šípková Růženka (Sleeping Beauty), Odeon 1976 a 1980, Modré kladivo (The Blue Hammer), Odeon 1983 a Grafoprint – Neubert 1995, Pohled zpátky (The Goodbye look), Odeon 1983 a Grafoprint – Neubert 1995, Najít oběť (Find a Victim), Odeon 1983 a Grafoprint – Neubert 1995, Barbarské pobřeží (The Barbarous Coast), BB art 1993 a 2000, Setkání v márnici (Meet Me at the Morgue), BB art 1994, Smutné město (Blue City), BB art 1994, Soukromý detektiv Lew Archer (Lew Archer Private Investigator), Argo 1994, Pohyblivý terč (The Moving Target), BB art 1995, Černé peníze (Black Money), TAMTAM Praha 1997, Smrt z osudí (The Doomsters), TAMTAM Praha 1997, Cesta smrti (The Way Some People Die), BB art 1998, Případ Galton (The Galton Case), BB art 1998, Osudový nepřítel (The Instant Enemy), BB art 1998, Smrt v patách (Trouble Follows Me), TAMTAM Praha 1999, Temný tunel (Dark Tunnel), TAMTAM Praha 2000, Fergusonova aféra (The Ferguson Affair), TAMTAM Praha 2000, Smrt u vody (Strangers in Town), TAMTAM Praha 2002.

·

Kuriozitou, která je ale daleko za hranicí zákona, je české vydání knihy označené James Hadley Chase – Ztracená naděje, kterou vydalo v roce 1998 nakladatelství označené v knize „Magpie Production“, údajně dle anglického originálu The Lost Hope v překladu PhDr. Tomáše Urbánka. Ve skutečnosti se jedná o knihu Rosse Macdonalda, v originálu The Ivory Grin, česky vydanou v roce 1970 a 1994 v Našem vojsku pod názvem Mrtvý úsměv v překladu Vladimíra Vařechy. Použit je doslovný původní překlad pana Vařechy pouze se změnou všech jmen osob a míst. Skutečně Lew Archer by se v údajné detektivce J. H. Chase vyjímal podivně, proto se zde jmenuje Matt Davis. Nápadité jsou i ostatní změny jmen, místo Umy je zde Ima, místo Lucy vystupuje Lisa, místo Holly je Molly či místo Los Angeles je použito Santa Monica, místo Valley je Village, místo Mason Street je Biron Street, místo Mountview je Seaview a místo Detroitu je Chicago atd., většinou tak, aby se jména plagiátorovi při přepisování nepletla.

·

Ross Macdonald se programově hlásí k drsné škole, zvláště pak k Raymondu Chandlerovi jako svému vzoru. Jeho detektivní romány líčí nesentimentálně i drsné stránky americké skutečnosti. Ve většině jeho detektivek je hlavní postavou soukromý detektiv Lew Archer – opravdový „Velký detektiv“. Lew Archer je veterán korejské války a bývalý policista. V prvních knihách Macdonalda bojuje Lew Archer proti pašerákům drog a zločineckým gangům, proti zkorumpované policii a pomáhá si často, jak je v „drsné škole“ zvykem, i pistolí a pěstmi. Časem se však Macdonaldovy romány mění, mizí profesionální gangsteři, ubývá zápasů a střelby, zločin však zůstává, pouze se mění, objevuje se i v nejlepších rodinách a často má kořeny hluboko v minulosti. Zlo je v Macdonaldových románech součástí amerického způsobu života a zločin prolíná životem „bezúhonných“ amerických občanů.

·

Ross Macdonald spolu s Dashiellem Hammettem, Raymondem Chandlerem a stále píšícím Robertem B. Parkerem jsou nejlepší představitelé americké detektivní drsné školy.

Nakladatelé

OBSAH:

SMRT U VODY

NEZNÁMÁ

ROZHNĚVANÝ MUŽ

DOSLOV

NĚKOLIK SLOV NAKLADATELŮ O AUTOROVI A JEHO DÍLE

ROSS MACDONALD

SMRT U VODY

z anglického originálu STRANGERS IN TOWN

Edice „Dobré detektivní příběhy“ svazek 29

Přeložila Eva Kořínková

Obálku navrhl Zbyněk Janáček

Vydalo nakladatelství TAMTAM Praha

Pod lázní 12, 140 00 Praha 4

jako svou 31. publikaci

Vytiskly Těšínské papírny, spol. s r. o.,

Český Těšín

Vydání 1., Praha 2002

ISBN 80-86191-20-6

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai