Smrt v bazénu

Ross Macdonald

(1971)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Ach, jednati strašlivě strašlivý los

mě přinutil! Vím to a vášeň svou znám!

Než třebas je můj los strašlivý,

já nemohu zdržet svých běd,

co dýchat budu a žít.

Vždyť od koho přijmu kdy útěšnou řeč,

mé milené družky, od koho,

kdo zná soudit rozumně?

Mé těšitelky, ó nechte mne jen,

ó nechte! Věčným bude můj žal

nazýván, bez konce budu se soužiti

a takto bez míry kvílet!

Sofokles: Elektra

Přeložil Ferdinand Stiebitz

Ross MacDonald

Smrt v bazénu

ČTENÍ NA DOVOLENOU

© 1950

by Alfréd A. Knopf, Inc.

Přeložila

Hana Bělohradská

1

Pokud jste jí nepohlédli do obličeje, nebylo jí ani třicet, byla pružná a štíhlá jako mladá dívka. Její oblečení zdůrazňovalo tuto skutečnost: měla kostým ze žraločí kůže a vysoké podpatky napínaly lýtka v nylonových punčochách. Kolem očí však byl patrný náznak ustaranosti, který poznamenal i ústa. Oči byly tmavomodré, dívaly se podivným, rozpolceným pohledem. Viděly vás přesně, vnímaly vás naprosto a zároveň hleděly mimo vás. Pátraly v minulosti a nacházely v ní věci, které nepřísluší minulosti mladé dívky. Bude jí kolem pětatřiceti, pomyslel jsem si, a zatím se neusadila.

Stála ve dveřích dostatečně dlouho, abych si toto vše mohl promyslet. Její zuby hryzaly vnitřní stěnu horního rtu a obě její ruce svíraly černou semišovou kabelku ve výšce pasu. Nepřerušil jsem ticho. Ona zaklepala, já jsem otevřel dveře. Rozhodnutá či nikoliv, nemohla očekávat, že ji přenesu přes práh. Byla už velká slečna a přišla z nějakého důvodu. Její postoj byl nešikovně naléhavý.

„Pan Archer?“ řekla konečně.

„Ano. Prosím, vstupte.“

„Děkuju. Promiňte, že váhám, jako kdybyste byl zubař.“

„Každý nenávidí detektivy a zubaře. Oplácíme stejnou.“

„To snad ne. Vlastně jsem u zubaře nikdy nebyla.“ Usmála se a potvrdila tak, že mluvila pravdu, a podala mi přátelsky ruku. Tvrdou a snědou. „Ani u detektiva.“

Usadil jsem ji do měkkého křesla u okna. Světlo jí neublížilo. Vlasy byly přirozeně hnědé, nevypátral jsem jedinou šedinu. Obličej byl čistý a snědý. Byl bych rád věděl, jestli je celá čistá a snědá.

„Co vás trápí, paní –?“

„Promiňte, jmenuju se Maud Slocumová. Když jsem rozčilená, zapomínám na své dobré vychování.“

Na to, jakou měla postavu a jak byla oblečená, se omlouvala příliš pokorně. „Podívejte se,“ řekl jsem, „mám hroší kůži a srdce z kamene. Dělal jsem deset let do rozvodů v Los Angeles. Jestli mi dokážete říct něco, co jsem ještě neslyšel, věnuju týdenní výhru v Santa Anita na kterýkoliv rozumný, dobročinný účel.“

„Dokázal byste se vrhnout mezi šelmy, pane Archere?“

„Šelem se bojím, ale lidi jsou horší.“

„Rozumím vám.“ Pěkné bílé zuby hmoždily opět živá ústa. „Když jsem byla mladší, myslela jsem si, že lidi chtějí žít a nechat žít – chápete? Teď už si tím nejsem tak jistá.“

„Patrně jste sem dneska ráno nepřišla abstraktně diskutovat o morálce. Máte na mysli docela určitý příklad?“

Odpověděla po zámlce: „Ano. Prožila jsem včera otřes.“ Pohlédla pozorně do mého obličeje, pak za mou hlavu. Její oči byly temné jako moře kolem Katánie. „Někdo se pokouší mě zničit.“

„Myslíte zabít vás?“

„Zničit věci, na kterých lpím. Mého muže, mou rodinu, můj domov.“ Zarazila se a zmlkla. „Je strašně těžké vám to vysvětlit, je to tak nepřehledné.“

A jsme zase v tom, řekl jsem si. Ráno jako ve zpovědnici, z Archera se stává páter bez kolárku. „Měl jsem se dát zapsat na Městskou universitu, stát se zubařem a dělat něco snadného a bezbolestného, jako je trhání zubů. Jestli skutečně potřebujete mou pomoc, musíte mi říct, v čem vám mám pomáhat. Poslal vás ke mně někdo?“

„Doporučili mi vás. Znám jednoho – muže, který pracuje u policie. Říkal, že jste čestný a diskrétní.“

„Že si to o mně myslí polda, mě dost překvapuje. Prozradíte mi jeho jméno?“

„Neprozradím.“ Návrh ji zřejmě postrašil. Její prsty sevřely pevněji černou semišovou kabelku. „O téhle záležitosti on neví.“

„Ani já. Neočekávám, že se to někdy dovím.“ Usmál jsem se na ni a nabídl jí cigaretu. Kouřila bez požitku, ale zdálo se, že se trochu uklidnila.

„Je to hrozný,“ vtáhla prudce kouř a rozkašlala se. „Celou noc jsem nespala, snažila jsem se rozhodnout se a pořád ještě nejsem rozhodnutá. Nikdo to neví – chápete? Je těžké se přinutit říct to někomu. Za šestnáct let člověk přivykne mlčení.“

„Za šestnáct let? Myslel jsem, že se to stalo včera.“

Začervenala se. „Stalo se to včera. Myslela jsem na to, jak dlouho jsem vdaná. Ta záležitost souvisí velice úzce s mým manželstvím.“

„To předpokládám. Umím totiž skvěle luštit hádanky.“

„Promiňte. Nechci se vás dotknout, nechci vás urážet.“ Ta pokora byla neobvyklá u ženy jejího společenského postavení. Nehodila se k šatům à sto dolarů. „Nemyslím, že byste to rozšiřoval nebo se pokoušel mě vydírat.“

„Pokouší se někdo jiný vás vydírat?“

Otázka ji polekala tak, že nadskočila. Zkřížila znova nohy a předklonila se. „Nevím. Nemám tušení.“

„Pak jsme na tom stejně.“ Vyňal jsem obálku z horní zásuvky svého psacího stolu, otevřel jsem ji a začal jsem číst fraškovitý přípis. Sděloval mi, že pravděpodobnost, že do roka skončím v nemocnici, je jedna ku třem, že si proto nemohu dovolit neuzavřít zdravotní pojistku a že kdo váhá, je ztracen. „Kdo váhá, je ztracený,“ řekl jsem nahlas.

„Vy si ze mě děláte legraci, pane Archere. Jakou úmluvu navrhujete? Když případ převezmete, budete přirozeně sledovat můj zájem. Ale když vám všechno řeknu, a vy ho nepřevezmete, mohu se spolehnout, že na to zapomenete?“

Nepotlačil jsem podrážděnost svého hlasu, tentokrát jsem se ani neusmál, ani neušklíbl. „Zapomeňme na to oba. Připravujete mě o čas, paní Slocumová.“

„Já vím.“ Byla sebou znechucená víc, než bylo třeba. „To, co se stalo, na mě zapůsobilo jako tělesná rána, rána do zad.“ Mluvila s náhlou rozhodností, otevřela kabelku čilými bílými prsty. „Myslím, že vám to musím ukázat. Nemohu teď prostě odejít domů, sedět a čekat, co se stane.“

Podíval jsem se na dopis, který mi podávala. Byl stručný a věcný, bez hlavičky a bez podpisu.

Pane Slocume!

Pohnojené lilie smrdí hůř než plevel. Opravdu Vás baví hrát úlohu trapného paroháče? Anebo kupodivu nic netušíte o milostných dobrodružstvích své ženy?

Zpráva byla psaná strojem na listu levného bílého papíru, který byl složený do velikosti menší obálky.

„Máte obálku?“

„Ano.“ Hledala v tašce a podala mi pomačkanou bílou obálku, která byla adresovaná Váženému Jamesu Slocumovi, Dlouhá třída, Údolí nopálů, Kalifornie. Poštovní razítko bylo zřetelné: Quinto, Kalif., 18. července.

„Dneska je středa,“ řekl jsem. „Dopis byl odeslaný v pondělí. Znáte někoho v Quintu?“

„Každého.“ S námahou se usmála. „Je to několik mil od Údolí nopálů, kde žijeme. Ale nemám ani nejmenší tušení, kdo by mi to byl mohl poslat.“

„Nebo proč?“

„Předpokládám, že mám nepřátele. Většina lidí je má.“

„Domnívám se, že váš muž dopis nečetl. James Slocum je váš manžel?“

„Ano. Neviděl ho. Byl pracovně v Quintu, když dopis přišel. Ostatně jezdím obvykle sama na kole k poštovní schránce.“

„Je váš muž zaměstnaný v Quintu?“

„Není tam zaměstnaný. Pracuje velmi pilně v tamější poloprofesionální divadelní skupině. Tento týden zkoušejí každé odpoledne.“

Přerušil jsem ji: „Máte ve zvyku číst manželovu poštu?“

„Ano. Děláme to navzájem – nečekala jsem, že mě budete vyslýchat, pane Archere.“

„Ještě jedna otázka. Je nařčení pravdivé?“

Krev se rozlila pod průsvitnou pletí obličeje, oči jí planuly. „Nemůžete očekávat, že vám na to odpovím.“

„Dobře. Nebyla byste tady, kdyby to nebyla pravda.“

„Naopak,“ řekla.

„A chcete, abych zjistil, kdo poslal dopis a obžaloval jeho nebo ji?“

„Ne.“ Nebyla chytrá. „Chci, aby to skončilo. Nemohu držet stráž u poštovní schránky, abych zadržovala jeho poštu, a nemohu snést napětí čekání a nejistoty –“

„Příští dopis mu ostatně mohou předat osobně. Stalo by se tolik, kdyby si to přečetl?“

„To by bylo strašný.“

„Proč? Žárlí tak zuřivě?“

„Vůbec ne, je velice klidný člověk.“

„A vy ho milujete?“

„Vzala jsem si ho,“ řekla. „Nelitovala jsem toho.“

„Když je vaše manželství tak šťastné, nemusíte se obávat jednoho nebo dvou anonymních dopisů.“ Hodil jsem dopis mezi nás na psací stůl a pohlédl jsem jí do obličeje.

Její ústa i oči byly ztrápené. „Byla by to poslední kapka. Mám dceru, která chodí ještě do školy. Nedovolím, aby se to stalo.“

„Co by se stalo?“

„Konec. Rozvod,“ odpověděla chraptivě.

„K tomu by stačilo vašemu manželovi tohle?“ Ukázal jsem cigaretou na cár bílého papíru.

„Obávám se, že ano, pane Archere. Totiž, s Jamesem bych se možná dohodla, ale on by s tím určitě šel k matce a ta by najala detektivy,“

„Našli by důvody k rozvodu? Existují důkazy proti vám?“

„Zřejmě ano,“ řekla trpce. „Někdo něco ví.“ Její tělo se pohnulo, zazmítalo sebou jako tělo červa, který se chytil na udici. Teď proklínala sex. „Je to strašné.“

„Vím,“ řekl jsem. „Moje žena se se mnou dala rozvést před rokem. Pro kromobyčejnou surovost mé povahy.“

„Byl byste jí schopný.“ V jejím hlase se ozvala zlomyslnost; vzápětí se její nálada opět změnila. „Nemyslete si, prosím, že beru rozvod na lehkou váhu. Je přesně to poslední, co bych si přála.“

„Kvůli dceři?“

Zamyslela se nad tím. „Koneckonců ano. Pocházím sama z rozvedeného manželství a trpěla jsem proto. Ale mám i jiné důvody. Moje tchyně by se z toho velice radovala.“

„Jaká je vaše tchyně? Mohla dopis poslat sama?“

Otázka ji zaskočila, musela se znova zamyslet. „Ne. Jsem si jistá, že to neudělala. Jednala by přímo. Je to velice rozhodná žena. Jak jsem vám řekla, netuším ani v nejmenším, kdo dopis poslal.“

„Tedy kdokoliv z Quinta. Pětadvacet tisíc obyvatel, nemýlím-li se. Mohl to také udělat někdo, kdo v pondělí Quintem jenom projížděl. Pěkná řádka možností.“

„Ale pokusíte se mi pomoct?“ Nebyla to dáma, která se promyšlenou pózou svede dovolávat a zdramatizuje svou při. Zůstávala možnost, že vůbec nebyla dáma.

„Bude to stát spoustu času a nemohu vám zaručit žádné výsledky. Můžete si to dovolit, paní Slocumová?“

„Nezdá se, že byste pracoval jenom pro bohatce.“ Rozhlédla se po jednoduché malé čtvercovité pracovně.

„Neutrácím peníze za fasádu, ale účtuju padesát dolarů za den a navíc výlohy. Bude vás to stát čtyři sta až pět set dolarů týdně, a jak vidím, povleče se to možná celé léto.“

Polkla zklamání. „Upřímně řečeno, nejsem bohatá. V rodině jsou peníze, ale nepatří ani Jamesovi, ani mně. Všechno, co máme, je výnos ze sto padesáti tisíc.“

„Tři tisíce pět set.“

„Míň. Jamesova matka obhospodařuje peníze. Žijeme s ní, víte? Mám trochu peněz, které jsem ušetřila na Kátinu výchovu. Mohu vám zaplatit pět set dolarů.“

„Nemohu zaručit, že v téhle záležitosti uspěju za týden nebo za měsíc.“

„Musím něco podniknout.“

„Tuším proč. Osoba, která napsala ten dopis, ví pravděpodobně něco určitějšího a vy se bojíte příštího dopisu.“

Neodpověděla.

„Bylo by dobře, kdybyste mi řekla, co může vyjít najevo.“

Změřila mě chladným pohledem. „Nevím, proč bych se vám nutně musela zpovídat z cizoložství a nevím, proč se odvažujete si myslet, že se mám z čeho zpovídat.“

„Jestliže mám, k sakra, pracovat ve vzduchoprázdnu, budu jenom plýtvat časem,“ řekl jsem.

„Dostanete za to zaplaceno.“

„Budete vyhazovat peníze.“

„Na tom nezáleží.“ Otevřela znovu peněženku a odpočítala na stůl deset dvacetidolarových bankovek. „Prosím. Chci, abyste udělal, co je ve vašich silách. Znáte Údolí nopálů?“

„Projížděl jsem jím a znám trochu Quinto. Co dělá váš muž v quintském divadelním souboru?“

„Je herec, nebo si to o sobě alespoň myslí. Nesmíte se pokusit setkat se s ním.“

„Co budu nebo nebudu dělat, musíte nechat na mně. Jinak bych tady mohl zůstat sedět a číst si knížku. Jak se s vámi domluvím?“

„Můžete mě volat do bytu. Údolí nopálů je v quintském telefonním seznamu. Najdete nás pod paní Olivií Slocumovou.“

Vstala a já jsem ji doprovázel ke dveřím. Všiml jsem si, že záda jejího pěkného kostýmu jsou vyrudlá od slunce. Na záložce sukně byla patrná stopa po přešívání. Bylo mi jí líto a pocítil jsem k ní náhlou vřelost.

„Vyrazím dneska ráno,“ řekl jsem, „hlídejte poštovní schránku.“

Když odešla, usedl jsem za stůl a zíral na jeho nenalakovanou desku. Dopis a peníze na ní ležely vedle sebe. Sex a peníze: rozeklaný kořen všeho zla. Pohozená cigareta paní Slocumové doutnala v popelníku, stopa rtěnky vypadala jako stopa od krve. Čmoudila, zamáčkl jsem ji. Uložil jsem dopis do náprsní kapsy a bankovky do peněženky.

Když jsem vyšel na ulici, stoupala denní teplota nad devadesát stupňů Fahrenheita. Na nebi stoupalo slunce k poledni.

2

Hodinu na sever od Santa Monica mě ukazatel upozornil: VJÍŽDÍTE DO QUINTA, SKVOSTU NAŠEHO PŘÍMOŘÍ. RYCHLOST PĚTADVACET MÍLÍ. Zpomalil jsem a začal hledat parkoviště. Bílé chaty motelu Del Mar vypadaly čistě a byly v příjemném stínu, zabočil jsem na štěrkovaný výběh, který ležel před prostranstvím, uzavřeným do tvaru písmene U. Hubená žena v plátěné haleně vyšla ze dveří označených KANCELÁŘ, než jsem stačil zastavit auto. Kroutila se směrem ke mně, usmívala se naučeně oslnivým úsměvem.

„Chtěl jste se ubytovat, pane?“

„Chtěl. Dosud chci.“

Zachichotala se a dotkla se vybledlých vlasů, sčesaných z ostře řezaného obličeje a stažených do uzlu. „Cestujete sám?“

„Ano. Zůstanu možná několik dní.“

Přimhouřila šibalsky oči a potřásla hlavou. „Nezůstávejte moc dlouho, nebo vás kouzlo Quinta zajme. Skvost našeho pobřeží, víte? Budete tu chtít zůstat věčně. Sedmička je jednolůžková a moc hezká.“

„Mohu si ji prohlédnout?“

„Samozřejmě. Vím předem, že budete nadšenej.“ Ukázala mi pokoj zařízený v sukovité sosně, byly tam postel, stůl a dvě židle. Podlaha a nábytek přímo svítily voskovým nátěrem. Na stěně reprodukce Rivera, jeho šafránové tóny se opakovaly v kytici čerstvých mečíků, která stála na krbové římse. Ze západního okna byl výhled na třpytící se moře.

Obrátila se ke mně jako klavírista, který se odvrací od svého nástroje. „No?“

„Moc se mi líbí,“ řekl jsem.

„Kdybyste laskavě šel se mnou a zapsal se, pošlu hned Henryho, aby vám naplnil karafu ledovou vodou. Postaráme se, abyste měl všechno pohodlí.“

Následoval jsem ji do kanceláře, trochu stísněný snaživostí, kterou se mohla přetrhnout, vepsal jsem do seznamu hostů své plné jméno, Lew A. Archer a svou losangeleskou adresu.

„Vidím, že jste z Los Angeles,“ řekla, když ode mě přejímala peníze.

„Zatím. Ve skutečnosti bych se rád usadil tady.“

„Doopravdy?“ vyhrkla. „Slyšíš to, Henry? Tady pán by se rád usadil v Quintu.“

Unaveně vypadající muž napůl vzhlédl od psacího stolu, který stál v pozadí pokoje, a zamručel.

„Byl byste tu šťastnej,“ řekla. „Moře. Hory. Čistý chladný vzduch. A ty noci. Jsme s Henrym strašně rádi, že jsme se rozhodli to tady zakoupit. V létě je podnik každej večer plnej, dávno před setměním není jedno místečko volný. Děláme si z toho s Henrym legraci – nemám pravdu, Henry?“

Henry znova zamručel. „Je tady hodně pracovních příležitostí?“

„Jistě, jsou tu obchody, pozemky, všechno možný. Žádný průmysl, pochopitelně, správa ho nepovolí. Koneckonců podívejte se, jak to dopadlo s Údolím nopálů, když tam pustili petrolejáře.“

„Co se stalo s Údolím nopálů?“

„Zničili ho, úplně ho zničili. Spousta spodiny, Mexičanů a špinavých petrolejářských tlup, který přišly bůhví odkud, tam vtáhla a zamořila město. Nepřipustíme, aby se to opakovalo tady.“

„Rozhodně ne,“ napodobil jsem její přízvuk, což nepostřehla. „Quinto musí zůstat střediskem přírodních krás a kulturních hodnot. Mimochodem, hodně jsem slyšel o quintském divadelním souboru.“

„Ach, vopravdu, pane Archere?“ Její hlas se ztlumil do upejpavého šepotu. „Nepracujete náhodou v Hollywoodu?“

„Ne tak docela.“ Nechal jsem otázku otevřenou. „Hezký kus práce jsem v Hollywoodu a pro Hollywood taky udělal.“ Nakukoval jsem do zablešených hotelových pokojů, rozmotával manželské propletence, vydíral vyděrače. Najatý muž. Špinavá, těžká, ostrá, příležitostná práce.

Zúžila oči a stiskla rty, jako by mi rozuměla. „Vytušila jsem, že jste z Hollywoodu. Chcete určitě vidět novou hru, kterou uvedou koncem týdne. Pan Marvell ji napsal sám – je to skvěle nadaný člověk – a sám ji také režíruje. Rita Treadwithová, moje dobrá přítelkyně, vypomáhá s kostýmy a říká, že hra má ohromný možnosti: zfilmování, Broadway, všechno možný.“

„Ano,“ řekl jsem. „Doneslo se mi to. Kde je divadlo, ve kterém to zkoušejí?“

„Přímo u hlavní ulice ve středu města. Zabočte doprava u budovy soudu a uvidíte nápis Quintské divadlo.“

„Děkuju,“ řekl jsem a vyšel ven. Než jsem došel k autu, bouchly mřížové dveře podruhé a Henry se ke mně namáhavě vlekl po štěrkovišti. Byl kost a kůže, zmořený a ubitý dlouhými a horkými léty. Přistoupil ke mně tak blízko, že jsem cítil jeho pach.

„Poslyšte, příteli, myslel jste vážně, co jste říkal o tom, že byste se tu chtěl usadit?“ Ohlédl se, aby se ujistil, že jeho žena je mimo doslech, a odplivl si do štěrku. „Měl bych pro vás obchodní nabídku, která by vás mohla zajímat. Deset tisíc na ruku, zbytek ve splátkách z příjmu. Všeho všudy padesát táců za dvanáct pěknejch domečků a dobrou vůli.“

„Chcete to tady prodat? Mně?“

„Lepší podnik za tuhle cenu nedostanete.“

„Myslel jsem, že jste do Quinta celý divý.“

Bleskl pohrdavým žlutým pohledem po dveřích kanceláře. „To si myslí ona. Myslí, zatraceně. Nechává za sebe myslet obchodní komoru. Mám naději, že by mi v Nopálu povolili výčep.“

„Jsou tam prachy, že?“

„To si pište. Tam se válejí prachy na ulici, od okamžiku, kdy tam našli petrolej a petrolejáři utrácejí jako nikdo. Lehce nabyl, lehce pozbyl.“

„Lituju,“ řekl jsem. „Nemám zájem.“

„To je v pořádku. Chtěl jsem to jen nadhodit. Ta mi nedovolí, abych dal inzerát na tohle bohem opuštěný místo.“ Ploužil se zpátky ke kanceláři.

Muži a ženy v ulicích byli spálení, slunili se nepříčetně jako správní lufťáci. Mnozí byli velice mladí, mnozí velice staří, většina mladých chodila jen v plavkách. Bílé španělské stavby působily neskutečně, divadelní kulisa s pozadím trvale modrého nebe. Po levé straně, na konci křižovatky, se zvedalo klidné moře jako rovná modrá stěna.

Zastavil jsem před restaurací poblíž soudu a šel jsem sníst něco studeného. Číšnice měla červenou kostičkovanou zástěru, která ladila s ubrusem, a pleť, která ladila s barvou kávy. Dal jsem jí velice nízké spropitné a zamířil jsem podél skupiny budov ke Quintskému divadlu. Podle mých hodinek byly dvě, tedy doba, kdy by se mělo zkoušet. Když je představení ohlášené na konec týdne, měla by se ve středu hra promrskávat.

Divadelní budova ustupovala za frontu ulice, stála na prostranství, které porůstala nažloutlá tráva. Byla to masivní škatule bez oken, štuky z ní oprýskaly po kusech a odhalovaly zašlou omítku. Dva počasím zvětralé zděné sloupy podpíraly portál. Na každém sloupu ohlašoval program světovou premiéru Ironika, nové hry Francise Marvella. Na stěně vedle pokladny byly vystavené fotografie, nalepené na velké desce z modré lepenky. Slečna Jeanetta Dermottová jako Klára: mladá blondýnka se zářícíma zasněnýma očima. Paní Leigh Gallowayová jako manželka: žena s tvrdým obličejem a profesionálním úsměvem, bílé zuby jsou připravené spolknout neviditelné obecenstvo.

Třetí člen zářivého tria mě zajímal. Byl to muž hodně přes třicet, jemné vlasy zvlněné nad bledým a ušlechtilým čelem. Oči byly velké a starostlivé, ústa malá a citlivá. Záběr ho předváděl napůl z en face, takže vynikal jeho jemný profil. Pan James Slocum, oznamoval nadpis, jako „Ironik“. Jestliže obraz nelhal, ztělesňovala makovice pana Jamese Slocuma dívčí sny. Moje sny rozhodně ne.

Předválečný packard zastavil u chodníku před divadlem, vystoupil mladý muž. Vybledlé džíny obepínaly těsně jeho dlouhé nohy, mohutná ramena se dmula v košili s květinovým havajským vzorem. Ani džíny, ani košile se nehodily k černé šoférské čepici, kterou měl na hlavě. Zřejmě si to uvědomoval, pohodil čepici na přední sedadlo vozu, než se dal na cestu. Lesklé tmavé vlasy se mu na hlavě kroutily v tuhých kudrnách. Podíval se na mě očima, které vypadaly velice světlé v jeho osmahlém obličeji. Další ztělesněný dívčí sen. Po Kalifornii se jich ostatně potloukala spousta.

Sen číslo dvě otevřel těžké dveře po mé levici a zmizel v nich. Počkal jsem minutu, pak jsem ho následoval do dvorany. Byla malá, uzavřená a spoře osvětlená červenými nouzovými světly. Mladý muž se vytratil, ale za dalšími dveřmi byl slyšitelný shluk šeptajících hlasů. Prošel jsem dvoranou a vstoupil jsem do sálu. V hledišti bylo tma, ale jeviště bylo osvětlené a zalidněné. Usedl jsem na postranní sedadlo v poslední řadě a uvažoval jsem, co tam proboha vlastně dělám.

Dekorace už stály i anglický salón, zařízený dobovým nábytkem, ale herci si ještě neoblékli kostýmy. James Slocum, pohledný jako na fotografii, ve žlutém svetru s rolákem, byl na jevišti spolu s blondýnou, která měla na sobě dlouhé kalhoty. Vedli dialog uprostřed jeviště.

„Roderiku,“ říkala dívka, „věděl jsi skutečně o mé lásce k tobě a nevyzradil mi to ani šeptnutím?“

„Proč, má drahá?“ Slocum unaveně i pobaveně pokrčil rameny. „Chtěla jsi milovat a já jsem chtěl být milován. Povzbuzoval jsem tě, jak jen jsem mohl.“

„Tys mě povzbuzoval?“ přehrála překvapení, hlas jí poněkud vypískl. „Nikdy jsem to netušila.“

„Snažil jsem se, abys to nepochopila dřív, než překročíš úzkou hranici, která odděluje obdiv a vášeň. Byl jsem vždycky připravený zapálit ti cigaretu, složit poklonu tvým šatům, stisknout ti významně ruku při loučení.“ Pozvedl ruku a nevědomky podtrhl text gestem.

„Ale tvá žena! Co tvá žena? Nemohu uvěřit, že jsi mě s rozmyslem vedl k temné propasti cizoložství.“

„K temné propasti, má drahá? Právě naopak, vášeň září jako tisíc sluncí, je jasná jako rozbřesk dne, nad kterým se klene duha!“ Odříkával slova, jako kdyby je myslel doopravdy, zvučným hlasem, který jenom tu a tam slabě zaskřípal. „Ve srovnání s láskou, kterou můžeme prožít – kterou prožijeme – znamená zákonité manželské obcování asi tolik, co páření ustrašených králíků v kotci.“

„Roderiku, nenávidím tě, bojím se tě, zbožňuji tě,“ oznámila dívka. Vrhla se mu k nohám jako balerína.

Vztáhl k ní obě ruce a pozvedl ji. „Zbožňuji býti zbožňovaný,“ odtušil lehce. Objali se.

Tenká postava přecházela nervózně v prostoru pro orchestr, stín osvětlovaný podlažními reflektory. Vyšvihla se jediným skokem křepce na jeviště a kroužila kolem šklebícího se páru jako nejvyšší soudce.

„Dobře,“ řekl. „Moc dobře. Oba dva jste přesně pochopili můj záměr. Jenom, slečno Dermottová, mohla byste ještě o trochu víc zdůraznit kontrast mezi nenávistí a strachem na jedné a zbožněním na druhé straně? Je to koneckonců klíč k prvnímu dějství: dvojakost Klářina vztahu k Ironikovi zjevuje dvojakost jeho postoje k lásce a k životu. Můžete to zopakovat od ‚králíků v kotci‘?“

„Samozřejmě, pane Marvelle.“ Mé podezření, že je to autor, se tedy potvrdilo. Hru mohl uznávat jen ten, kdo ji zplodil, nebo kdo v ní hrál, v podstatě to byla hra, která parodovala sama sebe. Falešné světáctví v novém hávu, které postrádalo jakýkoliv obsah.

Obrátil jsem raději pozornost k setmělému hledišti, které vypadalo větší, než ve skutečnosti bylo, protože bylo skoro prázdné. Skupinka lidí v prvních řadách pozorovala mlčky, jak herci znovu přežvýkávají svůj výstup. Zbytek dřevěných křesel byl neobsazený, jen několik řad přede mnou seděla dvojice. Když si mé oči zvykly na šero, rozeznal jsem chlapce a dívku, kteří k sobě nakláněli hlavy. Nebo alespoň hoch se nakláněl; dívka seděla na sedadle zpříma. Když pozvedl ruku a položil ji za její záda, odsedla na sousední sedadlo.

Zahlédl jsem jeho obličej, když se otočil, aby na ni promluvil. Sen číslo dvě. „Jdi k čertu,“ řekl. „Zacházíš se mnou, jako kdybych byl bláto. Když si myslím, že jsem se ti už přiblížil, stáhneš se do ulity a přibouchneš mi dveře před nosem.“

„Ulity nemají dveře, protahuješ se tunelem.“ Její hlas byl měkký a afektovaný.

„To je jiná.“ Snažil se šeptat, ale vztek mu škubal hlasivkami a slova byla nevyrovnaná. „Zakládáš si tolik na svý nadřazenosti, na svým skvělým mozku. Moh bych ti vykládat věci, o kterých jsi v životě ani neslyšela.“

„Nechci o nich slyšet. Velice mě zajímá hra, pane Reavis, a byla bych ráda, kdybyste mě nechal o samotě.“

„Pane Reavis! Proč jsi najednou tak proklatě formální? Když jsem tě včera doprovázel domů, byla jsi celá žhavá a teď mi říkáš pane Reavis.“

„Nebyla jsem žhavá! A vyprošuji si, abyste se mnou takhle mluvil.“

„Tak si to tedy představuješ. Jenomže se mnou si nebudeš zahrávat, rozumíš? Jsem sekáč a mám všech pět pohromadě, je moc ženskejch, který můžu mít, jen na ně kejvnu.“

„Vím, že jste neodolatelný, pane Reavis. Nepodlehla jsem vám jenom proto, že jsem zaručeně úchylná.“

„Slova nejsou na nic,“ vykřikl zklamaný a rozhněvaný. „Předvedu ti, co něco znamená.“

Než se mohla pohnout, skláněl se nad ní a tiskl ji do sedadla. Vyrazila tlumený výkřik a tloukla ho pěstmi do obličeje. Ale našel její ústa a držel se jich, zatímco veliké tlapy svíraly její hlavu z obou stran. Slyšel jsem jejich chrčící dech a praskání židle, na které zápasila jejich těla. Zůstal jsem, kde jsem byl. Znali se vzájemně mnohem líp, než jsem je znal já, a dívce se za těchto okolností nemohlo nic stát.

Konečně ji osvobodil, ale skláněl se nad ní i nadále a v držení jeho ramen byla patrná naděje.

„Prase!“ řekla. „Jsi prase.“

Slova se ho dotkla jako bláto hozené do obličeje. „Tak se mnou mluvit nesmíš.“ Zapomněl šeptat. Jeho ruce hledaly její rameno nebo její krk.

Zvedl jsem se ze sedadla, když se náhle rozsvítila stropní světla. Dialog na jevišti odumřel, všichni, kteří byli v divadle, spěchali uličkou mezi sedadly, Marvell v jejich čele. Měl bezbarvé vlasy, tvídový oblek a třes. Stopa anglického přízvuku zamlžovala jeho hlas.

„No tak! Co se to tu, proboha, děje?“ Vystupoval jako staropanenská učitelka, která přistihla žáka, jak zlobí.

Mládenec se vydrápal na nohy, napůl se odvrátil a zaklonil se přes opěradlo židle. V jeho pohybech se skrývala neobratná zahanbenost, ale i nebezpečí. Jeho svaly byly napjaté a oči vypadaly jako černý led.

Slocum postoupil a položil Marvellovi ruku na rameno. „Nech to na mně, Francisi.“ Obrátil se k dívce, která seděla strnule na židli. „Co se stalo, Káťo?“

„Nic, tati.“ Její hlas byl opět plachý. „Seděli jsme tady a povídali, a Pat najednou zešílel, to je všechno.“

„Líbal tě,“ řekl Slocum. „Viděl jsem vás z jeviště. Otři si radši obličej, promluvíme si o tom později.“

Zvedla ruku k ústům. „Ano, tati,“ řekla mezi prsty. Byla hezká a mnohem mladší, než jsem odhadoval podle jejích slov. Kaštanové vlasy se jí vlnily na zátylku, třpytily se měděnými světly.

Mládenec se na ni podíval, pak se obrátil k jejímu otci. „Vona za nic nemůže,“ řekl. „Pokoušel jsem se ji políbit a vona mi to nedovolila.“

„Přiznáváte to, Reavisi?“

Mládenec přešel k Slocumovi a zastínil ho. S hubenými lopatkami, rýsujícími se pod žlutým svetrem, vypadal Slocum jako mladíček. Stál na místě, vzpřímený a uražený.

„Proč bych se nepřiznal,“ řekl Reavis. „Žádnej zákon nezakazuje líbání.“

Slocum mluvil s rozvážným, chladným vztekem. „Pokud jde o mou nezletilou dceru, považuji určité věci za nemožné, nevhodné a –“ hledal slova a nalezl je – „špatné. Klacek, který dělá šoféra –“

„Nebudu věčně dělat šoféra.“

„Máte pravdu. Už jím nejste.“

„Chcete říct, že mám padáka.“ Jeho hlas byl klidný a pohrdavý.

„Přesně tak.“

„Jenomže ty ubohej, zatracenej blbečku, mě nemáš co vyhazovat. Ty mě neplatíš. Ne že bych o tvý blbý místo stál. Můžeš si ho strčit za klobouk.“

Stáli tak těsně proti sobě, že se téměř dotýkali. Zbytek davu se tísnil v uličce kolem nich. Marvell se mezi ně vetřel, položil pěstěnou ruku Reavisovi na prsa. „Tak už toho bylo dost.“ Nedoplnil sice občane, ale v tónu jeho řeči bylo podobné oslovení už obsaženo. „Doporučuji vám, abyste odtud zmizel, než zavolám policii.“

„A co byste jim nakecal?“ Reavis se zkusil zasmát a skoro se mu to podařilo. „Byl bych s tím praštil už dávno, nebejt Káti. Ten troubelka mi vlastně prokazuje službu.“

Dívka vstala, oči se jí leskly a přetékaly slzami. „Odejdi, Pate. Nemáš právo říkat tak strašné věci mému otci.“

„Slyšel jste ji, Reavisi?“ Slocum měl červený zátylek a kolem rtů bílé skvrny. „Odejděte a už se sem nevracejte. Vaše věci vám pošleme.“

Napětí se uvolňovalo, Reavis, který je vyvolal, pozvolna ochaboval. Pochopil, že prohrál, křivka jeho ramen to dokazovala. Pohlédl na Káťu, ale ta uhnula očima. Dřív, než se pozornost stačila přenést na mě, vyplížil jsem se ze svého sedadla za sedm a půl dolaru do dvorany.

Fotografie Ironika visela dosud na portále a zírala bez mrknutí do slunce. Drama, které se v Quintu odehrává mimo jeviště, je mnohem lepší než to, které se zkouší na scéně, řekl jsem jí tiše. Neodpověděla; byla ztracená ve snu o vlastní kráse.

3

Za rohem v obchode jsem našel telefonní budku. James Slocum v místním seznamu nebyl, ale našel jsem Olivii Slocumovou, což byla patrně jeho matka. Vhodil jsem do automatu deset centů, ozval se mi křaplavý hlas, který mohl patřit stejně ženě jako muži.

„Byt pana Slocuma.“

„Paní James Slocumovou, prosím.“

Na lince se ozvalo cvaknutí: „To je v pořádku, ani Strangová. Vezmu si hovor.“

Paní Strangová zamručela a zmizela z linky.

„Tady Archer,“ řekl jsem. „Jsem v Quintu.“

„Doufala jsem, že zavoláte. No?“

„Podívejte se, paní Slocumová, mám prakticky svázané ruce. Nemá smysl, abych se vyptával, kde se nic nedovím. Nemám žádné vodítko, žádná spojení. Nemůžete vymyslet nějaký způsob, jak bych se seznámil s vaší rodinou – alespoň s vaším manželem?“

„Ale on s tím nemá nic společného. Vzbudíte jenom jeho podezření.“

„Právě že ne. Podezření vzbudím, když budu kroužit okolo bez jakéhokoliv důvodu. A když se nebudu vyptávat, nic se nedovím.“

„Zdá se, že ztrácíte odvahu,“ řekla.

„Nikdy jsem si nedělal naděje, řekl jsem vám to přece. Když musím pracovat ve vzduchoprázdnu, není pravděpodobné, že vám v něčem pomohu. Ani počet podezřelých –“

„Nikdo není podezřelý. Nemohu jmenovat jedinou osobu. Je případ skutečně tak beznadějný?“

„Pokud mě nepotká šťastná náhoda, někdo ke mně třeba přiběhne na ulici a přizná se mi. Je to delikátní záležitost, nemám nic zjevného, čeho bych se držel, jako to bývá v běžných rozvodových přích, potřebuji se obeznámit s vaším soukromým životem.“

Řekla velice měkce: „Navrhujete, že mě budete sledovat, pane Archere?“

„Těžko. Pracuju přece pro vás. Ale potřebuju nějaký odrazový můstek, a tím jste přirozeně vy a vaše rodina. Zahlédl jsem právě vašeho muže a vaši dceru, ale samotný pohled mi nepomůže.“

„Výslovně jsem vás žádala, abyste se nepřibližoval k mému muži.“

Bylo těžké vyznat se v jejích náladách a čelit jim. Změnil jsem způsob: „Když mi nedovolíte, abych postupoval podle svého, vzdám se. Peníze vám vrátím poštou.“

V tichu, které nastalo, jsem slyšel, jak klepe tužkou do telefonního aparátu. „Ne,“ řekla konečně. „Chci, abyste udělal, co se dá. Jestliže máte nějaký rozumný návrh –“

„Není to moc rozumné, ale mohlo by to stačit. Máte nějaké známé v Hollywoodu? Filmaře?“

Znovu ticho. „Mildred Flemingovou, která je sekretářka v jednom studiu. Dnes jsem s ní obědvala.“

„V kterém studiu?“

„U Warnera, myslím.“

„Dobře. Vychválila jste jí hru. Ona má přítele, který se zajímá o autorská práva. Jsem to já.“

„Rozumím,“ odpověděla zvolna. „To je dobrý nápad. A náhodou se hodí. Několik Jamesových přátel k nám přijde na koktail. Můžete tu být v pět?“

„Přijdu brzy.“

„Tak dobře, pane Archere.“ Udělila mi několik pokynů a zavěsila.

V telefonní budce bylo vedro, propotil jsem košili. Zajel jsem zpátky do motelu, převlékl jsem se do plavek a sešel na pláž si zaplavat. Byl příliv, zelenomodré vlny se pomalu vzdouvaly. Na vzdáleném obzoru se rýsovalo několik bílých plachetnic, kroužily nehlučně jako velcí ptáci. Skočil jsem po hlavě do vln, ledové mrazení mi projelo tělem. Nohy pracovaly, uplaval jsem asi čtvrt míle směrem do moře. Zastavily mě mořské chaluhy, zmítající se předěl hnědožlutých výhonků a bobulí, nesnáším dotyk podmořského života. Obrátil jsem se a plaval naznak, všude kolem chladný čirý oceán, před očima nic než rozsáhlá modrá plocha. Nikdy jsem se tak nepřiblížil čistotě a svobodě, nikdy jsem tak dokonale neunikl lidem. Zastavěli pláže od San Diega ke Golden Gate, v horách vybudovali dálnice, pokáceli tisícileté santalové lesy, vytvořili umělou divočinu uprostřed pouště. Ale nedokázali zotročit oceán. Lijí do něj své splašky, ale oceán trvá.

Houpal jsem se na hladině a odpouštěl jižní Kalifornii všechny její nedostatky. Nebe bylo ploché a prázdné, voda začínala studit. Doplaval jsem k chaluhám a vnořil se do nich. Byly studené a přilnavé jako útroby strachu. Když jsem se vynořil, lapal jsem po dechu a mazal k pobřeží, jako kdyby mě honil ďas.

Vlna mě vyhodila na břeh, zvedal se studený odpolední vítr, sekal mě ostrými metličkami písku. Přestalo mě bavit hrát si na urozeného divocha.

Když jsem za půl hodiny ujížděl k údolí nopálů, byl jsem pořád ještě prokřehlý. I na nejodlehlejších vrcholech byla dálnice, široká a nová, vybudovaná za něčí peníze. Když jsem sjížděl do údolí, čichal jsem peníze všude kolem. Smrděly jako zkažená vejce.

Petrolejářská zřídla, z kterých stoupal siřičitý plyn, se kupila na horských úbočích po obou stranách města. Pozoroval jsem je, když jsem se blížil po dálnicí: zamřížované trojramenné jeřáby se tyčily tam, kde dříve rostly stromy, petrolejová čerpadla se kývala a řinčela v místech, kde se pásl dobytek. Město se od devětatřicátého či čtyřicátého roku, kdy jsem je viděl naposledy, rozrostlo jako obrovský nádor. Vyrazilo do všech směrů: podél dálnice se vyzývavě tyčily nové, moderní, jednopatrové domy, zvěrolékaři, pedikéři, salóny krásy, makléři, restaurace, bary, výčepy nabízely své služby. Zrodil se nový, čtyřpatrový hotel, bílá dřevěná modlitebna a kuželník tak široký, že by na něm mohlo přistát letadlo. Skleněné cihly, umělé hmoty a neony změnily ráz hlavní třídy. Tiché město ve slunečném údolí prudce rozkvetlo a teď nevědělo, co dál.

Nezměnil se jenom vzhled budov, počet a druh aut. I lidé byli jiní a byl jich nadbytek. Davy mužů, jejichž obličeje byly poznamenané sluncem, prací a nudou, proudily ulicemi, do barů a z barů, za radostmi i strastmi. Žen bylo na hlavní třídě velice málo. Na hlavní křižovatce stál policajt v modré košili, z otevřeného pouzdra u pasu mu čouhala pažba revolveru.

Trail Road odbočovala za městem doprava, stoupala mezi petrolejovými poli na mírně svažité návrší, které se otevíralo do údolí. Zužovala se v horskou cestu, která se vinula podél vyprahlého kopce. Hory mi vystupovaly zřetelně před očima, potemnělé v ubývajícím světle. Dlouhý nízký dům, napůl skrytý obrovskými duby, trůnil uprostřed návrší, zdomácněl jako bludný balvan. Abych se dostal k domu, musel jsem zastavit a otevřít vrata, která uzavírala vjezd. Po obou stranách se zvedal šest stop vysoký plot, zakončený ostnatým drátem, mizel v nedohlednu.

Uvnitř oploceného prostranství byla čerstvě vyštěrkovaná cesta, lemovaly ji dvě řady mladých palem. V zatáčce, která směřovala k přední straně domu, parkovalo několik aut. Poznal jsem starého packarda, který jsem zahlédl před divadlem. Zastavil jsem vedle něho, a vyhýbaje se mokrým paprskům zavlažovacího zařízení, přešel jsem terasovitý trávník.

Dům byl z nepálených hnědých cihel, měl mohutnou střechu z červené břidlice, byl bytelný jako pevnost. Průčelí zabírala hluboká veranda. Vystoupil jsem po nízkých betonových schodech. V houpačce ze zelené plachtoviny ležela žena v červeném svetru a červených kalhotech, svinutá do klubíčka jako rudý had. Skláněla se nad knihou, komické červené brýle propůjčovaly jejímu obličeji výraz podivné soustředěnosti. Soustředila se skutečně; neviděla mě ani neslyšela, dokud jsem na ni nepromluvil:

„Promiňte. Hledám paní Slocumovou.“

„Vy promiňte.“ Vzhlédla s nepředstíraným úžasem, oči se zaostřily jako oči spáče, odložila brýle. Byla to Káťa Slocumová; až teď jsem ji poznal. Brýle a výraz, který jí propůjčovaly, ji dělaly o deset let starší, tvary jejího těla rovněž klamaly. Bylo z těch ženských těl, která dozrávají velice brzy. Oči měla velké a temné, jako její matka, rysy byly pravidelnější. Pochopil jsem šoférovu vášeň. Jenomže Káťa byla velice mladá.

„Jmenuji se Archer,“ řekl jsem.

Podívala se na mě dlouhým, chladným pohledem, ale nepoznala mě. „Jsem Káťa Slocumová. Chcete mluvit s maminkou nebo s babičkou?“

„S maminkou. Pozvala mě na večírek.“

„Není to její večírek,“ zamumlala pro sebe. Svraštila obočí jako rozmazlená malá holčička. Rozpomněla se na mou přítomnost, vyrovnala vrásky a zeptala se sladce: „Jste maminčin přítel, pane Archere?“

„Přítel přátel. Rozměry mé lebky podle Bertillona vás také zajímají?“

Byla natolik chytrá, že pochopila, a natolik mladá, že se začervenala. „Lituji, nechtěla jsem být hrubá – stýkám se málo s cizíma lidma.“ To částečné vysvětlovalo její zájem o drsného šoféra jménem Reavis. „Maminka se právě vrátila od bazénu a tatínek ještě není doma. Chcete se posadit a počkat?“

„Děkuji.“ Následoval jsem dlouhé urostlé tělo k houpačce, bavil jsem se představou, že patří mláděti, kterému je třeba připomínat slušné vychování. Ne úplně obyčejnému mláděti. Když odložila rozečtenou knihu mezi nás na polštář, zjistil jsem, že je to pojednání o psychoanalýze od Karen Horneyové.

Načala hovor, pohrávala si přitom s brýlemi: „Tatínek zkouší v Quintu novou hru, proto se pořádá večírek. Je moc dobrý herec, víte?“ Řekla to, jako by ho trochu bránila.

„Vím. Mnohem lepší než je hra.“

„Vy jste ji viděl?“

„Odpoledne se mi podařilo zhlédnout jednu scénu.“

„A co jste si myslel? Že není dobře napsaná?“

„Dost dobře,“ řekl jsem bez nadšení.

„Co si myslíte doopravdy?“

Její pohled byl tak upřímný a dívčí, že jsem jí to řekl. „Pokud ukázka, kterou jsem viděl, byla směrodatná, doporučoval bych, aby vynechali název, vymysleli novou hru a název změnili.“

„Ale každý, kdo to viděl, myslí, že je to mistrovský dílo. Zajímáte se o divadlo, pane Archere?“

„Chcete se zeptat, jestli vím, o čem mluvím. Třeba nevím. Pracuji pro jednoho člověka v Hollywoodu, který kupuje autorská práva. Poslal mě, abych se na hru podíval.“

„Ach, Hollywood,“ řekla. „Otec říká, že hra je pro Hollywood příliš literární, není napsaná podle obvyklého vzorce. Pan Marvell by ji chtěl uvést na Broadwayi. Tam mají daleko citlivější měřítka, nemyslíte?“

„Jistě. Kdo je pan Marvell? Vím, že je autor i režisér hry…“

„Anglický básník. Studoval v Oxfordu a jeho strýček je lord. Je to tatínkův dobrý přítel, tatínek obdivuje jeho poezii, já jsem se ji pokoušela číst, ale nerozuměla jsem jí. Je strašně těžká a symbolická, něco jako Dylan Thomas.“

Jméno mi nic neřeklo. „Jestliže pan Marvell dostane hru do New Yorku, pojede otec s sebou?“

„Ne.“ Rozhoupané brýle opsaly kruh, s plácnutím narazily na koleno. Znovu si je nasadila. Prodloužily jí obličej, vypadal starší a pikantnější. „Tatínek Francisovi jenom vypomáhá. Snaží se ho podpořit. Nemá hereckou ctižádost, přestože je výborný herec, nezdá se vám?“

Průměrný ochotník, pomyslel jsem si. Řekl jsem: „Nesporně.“ Když mluvila dívka o otci, což dělala často, její ústa změkla a její ruce byly klidné.

Ale když o několik minut později vešel na verandu, provázený hopsajícím Francisem Marvellem, podívala se na Jamese Slocuma, jako by se ho bála. Zaťala propletené prsty. Všiml jsem si, že má ošklivě okousané nehty.

„Nazdar, tati.“ Nechala pootevřená ústa a špičkou jazyka přejížděla horní ret.

Kráčel k nám odhodlaně, muž střední velikosti s úzkým hrudníkem, byl by potřeboval, aby jeho oslnivou hlavu podpíral antický trup. „Chtěl jsem s tebou mluvit, Káťo.“ Citlivá ústa vypadala přísně, „Očekával jsem, že na mě počkáš v divadle.“

„Ano, tati.“ Obrátila se ke mně. „Znáte mého otce, pane Archere?“

Vstal jsem a pozdravil jsem. Přeměřil mě smutnýma hnědýma očima a podal mi zamyšleně ruku. „Francisi,“ oslovil světlovlasého muže u svého ramene: „Podívej se, jestli s Archerem najdete něco k pití. Chtěl bych si promluvit s Káťou.“

„Dobře.“ Marvell mi položil ruku na bedra a vedl mě ke dveřím. Káťa nás pozorovala. Otec stál nad ní, díval se na ni, jednu ruku měl vzepřenou v bok, druhou si podpíral bradu v divadelní póze. Vstoupili jsme do obývacího pokoje, který byl tmavý a chladný jako jeskyně. Oken bylo málo a byla úzká, zakrývaly je okenice, které dělily světlo příčnými pruhy. Sporé světlo padalo na podlahu z černého dubu, kterou částečně pokrývaly vybledlé perské běhouny. Nábytek byl těžký a starý; na vzdáleném konci pokoje bylo koncertní křídlo, pečlivě vyřezávané podle vkusu devatenáctého století, mahagonové židle s tvrdými opěradly, před hlubokým krbem divan, potažený gobelínem. Trámy, které podpíraly oprýskaný strop, byly z tmavého dubu jako podlaha. Z prostředního visel jako náhodně zbloudilý rampouch křišťálový lustr.

„Podivné staré hnízdo, co?“ řekl Marvell. „Tak co si dáte? Skotskou se sodou?“

„Prima.“

„Pokusím se sehnat nějaký led.“

„Neobtěžujte se.“

„To mě vůbec neobtěžuje. Vyznám se tady jako doma.“ Odklusal, tenké vlasy poletovaly v průvanu, který způsobil. Na synovce nějakého lorda byl neuvěřitelně snaživý. Já osobně jsem byl synovec zvěčnělého strýce Jaka, kterému se jednou podařilo zápasit s Gunboatem Smithem, patnáct kol nerozhodně.

Snažil jsem se rozpomenout, jak strýc Jake vypadal. Vzpomněl jsem si na jeho pach, složený z námořnického rumu, pomády na vlasy, silného, čistého mužského potu a dobrého tabáku, a vzpomněl jsem si také na tmavé čokoládové cigarety, které mi koupil ten den, co mě otec poprvé přivezl do San Francisca; ale jeho obličej se mi nevybavil. Matka nikdy neschovávala jeho fotografie, protože se styděla, že má v rodině profesionálního zápasníka.

Zvuk hlasů mě přilákal k oknu, které vedlo na verandu. Usedl jsem na úzkou židli u zdi, zvenku mě kryly těžké záclony a polozavřené okenice. Káťa a její otec se dohadovali na houpačce.

„Už jsem ho potom neviděla,“ řekla rozčileně. „Vyšla jsem ven, nasedla do auta a odjela. Nebyl ani v dohledu.“

„Ale já vím, že tě vezl domů. Právě teď jsem zahlédl jeho čepici na předním sedadle.“

„Musel ji tam nechat dřív. Přísahám, že jsem ho potom už neviděla.“

„Jak ti mám věřit, Káťo?“ V jeho hlase zazněla upřímná trýzeň. „Obelhávala jsi mě kvůli němu už dřív. Slíbilas mi, že si ani s ním, ani s nikým jiným nic nezačneš, dokud nebudeš starší.“

„Nic jsem s ním neměla. Neudělala jsem nic špatnýho.“

„Dovolilas mu, aby tě líbal.“

„Donutil mě k tomu. Pokoušela jsem se utýct.“ Do hlasu pronikl první náznak hysterie.

„Musela jsi ho nějakým způsobem povzbuzovat. Žádný muž se tak nechová bez důvodu. Zamysli se nad tím, Káťo, neudělala nebo neřekla jsi něco vyzývavého?“ Snažil se zůstat chladný a spravedlivý, vyslýchat nezaujatě, ale dotčenost a vztek se ozývaly v jeho hlase jako bzučení lapeného hmyzu.

„Já že jsem ho provokovala? To je ovšem ohavnost.“ Ohlásily se první vzlyky.

„Miláčku,“ řekl. „Ubohý miláčku.“ Houpačka zapraskala, jak se k ní naklonil, vzlyky se ztlumily. „Nechtěl jsem tě zranit, Káťo, to přece víš. Záleží mi tolik na té – ošklivé záležitosti – protože tě mám rád.“

„Já tě mám taky ráda,“ ozvalo se nezřetelně, pravděpodobně mluvila do jeho ramene.

Byl to podivný rozhovor, dívčina přepjatá naléhavost dojem ještě zdůrazňovala. Mohl to být rozhovor stejně starých milenců.

„Ach Káťo,“ řekl zlomeně. „Co s tebou mám dělat?“

Vmísil se třetí hlas: „Co s ní chceš dělat, Jamesi?“ Byl to hlas Maud Slocumové, plný chladného hněvu.

„To se tě netýká,“ odpověděl.

„Myslím, že ano. Je to snad moje dcera, ne?“

„To si plně uvědomuji, drahá. Ale neznamená to, že nemůže vést slušný život.“

„Pochybuju, že se jí to podaří, když ji budeš pořád takhle dráždit a ničit jí nervy.“

„Proboha, mami,“ Káťa s ní mluvila jako s dítětem. „Mluvíš o mně, jako bych byla kost, o kterou se perou dva psi. Nemůžeš se mnou zacházet jako s člověkem?“

„Snažím se, Káťo. Jenomže ty si nedáš říct. Něco o tom vím –“ hlas jí selhal.

„Když toho tolik víš, proč se podle toho nechováš? Od chvíle, kdy jsem začala mluvit, byly v tyhle rodině jen a jen scény. Už toho mám dost.“

Dívčiny kroky přešly verandou, starší Slocumovi mlčeli. Uplynula plná minuta, než paní Slocumová řekla hlasem, který jsem stěží rozpoznal: „Nech ji na pokoji, Jamesi, Varuju tě.“

Zašeptala to přiškrceným hlasem, naskočila mi husí kůže.

4

Vrátil jsem se doprostřed pokoje, sebral jsem se stolu časopis Divadelní umění a listoval jsem v něm. Za chvíli se vrátil Marvell, miska s ledem, sklenice, láhev whisky a sodovka cinkaly na dřevěném podnose. „Omluvte zdržení, příteli. Hospodyně připravuje jídlo a odmítla mi proto jakoukoli pomoc. Chcete silnou?“

„Děkuju, namíchám si to sám,“ Přidal jsem hodně sodovky, napěnil jsem sklenici. Bylo ještě brzy, podle mých hodinek teprve několik minut po páté.

Marvell si nalil čistou whisky, vypil ji dvěma hlty, ohryzek mu poskakoval jako měkké vejce uvězněné v krku. „Slocumovi nejsou nepohostinní, ale mají vždycky zpoždění. Člověk se musí o sebe starat sám, Káťa mi říkala, že jste literární agent?“

„Svýho druhu. Pracuju pro člověka, který kupuje náměty, vhodné pro zfilmování. Pak se snaží vzbudit o ně zájem nějakého producenta, nebo se výhodně dohodnout s některou hvězdou.“

„Rozumím. Znám ho?“

„Možná neznáte. Nesmím prozradit jeho jméno, jsou za ním velké peníze. Zvyšují ceny.“ Improvizoval jsem, ale znal jsem dobře dvacet mužů z této branže a věděl, že někteří postupují právě takhle.

Zaklonil se v židli, přehodil hubenou nohu přes druhou. Nad okrajem shrnutých ponožek vykoukla bílá, lysá lýtka. Měl světlé, neobrvené oči. „Nemyslíte si skutečně, že by má hra byla vhodná pro zfilmování? Objevil jsem krásu, která je velice složitá, rozumíte?“

Zapil jsem překvapení, čekal jsem, až se rozplyne. Ale zůstalo, na místě, tvářilo se jako usměvavá maska. „Nedělám nikdy unáhlené závěry. Jsem placený za to, abych měl přehled o letních divadlech. Na tom taky pracuju. Všude možně se potlouká řada mladých hereckých talentů. V každém případě se budu muset podívat na celou vaši hru, než o ní podám zprávu.“

„Viděl jsem vás tam odpoledne,“ řekl. „Co se stalo před tím strašlivým výstupem mezi Káťou a otcem?“

„Nevím. Sledoval jsem hru.“

Vstal, aby si znova nalil, přecházel po pokoji jako splašený kůň. „S Káťou jsou starosti,“ řekl přes rameno. „Chudáka drahého jamese ty jeho ženské utýrají. Méně zodpovědný muž by prostě vzal do zaječích.“

„Proč?“

„Citově ho vykořisťují.“ Usmál se slabě nad druhou whisky. „Začala s tím jeho matka, když byl ještě úplně malý, trvalo to tak dlouho, že si už ani neuvědomuje, že byl zotročený. Manželka a dcera úspěšně pokračují v chvályhodném díle. Promrhají celý jeho citový náboj.“

Uvědomil si, že moc mluví a změnil rychle předmět rozhovoru. „Často jsem se divil, proč se jeho matka rozhodla žít na tomhle opuštěném kopci. Mohla by žít kdekoli, rozumíte, absolutně kdekoli. Ale ona se rozhodla uhynout na tomhle strašném slunci.“

„Někdo to má rád,“ řekl jsem. „Já sám jsem se narodil v Kalifornii.“

„A neunavuje vás někdy ta jednotvárnost počasí, která ničí duši?“

Unavují mě především podvodníci. Duchamorná jednotvárnost předstírání mě unavuje smrtelně. Ale nahlas jsem vysvětloval, už asi posté, že v jižní Kalifornii se střídají dvě roční období jako ve Středomoří, a lidé, kteří si ten rozdíl neuvědomují, postrádají prostě jeden nebo i více z pěti smyslů.

„Tak, tak,“ odpověděl a nalil si další silnou whisky; zatímco já jsem pomalu dopíjel první sklenici. Whisky na něj zřejmě vůbec nepůsobila. Byl to stárnoucí Petr Pan, kluzký, licoměrný a výstřední, vyzvěděl jsem jedině, že má rád Jamese Slocuma. Jinak všechno, co říkal a dělal, bylo tak stylizované, že se mi nepodařilo proniknout k jeho nitru, ani odhadnout, jaké vlastně je.

Byl jsem rád, když do pokoje vešla Maud Slocumová, její přímý bílý úsměv zazářil v žlutavém světle. Vzrušení odložila na verandě. Zdálo se, že se ovládá. Jenom její oči se dívaly za mě, daleko za tento pokoj.

„Nazdar, Francisi,“ napůl povstal a znova klesl na židli. „Musíte mě omluvit, pane Archere, jsem nemožná hostitelka –“

„Právě naopak.“ Byla nápadně oblečená, měla černobíle pruhované šaty, s odvážným výstřihem a velice úzkým pasem. Pozorně jsem si ji prohlížel.

„Mohl byste se podívat po Jamesovi, Francisi?“ řekla sladce. „Je někde venku.“

„Ano, drahoušku.“ Marvell byl zřejmě rád, že může zmizet, vyklusal ochotně z pokoje. Skoro každá lepší rodina vlastní nejméně jeden takovýhle přívěsek, ochotný, neužitečný, bez závazků. Pokud Maud a tenhle muž nebyli naprosto vynikající herci, netvořil Marvell zřejmě přeponu rodinného trojúhelníku.

Chtěl jsem ji obsloužit, ale nalila si okamžitě sama. Krčila nosem nad sklenicí. „Nenávidím skotskou, ale James rád připravuje koktaily sám. Tak co, pane Archere, zkoumal jste naše tajemství, probral rodinné nebožtíky a podobně?“ Řekla to jako žert, ale čekala na odpověď.

Pohlédl jsem k otevřenému oknu a ztišil jsem hlas: „Těžko. Mluvil jsem trošku s Marvellem a trochu s Káťou. Žádné světlo. Žádní nebožtíci.“ Ovzduší bylo nabité elektřinou.

„Doufám, že si nemyslíte, že Francis –“

„Nemyslím si o něm nic, nerozumím mu.“

„Řekla bych, že je dost jednoduchý – stoprocentně správný hoch. Britská vláda mu zastavila příjem a on se zoufale snaží udržet se ve Spojených státech. Jeho rodina pořádá hony a tak, nesnáší ji.“ Přestala klábosit, její hlas znejistěl: „Co si myslíte o Kátě?“

„Je chytrá. Kolik je jí?“

„Bude jí šestnáct. Je hezká, že?“

„Hezká,“ řekl jsem a uvažoval, co se v této ženě děje. Pro sebe i pro dceru se dožaduje uznání od člověka, kterého sotva zná. Její nejistota začala mnohem dřív, než přišel dopis. Pocit viny nebo strachu ji zřejmě poutal k minulosti, aby se osvobodila, namlouvala si nadšení, city, vyžadovala obdiv.

„Krása patří do rodiny,“ řekl jsem. „Což mi připomíná, že bych se rád seznámil s vaší tchyní.“

„Nechápu proč.“

„Snažím se vytvořit si obraz, ona je ústřední postava. Podívejte se: otázka, kdo poslal první dopis, vás tolik netrápí – dopis je ostatně bezpečně v mé kapse –, ale trápí vás strach z dalšího dopisu a jeho případných následků. Kdyby se mi nepodařilo dopisům zabránit, mohl bych možná ovlivnit jejich následky.“

„Jak?“

„Nevím. Nejdůležitější je, aby ani váš muž, ani vaše dcera, ani vaše tchyně nebrali dopisy příliš vážně. Váš muž by se s vámi mohl rozvést, vaše dcera by vámi mohla opovrhovat –“

„To neříkejte.“ Odložila sklenici energicky na servírovací stolek a posadila se.

Pokračoval jsem klidně: „Tchyně by vám mohla zastavit příjem. Co kdybych sám rozjel anonymní kampaň proti celé rodině, vznesl spoustu různých obvinění? To, kterého se bojíte, by se v tomto zmatku mohlo krásně ztratit, nemyslíte?“

„Proboha ne! Nesnesla bych to, nikdo z nás by to nesnesl.“ Prudkost reakce mě překvapila. Tělo v zebrovitých šatech se zavlnilo, kulaté prsy se spojily a trčely z trojúhelníkovitého výstřihu jako zaťaté pěsti.

„Jenom jsem si s tím nápadem hrál. Ale něco na něm je, musel by se ovšem domyslet.“

„Ne, je to strašný. Abychom zakryli jednu špinavost, pomazali bychom se všichni blátem.“

„Tak dobře,“ řekl jsem, „dobře. Vraťme se k vaší tchyni – ona by vás zničila, že? Pokud tomu správně rozumím, žijete z jejích peněz?“

„Jsou to také Jamesovy peníze. Ona spravuje majetek po dobu svého života, ale otcova poslední vůle jí přikazuje, aby Jamesovi vyplácela příjem. Pochopila to po svém a dává mu tři sta měsíčně, o málo víc než kuchařce.“

„Mohla by mu dávat víc?“

„Jen kdyby chtěla. Má výnos z půl miliónu, tahle nemovitost má cenu několika miliónů. Jenomže ona odmítá prodat jediný ar.“

„Několik miliónů? Nevšiml jsem si, že je tak veliká.“

„Je pod ní petrolej,“ řekla hořce. „Podle Olivie může zůstat v zemi, dokud všichni neseschneme a nevypaříme se.“

„Mám dojem, že se s tchyní moc nemilujete.“

Pokrčila rameny. „Už dávno jsem se o to přestala pokoušet. Nemůže mi odpustit, že jsem si vzala Jamese. Byl to její rozmazlený miláček a já jsem si ho vzala, když byl ještě mladý.“

„Tři sta měsíčně není zrovna rozmazlování, zvlášť když má majetek v ceně několika miliónů.“

„Bylo to jeho kapesné, dokud studoval.“ Svěřovala mi podrobnosti křivdy, jako kdyby byla velice dlouho čekala na ucho, do kterého je bude moci našeptat.

„Nezvýšila je, ani když se narodila Káťa. Před válkou se nám podařilo chvíli z toho žít ve vlastním domě. Pak stouply ceny a vrátili jsme se domů k mamince.“

Důležitou otázku jsem položil šetrně: „A co dělá James?“

„Nic. Nebyl vychovaný k tomu, aby ho napadlo, že by mohl vydělávat. Byl jedináček, chtěla ho mít kolem sebe. To je smysl té almužny. Dostala ho, kam chtěla.“

Její očí se dívaly mimo mě, pozorovaly nekonečnou pustinu, která se rozprostírala do minulosti i do budoucnosti. Chvíli se mi zdálo, že bych jí vlastně prokázal službu, kdybych vytáhl dopis z kapsy, ukázal ho tchyni a rozbil rodinku na věčné časy. Třeba se původní nerozvážnosti dopustila proto, že si to podvědomě přála. Jenomže já nevěděl, jestli se vůbec něčeho dopustila a ona mlčela jako hrob. Když už čeká na svůj podíl šestnáct let, dělá plány pro svou dceru, bude pravděpodobně čekat až do konce.

Náhle vstala: „Dovedu vás k Olivii, když na tom trváte. Vpodvečer je vždycky na zahradě.“

Zahrada byla obehnaná kamennou zdí, do jejíž výše jsem nedosáhl. Uvnitř hrály květiny všemi barvami. Slunce už zapadalo za západním pohořím, světlo sláblo, ale květiny paní Slocumové dosud planuly, jakoby vlastním ohněm. Fuchsie, macešky, tuberózy, kosmaté jiřiny, které vypadaly jako jednotlivá narůžovělá slunce. V jejich středu zahradničila Olivie Slocumová. Skláněla se nad záhonem, ve vybledlých plátěných šatech a širokém slamáku, postava neurčitého tvaru a neurčité velikosti.

Snacha na ni zavolala mírně svárlivým hlasem: „Maminko! Nemáš se tolik namáhat. Víš, co říkal doktor.“

„Co říkal doktor?“ zeptal jsem se šeptem.

„Má srdeční obtíže – když se jí to hodí.“

Olivie Slocumová se napřímila, šla nám naproti, svlékala hlínou pošpiněné rukavice. Její hezký pihovatý obličej byl měkký a nevýrazný, byla mnohem mladší, než jsem očekával. Představoval jsem si ji jako hubenou, zakyslou stařenu se sedmdesátkou na krku, která sukovitými pařáty drží v otěžích životy jiných lidí. Ale bylo jí nanejvýš pětapadesát a držela se na svůj věk dobře. Věkový rozdíl mezi ženskými generacemi byl u Slocumů tak těsný, že znepokojoval.

„Nebuď směšná, má drahá,“ řekla. „Mírný pohyb mi doktor doporučuje. Kromě toho pracuju ráda na zahradě, když padne chládek.“

„Pokud nepřepínáš své síly.“ Mladší žena odpověděla reptavě, domýšlel jsem si, že se nedohodnou asi nikdy v ničem. „Tohle je pan Archer, maminko. Přijel z Hollywoodu, aby se podíval na Francisovu hru.“

„To je pěkné. Viděl jste už hru, pane Archere? Slyšela jsem, že si James v hlavní roli vede moc dobře.“

„Je velmi nadaný.“ Lež se opakováním stávala přijatelnější, nicméně zanechala na jazyku pachuť.

Maud se na mě zmateně podívala, omluvila se a vrátila do domu. Paní Slocumová pozvedla paže, aby si sundala prolamovaný slaměný klobouk. Stála tak trochu zbytečně dlouho a pootočila hlavu, abych viděl její profil. Byla oběť ješitnosti; upínala se k ztracené kráse, neuměla zestárnout ani dovolit synovi, aby dospěl. Konečně klobouk odložila. Vlasy měla obarvené na jasně červeno, sčesané do ofiny.

„James patří k nejvšestrannějším lidem na světě,“ řekla. „Vychovala jsem ho k tomu, aby se o všechno tvořivě zajímal a musím říct, že mé naděje nezklamal. Samozřejmě, vy ho znáte jenom jako herce, ale on také obstojně maluje a má krásný tenor. V poslední době začal dokonce psát básně. Francis na něho má velice dobrý vliv.“

„Skvělý člověk,“ řekl jsem. Musel jsem něco říct, abych zarazil příval jejích slov.

„Francis? Ano. Ale nemá desetinu Jamesovy energie. Bylo by to dar s nebe, kdyby se mu podařilo vzbudit v Hollywoodu zájem o jeho hru. Přemlouval mě, abych ji financovala, ale takovou spekulaci si pochopitelně nemohu dovolit. Předpokládám, že jste ve spojení s filmovými studii, pane Archere?“

„Nepřímo.“ Nechtěl jsem se zaplést do vysvětlování. Žvatlala jako papoušek, ale její oči se dívaly prohnaně. Abych změnil předmět rozhovoru, řekl jsem: „Upřímně řečeno, rád bych se z Hollywoodu dostal. Je to o zdraví. Klidný venkovský život by mi vyhovoval mnohem líp, potřeboval bych se zakoupit na podobném místě, jako máte vy.“

„Na podobném místě, pane Archere?“ Byla okamžitě ve střehu, zelené oči se zaclonily jako oči papouška.

Její reakce mě překvapila, ale blábolil jsem dál: „Nepoznal jsem místo, kde bych tak rád žil.“

„Chápu, Maud vás na mě poštvala.“ Její hlas byl nepřátelský a drsný. „Jestli zastupujete Pareco, musím vás požádat, abyste okamžitě opustil můj pozemek.“

„Pareco?“ Byla to značka benzínu. Používal jsem ji občas pro svůj vůz, to bylo všechno, co mě s ní spojovalo. Řekl jsem jí to.

Podívala se mi upřeně do obličeje a zřejmě usoudila, že nelžu. „Společnost Pacifická rafinerie se snažila získat mé nemovitosti. Léta mě obléhali, naučila jsem se proto být podezřívavá vůči cizincům, obzvlášť vůči těm, kteří projevují zájem o mé pozemky.“

„Můj zájem je čistě osobní,“ řekl jsem.

„Odpusťte, jestli jsem vám křivdila, pane Archere. Obávám se, že události posledních let mě naučily zatrpklosti. Miluji tohle údolí. Když jsme je před více než třiceti lety poprvé uviděli, můj muž a já, znamenalo pro nás ráj na zemi, naše údolí slunce. Jakmile jsme si to mohli dovolit, koupili jsme tenhle krásný starý dům a přilehlé kopce, a když šel muž do důchodu, přestěhovali jsme se sem. Můj muž je zde pochovaný – byl starší než já – a já tady chci umřít. Zní to moc sentimentálně?“

„Ne.“ Její láska k tomu místu byla silnější než je sentimentalita a byla poněkud děsivá. Těžké tělo, které se opíralo o branku, vypadalo ve večerním světle majestátně. „Chápu vaši náklonnost.“

„Patřím k tomu místu,“ pokračovala chraptivě. „Zničili město a zneuctili zbytek údolí, ale mého návrší se nedotknou. Řekla jsem jim to, jenomže oni odmítnutí nechápou jako konečnou odpověď. Řekla jsem jim, že hory tady zůstanou, až z nich nezbyde už ani prach, ani popel. Nechápali, o čem mluvím.“ Stočila ke mně chladný, zelený pohled. „Myslím, že vy mi rozumíte, pane Archere. Vypadáte jako soucitný člověk.“

Zamumlal jsem něco na souhlas. Jednu část jejích pocitů jsem chápal velice dobře. Přítel, který přednáší národohospodářství, ji nazývá mystikou vlastnictví. Ale nerozuměl jsem síle její posedlosti. Cítí se možná ohrožena, připadá si vedle své snachy jako páté kolo u vozu.

„Někdy mám pocit, že hory jsou mé sestry –“ zarazila se, jako by si náhle uvědomila, že zašla příliš daleko. Usoudil jsem, že s její vůlí by vystačil jeden velký a několik menších diktátorů. Všimla si patrně mého změněného výrazu.

„Vím, že se chcete vrátit ke společnosti,“ řekla a stiskla mi krátce ruku. „Bylo hezké, že jste si přišel popovídat se starou ženou.“

Vracel jsem se k domu cypřišovou alejí. Vyústila na trávník, v jehož středu byl malý bazén, filtrační zařízení maskoval živý plot. Z opačného konce bazénu čnělo nad vodu skákací prkno potažené suknem. Voda byla tak nehybná, že působila jako pevná hmota, jejíž lesklý povrch zrcadlí stromy, vzdálené hory, nebe. Vzhlédl jsem k nebi, na západě už zmizelo slunce za horami. Mraky se tetelily v rudé záři, jako kdyby se slunce bylo ponořilo do neviditelného moře a zapálilo je. Jenom temné hory trčely nehybně proti požáru, který zachvátil celé nebe.

5

Když jsem docházel k verandě, zastavil mě zvuk blížícího se vozu. Na výběhu přibylo mezitím několik aut; sportovní jaguár, cadillac s rybím ocasem a starý rolls s drátěnými koly a ploským britským nosem. V dohledu se mezi palmami objevil další vůz, tichý černý stroj s pátracím červeným světlem na střeše. Pozoroval jsem, jak zastavuje. Policejní vůz působil v této společnosti stejně nevhodně jako tank na koňských dostihách.

Z černého vozu vystoupil muž, kráčel po dlážděné cestě, která terasovitě stoupala k přední části domu. Byl velký a tlustý, naříznutý špalek svaloviny, který se pohyboval překvapivě rychle a tiše. I v plandavých kalhotách a sportovní jupce, s hedvábnou košilí rozhalenou u krku, prozrazoval autoritu uniformy, držel se jako polda nebo jako starý voják. Zapadlé oči, mohutný nos, široká ústa, dlouhá brada; jeho obličej vypadal jako plastická mapa veškerých mužských vášní. Krátké štětiny, které měly barvu vybledlé slámy, se mu ježily na hlavě a vyrážely z výstřihu košile pod silným, červeným krkem.

Postoupil jsem o krok, abych na sebe upozornil, a řekl jsem: „Dobrý večer.“

„Dobrý večer.“ Rozkousal slova čistými bílými zuby, mechanicky se na mě usmál a vyšel po schodech na verandu.

Rozhlédl se, jako by byl na rozpacích, pak teprve zaklepal. Pozoroval jsem ho přes zábradlí verandy, naše oči se náhodně setkaly. Chystal jsem se znova promluvit – nadhodit něco o počasí – ale vtom jsem zahlédl Káťu, která ležela svinutá v houpačce jako před hodinou. Předkláněla se a pozorovala upřeně návštěvníka.

Pohlédl na ni a o krok k ní postoupil. „Káťa? Jak se máš, Káťo?“ Mluvil váhavě a nejistě, jako mluví muž s dítětem, které nezná.

Místo odpovědi vydala kvokavý hrdelní zvuk. S drzou pomalostí slezla s houpačky a zamířila mlčky k němu. Minula ho, sešla se schodů a zmizela za vzdáleným koncem verandy, aniž se jedinkrát ohlédla. On se otočil kolem osy, pozvedl ruku a nechal ji trčet ve vzduchu, dokud Káťa nezmizela z dohledu. Velká ruka, prázdná a zbytečná, se sevřela v pěst. Obrátil se ke dveřím, dvakrát do nich udeřil, jako by si představoval, že mají lidský obličej.

Zatímco čekal, vystoupil jsem po schodech. „Máme slušné počasí, že?“ řekl jsem. ,

Podíval se na mě, přeslechl, co jsem řekl, nevnímal mě. „Hm.“

Maud Slocumová otevřela dveře a přelétla nás rychlým pohledem. „Ralf?“ oslovila druhého muže. „Nečekala jsem tě.“

„Sešel jsem se dneska ve městě s Jamesem, říkal, abych se na chvilku zastavil.“ Těžkopádný hlas se omlouval.

„Tak pojď,“ řekla neochotně, „když tě James pozval.“

„Když je má návštěva nevítaná, nepudu,“ odpověděl ponuře.

„Ale jen pojď, Ralfe. Vypadalo by to divně, kdyby ses vracel ode dveří. A co by mi řekl James?“

„Co ti obvykle říkává?“

„Nic, vůbec nic.“ Jestli spolu žertovali, nedobíhal jsem jejich smysl pro humor. „Pojď dál, dostaneš napít.“

„Když jinak nedáš,“ ušklíbl se a minul ji ve dveřích. Její tělo téměř nepostřehnutelně ucouvlo. Nenávist, nebo možná jiný cit, je napjal jako tětivu luku.

Zůstala stát ve dveřích, boky mi zatarasila cestu. „Odejděte, prosím, pane Archere. Moc prosím.“ Snažila se mluvit přívětivě a lehce, ale nedařilo se jí to.

„Nejste trochu nepohostinná? Odmyšleno od podivné skutečnosti, že jste si mě totiž sama najala, abych sem přijel?“

„Je mi to lito. Bojím se, že dojde k nepříjemnostem, nemám dost síly, abych navíc snesla napětí, které mi způsobuje vaše přítomnost.“

„A já ubožák jsem si myslel, že budu ozdoba společnosti. Drásáte mé nitro, paní Slocumová.“

„To není k smíchu,“ řekla ostře. „Neumím dobře lhát. Proto se radši vyhýbám situacím, kdy se musí lhát.“

„Kdo je ten výtečník, co má žízeň?“

„Jeden z Jamesových přátel. Nechápu smysl takových otázek.“

„Má James hodně přátel u policie? Nezdálo se mi, že by byl ten typ.“

„Vy znáte Ralfa Knudsona?“ Překvapením se jí protáhl obličej.

„Poznám je po čichu.“ Měl jsem za sebou pět let služby u jednotky na Long Beach. „Co pohledává drsný strážce pořádku na uměleckém večírku v odlehlých horách?“

„Na to se musíte zeptat jamese – ale ne teď. Má své podivné oblíbence.“ Nebyla na slovo vzatý lhář. „Pochopitelně, pan Knudson není obyčejný policajt. Je šéf městské policie, a pokud vím, má úctyhodné zásluhy.“

„Ale přesto ho nevidíte ráda na svých večírcích, že? Byl jsem taky polda, v jistém smyslu vlastně ještě pořád jsem. Poznal jsem tenhle druh snobismu na vlastní kůži.“

„Já nejsem snob!“ řekla prudce. Zřejmě jsem se dotkl citlivého místa. „Mí rodiče byli velice prostí, vždycky jsem snoby nenáviděla. Ostatně nemám důvod, abych se před vámi obhajovala!“

„V tom případě mi dovolte, abych šel dovnitř a napil se. Slibuji, že budu zdvořilost a roztomilost sama.“

„Jste strašně umíněný – jako bych neměla jiný starosti. Proč jste tak umíněný?“

„Patrně ze zvědavosti. Případ mě začíná zajímat. Máte tu docela pěknou sešlost; podivnější propletenec jsem v životě neviděl.“

„Uvědomujete si, doufám, že vás mohu propustit, když nepřestanete být nesnesitelný?“

„Nepropustíte mě.“

„Proč?“

„Očekáváte nepříjemnosti. Řekla jste sama, že se něco chystá. Cítím to ve vzduchu. A je docela dobře možný, že váš přítel polda nepřišel jen pro legraci.“

„Nebuďte melodramatický. A není to můj přítel. Upřímně řečeno, pane Archere, v životě jsem se nemusela potýkat s tak svízelným – zaměstnancem, jako jste vy.“

To slovo se mi nelíbilo. „Třeba by se vám ulevilo,“ řekl jsem, „kdybyste mě považovala za nezávislého podnikatele. Který má tentokrát za úkol postavit dům, aniž smí vstoupit na staveniště.“ Možná zbourat, ale to jsem raději nedodal.

Upřeně se na mě dívala asi dvacet nebo třicet vteřin. Pak se usmála. „Mám vás kupodivu docela ráda, protivo. Račte tedy vstoupit, představím vás té skvělé sešlosti a dám vám frťana.“

„Přemluvila jste mě.“

Jakmile jsme vstoupili do velkého obývacího pokoje, dostal jsem whisky a současně jsem ztratil hostitelku. Když mi podávala sklenici, dal jí Ralf Knudson, statný muž, který nepatřil k jejím přátelům, znamení očima. Přešla k němu. Její manžel a Francis Marvell seděli na lavici u piana a probírali se silným svazkem not. Rozhlédl jsem se po ostatních skvělých lidech. Paní Galwayová, ochotnice s profesionálním úsměvem, který naskakoval a mizel jako bílá elektrická značka. Plešatý muž v bílých flanelkách, které zdůrazňovaly jeho osmahlost, kouřil afektovaně krátké hnědé cigárko ze zelenozlaté špičky. Z tlustého, nakrátko ostříhaného šedovlasého muže v tvídovém obleku s vycpanými rameny, se nakonec podle nohou v nylonových punčochách vyklubala žena. Jiná, žena, podivně zkroucená na opěradle sousední židle, měla tmavý, dlouhý, tragický obličej a ošklivé tělo. Přívětivý mladík, který přecházel a každému naléval a neustále si na spáncích uhlazoval ustupující vlasy. Malá tlustá řečná paní, pokud náhodou nemluvila, cinkala alespoň náušnicemi a náramky.

Poslouchal jsem je. Existencialismus, říkali. Henry Miller, Truman Capote, Henry Moor. André Gide a Anais Ninová a Djuna Barnesová. A sex – natvrdo, naměkko pečený, vařený, smažený, podávaný s lehkou, pěnivou omáčkou. Sex sólo, duo, trio, kvarteto; pro mužský sbor; pro sbor a orchestr; hraný na spinet ve tříčtvrtinovém rytmu. A Albert Schweitzer a lidská důstojnost.

Plešatý muž, kterého obveselovala řečná dáma, se stáhl do sebe, přestal poslouchat, věnoval se výhradně pití. Dáma se rozhlédla, vesele a čile jako ptáček, uviděla mě, sebrala sklenici s něčím zeleným a ťapala ke mně. Posadila se na polštář vedle mé židle, zkřížila nateklé kotníky, abych mohl obdivovat její drobounké nožky, a zašvitořila:

„Já prostě zbožňuji crème de menthe; je to božský nápoj, piji ho pokaždé, když mám na sobě smaragdy.“ Potřásla hlavou, náušnice se rozkývaly. Měly správnou barvu, ale na to, aby byly pravé, byly podezřele velké.

„Já si ke svým perlám dávám ústřice,“ řekl jsem:

Její smích se podobal jejímu hlasu a byl ještě o oktávu vyšší. Rozhodl jsem se, že raději nebudu žertovat.

„Vy jste pan Archer, že? Slyšela jsem o vás tolik zajímavých věcí. Víte, má dcera je v New Yorku u divadla. Otec ji neustále nutí, aby se vrátila domů, stojí ho to samozřejmě plno peněz, ale já mu říkám, vždyť je mladá jenom jednou. Nemám pravdu?“

„Některým lidem se to podaří dvakrát. Když zůstanou naživu dostatečně dlouho.“

Myslel jsem to jako urážku, ale ona to vzala jako vtip a poctila mě znova svým smíchem. „Určitě jste o Felicii slyšel. Tančí pod jménem Felicia Franceová. Leonard Lyons se o ní už několikrát zmínil. Pan Marvell si myslí, že má i dramatický talent; byl by šťastný, kdyby v jeho hře ztělesnila duchaplnost. Ale Felicia se srdcem i duší oddala tanci. Drahé dítě, má tak překrásné tělo. Sama jsem kdysi měla také krásné tělo, dokonale krásné tělo.“ Dotkla se zadumaně svého těla, jako řezník, který zkoumá příliš odleželé maso.

Uhnul jsem pohledem, lhostejno kam, a spatřil jsem Jamese Slocuma, jak stojí u piana. Marvell zahrál několik úvodních akordů a Slocum začal slabým, sladkým tenorem zpívat Baladu o Barbaře Allenové. Nápěv postupně zaplnil pokoj, hovor zmlkl. Slocum zpíval chlapeckým tenorem, vypadal bezstarostně, zářil. Věděl, že dokud bude zpívat, bude středem všeobecné pozorností, a po tom právě toužil. Byl Petr Pan, vyčleněný mimo čas. Jeho píseň zabila krokodýla, kterému tikaly v břiše hodinky.

„Úplně božské,“ zašvitořily smaragdové náušnice. ,,Z nějakého důvodu mi to připomíná Skotsko. Edinburk je pro mě jedno z nejkrásnějších míst na světě. Které je vaše oblíbené místo v širém světě, pane Archere?“

„La Jolla, deset stop pod vodou, když potápěčskými brýlemi pozoruji ryby.“

„Jsou ryby tak strašně vzrušující?“

„Mají některé příjemné vlastnosti. Když nechcete, nemusíte se na ně dívat. A jsou němé.“

Těžkopádný mužský hlas přerušil její pitomý pisklavý smích. Řekl zřetelně: „Bylo to moc hezké, Jamesi. Nezazpíváte teď s panem Marvellem dueto?“

Byl to Ralf Knudson. Většina pohledů se k němu stočila a váhavě se rozptýlila. Jeho masitý obličej bobtnal krví a zlobou. Maud Slocumová stála vedle něho, čelem k manželovi. Slocum stál na místě, obličej měl bílý jako sníh. Marvell znehybněl, seděl zády do pokoje, zíral upřeně na klaviaturu. Chyběla už jenom vražda, ovzduší v místnosti bylo z nejošklivějších, jaká jsem kdy zažil.

Maud Slocumová jím proplula, přešla od Knudsona k manželovi, dotkla se jeho ruky. Odvrátil se od ní, ale nenechala se odradit.

„To by bylo hezké, Jamesi,“ řekla prostě a klidně. „Kdyby ovšem Francis měl tak dobrý hlas, jako máš ty. Ale proč bys ještě nezpíval sám? Doprovodím tě.“

Sedla si na Marvellovo místo ke klavíru, a hrála, zatímco její muž zpíval. Knudson je pozoroval, usmíval se jako tygr. Zatoužil jsem po osamělé projížďce.

6

Požár na nebi odumřel, jen dlouhé pásy mračen se jako pruhy sinavého popele táhly po noční obloze. Místo hor jsem viděl jenom obrovité obrysy, které podpíraly spoře osvětlené nebe. Na jejich úbočích blikalo tu a tam několik světel, reflektory nějakého vozu pomaloučku klesaly po opačném svahu údolí, až zmizely v temnotě. Noc byla tak tichá, že se zdálo, jako by se nikde nic nehýbalo, všichni jsme znehybněli jako hmyz pohlcený jantarem. Vykročil jsem a porušil jsem kouzlo, sestupoval jsem po zaroseném, terasovitém trávníku podél dlážděné cesty.

Když jsem chtěl otevřít dveře svého vozu a dotkl jsem se rukou kliky, zažil jsem překvapení. Reflektory i stropní světlo se s cvaknutím rozsvítily. Pravou rukou jsem automaticky sáhl po pistoli, kterou jsem neměl s sebou. Pak jsem spatřil dívčinu ruku na vypínači, obličej, který vypadal jako obličej ducha, se ke mně nakláněl.

„To jsem jenom já, pane Archere. Káťa.“ V hlase i v očích se odrážela noc, lepila se jí jako mlha na vlasy. V měkkém vlněném kabátě upjatém až k něžné bradě, vypadala jako jedna z dívek, které jsem ve vyšších třídách toužebně pozoroval a nikdy jsem se neodvážil se jich dotknout; petrolej, zlato, nemovitosti jim kolovaly v žilách jako krev. Káťa by ovšem současně mohla být moje dcera.

„Co tu děláte?“

„Nic.“ Stáhla se na sedadlo, já jsem vklouzl za volant. „Posvítila jsem vám, to je všechno. Lituju, jestli jsem vás polekala, to jsem nechtěla.“.

„Proč jste se vloupala do mého auta? Máte vlastní, ne?“

„Dvě. Ale otec zabavil klíče. Kromě toho se mi vaše auto líbí. Sedadlo je ohromně pohodlný. Mohu se s váma svézt?“ Mluvila mazlivě jako malá holčička.

„Kam?“

„Kamkoli. Jedete do Quinta? Prosím, pane Archere, vezměte mě s sebou.“

„To nejde. Jste moc mladá na to, abyste se toulala sama po nocích.“

„Není tak pozdě a budu s vámi.“

„Ani se mnou,“ řekl jsem. „Vraťte se radši domů, Káťo.“

„Nevrátím se. Nenávidím ty lidi. Zůstanu tady celou noc.“

„Beze mě. Já právě odjíždím.“

„Nevezmete mě s sebou?“ Sevřela chvějící se rukou mé předloktí. Zaslechl jsem v jejím hlase zvuk, který mi zranil ucho jako zaskřípání křídy po mokré tabuli. Vůně jejích vlasů, čistá a podivná, připomínala vůni zrzavého děvčete, které sedělo v posledním školním roce přede mnou.

„Nejsem chůva,“ řekl jsem chraplavě. „A vašim rodičům by se to nelíbilo. Jestli vás něco trápí, svěřte se s tím mamince.“

„Jí!“ Odtáhla se ode mě, seděla strnule, dívala se na osvětlený dům.

Vystoupil jsem, otevřel dvířka na její straně vozu: „Dobrou noc.“

Nepohnula se, ani se na mě nepodívala.

„Vystoupíte sama, nebo vás mám vynést za křídlo?“

Ohlédla se po mně jako kočka, oči se jí rozšířily: „Neodvážíte se mě dotknout.“

Měla pravdu. Ušel jsem několik kroků směrem k domu, mé podešve skřípaly zlostně v štěrku, Káťa vylezla z auta a přiběhla za mnou. „Prosím vás, nevolejte je. Bojím se jich. Ten Knudson –“ Stála na hranicí prostoru, osvětleného reflektory, obličej bílý, očí černé jako inkoust.

„Co je s ním?“

„Maminka pořád chce, abych se mu věnovala. Nevím, jestli chce, abych si ho vzala nebo co. Tatínkovi to nesmím říct, ten by ho zabil. Nevím, co mám dělat.“

„Je mi líto, Káťo, nejste mé batole.“ Postoupil jsem k ní, chtěl jsem jí položit ruku na rameno, couvla přede mnou, jako bych byl malomocný. „Proč nepožádáte kuchařku, aby vám ohřála mléko a uložila vás do postele? Ráno vypadá všechno obvykle mnohem líp.“

„Mnohem líp,“ opakovala s nepřízvučnou, prázdnou ironií.

Když jsem se vrátil k vozu a začal couvat, stála dosud na místě, napjatá a vzpřímená, zaťaté pěsti podél boků. Otočil jsem, bílé světlo se odchýlilo, zanechalo ji v temnotě.

Zastavil jsem u vrat, zjistil jsem, že jsou otevřená a vyjel jsem. Ujel jsem několik set yardů, nějaký dlouhán se objevil na silnici a mával na mě. Chtěl jsem ho minout, ale v poslední chvíli jsem zahlédl jeho obličej: Pat Reavis. Prudce jsem zabrzdil a on mě doběhl.

„Děkuju vám pěkně.“ Páchla z něho whisky, ale nezdál se opilý. „Jdou vám ty hodiny dobře?“ ukázal na rozvodnou desku.

Porovnal jsem osvětlený ciferník s hodinkami. Ukazovaly shodně osm třiadvacet. „Jsou v pořádku.“

„Je víc, než kolik jsem myslel. Bože, jak já nerad chodím. U námořnictva jsem se nachodil tolik, že mi to stačí pro zbytek života. Auto mám v garáži s nabouraným předkem.“

„Kde jste všude pochodoval?“

„Všude možně. Přistál jsem například na Guadalu s Carlsonovejma výsadkářema. Ale radši toho nechme. Znáte Slocumovy?“

Abych mu rozvázal jazyk, řekl jsem: „Každý, kdo něco znamená, zná Slocumovy.“

„No jo, samo,“ odpověděl tímtéž tónem. „Celá smetánka. Slocumovi by potřebovali, aby je někdo srovnal.“ Řekl to celkem dobromyslně. „Pokoušíte se jim něco střelit?“

„Životní pojistku.“ Fraška s Marvellovou hrou mě už unavovala.

„Neutahujete si ze mě? To je tedy legrace.“ Na důkaz se zasmál.

„Lidi umírají,“ řekl jsem. „Je to tak směšný?“

„Sázím deset k jedný, že jste nic neprodal a nikdy nic neprodáte. Stará bude mít větší cenu mrtvá než živá, a vostatní nemají ani vindru.“

„Tomu nerozumím. Slyšel jsem, že jsou zazobaní.“

„Jistě, stará by mohla vydělat v petroleji pár miliónů, jenomže sedí na svejch pozemcích, neprodá je, ani nepronajme. Slocum a jeho žena se nemůžou dočkat, až zkápne. V ten moment se spakujou a vyrazej luxusně na cestu kolem světa. Jejich životní pojistka je petrolej, takže můžete klidně přestat ztrácet čas.“

„Děkuju vám za informaci. Jmenuju se Archer.“

„Reavis,“ řekl. „Pat Reavis.“

„Zdá se, že znáte Slocumovy dost dobře.“

„Až moc dobře. Posledních šest měsíců jsem u nich dělal šoféra. Ani o den víc. Vylili mě, prevíti.“

„Proč?“

„Jak to mám ksakru vědět? Asi se jim zprotivilo dívat se na můj ksicht. Mně se z jejich ksichtů už taky dělalo nanic.“

„Ale dcera je hezká. Jak se jmenuje?“

„Káťa.“

Bleskl po mně očima, raději jsem změnil předmět rozhovoru. „Manželka má taky své přednosti,“ nadhodil jsem.

„Kdysi mohla mít. Už nemá. Za chvíli to bude čarodějnice jako je stará. Některý ženský kysnou jako mlíko, když jim nevládne mužskej.“

„Co Slocum?“

„Řek jsem mužskej.“ Zafuněl. „Moc mluvím, sakra.“

Vůz přejel po horském hřebenu, který se zdvihal při okraji návrší. Světla reflektorů pronikala prázdnou temnotou, sestupovala do údolí. Po obou stranách silnice bylo vidět ostrovy světel, noční směny vydobývaly další bohatství. Osvětlené petrolejové cisterny, natřené alumíniem, ležely pod svahem jako veliké tlusté, stříbrné dolary v pokladničce. Městská světla se rozlévala pod úpatím hory, v předměstích byla bílá a rozptýlená, v samotném obchodním centru se barevně hemžilo. Zářila nad střechami budov.

Na hlavní třídě byl živý a nevypočitatelný provoz. Staré kraksny ohrožovaly mé nárazníky. Řekou neonů se proplétaly nízké závodní vozy, tísnili se v nich baroví kovbojové, na pistolích nasazené tlumiče. Muž v na zakázku zhotoveném buicku mi prudce zabrzdil před koly, políbil svou sousedku a pokračoval v jízdě s jejími ústy přisátými na krk. Jídla, nápoje, pivo, likéry, nápisy oznamovaly. U Antonia, U Billa, U Heleny, U koňského sedla. Muži se seskupovali na chodnících, kecali,, smáli se, gestikulovali, rozcházeli se k barům.

Reavis zatoužil se přidat, oči mu planuly. „Kdekoli tady,“ řekl netrpělivě. „A miliónkrát vám děkuju.“

Zaparkoval jsem na prvním prázdném místě, vypjal jsem světla i motor. Ohlédl se po mně, jednu dlouhou nohu už natočenou z auta. „Zůstáváte přes noc ve městě?“

„Najal jsem si v Quintu pokoj. A teď jsem právě dostal chuť se napít.“

„Já taky, kamaráde. Pojďte se mnou, předvedu vám nejlepší podnik ve městě. Ale fáro si radši zamkněte.“

Vrátili jsme se o jeden blok a zapadli k Antoniovi. Byla to jediná veliká místnost s vysokým stropem, podél jedné zdi se táhly boxy, podél druhé padesát stop dlouhý bar. Na vzdáleném konci místnosti bylo otevřené ohniště, kuchař tam pracoval v oblacích páry. Našli jsme si dvě stoličky nedaleko ohniště. Zařízení mělo patinu a bylo zároveň v dobrém stavu. Po podlaze se válely jen čerstvé oharky, zjizvený pult byl čistý a vyleštěný. Reavis se na něm majetnicky rozložil. Rukávy křiklavé košile měl vyhrnuté, jeho předloktí byla těžká a tvrdá jako dřevo, na kterém spočívala.

„Pěkný podnik,“ řekl jsem. „Co budete pít?“ ,

Jeho odpověď mě překvapila. „Ale ale. To je přeci na mně. Vy jste se ke mně choval jako džentlmen, já se chovám jako džentlmen, rozumíte?“

Obrátil se zeširoka a usmál se mi přímo do obličeje, poprvé jsem měl, příležitost si ho pořádně prohlednout. Měl bílé zuby, černé přímé a chlapecké oči, pevné čisté rysy. Mnoho přirozeného kouzla. Ale pod povrchem cosi chybělo. Mohl bych s ním mluvit celou noc a nepoznal bych jeho duši, protože ji sám nikdy neobjevil.

Nabízel mi úsměv moc dlouho; jako zboží na prodej. Vzal jsem si cigaretu. „Platím já. Vy jste právě ztratil místo.“

„Míst je habaděj,“ řekl. „Ale jestli chcete, tak si plaťte. Pro mě jednu irskou.“

Sahal jsem pro sirku, pod nosem mi vzplanul zapalovač a připálil mi cigaretu. Muž, který obsluhoval bar, se k nám neslyšně přiblížil, byl středního věku, měl hladkou lysou lebku a hubený asketický obličej. „Dobrý večer, Pate,“ řekl bezvýrazně a zasunul zapalovač do kapsy bílého saka. „Co budou pánové pít?“

„Jemu irskou, mě whisky sour.“

Přikývl a vzdálil se, byl úzký v bocích a nesl se jako baleťák.

„Tony je chladnokrevnej prevít,“ řekl Reavis. „Šest měsíců z vás bude tahat prachy a pak vás vyřídí hrnkem kafe, když si veme do hlavy, že už k ničemu nejste. Já nejsem Kristus Pán…“

„Omluvte můj omyl.“

„Jsi správnej chlap, Lew.“ Věnoval mi znova široký nefalšovaný úsměv, ale začal s tykáním trochu moc brzy. „Co říkáš tomu, že bysme se odvázali a udělali si pořádnej mejdan? Já mám naproti u Heleny pěknou blondýnu, pro tebe by tam taky něco našlo. Noc teprve začíná.“

„Já spíš končím.“

„Co ti je, jsi ženatej nebo tak něco?“

„Teď právě nejsem. Ale musím vyrazit na cestu brzy ráno.“

„Ale jdi, člověče. Dej si pár frťanů a budeš mluvit jinak. Tohle město je plný možností.“

Když nám přinesli pití, obrátil do sebe sklenici a zmizel v lítačkách, označených Muži. Barman pozoroval, jak srkám svou whisky. „Dobrá?“

„Výborná. Nezdá se, že byste byl svá učednická léta prožil v Nopálu.“

Usmál se vážně, asi jako by se usmál mnich, kdyby vzpomínal na náboženské vytržení. „Ne. Začínal jsem ve čtrnácti v předních milánských hotelech. Nebylo mi jednadvacet, když jsem nastoupil u Italské paroplavby.“ Mluvil s francouzským přízvukem, který poněkud změkčovala rodná italština.

„To všechno proto, abyste v Nopálu míchal koktaily petrolejářům.“

„V Nopálu se lehko vydělávají peníze. Koupil jsem tenhle podnik za pětatřicet tisíc a do roka jsem splatil hypotéku. Dalších pět let a můžu jít na odpočinek.“

„Do Itálie?“

„Kam jinam? Jste přítel Pata Reavise?“

„Vidím ho poprvé.“

„Tak buďte opatrný,“ řekl suše a klidně. „Většinou je moc milý, ale dovede být taky moc nepříjemný.“ Poklepal si na holou lebku. „Nemá to tam úplně v pořádku: nezná míru. Je schopný udělat cokoli, když se opije nebo rozzuří. A je lhář.“

„Měl jste s ním nějaké nepříjemnosti?“

„Já ne. Nemám s nikým nepříjemnosti.“ V jeho obličeji jsem si přečetl proč. Měl autoritu člověka, který všechno viděl a ničemu nepodlehl.

„Ani já nemívám nepříjemnosti,“ řekl jsem. „ale děkuji vám.“

„Jste vždycky vítaný.“

Reavis se vrátil a ovinul mi těžkou paži kolem ramen. „Jak si vedeš, kamaráde? Už ses trochu zmátořil?“

„Ne natolik, abych vás nosil na ramenou.“ Pohnul jsem se, jeho ruka poklesla.

„Co se děje, Lew?“ Pohlédl na Antonia, který nás pozoroval. „Tony mě jako obvykle shazoval. Nikdy nevěř klukovi latinskýmu, Lew. Přece nepřipustíš, aby kluk latinská zničil začátek krásnýho přátelství.“

„Mám Italy moc rád,“ řekl jsem. Antonio řekl pomalu a zřetelně: „Řekl jsem tomu pánovi, že jsi lhář, Pate.“

Reavis se posadil a polkl. Kolem úst mu zaškubalo, ale neřekl ani slovo. Vložil jsem si do úst cigaretu. Než jsem stačil sáhnout pro sirku, šlehl mi pod nosem zapalovač.

Obyčejně nemám rád, když mě někdo obskakuje. Ale když někdo hraje svou roli dokonale, dělá mi radost ho pozorovat.

„Dvakrát totéž,“ řekl jsem do útlých, lhostejných, vzdalujících se zad.

Reavis na mě pohlédl jako vděčný pes. Kterého jsem sledoval pro podezření ze vztekliny.

7

Zaplatil jsem další dvě whisky, Reavisovi se vrátilo sebevědomí a rozvázal jazyk Vykládal mi, jak byl povýšený v bitvě o Guadalcanal a stal se nejmladším kapitánem v Pacifiku. Jak se OSS doslechla o jeho udatnosti a mlčky ho určila, aby stíhal špióny a sabotéry. Jak mu Saturday Evening Post nabídl několik tisíc dolarů za článek o jeho osobních zkušenostech, ale on byl vázaný tajemstvím a kromě toho měl jiné zdroje příjmů. Vykládal mi, že obejde domovní blok po rukách, často se tak prochází. Když probíral nekonečný seznam žen, které svedl a obšťastnil, přistoupil ke mně někdo odzadu a poklepal mi na rameno.

Špinavě šedivý klobouk, špinavě šedé oči, dlouhý čmuchavý nos zakončený mírnou bambulí, žádné rty, ústa jako jizva po sečné ráně. V odrazu barového zrcadla byl jeho obličej, sešikmený, zůstal sešikmený, i když jsem se ohlédl. Koutky úst měl zažloutlé od tabáku.

„Lewis Archer?“

„Ano.“

„Objevil jsem váš vůz dole v ulici a spočítal jsem si, že asi budete v jednom ze zdejších podniků. Jsem detektiv seržant Franks.“

„Dopravní přestupek? Neviděl jsem žádnou značku.“

Jizva po sečné ráně se otevřela, odhalila několik žlutých zubů. Seržant Franks tak patrně dával najevo, že se baví. „Smrt, pane Archere. Šéf volal, abych vás předvedl.“

„Paní Slocumová,“ řekl jsem a uvědomil si, že jsem ji měl rád. Bohužel, právě ti, kteří byli lidští, nejčastěji někomu překáželi..

„Jak víte, že to byla stará paní –“

„Tedy ne mladá paní Slocumová – manželka Jamese Slocuma?“

„Ale ne, stará paní Slocumová,“ řekl s jistotou.

„Co se jí stalo?“

„Vy to nevíte? Myslel jsem, že to třeba budete vědět. Šéf říká, že jste poslední člověk, který ji viděl živou.“ Zdráhavě odvrátil hlavu a plivl na zem.

Prudce jsem vstal. Franksova ruka se posunula k pravému boku a spočinula tam. „Co se jí stalo?“ řekl jsem.

„Utopila se, chudák stará. Před chvílí ji našli v bazénu. Buď tam skočila pro legraci, nebo ji tam někdo strčil. Většinou člověk nechodí v noci v šatech plavat. Když neudělá jediný tempo a navíc má nemocný srdce. Šéf říká, že to vypadá na vraždu.“

Podíval jsem se po Reavisovi a zjistil, že jeho stolička je prázdná. Lítačky označené Muži, se pohupovaly v závěsech. Rozeběhl jsem se k nim a rozrazil je. Na vzdáleném konci chodby se v otevřených dveřích pohyboval stín velkého muže, zmizel z dohledu. Současně za mými zády spustila pistole, a něco bouchlo pod mou rukou do dveří. Použitý náboj mi v záplavě třísek padl k nohám. Sebral jsem ho, protože byl horký, přehazoval jsem ho z ruky do ruky. Obrátil jsem se a spatřil Frankse. Blížil se s rychlostí raka, služební pětačtyřicítku třímal pevně v ruce.

„Půjdete po dobrém, nebo chcete, abych vás zmrzačil?“ Hosté se seskupili za jeho zády, vzniklo obrovité vzdouvající se dvacetihlavé tělo. Antonio, klidný a přezíravý, pozoroval výjev od barového pultu.

„Rád střílíte, seržante? Kdopak vám půjčil bouchačku s ostrými náboji?“

„Ruce vzhůru a dávejte si pozor na pusu.“

Hodil jsem mu kousek olova a položil jsem si ruce na hlavu. Neměl jsem už tak husté vlasy jako dřív. Zachytil náboj levou rukou, spustil ho do kapsy svítivě modré uniformy. „Jděte.“

Obezřele mě držel v šachu, dav nám uvolňoval cestu. Když jsem otvíral dveře, zasvištěl mi malý lesklý, předmět kolem hlavy a zazvonil o chodník. Chvíli mi trvalo, než jsem pochopil, co to bylo: padesáticentová mince, kterou jsem Antoniovi nechal na baru jako spropitné. Začínal jsem se zlobit.

Když Franks odepjal od pasu náramky, chtěl jsem si to s ním rozdat. Postřehl to a nenaléhal. Nacpal mě na přední sedadlo policejního vozu, vedle uniformovaného řidiče, a sám si sedl dozadu, aby mě měl na mušce.

„Spusť sirénu, Kenny,“ řekl. „Šéf ho tam chce mít co nejdřív.“

Blázen v uniformě, který má na hraní pistole a autíčka, nadělá vždycky plno zmatku. Zatímco jsme stoupali do kopce, siréna vrčela, hučela, houkala, vyla jako lev. Nepromluvil jsem slovo. Seržant Franks by mi nebyl schopný podat vysvětlení, ani kdyby ho bilo přímo do očí a říkalo mu bratře.

Jeho šéf byl jiný případ. Rozbil si nouzovou úřadovnu v kuchyni, vyslýchal jednoho svědka za druhým, uniformovaný strážník výpovědi stenografoval: Když mě seržant předvedl, vyslýchal Knudson Marvella. Autorita, kterou jsem už dříve postřehl v jeho vystupování, vzplanula pod tlakem událostí jako nepatrný ohýnek politý benzínem. Z tmavých očí a masitého obličeje vyzařovala živost a síla. Vražda byla jeho.

„Archer?“ Těžkopádný hlas zněl kupodivu jasně. „To je on, šéfe.“ Seržant Franks stál těsně za mnou a držel dosud ruku na pistoli.

„Rád bych seržantovi pogratuloval,“ řekl jsem: „Stačil mu jediný výstřel, aby mě sem dostal. A to mám svědčit ve věci vraždy. Víte sám, jak je to vážný.“

„Vraždy?“ Marvell se vzepřel rukama o červenou plastikovou desku stolu a vyskočil. Brada mu naprázdno stoupala a klesala, než se zmohl na to, aby pronesl další slovo. „Myslel jsem, že to byla nešťastná náhoda.“

„To se právě snažíme vyšetřit,“ odsekl Knudson. „Sedněte si.“ A stejným tónem řekl Franksovi: „Co bylo s tím střílením?“

„Pokoušel se utýct, tak jsem vypálil varovný výstřel.“

„Jo,“ řekl jsem. „Bojoval jsem zuřivě o svobodu.“ Otočil se ke mně: „Proč jste tedy šel ke dveřím, když jste nechtěl upláchnout?“

„Potřeboval jsem se nadechnout čerstvého vzduchu, seržante. Jako právě teď.“

„Skončete to,“ vmísil se Knudson. „Franksi, vy půjdete ven a pomůžete Winowskému s fotografováním. Vy, Archere, se posadíte a já se vám za chviličku budu věnovat.“

Posadil jsem se na nepohodlnou kuchyňskou židli na druhém konci místnosti a zapálil jsem si cigaretu. Chutnala hořce. Vedle mě na dlaždičkové výlevce ležel velký dřevěný podnos, na něm zbytky zákusků: několik ančoviček, poloprázdná kameninová miska s kaviárem. Vzal jsem si slanou sušenku a trochu kaviáru. Paní Slocumová nežila špatně.

Marvell promluvil: „Neřekl jste mi, že to byla vražda. Udržoval jste mě v domnění, že jde o nehodu.“ Zdálo se, že je hluboce otřesený. Žluté vlasy měl mokré, ale voda, která se mu perlila na čele, pocházela z jeho vlastní pórů.

„Protože ji zavraždili, není o nic víc mrtvá. Zatím ostatně nevíme, jestli ji zavraždili.“

„Představa vraždy je nesnesitelná.“ Jeho ztemnělý pohled bloudil po místnosti a minul mě. „Stačilo k neštěstí, že jsem objevil tělo té ubožačky. Teď je mi jasné, že celou noc nezamhouřím oko.“

„Neberte si to tak, pane Marvelle. Zachoval jste se naprosto správně a můžete na sebe být hrdý.“ Knudsonův zpěvavý hlas byl jemný a lichotivý. „Jenom docela přesně nechápu, proč jste se rozhodl, že se půjdete po setmění úplně sám koupat.“

„Já tomu sám přesně nerozumím,“ odpověděl Marvell pomalu. „Jedna z polovědomých příčin, patrně. Vyšel jsem si jen tak, abych se trochu nadýchal vůně jasmínů, procházel jsem se v lodžii a zdálo se mi, že jsem od bazénu zaslechl šplouchnutí. Žádná strašidelná asociace, rozumíte, vůbec nic mě nenapadlo. Myslel jsem si asi, že někdo skáče do vody a chtěl jsem se připojit. Jsem pro každou legraci, je vám to jasné –“

„Úplně.“

„Nejdřív jsem tedy šel k bazénu, abych se podíval, kdo tam je –“

„Hned potom, co jste zaslechl šplouchnutí?“

„Hned ne. Rozhodnutí chvíli zrálo –“

„Šplouchání zatím pokračovalo?“

„Myslím, že ano. Určitě pokračovalo. Ale když jsem tam došel – je to od domu slušný kousek –“

„Skoro sto yardů. Když jste tam došel?“

„Bylo úplné ticho a úplná tma. Byl jsem pochopitelně trochu překvapený, že nesvítila světla. Stál jsem chvíli u bazénu a uvažoval, co se stalo, pak jsem objevil kulatý tmavý předmět. Byl to veliký slamák, plaval po vodě okrajem vzhůru, začínal jsem něco tušit a dostával jsem strach. Zapjal jsem světla umístěná pod vodou, a spatřil jsem ji. Ležela na dně bazénu, obličejem dolů, vlasy se jí kroutily kolem hlavy, sukně se vzdouvala, paže měla rozhozené. Bylo to přízračné.“ Pot mu stékal po tvářích, zanechával za sebou stopy a sléval se do jediné zřetelné kapky na špičce brady. Setřel ji hřbetem nervózní ruky.

„Pak jste pro ni skočil.“

„Ano. Svlékl jsem se do prádla a vyzvedl jsem ji nad hladinu. Zjistil jsem, že přes postranní zeď bazénu ji neuzvednu, dotáhl jsem ji tedy na mělčinu a tam vynesl. Bylo to velice obtížné, vždycky jsem si myslel, že mrtvé tělo je tuhé, ale ona byla naopak úplně uvolněná. Jako měkká guma,“ Druhá kapka skanula.

„Pak jste spustil poplach?“

„Ano. Měl jsem to udělat dřív, ale myslel jsem jenom na to, jak dostat ubohou starou paní ven z té studené vody.“

„Udělal jste to dobře, pane Marvelle. Rozdíl jedné nebo dvou minut byl bezvýznamný. Teď si, prosím vás, dobře rozmyslete odpověď: Kolik času uplynulo mezi prvním žbluňknutím a poplachem? Když jste volal o pomoc, bylo za dvacet minut devět. Pokouším se stanovit dobu smrti, rozumíte?“

„Chápu. Je velice těžké říct, jak dlouho to trvalo, je to prakticky nemožné. Byl jsem okouzlený krásou noci, rozumíte, a nevěnoval jsem pozornost ani času, ani tomu, co slyším. Mohlo to trvat deset, možná dvacet minut, skutečně to nemohu odhadnout.“

„Dobře, pokuste se o tom ještě přemýšlet, a kdyby vás něco napadlo, dejte mi vědět. Mimochodem, jste si naprosto jistý, že jste ani u bazénu, ani na zahradě nikoho neviděl?“

„V mezích možnosti ano. Teď, když dovolíte…“

„Samozřejmě. A děkuji vám.“

Marvell odešel z místnosti nervózními, plíživými kroky.

„Ježíši,“ řekl Knudson a vstal. „Tomu to dalo ránu, v životě neviděl mrtvolu, natož aby se jí musel dotknout. Ostatně potápět se v noci pro mrtvolu není žádná legrace. Zapsal jste všechno, Eddie?“

„Kromě posuňků všechno.“ Muž v uniformě si pečlivě hladil vlasy od čela až po zátylek.

„Prima, jděte se na chvilku projít, já si zatím promluvím s Archerem.“ Přešel místností, stál nade mnou s rukama v bok, dokud se nezavřely dveře. Dal jsem si trochu kaviáru na sušenku a snědl to vybraně, nadvakrát.

„Chcete?“

Neodpověděl mi na to. „Kdo vlastně ksakru jste?“

Vyndal jsem tašku a ukázal mu fotokopii svého průkazu. „Teď se mě zeptejte, co tu k sakru dělám. Bohužel se moje už tak dost zlá chronická afázie náhle zhoršila. Stává se mi to pokaždé, když si po mě vystřelí málomluvný polda.“

Pokývl v dobré náladě hlavou. „Zapomeňte na Frankse, ano? Je to starostův člověk a starosta rozhoduje na policejním úřadě, na tom já nemohu nic změnit. Nebo myslíte, že mohu?“

„Mohl byste ho posadit do kanceláře a nechat ho vyplňovat formuláře.“

„Mluví vám to, Archere, ale nemusíte se hned štětit. Maud Slocumová mi o vás už něco řekla.“

„Kolik?“

„Dost. Čím méně o tom budeme mluvit, tím lépe. Souhlasíte?“ Jeho mozek pracoval rychle a chladně, nehodil se k mohutnému krevnatému tělu. Mohl jsem téměř vidět, jak v duchu obrací list a nadepisuje čistou stránku. „Pokud věděla, byl jste poslední člověk, který se starou paní mluvil před její smrtí. Kdy přesně jste ji viděl?“

„Těsně před západem slunce. Tedy několik minut po sedmé.“

„O několik minut dřív. Vzhledem k horám tady zapadá slunce dřív. Mluvil jste s ní v zahradě, myslím? Kdybyste mi teď přesně zopakoval, o čem jste mluvili –“ Šel ke dveřím a zavolal zapisovatele, který se znova usadil za kuchyňský stůl. Zopakoval jsem jim rozhovor.

„Nic zvláštního, že?“ řekl zklamaně. „Ani náznak sebevražedného úmyslu? Nebo nemoci? Doktor říká, že měla těžce nemocné srdce.“

„Nic nápadného. Připadala mi trochu potrhlá, ale to mi připadá skoro každý. Jaký je nález?“

„Všechny vnější znaky nasvědčují tomu, že se utopila. Což je ostatně běžné, když najdete mrtvolu ve vodě – ale jak se tam ksakru dostala, to mi jasné není. Podrobnější nález budeme mít zítra. Coroner nařizuje soudní pitvu a šetření.“

„Prozatím předpokládáte co? Spadla nebo ji tam někdo shodil?“

„Spadla, ale budu postupovat, jako by šlo o vraždu, pokud nebudu mít jistotu. Starým dámám se může přihodit, že spadnou do bazénu, podle mého názoru.“

„Nebyla tak stará.“

„Já vím. Neměla také žádný rozumný důvod,pro to, aby šla k bazénu a skočila do něj. Nikdy ho neužívala. Nechali ho postavit před mnoha lety, protože její muž měl artritidu. Ona kvůli srdci do vody nesměla, navíc se vody také bála.“

„Ne bezdůvodně.“

„Ne.“ Jeho tlusté prsty s hranatými nehty bubnovaly po tvrdé stolní desce. „Pokoušel jsem se něco vyčíst z toho, jak vypadá trávník v okolí bazénu. Potíž je v tom, že jakmile začal Marvell volat o pomoc, všichni se řítili. Pokud tam byly nějaké stopy, zašlapali je.“

„Jestli to je vražda, máte většinu podezřelých pohromadě. Všechny hosty.“

„Není to tak jednoduché.“ Muži se zápisníkem řekl: „Tohle vynechte,“ a obrátil se zpátky ke mně: „V jídelně byl studený bufet, v době, kdy se to stalo, přecházeli hosté sem a tam. I Marvell ji tam ostatně mohl shodit a pak vylovit.“

„Proč Marvell?“

„Spočítejte si to. Potřebuje peníze, aby prosadil svou hru. Je blízký přítel Slocuma. Slocum má teď peníze.“

„Nezdá se vám, že přeskakujete Slocuma?“

Stáhl kysele obličej. „James je maminčin chlapeček. Nezkřivil by jí ani vlas na hlavě.“

„A Maud Slocumová?“

„Tu taky vynechávám.“ Jeho mozek obrátil další stránku, začal s novým nadpisem: „Jestli to byla vražda, je docela dobře možné, že pachatel přišel zvenku. Ženy jejího druhu mívají spousty nepřátel.“

„Jako Pareco,“ řekl jsem.

„Hm?“ zabručel.

„Název petrolejářské společnosti.“

„Ach tak. Jenomže petrolejářské společnosti už nevraždí. Nebo alespoň ne kvůli takové maličkosti, jako je naleziště petroleje. Chtěl jsem se vás zeptat, neviděl jste v okolí někoho cizího?“

To byla otázka, kterou jsem očekával, a uvažoval jsem, jak na ni mám odpovědět. Reavis byl logický podezřelý: byl na místě, byl opilý, s pocitem křivdy. Jediný háček byl ten, že když jsem ho sebral, nevypadal, nemluvil, ani se nechoval jako člověk, který právě spáchal zločin. Také časové údaje se neshodovaly. Ale kdyby si to policie chtěla usnadnit, mohli by ho na základě podezřelých okolností expedovat katovi. V džungli, která panovala v Los Angeles, jsem to už zažil, chtěl jsem mít jistotu o nopálské policii. Usoudil jsem, že Knudsonovi mohu důvěřovat, ale přesto jsem si jednu kartu nechal v rukou. Neřekl jsem mu, že podle hodin na rozvodné desce i podle mých náramkových hodinek bylo přesně osm hodin a třiadvacet minut, když jsem asi míli od domu sebral Reavise na silnici. Reavis mě totiž sám upozornil na čas, a to mohlo znamenat, že chtěl, abych mu dosvědčil falešné alibi. Nemám rád, když mě někdo chce podfouknout.

Knudsonovi se zámlka nelíbila, ale zachoval klid.

„Dobře. Vy jste tedy toho mládence naložil za vraty někdy po osmé hodině. Uvědomujete si, že nevíme, kdy byla paní Slocumová zavražděná, a nikdy se to možná nedovíme. Marvellovo svědectví je nespolehlivé. Když vypovídal poprvé, nezmínil se ani o žbluňknutí, ani o jakémkoli jiném zvuku, který by byl zaslechl. Vypadal Reavis na vraždu?“

„Pokud nevraždí pro potěšení, nevypadal. Byl v dobré náladě.“

„Co je to za mládence? Několikrát jsem ho tu viděl, ale nikdy jsem s ním nemluvil.“

„Vyloženě patologické individuum to není. Byl by schopný ukrást vlastní matce vdovský důchod a prosázet ho na dostihách, ale neumím si představit, že by ji házel do vody. Je možná psychopat, ale ne úplný psychopat. Dokáže se totiž odreagovat žvaněním.“

Naklonil se ke mně přes stolní desku. „Máte ho rád? Je to důvod, proč jste ho nechal vyklouznout: Franksovi?“

„Ztrácím pohotovost, když se mi nějaký ničema právě strefuje do ledvin. Osobně nemám Reavise vůbec rád, ale někdo možná ano.“ Hodil jsem mu rukavici: „Káťa Slocumová ho má moc ráda.“

Obličej mu nabobtnal krví, předklonil se „Jste lhář. O takového flákače se Káťa nezajímá.“

„Neberte si to tak, Knudsone.“ Vstal jsem. „Jestli chcete, zeptejte se na to jejího otce.“

Obličej ztuhl, dostal hloupý výraz. „Co se tu děje?“ řekl pro sebe. Pak se rozpomněl na zapisovatele a na mě.

Vzal zapisovatelův blok a vytrhl poslední stránku, popsanou tužkou. „V pořádku, Eddie, odpočiňte si.“ Obrátil se ke mně: „Co budete dělat? Pomůžete nám najít Reavise?“

„Promluvím si s paní Slocumovou.“

„To udělejte. Je se svým manželem v obývacím pokoji. Proti jídelně, na druhé straně haly.“

„Nejsem lhář.“

„Cože?“ Pomalu vstal. Nebyl větší než já, ale byl rozložitý a silný. Ačkoli byl myšlenkami někde jinde, jeho tlusté tělo vládlo v pokoji.

„Nejsem lhář,“ řekl jsem.

Oči, chladné nepřátelstvím, se na mě upřely. „Dobře,“ řekl po chvíli. „Nejste lhář.“ Posadil se znova ke stolu, ramena se sesunula jako kabát na nevhodném ramínku.

8

Když jsem procházel kolem otevřených dveří obývacího pokoje, zahlédl jsem skupinu lidí, která tam čekala. Hlasy byly tlumené, obličeje bílé a vyčerpané. Zdálo se, že nikdo nepije, veselá zábava byla ta tam. Společnost se změnila ve vystrašený hlouček, ponurý pokoj v rodinnou hrobku. Strážník v modré košili se hrbil na židli u dveří, na koleně držel čepici se štítkem a pozoroval ji, jako kdyby to byla tvář drahého přítele. Dveře salónku byly zamčené. Chystal jsem se na ně zaklepat, muž, který byl na opačné straně, pronesl slovo o pěti písmenech. Vyslovené jasným tenorem znělo neuvěřitelně. Odpověděl mu ženský hlas, rychlý a tichý, tak tichý, že nepronikl těžkými dveřmi a slova zůstala nesrozumitelná. Zřetelně jsem slyšel jenom vzlyky, kterými končily jednotlivé věty.

Přešel jsem k sousedním dveřím a vstoupil do temného pokoje. Světlo z předsíně přeměnilo židle rozestavěné podél stěny v nahrbené stíny, zalesklo se na stole mezi stříbrnými příbory a mísami. Když jsem zavřel dveře, zůstalo v místnosti trochu světla: chabý světelný paprsek pronikal pod staromódními zasunovacími dveřmi, které oddělovaly jídelnu od salónku. Prošel jsem tiše pokojem, lehl jsem si k zasunovacím dveřím. Slyšel jsem hlas Maud Slocumové:

„Přestala jsem se snažit. Léta jsem pro tebe dělala, co jsem mohla. Nebylo to k ničemu. Vzdávám se.“

„Nikdy ses nesnažila,“ odpověděl suše a trpce její muž. „Žilas v mém domě a jedlas můj chleba, ale nikdy ses ani v nejmenším nepokusila mi pomoct. Jestliže jsem selhal, jak tvrdíš, je to tvá chyba právě tak jako moje.“

„V domě tvé matky,“ posmívala se mu, „a jedla jsem její chleba – dvakrát obrácený krajíc.“

„Matku vynech!“

„Jak ji můžu vynechat?“ Hlas teď měkce předl, ovládala zřejmě sebe i situaci. „Byla hlavní postava mého manželského života. Když jsme se brali, měl jsi možnost se od ní odpoutat, ale neměl jsi k tomu dost odvahy.“

„Neměl jsem doopravdy možnost, Maud.“ Hlas ochotníka zakolísal pod břemenem sebelítosti. „Byl jsem na ní závislý – nedokončil jsem ani školu. Najít tehdy zaměstnání taky nebylo lehké a tys pospíchala, abys už byla vdaná –“

„Já že jsem pospíchala? Tys mě prosil se slzami v hlase, abych si tě vzala. Tvrdil jsi, že na tom závisí osud tvé nesmrtelné duše.“

„Vím, myslel jsem si to.“ Ve stručné větě se ozvalo zoufalství. „Ty sis mě taky chtěla vzít. Mělas pro to své důvody.“

„Ví bůh, že jsem pro to měla důvody, měla jsem v břiše dítě a nikoho jinýho, na koho bych se mohla obrátit. Ale patrně jsem měla spolknout hrdost, statečná malá ženuška se měla hezky uklidit z cesty.“ Její hlas přešel v ostrý šepot: „To si tvá matka, přála, viď?“

„Malá jsi nikdy nebyla, Maud.“

Nepříjemně se zasmála. „Matka také ne, že? Její klín na tebe stačil.“

„Vím, co ke mně cítíš, Maud.“

„Nemůžeš to vědět. Necítím vůbec nic. Jsi pro mě vzduch.“

„Prosím.“ Namáhal se, aby jeho hlas zůstal klidný. „Teď, když je matka mrtvá, mohla bys být o něco laskavější – k její památce. Na Káťu byla vždycky hodná. Odepřela si dokonce určité věci, aby mohla Káťu posílat do školy, hezky ji strojit –“

„To připouštím. Jenomže ty nechápeš, že myslím také na sebe. Samozřejmě, že jde především o Káťu. Miluju ji a chci pro ni jen to nejlepší. Což ovšem neznamená, ze sama patřím do starého železa. Kromě toho, že jsem matka, jsem také žena. Je mi teprve pětatřicet.“

„Na to, abys začínala znova, je to trochu pozdě.“

„Právě teď mám pocit, že jsem vlastně ještě nezačala – patnáct let jsem se jenom pro něco šetřila. Moc dlouho už nevydržím. Uvnitř se začínám hroutit.“

„To se ti právě teď zdá. Dostáváš konečně možnost, na kterou jsi čekala. Kdyby byla matka nezemřela, byla bys ochotně pokračovala ve starých kolejích.“

„Obávám se, že nevíš, o čem mluvíš.“

„Tedy přibližně pokračovala. Vím, že od cesty do Chicaga se s tebou něco děje.“

„Co je s cestou do Chicaga?“ V jejím hlase se ozvala hrozba.

„Na nic jsem se tě nevyptával. A nehodlám se vyptávat. Vím, že ses to jaro vrátila proměněná. Bylas najednou živější –“

Přerušila ho opovržlivě: „To je od tebe velice moudré, že se nevyptáváš, Jamesi. Já bych se totiž také mohla vyptávat, na Francise, například, jenomže znám odpovědi už předem.“

Chvíli mlčel. Slyšel jsem dech jednoho z nich. Konečně vzdychl: „Takhle se nikam nedostaneme. Co vlastně chceš?“

„Řeknu ti, co chci. Polovičku všeho, co máš, to znamená i polovičku této nemovitosti. A to hned.“

„Hned! Matčina smrt se ti kromobyčejně hodila, že? Kdybych tě neznal, Maud, věřil bych, žes matku zabila sama.“

„Nebudu předstírat lítost nad tím, co se stalo. Jakmile skončí tohle nepříjemné vyšetřování, a ty budeš ochotný se dohodnout, požádám o rozvod.“

„Zaopatřím tě,“ řekl slabě. „Čekalas dost dlouho na svůj podíl. Teď ho tedy dostaneš.“

„A Káťa,“ naléhala. „Nezapomeň na Káťu.“

„Nezapomněl jsem na ni. Káťa zůstane u mě.“

„Aby žila ve třech, s tebou a Francisem? Na to nepřistoupím.“

Promluvil se značným úsilím: „Francis je mimo hru.“

„Francis nebo někdo jemu podobný. Znám tvé sklony, Jamesi.“

„Ne.“ Vyrazil. „Káťa je všechno, co chci.“

„Vím, co chceš. Zdravého tvora, po kterém by ses pnul jako psí víno. Zkoušel jsi to se mnou, ale já jsem tě setřásla, a nebudeš se upínat na Káťu. Odcházím odsud a beru Káťu s sebou.“

„Ne. Ne.“ Druhé slovo se změnilo v bolestné zanaříkání. „Nemůžeš mě nechat samotného.“

„Máš své přátele,“ řekla ironicky.

„Neopouštěj mě, Maud. Bojím se osamělosti. Obě vás potřebuji mnohem víc, než tušíte.“ Jeho hlas byl naprosto nemužný, hlas hysterického chlapce.

„Zanedbával jsi mě patnáct let,“ řekla. „Když jsem konečně dostala příležitost odejít, trváš na tom, abych zůstala.“

„Musíš zůstat. Je to tvoje povinnost. Nemohu zůstat sám.“

„Chovej se jako muž,“ řekla. „Ke kňučící třasořitce nejsem schopná žádného citu.“

„Kdysi jsi mě milovala –“

„Skutečně?“

„Chtěla sis mě vzít a starat se o mě.“

„To muselo být dávno. Už se na to nepamatuju.“

Zaslechl jsem prudké vdechnutí a rychlé kroky po podlaze. „Děvko!“ vykřikl chraplavým, přidušeným hlasem. „Jsi odporná studená ženská a já tě nenávidím.“

„Žena trochu zchladne,“ řekla jasně a přímo, „když má za muže přelud.“

„Jsi strašná. Ženská.“ V pomlčce mezi oběma slovy zaznělo mlasknutí úderu. Pak něco kostnatého, patrně jeho kolena, dopadla nerovnoměrně na podlahu. „Odpusť mi,“ řekl, „odpusť mi.“

„Uhodil jsi mě,“ její hlas byl prázdný úžasem. „Ublížil jsi mi.“

„Nechtěl jsem ti ublížit. Odpusť mi to. Milují tě, Maud. Prosím, zůstaň u mě.“ Kuckavý vzlyk přetrhl jeho blábolení a protáhl se do rytmického nářku. Dlouho nebylo slyšet nic než jeho pláč.

Pak ho začala konejšit, měkkým, mazlivým hlasem. „Uklidni se, Jimmie. Milovaný Jimmie. Zůstanu s tebou. Máme před sebou krásný život, viď, miláčku?“

Když jsem povstal, slabě jsem se zapotácel. Bylo mi, asi jako kdybych naslouchal u mikrofonu, který je vbudovaný do zdi pekla. Prošel jsem kolem zavřených dveří salónku, aniž jsem zpomalil, vyšel jsem na trávník. Nebe bylo černé a v pohybu. Dlouhé šedé mraky táhly přes hory k moři, proudily jako řeka nad hrbolatým hřebenem světa.

Mířil jsem k silnici, uprostřed trávníku jsem si vzpomněl, že můj vůz zůstal v Údolí nopálů. Obešel jsem dům k zadnímu vchodu a zjistil, že v kuchyni není nikdo kromě hospodyně. Paní Strangová byla starší žena, s dlouhým, měkkým obličejem a řídnoucími vlasy. Vařila něco v pánvi na plotně.

Uskočila, když zaslechla mé kroky. „Nebesa! Vy jste mě vyděsil.“

„To je mi líto. Jsem Archer, přítel paní Slocumové.“

„Ano, volal jste, pamatuju si vás.“ Její rty se chvěly a byly modré.

Řekl jsem: „Je Káťa v pořádku?“

„Ano, je v pořádku. Připravuju jí horký mlíko, aby usnula. To ubohý dítě si potřebuje odpočinout po těch strašných událostech.“

Cítil jsem se do určité míry za Káťu odpovědný, snad jen proto, že se za ni necítil odpovědný nikdo jiný. Navzdory kratičkému příměří byli její rodiče zcela pohrouženi do své soukromé války. Snad to tak bývalo vždycky.

„Budete se o Káťu starat?“ zeptal jsem se paní Strangové.

Odpověděla pyšně: „Vždycky jsem se o ni starala, pane Archere. Ona si to plně zaslouží, víte? Někteří učitelé si o ní myslejí, že je geniální.“

„Tenhle dům se přímo hemží geniálníma lidma, nezdá se vám?“

Zmizel jsem dřív, než vypukl spor. Od kuchyňských dveří jsem zahlédl zákmit světla, klouzalo temnotou pod garážemi jako kartáč, který bílí prádlo. V okolí bazénu dosud fotografovali.

Knudson se třemi členy svého oddělení řídil přeměřování. Tělo, zakryté prostěradlem, leželo opodál, čekalo trpělivě, až je někdo odnese. Na dně bazénu svítila světla, voda pod neklidným, světélkujícím povrchem byla smaragdově zelená.

Knudson mě uviděl, opustil svou skupinku, pokynul mi bradou. Když jsem byl v doslechu, zašeptal: „Co říkala? Bude spolupracovat?“

„Neviděl jsem ji. Byla zamčená v pokoji se svým mužem.“

Jeho nozdry se rozšířily, odfrkl si pro sebe, jeho pocity zřejmě neplatily mně. „Poslal jsem stíhací vozy, aby hledaly Reavise. Vzhledem k tomu, že ho znáte, mohl byste být užitečný.“

„Nespadá to do mého rajónu, nemyslíte?“

„To si rozhodněte sám.“ Pokrčil pomalu svalnatými rameny. „Existuje snad určitá odpovědnost –“

„Snad máte pravdu. Můžete mě nechat odvézt do města? Ne Franksem ovšem.“

„Jistě.“ Obrátil se k fotografovi, který klečel u mrtvého těla. „Končíte, Winowsky?“

„Jo.“ Odhodil prostěradlo. „Ještě pár snímků nebožky. Profesionální čest mi nedovoluje, abych ji o ně ošidil.“

„Vezměte pana Archera s sebou do města.“

„Jo.“

Stál shrbený nad mrtvolou, stiskl blesk, připevněný k horní stěně fotografického aparátu. Bílé magnéziové světlo vyprostilo ze tmy mrtvou tvář a promítlo ji do noci. Byla bílá jako vápno, pihy vystupovaly jako vředy. Bubliny bílé pěny, podmořský přízračné, se vydouvaly pod nosem a vyhřezaly z pootevřených úst Rozevřené zelené oči zíraly v čirém úžasu k temnému nebi, které se pohybovalo mezi ještě temnějšími horami.

„Ještě jednou,“ řekl fotograf a překročil tělo. „Dávej pozor, vyletí ptáček.“

Bílé světlo se znovu zablesklo na nehybném obličeji.

9

Budova mela růžovou omítku, byla velká, nová a ošklivá. Nad postranním vchodem svítil červený neónový nápis: Tančírna. Zeď byla slepá, byly v ní jen dveře a několik skrytých kulatých ventilátorů. Už na ulici jsem slyšel zvuky zábavy, kapela hrála beat, a množství nohou trsalo po podlaze. Když jsem otevřel těžké dveře, zalehly mi uši hlukem.

Většina kraválu se linula z pódia, které bylo umístěné na zadním konci místnosti, skupina mladíků v bílých flanelkách tam týrala piano, kytaru, trombón, trumpetu, bubny. Piano brnkalo a dunělo, trombón hýkal, trumpeta vřískala a skuhrala. Kytara trhala chromatickou stupnici, nerozžvýkanou ji bleskově chrlila do publika. Bubeník tloukl do všeho, co bylo po ruce, do bubnů, do pouzdra, do cymbálů, dupal do podlahy, mlátil do opěradla židle, třískal do chromového podstavce mikrofonu. Na největším bubnu měl nápis Zuřivá Pětka.

Ostatní hluk pramenil z boxů podél stěn a z tanečního parketu, kde se v neprodyšném čoudu zmítalo asi dvacet nebo třicet párů. Pronikavý smích obletovaných opilých žen, zvířecí skřeky opilých, chtivých mužů. Babylón s doprovodem divokého džezu.

Poblíž dveří, u pojízdného baru, míchala nápoje urostlá, na zrzavo obarvená žena v blůze z měňavého hedvábí. Její torzo se natřásalo jako obrovitá vejce naměkko, vyloupnutá ze skořápky. Číšnice přicházely a odcházely v mravenčím zástupu, všechny whisky pocházely z téže láhve. Zařadil jsem se do mezery mezi číšnicemi a postoupil jsem k baru. Urostlá žena pohodila prázdnou láhev pod pult, zadýchaná se napřímila.

„Já jsem Helena,“ řekla s exportním nylonovým úsměvem. „Jestli se chcete napít, najděte si místo a já k vám pošlu číšnici.“

„Děkuju, hledám Pata.“

„Koho?“

„Mladý muž, velký, s tmavými kudrnatými vlasy.“

„Mám dost svejch starostí, příteli. Ale nezoufejte. Jestli chcete, zkuste štěstí u číšnic.“ Když domluvila, nadechla se zhluboka, vejce se jí vzedmula až k bradě.

„Dvě whisky, dvě piva,“ řekla číšnice za mými zády.

Zeptal jsem se jí: „Je tu Gretchen?“

„Myslíte Gretchen Hecková?“ Číšnice ukázala tupým palcem na vysokou dívku na parketu. „V těch modrejch šatech.“

Počkal jsem, až přestane hudba, pak jsem přešel k prázdnému boxu. Některé dvojice zůstaly stát uprostřed místnosti, paže propletené, pohled z očí do očí. Proti vysoké blondýně stál mladý Mexičan v modrých džínech a bílé košili. Jak byl hoch tmavý, tak byla Gretchen světlá, s bílou pletí a vysokým účesem, kterým chlapce převyšovala. Nevydrželi stát klidně. Boky se k sobě tiskly, vlnily se v krouživém pohybu, hudba začala znovu hrát, pohyb se zrychlil. Ona se otáčela na místě, on kolem ní kroužil, vypínal se jako krocan, mával pažemi jako kohout křídly, poskakoval, dupal. Zakláněl hlavu a krk do vodorovné polohy, balinéská móda, tancoval v dřepu jako kozák, vynalezl zvláštní kroužení boků, při kterém sebou tělo a nohy mrskaly v rozdílném rytmu. Ona uprostřed kruhu opakovala v náznaku jeho pohyby, on kruh kolem ní neustále zmenšoval. Znova se spojili, zmítalo a otřásalo jimi nemožné šimi. Tiskla se k jeho mohutnému hrudníku, klesly jí paže. Držel ji v objetí, hudba pokračovala bez nich.

Za mými zády se začala nějaká žena dovolávat lidovou španělštinou Matky boží, prosila, aby jí dopomohla k spravedlivé pomstě. Vymrštila se se židle, vychrtlá mladá Mexičanka, s dehtově černými vlasy. Ze sevřené pravé pěsti vyskočila čepel nože, dlouhá dobré čtyři palce. Uhnul jsem, přidržel jsem se jednou rukou židle a roztočil jsem se. Špičkou levé nohy jsem zachytil její nárt, složila se tvrdě, obličejem na podlahu. Nůž dopadl na zem a odfištěl z jejího dosahu. Když blondýna a černovlasý mládenec zahlédli nůž, odskočili od sebe tak prudce, že se blondýna na vysokých podpatcích zapotácela. Mládenec zíral na nůž a na ženu, která se drápala na kolena. Oči mu zvlhly a bronzový obličej zezelenal.

Se sklopenou hlavou, sklíčený, aniž se jedinkrát ohlédl, došel k ženě a nemotorně jí pomáhal na nohy. Plivala po něm španělská slova, znělo to jako praskání laciných prskavek. Obnošené černé saténové šaty měla pokryté prachem. Polovičku bledožlutého podobaného obličeje umazanou. Začala plakat. Objal ji a řekl: „Prosím, je mi to moc líto.“ Vyšli spolu ven. Hudba přestala hrát.

Tlustý muž středního věku ve vyrudlé policejní uniformě se vynořil odnikud. Zvedl nůž, přelomil ho o koleno, čepel i rukověť spustil do kapsy modrého kabátu. Přišel k mému boxu, našlapoval lehce, jako kdyby šel po vejcích. Špičky jeho střevíců byly rozpárané a zdeformované.

„Dobrá práce, chlapče,“ řekl. „Odvážou se někdy tak rychle, že je nestačím uhlídat.“

„Nechutná mi pít, když si v okolí někdo hraje s nožem.“

Z obličeje poznamenaného časem mě pozorovaly krhavé oči. „Jsi tu novej, ne?“

„Jo,“ odpověděl jsem, ačkoli se mi zdálo, že jsem v Údolí nopálů už věčnost. „Když mluvím o pití, ještě jsem se k žádnému nedostal.“

Dal znamení číšnici. „To zařídíme.“ Položila na stůl podnos, na kterém stály prázdné sklenice, olepené pěnou. „Co to bude?“

„Láhev piva.“ Nedůvěřoval jsem whisce, kterou čepovali u baru. „Zeptejte se Gretchen, co chce pít a jestli to chce vypít se mnou.“

Pití a Gretchen přišly současně. „Helena řekla, že to nemám účtovat,“ oznámila číšnice. „Dostanete pivo na účet podniku. Nebo co si budete přát.“

„Jídlo?“

„Na to je už pozdě. Kuchyň je zavřená.“

„Co tedy?“

Číšnice postavila pivo tak prudce, že zapěnilo, a zmizela bez odpovědi.

Gretchen se zahihňala, neznělo to nepříjemně, a usadila se na židli proti mně. „Helena má nahoře pokoje. Říká, že je v tomhle městě moc muskejch, a někdo musí něco udělat, aby se zmenšila tlačenice.“ Srkala svůj nápoj, colu s rumem, a mhouřila legračně oči nad okrajem sklenice. Byly naivní a jasné, měly chrpovou barvu. Její svěžest nedokázala zničit ani sprostá červená ústa, přetažená rtěnkou.

„Nejsem správnej typ.“

Prohlédla si mě pečlivě, jen taktak že neohmatala, z jaké látky mám ušité sako.

„Možná. Připouštím, že nevypadáte, jako byste měl chuť jít nahoru. Ale pohnout sebou umíte, bratře.“

„Zapomeňte na to.“

„Ráda bych. Když se něco semele, nevyděsím se hned, přijde to na mě až potom. Probudím se vo půlnoci a mám chuť ječet. Čert aby vzal to neviňátko do pekla.“

„Už tam je.“

„Jo, chápu, jak to myslíte. Tyhle španělský neviňátka berou věci tak vážně, že si člověk pomalu nebude moct užít ani trochu legrace.“

„Vy si žijete dobře,“ řekl jsem. „Pokud se dá věřit Patovi.“

Začervenala se, oči jí zazářily. „Vy znáte Pata?“

„Sloužil pode mnou u námořnictva.“

„Tak von byl dovopravdy u námořnictva?“ Vypadala překvapeně a spokojeně a byla bystřejší, než jsem myslel.

„Samozřejmě. Byli jsme spolu na Guadalu.“ Připadal jsem si trochu jako kuplíř.

„Třeba byste to moh vědět.“ Hryzala si spodní ret, rtěnka jí obarvila zuby, Měla i přední zuby zkažené. „Je pravda, co mi tvrdí, že je tajnej agent nebo tak něco?“

„Za války?“

„Teď. Říká, že dělá šoféra jenom naoko, aby maskoval, že je v nějakejch tajnejch službách.“

„O tom nic nevím.“

„Navykládá toho tolik, že většinou nevím, čemu mám věřit. Je ale sekáč,“ dodala na obranu. „Myslí mu to a dotáhne to daleko.“

Přisvědčil jsem tak srdečně, jak jen jsem to svedl. „Je to správný chlapík. Doufal jsem, že se s ním dnes večer sejdu. V našem podniku se vyskytla nějaká obchodní příležitost, myslel jsem, že by mohl začít od podlahy.“

„Obchodní příležitost?“ Slova měla magický, čtyřbarevné reklamní účinek, opakovala je s přiměřenou úctou. Chrpové oči už viděly Gretchen, jak v zástěře čerstvě vyprané v nejmodernější pračce vyváří Reavisovi v kachlíčkované kuchyni nového typizovaného domku s jednou ložnicí na předměstí kterého města?

„V Los Angeles?“

„Tak.“

„Možná že je u mě. Někdy na mě čeká ve voze.“

„Můžete odtud vypadnout?“

„Proč ne? Jsem na svobodný noze.“ Žvatlání pokračovalo, jako kdyby byla zapomněla obrátit gramofonovou desku, ale její myšlenky byly v daleké budoucnosti, kdy Gretchen bude prožívat nový život: jako půvabná mladá manželka dobyvatele obchodního světa Reavise.

Poplácala chladič mého vozu, jako kdyby to byl čumák zvířete, které si může získat náklonností. Chtěl jsem jí poradit, aby na Reavise zapomněla. Nevydrží dlouho s žádnou ženou, nesplatí dluhy žádnému muži.

Řekl jsem: „Obchody se nám teď dařejí. Potřebujeme chlapce jako je Reavis.“

„Kdybych mu mohla dopomoct k vopravdu dobrýmu místu –“ řekla. Konec zamlčela, ale byl jednoznačný: vzal by si mě. Snad.

Objel jsem několik bloků a pod jejím velením odbočil z hlavní třídy do ulice lemované velkými starými domy. Hrbolatý asfalt mlátil nářadím v kufru vozu. Byla to jedna z ulic, které kdysi patřily k nejpřepychovějším. Domy byly viktoriánské vily, jejich štíty a zdobné římsy působily dnes směšně proti temnému nebi. Teď to byly nájemní domy a penzióny, které nesly už jen chatrné zbytky zašlé slávy.

Uličkou mezi dvěma takovými domy jsme přišli do dvora, zastíněného černými duby. Na odlehlém konci dvora stál pod vysokými stromy přívěsný vůz. Ve světle reflektorů jsem viděl, že se jeho plechová stěna olupuje a reziví jako opuštěná plakátovací plocha. Dvůr, plný odpadků, páchl jako smetiště.

„To je náš vlečňák.“ Gretchen se snažila být veselá, ale v jejím hlase se ozýval náznak úzkosti. „Nesvítí,“ dodala, když jsem zhasl přední světla,

„Nemůže čekat potmě?“

„Třeba usnul. Někdy tu přespí.“ Zase ho chránila, popisovala jeho zvyky jako návyky odrostlého, trápivého, rozmazleného dítěte, které řízením osudu miluje.

„Mimochodem, řekla jste náš vlečňák. Myslela jste váš a Patův?“

„Ne, Pat mě jenom navštěvuje. Mám spolubydlící. Jane, ale ta není nikdy v noci doma. Pracuje nahoře na trati v bufetu, mají votevříno celou noc.“

Stín domů pozřel světlou skvrnu jejího obličeje. Uschlé špičaté listí nám praskalo pod nohama. Dveře vlečňáku byly odemčené. Vešla dovnitř a rozsvítila světlo u stropu.

„Není tady,“ řekla zklamaně. „Půjdete dovnitř?“

„Děkuju.“ Sestoupil jsem s betonového kvádru, který sloužil jako schod. Dveře byly tak nízké, že jsem musel sklonit hlavu.

Malý pokoj obsahoval umývadlo a plynový sporák, oboje poblíž dveří, dvě zabudované palandy, přikryté stejným levným červeným bavlněným přehozem, na vzdáleném konci poličku z vrstevnatého dřeva, zakrámovanou líčidly, sponkami, brakovými románky, nad ní zborcené špinavé zrcadlo, které odráželo rozmazaný, pokřivený obraz dívčina pokoje, dívky i mě.

Muž v zrcadle byl velký, měl placaté čelo a vychrtlý obličej. Jedno jeho šedé oko bylo větší než druhé, rozšiřovalo se a kolísalo jako oko svědomí; druhé oko bylo malé, tvrdé a prohnané. Stál jsem chvíli nehnutě, upoutaný vlastním zkresleným obličejem, pokoj se proměňoval jako pomocná kresba při psychologickém testu. Byl jsem na chvíli ten člověk v zrcadle, stínová postava bez vlastního života, která jedním velkým a jedním malým okem zírala špinavým zrcadlem do špinavých lidských životů ve velice špinavém světě.

„Je to trochu přecpaný,“ snažila se mluvit povzbudivě, „ale říkáme tomu sladkej domov.“

Protáhla se kolem mě a zavřela dveře. V uzavřeném prostoru se svářil pach rozlitého žluklého tuku, který vyvěral ze sporáku, s pachem mdlobně sladkých šestákových voňavek. Ani pro jeden jsem nehoroval. „Útulné,“ řekl jsem.

„Posaďte se, vašnosti,“ řekla s násilnou veselostí, „rum a cola mi došly, ale mám muškátový víno.“

„Děkuju, pil jsem pivo.“

Sedl jsem si na okraj palandy, zakryté červeným přehozem. Pohyby muže v zrcadle byly rychlé a přesné pohyby mládí, ale chybělo jim mladistvé nadšení. Jeho čelo teď bylo vypouklé jako čelo intelektuála z reklamy, jeho pusa malá, strojená a krutá. Vzal ho ďas.

„Kdybyste chtěl, mohli bysme se trochu pobavit,“ řekla nejistě. Stála v plném světle a vypadala jako namalovaná gumová panna s pravými vlasy, které už nejsou docela nové.

„Nechci.“

„No dobře, snad to nemusíte říkat urážlivé, nemyslíte?“ Chtěla to říct škádlivě, ale vyznělo to jinak. Byla zaskočená a ustaraná.

Zkoušela to znova: „Mám dojem, že vám pořádné záleží na tom, abyste našel Pata, co? Je docela možný, že je ve svým bytě v Los Angeles. Většinou tam mezi tejdnem nejezdí, ale několikrát to taky udělal.“

„Nevěděl jsem, že má byt v Los Angeles.“

„Malej jednopokojovej bejvák. Jednou mě tam vzal na víkend. Cha, to by tedy byla junda, kdybyste se sem za ním trmácel a von by celej ten čas byl dole v Los Angeles.“

„To by bylo k poválení. Víte, kde to je, abych ho mohl zítra vyhledat?“

„Zejtra tam nebude. Musí nastoupit u Slocumovejch.“

Nechal jsem ji při tom. „To je bída. Musím se vrátit v noci do Los Angeles. Můžete mi dát jeho adresu?“

„Nevím číslo, ale možná že ho najdu.“ Oči jí mdle plápolaly, zřejmě doufala, že něčeho dosáhne. Sedla si proti mně na palandu, tak blízko, že se naše kolena dotýkala. Nylonky, které visely nad postelí na tyči na ručníky, mě lechtaly za krkem. „Udělala bych všechno, abych mu pomohla.“

„To se mi líbí. Jak se to tam jmenuje?“

„Graham Court, nebo tak ňák. Je to v jedny z postranních ulic, který vedou ze Severní Madisonské, mezi Hollywoodem a Los Angeles.“

„Nemá telefon?“

„Co já vím, nemá.“

„Děkuju ještě jednou.“

Vstal jsem. Zvedla se jako můj stín, tísnili jsme se v úzké uličce mezi postelemi. Pokoušel jsem se projít kolem ní ke dveřím, ucítil jsem dotek oblých boků.

„Docela se mi líbíte, pane. Kdybych pro vás mohla něco udělat?“

Její prsy se vyhrotily jako svár. Prorazil jsem si cestu. Muž v zrcadle mě pozoroval, jedno jeho oko bylo chladné jako smrt. „Kolik je vám let, Gretchen?“ zeptal jsem se ode dveří.

Nenásledovala mě ke dveřím. „Do toho vám nic není. Sto let, možná. Podle kalendáře sedumnáct.“

Sedmnáct, o rok nebo o dva více než Kátě. A dělily se o Reavise. „Proč se nevrátíte domů k mamince?“

Zasmála se, znělo, to jako když se trhá papír v akustické komoře. „Zpátky do Tramtárie? Maminka mě nechala napospas veřejný dobročinností, hned jak se poprvé rozvedla. Jsem na vlastních nohách vod roku 1946.“

„A jak vám to jde, Gretchen?“

„Žiju si dobře, jak jste řek.“

„Mám vás hodit nazpátek k Heleně?“

„Děkuju, ne. Mám peníze na tejden. Teď, když víte, kde bydlím, můžete mě někdy navštívit.“

Ta otřelá slova probudila ozvěnu, která mě provázela padesát mil. Nocí se ozývaly hlasy mladých dívek, které zahodily své mládí, ve tři nebo ve čtyři hodiny ráno křičely ze sna.

10

Zastavil jsem v denním baru na bulváru Santa Monica, abych snědl chlebíček, vypil kávu a podíval se do telefonního seznamu. Visel na řetězu z telefonního automatu, který byl na zdi vedle průčelního okna baru. Vyhledal jsem Graham Court, Laredo Lane. Vytočil jsem číslo a pozoroval lidi na chodníku. Hippies, znalí beatu a drog, světáci středních let, turisté, kteří doufají, že se splní jejich očekávání, nadějeplné i zoufalé prostitutky, hbití, šarmantní podvodníci bez věku; svět, který proudil na druhé straně skleněné tabule po dlouhé hollywoodské tepně. Reklama nad oknem byla napůl červená, napůl zelená, než prošli úsekem chodníku, který jsem pozoroval, měnili svěžest mládí za nazelenalou sešlost, nebo naopak, zelenost mládí za přezrálou mrtvičnost.

Na dvanácté zazvonění odpověděl mdlý hlas. Pat Reavis v Graham Court nebydlí a nikdy nebydlel, dobrou noc.

Číšník mi přes černý průhledný pult poslal tenký bílý chlebíček a šálek husté hnědé kávy. Měl růžové, motýlí uši. Jinak byl ve stadiu larvy.

„Nemoh jsem neslyšet,“ řekl ucintaně, „jestli hledáte příležitost, znám jedno spolehlivý číslo.“

„Vytrhněte si kus papíru z pornografického časopisu, napište si na něj svý číslo krví a shltejte to k snídani.“

„Cože?“ řekl. „Krví?“

„Proč si myslíte, že sex je nejdůležitější?“

Zasmál se nosem. „Jmenujte něco jinýho.“

„Peníze.“

„Jistě, ale řekněte mi, k čemu je chlap potřebuje?“

„Aby mohl strávit klidné stáří v tibetském klášteře.“ Ukázal jsem mu úřední odznak, který jsem přechovával od války. „Za kuplířství byste mohl jít na pár let do chládku.“

„Ježíši!“ Jeho obličej prodělal náhlou a otřesnou proměnu. Stáří se ho dotklo zkřivenými prsty, zmuchlalo ho jako papír. „Dělal jsem jenom legraci, nic jsem tím nemyslel, neznám žádný číslo. Na mou čest, přísahám při pánubohu.“

Jeho kňourání mě provázelo až na chodník. Zaniklo za zavřenými dveřmi. Byl jsem v mizerné náladě.

Laredo Lane byla jedna z malých opuštěných dřevěných uliček, které jsou utopené mezi dvěma velkými bulváry. Ojedinělé pouliční svítilny ji chabě osvětlovaly. Tu a tam planula světla v domech, kde se hýřilo. Zaslechl jsem úryvky hudby a smíchu, zahlédl v oknech tančící dvojice. Někteří tanečníci byli černí, jiní bílí; někteří měli hnědé obličeje Indiánů. Ale většina předměstských domků tonula za zavřenými okenicemi v temnotě. Celý jeden blok byl pustý, zbyla tu jen betonová kostra, obnažená starým požárem.

Připadal jsem si jako osamělá kočka, jako stárnoucí navztekaný uličník, který hledá, kde by se mohl porvat. Zapudil jsem rozmrzelost, hodil jsem ji za hlavu. Noční ulice byly mé království, budu se v nich potloukat do posledního dechu.

Písmena Graham Court byla vyrytá do přední stěny pravoúhlé kovové schránky, kterou zevnitř osvětlovala elektrická žárovka. Ke sloupu, který podpíral schránku, byla připevněná bíle natřená deska, na ní kostrbatý nápis VOLNÁ MÍSTA. Dodatek NEJSOU byl zakryt kusem zašlé lepenky. Zastavil jsem dvě stě stop za nápisem a nechal jsem běžet motor. Výfuk bafal jako dýmka, vypouštěl malé modré obláčky do chladnoucího vzduchu.

Graham Court byla řada rozpadávajících se barabizen, seřazená podél pruhu uschlé trávy. Svět mohl k jejich zborceným zápražím proniknout po sešlé štěrkované cestě, pokud by o to ovšem svět stál. Z několika chatrčí pronikalo světlo štěrbinami ve zpuchřelých dřevěných stěnách. Budova označená KANCELÁŘ, která stála nejblíž ulici, byla zavřená a tmavá. Vypadala, jako by ji majitel opustil navždy. Nad hlavou mi šuměl eukalyptovník jako něžný noční vánek, shazoval na zem křehké červené kvítky. Bezdůvodně jsem jeden zdvihl a rozemlel mezi prsty na červený prášek.

Když jsem se rozhodoval mezi přímým postupem a dlouhým nudným čekáním v autě, otevřely se dveře prostředni barabizny. Vypustily na trávník pruh žlutého světla. Pohyboval se v něm mužský stín, světlo zase zmizelo. Šel jsem dál ulicí, vzdaloval jsem se od svého vozu. Za chvíli se ozvaly rychlé kroky, které mě následovaly.

Využil jsem příležitosti a zabočil s určitou nechutí na cestu, která vedla k neosvětlenému domu, jako bych tam patřil. Můj dlouhý kolísající stín splynul se stíny keřů, věděl jsem, že muž, který mě následuje, nevidí víc než obrys mé postavy. Na silnici vedle domu stálo zaparkované auto, ukryl jsem se za ně a zmizel tak z dohledu. Kroky přešly po chodníku, aniž se zastavily.

Na nároží zabočil do osvětlené ulice. Byl to Reavis, pyšně si vykračoval, bradu frajersky vystrčenou, ramena vzpřímená, jako by se za pravého poledne předváděl tlupě vybraných děvčat. Když zašel za roh, utíkal jsem zpátky k autu, objel jsem domovní blok, zhasl světla a spatřil přehlídku o jediném muži přecházet křižovatku.

Neponechával jsem nic náhodě. Protože Reavis znal můj vůz, zamkl jsem ho a nechal na místě. Dal jsem Reavisovi náskok skoro celého domovního bloku a kryl jsem se, jak se dalo: schovával jsem se za stromy, za keře, za auta. Ani jednou se neohlédl; postupoval jako člověk, který má svědomí čisté nebo žádné. Když došel na Sunset, zabočil doleva. Přešel jsem bulvár a zmenšil jsem odstup. Reavis měl na sobě křiklavý černozrzavý fiškrét, Řev jeho obleku jsem slyšel i nad rušným provozem hlavní třídy.

Reavis zamířil ke stanovišti taxíků, několik vozů tam stálo u chodníku. Očekával jsem, že si jeden najme, chtěl jsem udělat totéž a sledovat ho. Ale místo toho se posadil na lavičku u zastávky autobusů, zkřížil nohy a zapálil si cigaretu. Ušel jsem několik yardů příčnou ulicí a pozoroval jsem ho ze stínů nárožní budovy. Nalevo se tyčily vysoké hotelové domy proti nebi, jehož pohyblivá růžová barva připomínala prostor uzavřený očními víčky. Mezi Reavisem a mnou se stejnoměrnou pětatřicítkou až čtyřicítkou sunul pozdně noční provoz.

Dlouhý černý vůz vybočil z proudu a zajel k červeně vymezenému prostranství, kde seděl Reavis. Ten vstal a zahodil cigaretu. Muž v tmavošedé livreji se zvedl od volantu, otevřel mu zadní dvířka. Když se limuzína dala znova do pohybu, trčel jsem uprostřed vozovky v pochybně bezpečné uličce mezi pohybujícími se proudy. Otevřel jsem dveře nejbližšího taxíku a řekl jsem řidiči, aby sledoval limuzínu.

„Dvojnásobný jízdný,“ překřikl kravál rozjíždějícího se motoru. „Ovšem. A příplatek za číslo toho vozu.“ Taxík se odlepil od chodníku tak prudce, že mnou mrštil na opěradlo, a během vteřiny si to hasil padesátkou. Proplétal se proudem a blížil se k černé limuzíně.

„Nepředjíždějte ho. Až přečtete číslo, držte se za ním.“

Trochu zpomalil, ale postupně zkracoval prostor, který dělil oba vozy. „Číslo je 23P708,“ řekl za chvíli. „Vy toho chlápka sledujete nebo co?“

„Jen si tak hraju.“

„No dobrá, snad se můžu zeptat.“

„Zapomněl jsem odpověď.“ Tím skončil náš rozhovor. Poznamenal jsem si číslo na vnitřní stranu ploché krabičky od sirek a zasunul ji do kapsy na hodinky. Černý vůz zabočil nečekaně k chodníku, vysadil Reavise a znova se rozjel. Reavis se nesl hrdě ke štítu, na kterém bylo napsáno Lovecký klub. Zapadly za ním dveře potažené kůží.

„Vysaďte mě tady,“ řekl jsem šoférovi. „Zaparkujte co nejblíž a počkejte na mě.“

Zvedl pravou ruku a mnul špičku palce o první dva prsty. „Že byste mi napřed ukázal vobrázek?“ Podal jsem mu pětku.

Podíval se na bankovku a pak se přes opěradlo obrátil ke mně. Měl obličej Sicilana, černé vlasy a ostrý nos. „Nebude z toho průšvih?“

Odpověděl jsem: „Jsem soukromej detektiv. Žádný nepříjemnosti nebudou.“ Doufal jsem, že nebudou.

Denisův Lovecký klub byl šerý, chladný a přeplněný. Nepřímá světla diskrétně ozařovala lesk kovu a dřeva, lesk hlav a významných obličejů. Fotografie, které lemovaly dřevem obložené stěny, byly podepsané slavnými jmény, přítomnými i minulými. Denis osobně stál nedaleko dveří, byl to šedovlasý muž, měl oblek pohřebního obstaravatele, nos klauna a ústa finančníka. S výrazem elegantní blahosklonnosti rozmlouval se jménem, které bylo kdysi mocné. Pohlédlo na mě zpod jemného vyškubaného obočí. Žádná konkurence. Pocítilo úlevu a povznešenost.

Podnik byl vybudovaný ve dvou rovinách, od zvýšeného baru byl přehled přes jídelnu. Byly skoro dvě hodiny. Provoz u baru před uzavírací hodinou právě vrcholil. Našel jsem prázdnou stoličku, dal jsem si pro posilnění pivo a rozhlédl jsem se.

Fiškrétový oblek tropil očividný hluk uprostřed jídelny. Reavis, otočený ke mně zády, seděl u stolu s ženou a mužem. Muž se naklonil přes čtyřpalcový steak k Reavisovi, modrý smoking mu obepínal mohutná ramena. Široký krk, který vyrůstal z měkkého bílého límce, podpíral obrovskou hlavu, pokrytou růžovou a hladkou pokožkou batolete. Narůžovělé vlasy v řídkých prstencích na objemné lebce. Oči byly přimhouřené, naslouchaly: skuliny pronikavé inteligence ve velkém, měkkém, žvýkajícím obličeji.

Třetí osoba u stolu byla mladá popelavá blondýnka, měla na sobě šaty z bílého skládaného šifonu a zářila v nich krásou. Když sklonila hlavu, smekly se krátké světlé vlasy do čela, rámovaly obličej jako cudný závoj. Rysy měla velice jemné.

Snažila se poslouchat, o čem muži hovoří. Mohutná tlama se na ni podívala, pootevřela poněkud oči a nebyla spokojená s tím, co vidí. Dětinská nedůtklivost vyryla klín mezi neviditelná obočí a zaškubala žvýkajícími ústy, která promluvila. Žena se zvedla a zamířila k baru. Budila pozornost. Usedla na prázdnou stoličku vedle mě, obsloužili ji dřív než mě. Barman ji oslovoval jménem „paní Kilbourneová“, a byl by si z ochoty rval vlasy, kdyby nějaké měl. Pila čistou whisky.

Barman mi konečně přinesl mé pivo, pěnilo v chladném měděném džbánu. „Poslední objednávky, prosím.“

„Děkuju.“

Pohlédl jsem kradmo na svou sousedku, abych si ověřil první dojem. Působila jako čistý kyslík; mohla člověka omámit a rozveselit, nebo otrávit. Oči pod hustými řasami byly melancholické, tváře lehce vpadlé, jako kdyby se stravovala vlastní krásou. Tělo měla plné a zároveň křehké, přesně ten druh, za kterým se muži ohlížejí a běhají po ulicích.

Její ruce zápolily s diamantovou sponou, otevřely zlatou lamé kabelku a tápaly v jejím obsahu. „Prokletý život,“ řekla. Hlas byl hluboký, prázdný.

„Něco není v pořádku?“ řekl jsem s nevelkou nadějí.

Neobrátila se, nezvedla ani oči. Myslel jsem, že jsem dostal košem, ani jsem se moc nedivil, vykoledoval jsem si to. Ale za chvíli promluvila, tímtéž vyrovnaným, nezúčastněným tónem: „Noc co noc, noc co noc, pořád dokola. Kdybych měla na taxík, utekla bych.“

„Mohu vám pomoct?“

Otočila se a podívala se na mě – pohledem, který ve mně probouzel přání, abych byl mladší, krásnější a bohatý, a ujišťoval mě, že nejsem ani jedno, ani druhé, ani třetí. „Kdo jste?“

„Neznámý obdivovatel. Posledních pět minut.“

„Děkuju vám, Neznámý Obdivovateli.“ Usmála se a zvedla obočí. Její úsměv byl jako šíp. „Nemáte náhodou doma pět dětí?“

„Vox populi,“ řekl jsem, „vox Dei. Kromě toho mám k dispozici konvoj taxíků.“

„Je to legrační, ale já je mám doopravdy. Lépe řečeno můj muž je má. A přitom nemám na taxík.“

„Taxík na mě čeká. Odveze vás.“

„Kolik laskavosti a sebezapření. Většina neznámých obdivovatelů si přeje, aby je člověk poznal.“

„Neposmívejte se.“

„Zapomeňte na to, mluvila jsem, aby řeč nestála. Na nic jiného nejsem stavěná, nesvedu než mluvit.“

Pohlédla ke svému stolu a mohutná tlama jí pokynula rozhodným kývnutím. Dopila, opustila bar a vrátila se ke stolu. Mohutná hlava se plným, zvučným hlasem dožadovala účtu.

Barman pozvedl paže a oslovil hosty u baru: „Lituji, panstvo, zavíráme.“

„Kdo je to?“ zeptal jsem se tiše.

„Myslíte paní Kilbourneovou?“

„Jo, kdo to je?“

„Manželka Waltera Kilbournea,“ řekl rozhodně. „Pan Kilbourne je s ní.“ To jméno se v mé paměti spojovalo s penězi, ale přesně jsem je zařadit nedovedl.

Čekal jsem v taxíku na druhé straně ulice, až vyšli na chodník. Zároveň předjela limuzína. Kilbourneovy nohy byly krátké ve srovnání s jeho obrovským trupem. Když přecházeli chodník, pohybovala se jeho mocná hlava v téže úrovni jako hlava jeho ženy. Reavis se tentokrát usadil vedle šoféra.

Šofér řekl: „Chcete si hrát zase na honičku?“

„Proč ne, jsou teprve dvě hodiny.“

„Některý lidi,“ mručel, „mají divnej smysl pro humor.“

Na rohu se otočil a vracel se rychle ulicí. Provoz ochabl, nebylo těžké udržet v dohledu široce rozmístěná červená zadní světla. Uprostřed Stripu zabočil černý vůz znova k chodníku. Blondýna a její manžel vystoupili, šli do Flamenka. Reavis zůstal sedět vedle šoféra. Černý vůz se náhle prudce obrátil a minul nás v protisměru.

Můj řidič zastavil sto yardů od Flamenka. Teď sešlápl akcelerátor až k podlaze, otáčel zuřivě proklouzávajícim volantem. „Jak dlouho to bude trvat?“

„Počkáme a uvidíme.“

„Okolo druhý si většinou dávám gáblík.“

„No jo, je to peklo. Vražda člověku obvykle naruší program.“

Ukazatel na tachometru poskočil o deset mil, jako by byl připevněný k řidičovu srdci. „Říkáte vražda?“

„Správně.“

„Někdo to slízává nebo to slízne?“

„Už to dostal.“

„S vraždou nechci mít nic společnýho.“

„Nikdo nechce. Snažte se neztratit z dohledu ten vůz a měňte vzdálenost.“

Černý vůz zabrzdil na křižovatce Cahuenga a můj řidič udělal chybu. Dříve než vůz odbočil doleva, dojel těsně k němu. Reavis se ohlédl, jeho oči byly ve světle našich reflektorů veliké a černé, a řekl něco šoférovi. Tiše jsem klel a doufal, že Reavis popisuje krásu noci.

Nepopisoval. Jakmile se limuzína dostala na Freeway, rozjela se rychlostí, pro kterou byla stvořená. Ukazatel na našem tachometru postoupil na osmdesátku, tam zůstal jako ručička porouchaných hodin. Zadní světla zmizela v zatáčce, když jsme se na skřípajících kolech vřítili do příští zatáčky, nebyla už y dohledu.

„Je mi líto,“ řekl řidič, který seděl strnule za volantem. „Ten bourák může držet stovku odsud až do San Francisca. Je docela dobře možný, že zabočil ha Lankershim.“

11

Graham Court se za tu hodinu, co jsem ho neviděl, změnil. Byl stejně opuštěný a ošklivý, v zatuchlém ovzduší bylo cítit zoufalství a bídu jeho obyvatel, ale tyto vlastnosti ztratily svůj původní význam. Reavis tím, že přímo odtud nastoupil do limuzíny, která ho odvezla k manželům Kilbourneovým, dal skutečnosti nový rozměr: bylo možné, že za tenkými zborcenými stěnami se skrývalo víc než opilství, chudoba, páření a zoufalství. Pro Reavise například byl Graham Court místo, kde se mohlo stát cokoli: kulisa, ve které herci za tisíc dolarů denně hráli chudáky; chýše, kde žil inkognito krásný princ.

V prvním domku naříkala nějaká žena ze spaní, bručivý mužský hlas ji okřikoval, aby byla zticha. V poslední chalupě šveholilo rádio jako cvrček, který se zbláznil, buď tam někdo poslouchal celonoční diskotéku anebo zapomněl rádio zavřít. Reavis bydlel ve třetím domku po levé straně. Po prvním pokusu obyčejným paklíčem se dveře otevřely. Zavřel jsem za sebou a nahmatal vedle dveří vypínač.

Pokoj se okamžitě vynořil z temnoty, uzavřel mě do špinavé prkenná krychle. Svítidlo bylo papírem zacloněná žárovka, která visela od stropu, provaz, připevněný k hřebíku ve zdi, ji stahoval nad elektrický dvouvařič. Vedle vařiče stál stůl pokrytý promaštěným ubrusem, na ubruse bylo plno černých drobků, některé se prokazatelně pohybovaly. O protější zeď se opíral prádelník, popraskané furnýrování odpadávalo z jeho zásuvek jako strupy. Na jeho desce, vroubkované propáleninami z příležitostně odložených cigaret, stála láhev holičského oleje na vlasy a vepřovicové pouzdro označené iniciálami P. M. R. s dvěma vojenskými kartáči.

Prohledal jsem zásuvky a našel dvě seprané košile, dva páry bavlněných ponožek s oslnivým vzorem, rezervní prádlo, lepenkovou krabici s obrázkem šejka, bledě modrou hedvábnou stužku, která označovala druhé místo na dorosteneckých závodech v táboře Mackenzie, kdypak to bylo, v roce 1931; a kartón plochých lepenkových krabiček na zápalky. Kartón byl skoro plný a každá krabička měla na zadní straně zlatý nápis na černém podkladě: Pozdravy od Patrika „Pata“ Reavise. Spodní zásuvka obsahovala špinavé šatstvo, včetně havajské košile.

Železná postel v levém rohu pokoje zabírala asi čtvrtinu podlažní plochy. Byla zakrytá americkou námořní přikrývkou. Obrazy, které visely nad postelí, se hodily k přikrývce. Byl to asi tucet ženských aktů, v lesklých fotografiích nebo vystřižených z časopisů. Byla mezi nimi i Gretchen Hecková, nad vláčným mladým tělem obličej zkřivený rozpačitým úsměvem. Fotografie, které jsem našel v zásuvce nočního stolku, byly méně obvyklé. Snímky zdiva Herkulanea, které rozhodně neznamenaly, že by Reavis měl jako koníčka archeologii. Nebyl na nich nikdo, koho bych znal. Proti posteli visela na zprohýbané železné liště vybledlá zelená záclona, za ní se skrývalo umývadlo, záchod a sprchovací kout, potažený rezivějícím kovem, s ruční sprchou. Louže špinavé vody se rozlévala na rozpadajícím se linoleu, barvila lem záclony na tmavozeleno.

Nemusil jsem si ani kleknout, abych dosáhl hluboko pod postel, a vytáhl jsem lepenkový kufr s odřenými koženými,rohy. Byl zamčený, ale levný uzávěr povolil, když jsem odspodu nakopl víko. Odtáhl jsem ho ke světlu a otevřel. Na dně kufru pod zatuchle páchnoucí spletí špinavých košil a ponožek, ležela vrstva zpřeházených papírů: Většinou to byly soukromé dopisy, napsané nevypsanou rukou a podepsané dívčími jmény nebo přezdívkami; svrchovaně soukromé dopisy. Na ukázku jsem si jeden přečetl, začínal: „Můj Jediný Miláčku! Minulou noc jsem úplně šílela,“ a končil: „Teď, když jsem konečně poznala lásku, můj Jediný Miláčku, nemůžeš odejít a opustit mě – napiš, že mě neopustíš.“ Jiný, psaný odlišným rukopisem, začínal: „Milý pane Reavisi,“ a končil: „Miluju Tě dyvoce s celýho srce.“

Byly tam také úřední propouštěcí listiny, které stvrzovaly, že jistý Patrick Murphy Ryan, narozený v Bear Lake County, Kentucky, 12. února 1921, vstoupil do amerického námořního vojska 23. června 1942, v San Antonio, Texas, a byl degradován a vyloučen v prosinci téhož roku v San Diegu. Ryanova civilní činnost byla zaznamenaná takto: zemědělec, automechanik, učedník v oboru hlubinných petrolejových vrtů, a především a nejraději pilot u obchodního letectva. Byl tam také opis žádosti o uzavření životní pojistky na dva tisíce dolarů, podepsaný týmž Patrickem Ryanem a datovaný 2. července 1942. Pojistka měla být zaslána Elaine Ryanové Cassidyové, R. R. 2, Bear Lake, Kentucky. Mohla to být jeho matka, sestra nebo bývalá manželka.

Jméno Elaine se objevilo ještě jednou, tentokrát s odlišným příjmením, na potrhané a prázdné obálce, která ležela zmačkaná v rohu kufru. Obálka byla adresována Panu Patricku Ryanovi, Graham Court, Los Angeles, a orazítkovaná v Las Vegas, 10. července téhož roku. Zpáteční adresa byla naškrábaná na odříznuté záložce: Paní Elaine Schneiderová, Rush apts., Las Vegas, Nev. Jestliže to byla tatáž Elaine, které měla být zaslaná pojistka, byla to zřejmě jediná žena, které Reavis důvěřoval. A Las Vegas bylo co by kamenem dohodil. Naučil jsem se adresu nazpaměť.

Listoval jsem svazkem dopisů, hledal jsem ten, který patřil do prázdné obálky, když zhaslo světlo a proud vzduchu mě zastudil na zátylku. Zvedl jsem jeden dopis a napřimoval jsem se pomalu, bez ohlédnutí, jako bych měl dost světla na čtení: pak jsem se, s dopisem v ruce, pomalu otočil. Dveře byly pootevřené o několik coulů, za nimi naprostá tma.

Sáhl jsem po vypínači. Vykročil jsem, ztratil jsem trochu rovnováhu. Otvorem se protáhla ruka, zvětšila ho a sevřela se na mém zápěstí: prsty jako zkroucené bílé vuřty, poseté krátkými černými štětinami. Vychýlila mě ještě víc z rovnováhy, narazil jsem hlavou do zdi. Prkna zapraskala. Druhá ruka sevřela mou paži a začala ji ohýbat o hranu dveří. Vzepřel jsem se nohou o zárubeň a vtáhl jsem ruce do pokoje. Ruce, pak paže, pak ramena. Když konečně vešel celý muž, přinesl s sebou dveře. Zřítily se proti zelené zácloně a nadělaly velice málo hluku.

Nos a obočí tvořilo houbu, která vyrůstala z pařezovitého obličeje. Malé oči vypadaly jako lesklí černí broučci. Zabydlení v pařezu. Zalezli, když jsem do nich uhodil volnou rukou, a znovu se objevili. Zhmoždil jsem si ruku o mohutnou bradu. Hlava se pod ránou odkutálela, vrátila se a šklebila se na mě.

Náhle se otočil, zvedl paže a smýkl mnou. Prsty se sevřely na mých zápěstích. Mohutná ramena pracovala. Neměl jsem chuť vydat se mu napospas. Jeho kabát zapraskal, roztrhl se po délce zad. Vykroutil jsem ruku z jeho sevření, spojil jsem obě ruce pod jeho bradou, kolenem jsem se mu vzepřel do beder. Postupně se napřimoval, přeletěl dozadu a padl na zem. Podlaha zapraskala, když do ní udeřil temenem, a vzápětí se na mou hlavu zřítil strop.

Když jsem se vzpamatoval, ležel jsem ve tmě obličejem dolů. Povrch pod mým obličejem se otřásal, stejné otřesy mě urputně tloukly do spodiny lebeční. Když jsem otevřel ústa, ochutnal jsem jakousi zaprášenou látku. Něco těžkého a tvrdého se tisklo na můj kříž. Pokusil jsem se pohnout a zjistil jsem, že má ramena a boky jsou z obou stran těsně sevřené. Spoutané ruce mě tlačily do žaludku. Přepadl mě strach, že jsem zaživa pohřbený v rakvi, a pořádně mnou zacloumal. Když pominul, byla má hlava jasnější, ale zato víc bolela. Ležel jsem obličejem dolů na podlaze jedoucího auta, vklíněný mezi přední a zadní sedadla. Kola nadskočila a sklouzla přes dvě vyjeté automobilové stopy. Zvedl jsem hlavu s podlahy.

„Nevzrušuj se, neposedo,“ řekl mužský hlas. Jeden těžký předmět se přemístil z mého kříže na můj zátylek.

Řekl jsem: „Sundejte ze mě ty nohy.“

Noha na mém zátylku změnila polohu, tlačila mi obličej do podlahy. „Jinak uděláš co, neposedo? Nic? Hned jsem si to myslel.“

Ležel jsem tiše, snažil jsem se zapamatovat si tóninu, přízvuk, modulaci hlasu, tak, abych se nemohl zmýlit, kdybych je ještě jednou slyšel. Hlas byl měkký a lepkavý jako sirup, výrazně se v něm zachvívala ješitnost. Podobal se pomádě, kterou laciný holič naleje člověku na vlasy dřív, než se stačí ubránit.

Řekl: „To je v pořádku, neposedo, šetři si hlas na potom. Budeš ho potřebovat.“

Další vyjeté koleje. Zabočili jsme doleva. Vytlučená městská dlažba. Znova jsme zabočili. Krev mi vztekle hučela v uších. Náhle jsem neslyšel nic než její hučení. Nohy se zvedly, dvířka vozu se otevřela. Vyhrabal jsem se na kolena, trhal jsem zubama pouta na rukách. Byla drátěná.

„Nevzrušuj se. To, co ti držím na zádech, je pistole. Necejtíš ji?“

Cítil jsem ji. Nevzrušoval jsem se. „Vylez pozadu z auta, neposedo. A žádnej křik, nebo pojedeš na další projížďku a už vo tom nebudeš vědět. Teď se můžeš postavit a já se na tebe podívám. Vypadáš pekelně, namouduši.“

Podíval jsem se na něj, především na pistoli v jeho ruce, která se nepohnula. Byl vysoký a štíhlý, přehnaně probraný oblek mu stahoval pas a neúměrně rozšiřoval ramena. Vlasy byly nahoře husté, černé a hedvábné, na spáncích překvapivě šedivé.

„Taky nevypadáte nejlíp, trochu jako troska středních let.“

Uhodil mě pod bradu hlavní revolveru. Hlava se mi zvrátila, padl jsem na otevřená dvířka vozu a přirazil je. Rána se rozlehla opuštěnou ulicí. Nevěděl jsem, kde jsem, ale měl jsem pocit, že by to mohlo být Glendale, konečná stanice. V žádném z okolních tmavých domů nezablikalo jediné světlo. Vůbec nic se nedělo, jenom mi ten člověk tiskl pistoli na hrudní kost a vyhrožoval mi brumlavými zvuky, jako když se ladí cello.

Druhý muž se vyklonil z předního okénka. Z rány nad pravým okem mu stékalo trochu krve. „Poradíš si s tou mršinou?“

„S radostí,“ sdělil nám dlouhán. „Nesnímej ho, jestli si to nevyprosí. Potřebujeme, aby mluvil, pak ho šoupneme na chvíli k ledu.“

„Na jak dlouho?“

„To se dovíš ráno.“

„Nejsem noční hlídač,“ mručel dlouhán. „U tebe by to nešlo, Mele?“

„Já jedu na vejlet. Ahoj, zlatíčko.“ Vůz odjel.

„Čerstvej pochod,“ řekl dlouhán.

„Husí nebo obyčejný?“

Položil mi podpatek na nárt a přenesl váhu na podpatek. Jeho oči byly tmavé a malé. Zachytily světlo vzdálené pouliční svítilny a odrazily je jako oči kočky.

Řekl jsem: „Na staršího člověka jste kromobyčejně čilý.“

„Přestaň vtipkovat,“ zabručel. „V životě jsem nikoho nezabil, ale pří matce boží –“

„Já jednoho zabil, Amálko. Když jsem zůstal ležet, kopl mě do hlavy.“

„Neříkej mi Amálko.“ Ustoupil a pozvedl pistoli. Bez ní nebyl nic. Ale měl ji.

Přešel jsem rychle po popraskaném, svažujícím se betonu ke vchodu. Byl to krytý vchod, pod úrovní ulice, utopený ve stínu. Dlouhán vyšmátral svazek klíčů, uvolnil závoru, nespouštěl mě z očí a vytrvale na mě mířil revolverem. Ze stínu se ozval ženský hlas:

„Jste to vy, Rico? Čekala jsem na vás.“

Odvrátil se ode dveří pružně jako kočka, namířil pistol do tmy za mými zády. „Kdo je to?“ Jeho hlas byl nepřátelský.

Pokrčil jsem kolena připravený vyrazit. Hlaveň pistole se ke mně vrátila. Svazek klíčů visel zapomenutý v zámku.

„To jsem já, Rico,“ řekl hlas ze stínu. „Mavis.“

„Paní Kilbourneová!“ Obličej se mu protáhl úžasem, hlas mu selhal. „Co tady děláte?“

„Říkejte mi Mavis, líbíte se mi. Už dlouho jsem si sama nikam nevyšla. Ale nezapomněla jsem na váš pohled.“

Vyšla ze stínu a minula mě, jako bych tam nebyl, nedotknutelná v hermelínovém plášti s vysokým límcem. Levou ruku držela za zády. Ukazováček se ohýbal a napřimoval, ukazoval k zemi.

„Buďte opatrná, paní Kilbourneová.“ Dlouhánův hlas se snažil potlačit nemožnou naději, zněl uboze. „Vraťte se prosím vás domů, paní Kilbourneová.“

„Nebudeš mi říkat Mavis?“ Přejela jeho tvář rukou v bílé rukavici. ,.Já ti říkám Rico. Myslím na tebe, když ležím v noci v posteli. Nerozdáš si to se mnou?“

„Rozdám, holčičko, jenom teď dávej bacha. Držím v ruce pistoli –“

„Tak ji zahoď,“ řekla se svůdnou nestydatostí. Odstrčila pistoli a přitiskla se k němu, objala ho kolem ramen a přisála se na jeho ústa.

Pistole okamžik kolísala. Dlouhán se nehýbal, zajat bílým voňavým snem. Zvedl jsem spojené pěsti a nechal je dopadnout. V jeho zápěstí zapraskalo. Pistole drkotala po zemi. Žena se za ní vrhla, lezla za ní po kolenou, Rico vyrazil. Přehodil jsem mu paže přes hlavu, zadržel jsem ho a zvedl. Držel jsem ho tak dlouho za krk, až mě jeho ruce přestaly škrábat a klesly k zemi. Pak jsem ho nechal padnout na obličej.

12

Žena se zvedla s pistolí v ruce. Držela ji opatrně, jako kdyby to byl nějaký plaz. „Umíte sebou hodit, Archere. Jmenujete se tak, že?“

„Neznámý obdivovatel,“ řekl jsem. „Netušil jsem, že mám tak fantastickou přitažlivost.“

„Ne? Když jsem vás uviděla, věděla jsem, že se vám líbím. Pak jsem slyšela, jak jim můj muž říká, aby vás sem přivezli. Tak jsem přišla. Co jiného jsem mohla udělat?“ Její ruce udělaly půvabný posuněk, dojem pokazila pistole.

„Nejsem Rico,“ řekl jsem, „na tohle vám nenaletím.“ Podíval jsem se na muže, který ležel u mých nohou. Příčesek se mu posunul ke straně, takže bílá přímka pěšinky směřovala od ucha k uchu. Bylo to směšné a já jsem se zasmál.

Myslela si, že se směju jí. „Neodvažujte se mi posmívat,“ řekla nepříčetná vztekem. „Zabiju vás, jestli se mi budete smát.“

„Nezabijete, když budete takhle držet pistoli. Vykloubíte si zápěstí a vystřelíte díru do střechy. Hezky ji odložte, dejte svému miláčkovi pusu na dobrou noc a já vás dovedu domů. Myslím, že bych vám měl taky poděkovat, ne? Mavis?“

„Budete dělat to, co vám řeknu,“ sama už nevěřila tomu, co říká.

„Budu dělat to, co uznám za nejlepší. Sama jste nestačila ani na Rica, já jsem tvrdší oříšek než Rico.“

Spustila pistou do kapsy svého pláště a zkřížila bílé hedvábné ruce na prsou. „Máte pravdu. Potřebuju vaši pomoc. Jak jste to poznal?“

„Nepodstoupila jste to všechno pro legraci. Rozdrátujte mi ruce.“

Svlékla si rukavice. Její prsty rozvinuly tenký ocelový drát. Muž na zemi se převrátil na bok, dech mu slabě pískal v krku. „Co s ním uděláme?“ řekla.

„Co s ním chcete udělat? Dostat ho z neštěstí nebo ho do něj přivést?“

Usmála se. „Dostat ho z toho, samozřejmě.“

„Dejte mi ten drát.“ Měl jsem ztuhlé prsty, vracející se krevní oběh do nich bolestivě vystřeloval, ale sloužily mi. Obrátil jsem dlouhána na záda, ohnul jsem mu kolena a spoutal pod stehny zápěstí drátem.

Mavis otevřela dveře, uchopil jsem ho pod rameny a vtáhl přes práh. „Co teď?“

„Je tu komora.“ Zavřela vstupní dveře a rozsvítila.

„Je to bezpečný?“

„Žije tady sám.“

„Vzala jste to od podlahy, že?“

Položila si prst před ústa a pohlédla na muže na podlaze. Jeho oči byly otevřené, upíraly se na ni. Jejich bělmo bylo podlité krví. Vlasy už odpadly úplně, lebka svítila nahotou. Příčesek ležel na zemi, vypadal jako malé černé zvířátko, jako mladý tchoř. Hlas jeho pána se tiše ozval mezi promodralými rty:

„Tohle vám, milostpaní, nedaruju.“

„Zatím v tom lítáte sám.“ Obrátila se ke mně: „Strčte toho krasavce do komory.“

Položil jsem ho pod špinavý nepromokavý plášť, pod hlavu jsem mu dal pár zablácených holínek. „Zkuste křičet a udělám vám ze dveří střelnici.“ Byl zticha.

Zavřel jsem komoru a rozhlédl se. Vznosná vstupní hala patřila k starému domu, který byl přeměněný v úřadovnu. Parketová podlaha byla zakrytá gumovým potahem, pouze v rozích byl dosud patrný parketový vzor. Tapety na zdech byly přemalované šedou barvou. Točité schodiště se kroutilo v zadní části haly jako hřbet vymřelého ještěra. Po levé straně, na dveřích z mléčného skla, byl úhledný černý nápis:

Henry Murat, elektronická a plastická laboratoř.

Mavis se skláněla nad zámkem dveří, zkoušela jeden klíč za druhým. Dveře se s tichým prasknutím otevřely. Prošla jimi, otočila vypínačem. Rozsvítilo se zářivkové světlo. Následoval jsem ji do malé kanceláře, zařízené zeleně natřeným kovem a chromem. Prázdný psací stůl, několik židlí, registratura, malý sejf s falešným ciferníkem, který se otvíral klíčem. Na zdi nad stolem visel zarámovaný diplom, který oznamoval, že Henry Murat úspěšné vystudoval elektroniku. Jméno školy jsem dosud nikdy neslyšel.

Poklekla u sejfu a zkoušela klíče. Po několika pokusech se na mě ohlédla. V nemilosrdném světle byl její obličej bez krve, skoro tak bílý jako její plášť. „Nemohu, třesou se mi ruce. Otevřete to?“

„To je vloupání. Vloupat se dvakrát za jedinou noc se mi protiví.“

Vstala a přešla ke mně, podávala mi klíče. „Prosím. Musíte. Je tam něco, co mi patří. Udělám cokoliv.“

„To nebude zapotřebí. Řekl jsem vám, že nejsem Rico. Ale chci vědět, co dělám. Co tam je?“

„Můj život,“ řekla.

„Nebuďte zase hysterická, Mavis.“

„Prosím, je to pravda. Nebudu mít jinou příležitost.“

„K čemu?“

„Jsou tam mé fotografie,“ vynutila ze sebe. „Nikdy jsem jim nedala souhlas. Udělali to bez mého vědomí.“

„Vydírání.“

„Říkejte tomu tak, ale je to ještě horší. Nemohu se ani zabít, Archere.“

Byla polomrtvá., Jednou rukou jsem uchopil klíče, druhou jsem jí pohladil paži. „Proč byste na to myslela, dítě. Máte všechno.“

„Nemám nic,“ řekla.

Najít klíč od sejfu bylo jednoduché. Byl měděný, dlouhý a plochý. Otočil jsem jím v zámku pod ciferníkem, stiskl jsem chromovou kliku a rozevřel těžká dvířka. Otevřel jsem několik zásuvek, byly plné účtů, starých dopisů, faktur. „Co vlastně hledám?“

„Svitek filmu. Myslím, že je v pouzdře.“

V horní přihrádce bylo alumíniové pouzdro, které se používalo pro šestnáctimilimetrový film. Odloupl jsem proužek, který pečetil rohy, a odstranil víko. Na ploché cívce bylo navinuto několik set stop filmu. Zvedl jsem poslední záběr proti světlu: Mavis ležela na zádech v nádherném slunci, kolem boků měla osušku.

„Ne. To nesmíte.“ Vytrhla mi film z ruky, přitiskla si ho na prsa.

„Nerozčilujte se,“ řekl jsem. „Já jsem lidský tělo viděl už dřív.“

Neslyšela mě. Hodila film na podlahu pokrytou linoleem a rozmotávala ho na hromadu. Chvíli jsem nechápal, co dělá. Pak jsem zahlédl v její ruce zlatý zapalovač. Otevřel se a jiskřil, ale nevzplanul.

Odkopl jsem film z jejího dosahu, zvedl jsem ho a uložil znova do pouzdra. Křičela a sápala se na mě. Ruce v rukavičkách mě tloukly do prsou.

Schoval jsem pouzdro do kapsy a uchopil jsem ji za zápěstí. „Ta hračka může explodovat. Zapálíte dům a shoříte s ním.“

„Nezáleží mi na tom. Pusťte mě.“

„Když přestanete škrábat. Ty obrázky ostatně potřebujete. Pokud je budeme mít, bude Rico mlčet.“

„My?“ řekla.

„Nechám si je.“

„Ne!“

„Chtěla jste, abych vám pomohl. Snažím se o to. Dokážu přimět Rica, aby mlčel, vy to nesvedete.“

„Kdo k tomu přiměje vás?“

„Vy. Když budete hodná a budete dělat, co vám řeknu.“

„Nevěřím vám. Žádnýmu muži nevěřím.“

„Ženy, naopak, jsou krajně důvěryhodné.“

„Dobré,“ řekla po chvíli. „Vyhrál jste.“

„Hodná holčička.“ Pustil jsem ji. „Kdo je Rico?“

„Moc o něm nevím. Doopravdy se jmenuje Enrico Murrati a myslím, že je z Chicaga. Pracoval pro mého muže, když zaváděli do taxíků krátkovlnné vysílačky.“

„A váš manžel?“

„Mluvme zatím radši o lidech.“

„Potřebuju se o něm něco dovědět.“

„Ode mě se nic nedovíte,“ řekla rozhodně.

„Tak tedy Reavis?“

„Kdo je to?“

„Byla jste s ním v Loveckém klubu.“

„Ach tak,“ řekla. „Pat Ryan.“ Skousla ret.

„Víte, kam zmizel?“

„Nevím. Vím, kam možná zmizí, a budu tancovat na jeho pohřbu.“

„Na ženu jste málomluvná.“

„Mám důvod, abych o některých věcech nemluvila.“

„Ještě jednu otázku. Kde jsme? Připadá mi to jako Glendale.“

„Je to Glendale.“ Podařilo se jí usmát se. „Mám vás ráda, víte? Myslí vám to.“

„Jo,“ řekl jsem. „Používám rozum, abych ušetřil sílu. Tak jsem dostal tu ránu do palice.“

Rico během dlouhých minut, které proležel ve tmě, zestárl a změkl. Pracně nacvičená mladickost se vytratila z jeho obličeje. Vypadal jako to, co byl: nejistý muž středních let, který se potí strachem a nepohodlím.

Odvlekl jsem ho do haly pod světlo a promlouval jsem k němu: „Před chvílí jste říkal něco o nepříjemnostech, které způsobíte mé klientce.“ Kývl jsem hlavou k ženě, která stála u dveří. „Když něco provedete, dostanete se sám do průšvihu. Radši zapomeňte, že jste ji dneska v noci viděl. Neřeknete jejímu manželovi ani komu jinýmu, že byla tady. Nikomu, rozumíte? A postaráte se, abyste jí po zbytek jejího pozemského života už nelezl na oči.“

„Můžete přestat žvanit,“ řekl unaveně. „Vím, na čem jsem.“

Vyndal jsem z kapsy pouzdro s filmem, chvíli jsem si jím pohazoval. Sledoval je očima nahoru a dolů. Naslinil si rty a vzdychl.

„Jste na lopatkách,“ řekl jsem. „Ale dám vám možnost. Nezmlátím vás, ačkoliv na to mám chuť. Neodevzdám ani vás, ani film vyšetřujícímu soudci, ačkoli byste si to zasloužil.“

„To by paní Kilbourneový moc neposloužilo.“

„Starejte se o sebe, Rico. Film je spolehlivý důkaz o vydírání. Paní Kilbourneová by ani nemusela svědčit.“

„Vydírání, terno! Nevzal jsem si od paní Kilbourneový ani vindru.“ Stočil oči, aby zachytil ženin pohled, ale ta se upřeně dívala na film v mé ruce. Schoval jsem ho zpátky do kapsy.

„Ani soudce, ani porota by tomu neuvěřili,“ řekl jsem. „Jste v pasti. Nestačí vám to?“

Patnáct nebo dvacet vteřin ležel tiše, vraštil přemýšlivě nízké hnědé čelo. „Stačí to,“ připustil konečně. „Co chcete, abych udělal?“

„Nic. Vůbec nic. Vyčichnete a necháte mou klientku na pokoji. Mladíček jako jste vy si venkoncem zaslouží ještě jednu příležitost.“

Předvedl různobarevné zuby v zahanbeném úsměvu: šel tak daleko, že se usmíval mým vtipům. Uvolnil jsem drát na jeho zápěstích a dovolil jsem mu, aby vstal. Všechny klouby měl ztuhlé. „Vyklouzne lacino,“ řekla žena. „Co mu chcete udělat?“

Upřela na něho oči, šedé a osudové pod těžkým závěsem řas. Instinktivně od ní ustoupil, kryl si záda zdí. Byl by se patrně nechal ochotně zavřít znova do komory.

„Nic,“ řekla konečně. Bylo to jedno z jejích oblíbených slov. Ale když šla ke dveřím, šlápla na černý příčesek a promáčkla ho zlatým podpatkem. Když jsem se naposled podíval na Rica, držel si plochou dlaň na vrcholu lebky a měl na obličeji výraz nejzazšího ponížení.

Došli jsme mlčky k nejbližšímu bulváru a zastavili projíždějící taxík. Řekla řidiči, aby ji dovezl do Flamenka.

„Proč tam?“ řekl jsem, když se taxík rozjel. „Mají už zavřeno.“

„Pro mě ne. Musím se tam každopádně vrátit. Vypůjčila jsem si na taxík od šatnářky, jako zástavu jsem jí nechala svou kabelku.“

„To vystihuje dost přesně vaši situaci. Brilianty vykládaná kabelka a nic v ní.“

„Řekněte to mému manželovi.“

„Rád.“

„Proboha ne!“ Pohnula se proti mně. „Neudělal byste to, že?“

„Vystrašil vás k nepříčetnosti. Proč?“

„Nevyptávejte se mě už. Jsem strašně unavená. Zničilo mě to víc, než si myslíte.“

Její hlava se svůdně dotkla mého ramene, a spočinula na něm. Odklonil jsem se, pohlédl jsem jí do obličeje. Šedé oči se zastřely. Řasy přes ně klesly jako nenadálá noc. Ústa byla tmavá a lesklá. Políbil jsem ji, cítil jsem, jak se špička její nohy přitiskla k mému nártu, její ruka bloudila po mém těle. Odtáhl jsem se od krouživého víru, od tůně, která se přede mnou rozevírala. Protáhla se a vzdychla, usnula v mém náručí.

Vysadil jsem ji několik domů od Flamenka a požádal jsem řidiče, aby mě dovezl do Graham Courtu. Potřeboval, abych ho vedl, a bylo to všechno, na co jsem ještě stačil. Můj mozek i mé tělo se zhroutily do těžké kocoviny. Absolvoval jsem dlouhou zpáteční cestu v polospánku, s námahou jsem našel svůj vůz, dovezl ho domů, otevřel i zavřel garáž, odemkl domovní dveře a zamkl je za sebou a po celou tu dobu jsem s vypětím všech sil bojoval, abych neusnul. Napovídal jsem mozku, aby přikázal tělu, aby provedlo, co je zapotřebí, a pozoroval jsem tělo, jak to provádí.

Budík vedle mé postele ukazoval čtyři hodiny dvacet minut. Svlékl jsem si sako a sáhl do kapsy pro pouzdro s filmem. Bylo pryč. Sedl jsem si na okraj postele a podle hodin jsem se třásl plné dvě minuty. Takže byly čtyři hodiny dvaadvacet minut.

Řekl jsem: „Dobrou noc, Mavis.“ Překulil jsem se oblečený na postel a usnul jsem.

13

Budík vydával zvuk, který mi připomněl zubaře, což mi připomnělo očaře, který mi připomněl brýle s hodně tlustými skly, což mi připomnělo Morrise Cramma: muže, na kterého jsem se pokoušel myslet, když jsem se probudil.

Hilda na mě čekala ve třetím patře, držela prst na ústech. „Chovej se tiše, Morris spí, má za sebou těžkou noc.“ Byla plavovlasá, tlustá, oči měla jako srna a vyzařovala teplo a laskavost, kterými oplývají šťastně vdané židovky.

„Vzbudíš mi ho, viď? Jenom na minutku.“

„Ne, to nemůžu.“ Podívala se na mě zblízka. Jediné světlo přicházelo od pytlovinou zastíněného francouzského okna, které se na druhém konci podlaží otvíralo na požární schodiště. „Co se ti stalo, Lew? Vypadáš hrozně.“

„Ty vypadáš jako ze žurnálu. Je prima vidět zase milý lidi.“

„Kdes byl?“

„V pekle a zase zpátky. To jest v Glendale. Ale už tě nikdy neopustím.“ Políbil jsem ji na tvář, voněla mýdlem značky Palmolive.

Mírně, přátelsky do mě strčila, takže jsem málem přepadl přes zábradlí. „Nech si to. Morris by tě mohl slyšet a je strašně žárlivej. Kromě toho nejsem milý lidi. Jsem ucouraná hospodyňka, už čtrnáct dní jsem si nedělala nehty. Proč? Protože jsem líná.“

„Zbožňuju tvý nehty. Nikdy neškrabou.“

„Když se neuklidníš, budou škrábat. A nemysli si, že mě lichocením přiměješ, abych ho vzbudila. Morris se potřebuje vyspat.“

Morris Cramm byl noční reportér jednoho časopisu, psal černou kroniku. Znal každého, koho ve velkoměstě bylo třeba znát, a věděl o každém tolik, že by si byl mohl založit kvetoucí vyděračství. Jenomže Morrise to nikdy nenapadlo.

„Podívej se, Hildo, představ si to třeba takhle: Pátrám po dlouho pohřešovaném synovi jednoho bohatého anglického šlechtice. Zarmoucený otec nabízí fantastickou odměnu tomu, kdo zjistí losangeleskou adresu marnotratného syna. Vezmem to s Morrisem napůl. Když mi dá adresu, získá oprávnění vlastnit tuto drahocennou listinu, která nese vyrytý portrét Alexandra Hamiltona a vlastnoruční podpis ministra financí.“ Vyndal jsem z náprsní tašky desetidolarovou bankovku.

„Zní to jako pořad v rádiu. Jako když se smíchá několik pořadů dohromady.“

„Nabízím mu za pět minut jeho osobního spánku deset dolarů v hotovosti. Dva dolary za minutu, sto dvacet dolarů za hodinu. Ukaž mi filmovou hvězdu, která vydělává devět set šedesát dolarů za osmihodinový den.“

„No,“ řekla zviklaně, „když jsou za tím peníze. Dole v obchodě prodávají nahrávky Beethovenových kvartet s padesátiprocentní slevou – ale co když to Morris neví?“

„Ví všechno, nemyslíš?“

Obrátila se s rukou na klice a řekla docela vážně: „Někdy si myslím, že ví. Ví toho tolik, že mu to bere energii.“

Hilda odsunula žaluzii a vpustila trochu světla do místnosti, která byla zároveň ložnicí i obývacím pokojem. Podlaha byla pokrytá novinami, stěny policemi, plnými knih a gramofonových desek. Veliký Capehart vévodil pokoji i jeho obyvatelům. Morris spal na nepovlečeném lehátku proti oknu, malý tmavý muž v pruhovaném pyžamu cukrkandlových barev. Převrátil se, posadil a mžoural. Jeho oči byly obrovské a cituplné, když neměl brýle.

Díval se na mě tupě: „Kolik je hodin? Kdo je to?“

„Skoro devět, miláčku. Lew se tě přišel na něco zeptat.“ Podala mu brýle, které ležely na přihrádce nad postelí.

„Bože, tak brzo?“ Odmítal se na mě podívat. Zkřížil ruce na ramenou, kolébal se a mručel.

„Je mi líto, Morrisi. Bude to trvat minutu. Můžeš mi dát adresu Waltera Kilbournea? Není v telefonním seznamu. Mám číslo jeho vozu, ale potřebuju s ním mluvit osobně.“

„V životě jsem o něm neslyšel.“

„Za deset dolarů, miláčku,“ řekla Hilda něžně.

„Jestli nevíš, kde Kilbourne bydlí, přiznej to. Vypadá jako prachař a má nejkrásnější ženskou na světě.“

„Deset miliónů dolarů, plus minus,“ řekl s nechutí. „Pokud jde o paní Kilbourneovou, nemám rád popelavý blondýny. Mé estetické cítění si žádá trochu červeně.“ S nepokrytým obdivem se usmál na svou ženu.

„Blázne.“ Posadila se k němu a rozcuchala mu tvrdé černé vlasy.

„Kdyby byla paní Kilbourneová skutečně tak krásná, byla by uspěla u filmu, nemyslíš? Ale ne, vzala si Kilboumea.“

„Kilboumea nebo těch deset miliónů?“

„Bude to víc než deset, když o tom tak přemýšlím. Jedenapadesát procent Pacifické rafinerní společnosti, běžná kursovní cena 26-7/8, spočítej si to sám.“

„Pacifická rafinerní společnost,“ řekl jsem pomalu a významně, vzpomněl jsem si na smrt v bazénu.

„Myslel jsem, že jede v nějakém obchodu s taxíkama.“

„Má jeden v Glendale. Má dlouhý prsty, ale jeho hlavní sousto je Pacifická společnost. Vyčuchali hned na začátku ložiska v Údolí nopálů.“ Zívl a opřel se o baculaté rameno své ženy. „Nudí mě to, Lew.“

„Pokračuj. Sypeš to jak počítací stroj. Kde bydlí?“

„V údolí.“ Měl zavřené oči a Hilda hladila s mateřskou starostlivostí čelo, za kterým se ukrýval mozek podobný registratuře. „Staffordshire Estates, jedna z těch soukromých držav, pro které potřebuješ zvláštní vstupní vízum. Byl jsem tam na večírku na oslavu čtvrtého července. Jako čestný host tam byl jeden senátor.“

„Spojených států nebo některého státu?“

„Co si myslíš, Spojených států samozřejmě. Státních senátorů je na každým prstě dvanáct.“

„Demokratický nebo republikánský?“

„Jaký je v tom rozdíl? Nevydělal jsem si svých deset dolarů, ty zloději mozků? Ty lstivý handlíři?“

„Ještě jednu otázku, ty skalní intelektuále. Jaký byl jeho původní zdroj příjmů?“

„Copak jsem berní úřad?“ Začal klátit tělem, ale zjistil, že to vyžaduje příliš mnoho námahy. „Nejsem.“

„Víš věci, které oni nevědí.“

„Nevím nic. To, co slyším, jsou pověsti. Nabádáš mě k pomluvám.“

„Vykašli se na to.“

„Jsi policejní štváč.“

„Takové ošklivé věci se neříkají,“ řekla Hilda konejšivě.

Připomněl jsem mu otázku: „Peníze. Kde k nim přišel?“

„Na stromech nenarosily,“ řekl a potlačil zívnutí. „Slyšel jsem, že si pomohl za války, když v Detroitu úspěšně šmelil s automobily. Pak se přihnal sem, aby zákonitě investoval peníze, než mu je seberou. Teď je z něho starý kalifornský velmož a politici k němu chodí na večírky. Neber to doslova, je to pověst. Právě mě napadá, že ji mohl rozšířit sám, aby zakryl něco mnohem horšího.“

Morris se rozhlédl po pokoji se zasněným úsměvem, a usnul vsedě. Hilda mu sundala brýle, uložila ohebné chlapecké tělo na postel. Dal jsem jí deset dolarů a šel jsem ke dveřím.

Následovala mě. „Přijď někdy ve dne, Lew, dostali jsme z Paříže nového Strausse.“

„Přijdu, jakmile budu mít trochu času. Teď právě odjíždím do Nevady.“

„Vážně?“

„Vypadá to tak.“

„Nežije tam náhodou Sue?“ Její kulatý tlustý obličej se rozzářil. „Chcete se smířit!“

„Ani nápad. Jedu tam obchodně.“

„Vím, že se vrátíte spolu. Uvidíš.“

„Rozpadlo se to na kusy. Ani stádo koní by nás už nesvedlo dohromady.“

„Ale Lew.“ Měla pláč na krajíčku. „Tak vám to spolu slušelo.“

Pohladil jsem ji po paži. „Jsi hezká a hodná, Hildo.“ Morris zavzdychal ze spaní. Odešel jsem.

14

Z hlavni silnice se Staffordshire Estates jevily jako diskrétní mosazný ukazatel, připevněný ke kamennému oblouku, kterým odbočovala nová bezprašná cesta. Kovová tabulka na jedné straně oblouku mi dále oznamovala, že SOUKROMÝ MAJETEK JE HLÍDANÝ. Selská vrata ze santalového dřeva zela otevřená, tak jsem jimi projel. Přede mnou stoupala z kaňonu ranní mlha, tvořila průsvitnou clonu mezí vnějším světem a hlídaným soukromým světem, do kterého jsem právě vstupoval. Podél cesty stály stromy, vysoké cypřiše a jilmy, v korunách zpívali drobní ptáčci. Za cihlovými zdmi a hlubokými, do čtverhranu zastřiženými živými ploty, kroužily zavlažovače. Rozhazovaly paprskovitou vodní tříšť. Domy byly bytelné, nízké a světlé, vroubily je záhony a plocha trávníku, která připomínala kulečníkový stůl. Vzdálenosti mezi jednotlivými usedlostmi byly tak veliké, že si každý majitel žil a užíval svých statků sám pro sebe. V této končině sanfernandského údolí se vlastnictví proměnilo v rafinované samoúčelné umění. Daleko široko nikdo nebyl, působilo to podivně, jako by krásné nízké domy porostly kaňon o své vůli.

Valmy, Arbuthnot, Romanovsky, oznamovaly poštovní schránky, když jsem je míjel, Lewisohn, Tappinghom, Wood, Farington, von Ech. Walter J. Kilbourne bylo úhledně natištěno na deváté poštovní schránce a já jsem zabočil na přilehlou cestu. Dům byl z růžových cihel a skla a měl přečnívající plochou střechu ze santalového dřeva. Podél cesty kvetlo dvacet begónií. Zaparkoval jsem v zatáčce nedalekého vchodu a stiskl jsem zvonek u dveří. Zvonění se rozléhalo domem. Byl hlučný asi jako salónek krematoria o půlnoci a probouzel ve mně stejnou sympatii.

Malý, neslyšně se pohybující Japonec otevřel tiše dveře. „Přejete si, prosím?“ Rty se velice obezřetně potýkaly se sykavkami. Přes bílé plátěné rameno jsem zahlédl vstupní loggii, stálo tam bílé koncertní křídlo a bílá napodobenina stylové pohovky. Okna byla oddělena bílými sloupy, za nimi ležel bazén a vrhal tetelivé modré stíny na bílé stěny.

„Pana Kilbournea,“ řekl jsem. „Říkal mi, že bude doma.“

„Lituji, ale není doma.“

„Týká se to pronájmu nového ložiska. Potřebuju jeho podpis.“

„Není doma, pane. Přejete si nechat nějaký vzkaz?“

Nebylo možné uhodnout, jestli lže. Černé oči byly neprůhledné, nezamrkaly. „Můžete mi říct, kde bych ho našel?“

„Bohužel nevím. Je na projížďce na své jachtě. Snad kdybyste zkusil jeho kancelář. Odtamtud mají přímé telefonické spojení s jachtou.“

„Děkuji. Mohu odtud zavolat do kanceláře?“

„Promiňte, pane. Nemám právo pouštět do domu neznámé osoby.“ Místo úklony předvedl vlasy, které vypadaly jako kartáč na boty, a zavřel mi dveře před nosem.

Nasedl jsem do auta a zavřel dvířka tak jemně, jako bych očekával, že se odněkud začnou sypat peníze. Serpentina vedla kolem garáží. Byl tam austin, džíp a bílý sportovní kabriolet, černá limuzína chyběla.

Potkala mě vpůli cesty, když jsem se vracel k hlavni silnici. Zastavil jsem uprostřed vozovky a ukázal tři prsty levé ruky. Černý vůz zastavil několik stop od mých nárazníků, šofér vystoupil. Jeho vystrašené oči mžouraly do stoupajícího slunce.

„Co se děje? Dáváte mi znamení?“

Když jsem vystupoval z vozu, vylovil jsem pistoli z pouzdra pod ramenem a ukázal jsem mu ji. Zvedl ruce do výšky ramen a usmál se. „Zbytečně se zesměšňuješ, chlapečku. Nemám nic, co by stálo za to. Jsem sám starej raubíř, ale přišel jsem k rozumu. Buď taky rozumnej a zahoď tu bouchačku.“ Úsměv na rozbitém obličeji seděl nakřivo jako zmačkaná mikulášská maska.

„Schovej si to na středeční večerní dýchánek.“ Přešel jsem k němu, ale zachoval jsem odstup. Byl starý, ale silný a rychlý a nechtěl jsem ho zastřelit.

Poznal mě. Jeho obličej byl výmluvný jako blok betonu. „Myslel jsem, že jste u ledu.“ Veliké ruce se zavíraly a otvíraly.

„Držte je zvednuté. Co jste udělal s Reavisem? Taky jste ho dal k ledu?“

„Reavise?“ řekl s pracnou vychytralostí. „Kdo je Reavis? Neznám žádnýho Reavise.“

„Poznáte ho, až vás vezmu do márnice, abyste se na něj podíval.“ Zaimprovizoval jsem: „Silniční hlídka ho dneska ráno našla u silnice kousek za Quintem. Měl podříznutej krk.“

„Uh?“ Vzduch unikl z úst a nozder, jako kdybych do něho narazil tělem.

„Ukažte mi svůj nůž,“ řekl jsem, abych zaměstnal padesát bodů jeho inteligenčního kvocientu.

„Nemám žádnej nůž. Nemám s tím nic společnýho. Vysadil jsem ho směrem na Nevadu. Tak rychle se nemoh vrátit.“

„Vy jste se vrátil tak rychle.“

Jeho obličej se pachtil strašlivým úsilím myslet. „Vodíte mě za nos,“ řekl. „Nevrátil se do Quinta, nenašli ho.“

„Kde tedy teď je?“

„Nebudu mluvit,“ oznámil blok betonu. „Můžete klidně zahodit bouchačku a napráskat mi.“

Byli jsme v tmavozeleném úvoze, ohraničeném z obou stran hustě vysázenými vavříny. Jediný zvuk bylo hučení našich zahálejících vozů. „Váš obličej klame. Kdybych neznal pravdu, myslel bych si, že je živý. Potřebuje, aby ho někdo prostřílel.“

„Zkuste to,“ řekl netečně. „Uvidíte, co vám to vynese.“

Měl jsem chuť mu ublížit, ale ohavná noční vzpomínka byla ještě živá. Mezi mnou a protivníky musel platit nějaký rozdíl, jinak by mi nezbylo než odstranit z koupelny zrcadlo. Bylo to jediné zrcadlo v domě a potřeboval jsem ho při holení.

„Tak mazej, filuto.“ Sklonil jsem pistoli k zemi. Muž se vracel k vozu.

„Zelenáči,“ zakřičel silným, bezvýrazným hlasem, když lezl do příkopu, aby se mi vyhnul. Ťukl nárazníkem do levého zadního chrániče mého vozu a zahoukal mi do ucha, aby mě upozornil, že to udělal naschvál. Rozjíždějící se motor řval v slavném triumfu.

Odstartoval jsem. Celou cestu napříč pouští jsem bedlivě pátral podél silnice, jestli nezahlédnu slepé, chromé stařenky, kterým bych podal pomocnou ruku a odvar z heřmánku.

15

Velikým rovným průsmykem jsem projížděl pozdě odpoledne. Stín mého vozu se hnal kupředu hbitě a tiše, postupně se ujímal vedení. Na vyprahlých svazích bylo slunce žluté a vzduch byl tak jasný, že hory ztrácely perspektivu. Vypadaly jako surrealistické symboly namalované na opuštěném mělkém nebi. Teplota, která v jednu hodinu dosáhla 110 stupňů Fahrenheita, klesala, ale moje kapota byla dosud tak žhavá, že pekla hmyz, který do ní narážel.

Rush Apartments zabíraly dvouposchoďovou dřevostavbu ve východní části Las Vegas. Natřená žlutou barvou stála unaveně mezi parkovištěm a pruhem koloniálních obchodů. Vnější dřevěné schodiště, opatřené jediným niklovým zábradlím, stoupalo k úzké verandě, z té se vcházelo do bytů ve druhém patře. Pod schody, na kuchyňské židli opřené o zeď, seděl starý muž. Vybledlý hedvábný šátek měl ovázaný kolem hubeného krku a potahoval z indiánské dýmky. Týden starý vous obrůstal jeho svraskalé tváře jako zaprášený šedivý plyš ze staromódních železničních vagónů.

Zeptal jsem se ho, kde bydlí paní Schneiderová.

„Přímo tady,“ zamumlal.

„Je teď doma?“

Vyndal prázdnou dýmku z úst a odplivl na cementovou podlahu. „Jak to mám vědět? Myslíte, že hlídám, kdy která ženská přijde nebo odejde?“

Položil jsem mu padesáticentovou minci na kostnaté koleno. „Kupte si krabičku tabáku.“

Nevrle ji sebral a zastrčil do kapsy pobryndané vesty. „Mám ten dojem, že vás posílá její manžel, ne? Ona aspoň říká, že je to její manžel, vypadá spíš jako její pasák. V každým případě máte smůlu, pane slídile. Odešla před chvílí.“

„Nevíte náhodou, kam šla?“

„Do doupěte neřesti, co jinýho jste si myslel? Kde tráví všechen svůj čas.“ Naklonil se i s židlí dopředu a ukázal daleko dolů do ulice. „Vidíte tamten zelenej nápis? Odsaď to nemůžete vyluštit, ale stojí tam napsáno Zelený drak. To je ten brloh neřesti. Přejete si, abych vám taky řekl, jak se jmenuje tohle město? Sodoma a Gomora.“ Zasmál se stařeckým smíchem, sípavým a neveselým.

„Je to Elaine Schneiderová?“

„Neznám žádnou jinou paní Schneiderovou.“

„Jak vypadá?“ řekl jsem. „Nikdy jsem ji neviděl.“

„Vypadá jako Jezabel.“ Jeho vodnaté oči se třpytily jako tající led. „Vypadá jako to, co je, babylónská kurva, která kroutí očima a zadnicí před mladým křesťanem. Jste křesťan, synu?“

Poděkoval jsem mu a odcouval jsem, auto jsem nechal stát u chodníku a přešel jsem přes ulici. Prošel jsem se kolem dvou domovních bloků až k Zelenému drakovi, trochu jsem rozhýbal ztuhlé nohy. Byl to další ošuměle vypadající bar. Nápisy na špinavých oknech, zatažených jen do půlky záclonami, nabízely LIKÉRY, PIVO, TEPLÉ I STUDENÉ SENDVIČE A MINUTKY. Otevřel jsem záclonou zastíněné dveře a vstoupil jsem. Zadní část mělké místnosti zabíral polokruhový bar, za ním byly dveře, které vedly do kuchyně. Podél ostatních tří stěn stály hrací automaty. Čtyřramenný ventilátor, který visel od stropu plného much, míchal pomalu pachy kuchyně, pach rozlitého zvětralého piva a mdle nakyslý zápach potu drobných hazardních hráčů.

V baru byl jediný zákazník, hubený mladík s rozcuchanými zrzavými vlasy se bezútěšně hrbil nad malým pivem. Barman seděl na stoličce v rohu, jak jen mohl nejdál od neutěšeného mladíka. Nakláněl mastnou černou hlavu k rádiu. „Trojka nic,“ oznamoval tomu, koho to zajímalo. „Sedmičky berou.“ Ani stopa po Jezabel.

Sedl jsem si vedle zrzka, objednal jsem si chlebíček se šunkou a sýrem a láhev piva. Barman prošel neochotně lítačkami do kuchyně.

„Podívejte se na mě, eh,“ řekl mladík. Slova mu stahovala rty, jako kdyby bolela. „Jak se vám líbím?“ Jeho hubený neoholený obličej vypadal špinavě.

Pod očima měl modré kruhy, víčka měl zarudlá. Na uchu měl příškvar zaschlé krve. „Moc se mi líbíte,“ řekl jsem. „Vypadáte jako spráskaný pes, což pochopitelně každý obdivuje.“

Ťal jsem do živého, jeho sebelítost byla uspokojená. Zmohl se dokonce na úsměv, vypadal o pět let mladší, skoro jako dítě. „Patří mi to, sám jsem si to vykoledoval.“

„Prosím,“ řekl jsem, „jsem vám kdykoli k službám.“

„Všechno jsem si to, pitomec, vykoledoval sám. Moh sem dělat něco rozumnějšího, než jet na tah do Las Vegas, jenomže já se nikdy nepoučím.“

„Máte na to ještě pár let, než umřete. Copak se vám stalo s uchem?“

Vypadal zahanbeně. „Ani pořádně nevím. Potkal jsem v noci v baru ňákýho chlápka a ten mě zatáh na druhej konec města do herny na pokra. Všechno, co si pamatuju, je, že jsem přišel o prachy a o auto. Když jsem prohrál auto, měl jsem tři esa, někdo se začal hádat: asi jsem to byl já. Probudil jsem se na parkovišti.“

„Máte hlad?“

„Nemám. Ale děkuju. Měl jsem trochu drobnejch. Peklo je, že se musím dostat zpátky do Los Angeles, a nemám auto.“

Barman mi přinesl jídlo a pití. „Zůstaňte tady,“ řekl jsem mladému Dostojevskému. „Když to půjde, svezu vás.“

Zatímco jsem jedl, vyšla ze dveří, které byly na konci baru, žena. Byla vysoká, měla silné kosti a masa víc než dost, aby je stačilo přikrýt. Sukně černých levných šatů byla zvrásněná v místech, kde se klenuly boky a stehna. Nárty a kotníky přetékaly z velice těsných černých opánků. Severní konec byl ozdobený jednou šedou liškou, dvojitou šňůrou falešných perel přibližně téhož odstínu, a množstvím barvy, které by stačilo na údržbu bitevní lodi. Poprsí vypadalo jako příď bitevní lodi, bylo mohutné, ostré a nelákavé. Změřila mě dlouhým, tvrdým, pátravým pohledem, těžká ústa uvolněná, připravená k úsměvu. Zakousl jsem se do chlebíčku a zamlaskal jsem na ni. Pátravý pohled zhasl s téměř slyšitelným cvaknutím. Obrátila se k baru a otevřela lesklou černou kabelku z umělé hmoty. Žluté vlasy, stočené do korunky, byly u kořínků tmavé, zřejmě si je odbarvovala. Kdyby měly původní hnědou barvu, kdyby byla o několik let mladší a vážila o něco míň, kdyby nebyla namalovaná, vypadala by jako Reavisovo dvojče. Měli stejné oči, stejné hrubé, hezké rysy.

Barman se ozval: „Dáš si něco, Elaine?“

Hodila bankovku na podobaný rohovcový pult. „Dvacet čtvrťáků,“ zamumlala vypitým hlasem, který nebyl nepříjemný. „Pro změnu.“

„Tvý štěstí se váže na změnu,“ usmál se laškovně.

;,Automat, na kterýms hrála, je napěchovanej.“

„No co, sakra,“ nehnula brvou, „lehko nabyl, lehko pozbyl.“

„Hlavně lehce pozbyl,“ řekl mladík vedle mě do pěny, která se usadila na dně jeho sklenice.

Mechanicky, bez vzrušení a bez zájmu, házela do automatu nedaleko dveří jeden čtvrťák za druhým. Jako když někdo meziměstsky telefonuje někomu, kdo je už léta mrtvý. Některé dvojky a čtyřky, jedna dvanáctka jí vyklopily peníze. Vracela je s naprostou samozřejmostí. Hrála na automat, jako kdyby to byl bezzvučný nástroj, uzpůsobený k tomu, aby vyjadřoval beznaděj. Když se s kovovým řinčením řítila hlavní výhra, měl jsem dojem, že se automat porouchal. Falešné mince a čtvrťáky přetekly misku a kutálely se po podlaze.

„Povídal jsem to,“ řekl barman. „Říkal jsem vám, že je připravenej zaplatit.“

Aniž věnovala výhře jakoukoliv pozornost, přešla k baru a usadila se vedle mě. Barman jí bez požádání nalil do sklenice dvojitou whisky.

„Sebereš to, Simmie, viď?“ V jejím hlase byl náznak unavené koketérie. „Mám na sobě pás.“

„Jistě, ale nepotřebuju je počítat. Dám ti pětadvacet.“

„Dala jsem tam pětatřicet.“ Dvojitá whisky do ní vjela jako voda do okapu.

„To jsou procenta, děvenko. Musíš za tu zábavu taky něco zaplatit.“

„Jo, zábava.“ Složila dvacítku a pětku, které jí dal, a zastrčila je do kabelky.

Vešel kamelot s plnou náručí večerníků, a já jsem si jeden koupil. Na třetí stránce byla zpráva, kterou jsem očekával, pod nadpisem: PÁTRÁ SE PO BÝVALÉM NÁMOŘNÍKOVI V SOUVISLOSTI SE SMRTI V ÚDOLÍ NOPÁLŮ. Nebyla tam žádná informace, kterou bych neznal, kromě toho, že otázku, co bylo příčinou smrti, nechává policie otevřenou. Zprávu provázela Reavisova fotografie, usmíval se nevhodně nad titulem: MÁ SE PŘIHLÁSIT K VÝPOVĚDI.

Složil jsem noviny, rozevřené na třetí stránce, a položil jsem je na barový pult mezi sebe a Elaine Schneiderovou. Minutu nebo dvě si jich nevšímala; pozorovala barmana, jak sbírá její výhru. Pak se její pohled zatoulal znova k barovému pultu, spatřil fotografii a ustrnul na ní. Dech jí astmaticky zasípal v nose, na několik vteřin se zastavil. Vyndala z kabelky brýle. Vypadala v nich podivně, jako učitelka, která se dostala na scestí.

„Smím si půjčit vaše noviny?“ zeptala se mě chraplavě. Jižní přízvuk v její řeči byl teď nápadnější než dřív.

„Prosím.“

Barman, který třídil na pultu falešné mince a čtvrťáky, k ní vzhlédl. „A hele, netušil jsem, že nosíš brejle, Elaine. Ohromně ti slušej.“

Neslyšela ho. Slabikovala článek v novinách, prstem s červeným nehtem si pomalu ukazovala od slova ke slovu. Když pomalý ukazovák zdolal poslední větu, zůstala chvilku strnulá, a němá. Pak řekla nahlas „To mě tedy – –!“

Odhodila noviny, jejich rohy byly zmačkané, jak je křečovitě svírala vlhkýma rukama, a šla k východu. Ohrnovala zlostně rty, její vysoké podpatky mlátily do podlahy. Dveře za ní zabouchly.

Počkal jsem třicet vteřin a vypravil se za ní. Zdrcený mladík se otočil na židli a sledoval mě očima, jako zatoulaný pes, s kterým jsem se nejprve přátelil a pak ho zradil.

„Počkejte tady,“ řekl jsem mu přes rameno.

Žena se už vzdálila o polovičku domovního bloku. Nohy, ačkoli spoutané sukní, se pohybovaly jako písty. Šedý liščí ocas jí visel po zádech a nervózně nadskakoval. Když jsem pochopil, kam jde, zpomalil jsem. Vystoupila po vnějším schodišti Rush Apartmens, odemkla druhé dveře, vešla a nechala dveře otevřené. Přešel jsem ulici a vklouzl za volant svého vozu.

Vrátila se okamžitě. Na kovovém předmětu, který držela v ruce, se zachytil sluneční paprsek. Cestou se schodů uložila předmět do kabelky. Brýle, které si zapomněla na nose, dodávaly jejímu obličeji cílevědomý výraz. Schoval jsem se za silniční mapu.

Přešla parkoviště, zaměřila ke starému chevroletu. Jeho původní modrý nátěr vybledl do hnědozelena. Nárazníky byly zmačkané a špinavé jako papírové ubrousky na hospodském stole. Startér naskočil, z výfuku se vyvalila oblaka tmavomodrého kouře. Sledoval jsem sloupce kouře do středu města až k hlavní křižovatce, kde zabočil na jih k Boulder City. Když jsme vyjeli na otevřenou silnici, dal jsem mu pořádný náskok.

Mezi Boulder City a náspem odbočovala asfaltová silnice doleva, směrem na jezero Mead, táhla se po pobřeží kolem veřejných pláží. Pod silnicí si hrály na písku děti, šplouchaly se v mělké, stojaté vodě. Po hladině klouzal rychlý červený hydroplán, posunoval se kupředu a dozadu jako vodní tvrz, opisoval písmeno S na hladině rovné a šedé jako papír.

Chevrolet odbočil z asfaltované silnice, opět doleva, vjel na štěrkovanou cestu, která se vinula pod nízkými, přikrčenými duby. Houština a nekonečně se rozvětvující cestičky vytvářely nahodilé bludiště. Musel jsem se přiblížit těsně k Elaině, abych ji neztratil z dohledu. Úsilí udržet vůz na silnici ji zaměstnávalo natolik, že mě nepostřehla. Vjížděla z jedné zatáčky do druhé, staré měkké pneumatiky se dřely a sténaly mezi uvolněnými kameny.

Minuli jsme veřejný camping, kde se rodiny krmily pod širým nebem, mezi zaparkovanými auty, stany, nepatrnými chomáčky plazivých rostlin. Po několika stech yardů chevrolet opustil štěrkovanou cestu a zabočil na houštím zarostlou pěšinu, kterou tvořily dvě vyjeté stopy. O několik vteřin později jsem slyšel, že zastavil.

Nechal jsem auto na místě a pokračoval jsem pěšky. Chevrolet stál před malou chatou, kterou obrůstaly zastřižené stromky. Žena se pokoušela otevřít dveře, zjistila, že jsou zamčené, zatloukla na ně pěstí.

„Co je?“ Z chaty se ozval Reavisův hlas. Přikrčil jsem se za zakrslý dub, měl jsem pocit, že mi chybí už jenom mývali čepíce.

Reavis uvolnil závoru a vyšel ven. Jeho fiškrétový oblek byl zaprášený a zprohýbaný na nejnevhodnějších místech. Kudrnaté vlasy mu visely přes oči. Odhrnul je podrážděným posuňkem. „Co se děje, sestřičko?“

„To mi snad řekneš ty, ty prolhanej malej ničemo.“ Převyšoval ji o půl hlavy, ale vedle její vášnivé rozkacenosti působil bezmocně. „Namluvils mi, že máš šlamastiku s nějakou ženskou, proto jsem tě skovala. Neřeks mi, že ta ženská je mrtvá.“

Dal si čas na rozmyšlenou: „Nevím, co čem mluvíš, Elaine. Kdo je mrtvej? Ta holka, co jsem ti o ní říkal, mrtvá není. Ta je v nejlepším pořádku, jenom říká, že to už dvakrát za sebou nedostala, a s tím já nechci mít nic společnýho. Byla už nabouraná.“

„Jo, akorát, babička a byla nabouraná.“ V jejím hlase skřípala zlá ironie. „Z toho se nevylžeš, smrade. Jsi v tom až po uši, nevím, jak bych ti mohla pomoct. Nepomohla bych ti, ani kdybych mohla. Kdybys měl jít do plynový komory, nehnula bych ani prstem, abych ti zachránila krk. Tvůj krk nestojí za to, aby se kvůli němu někdo namáhal. Ani mně už za to nestojí.“

Reavis kňoural a fňukal: „Proboha svatýho, vo čem to mluvíš, Elaine? Já jsem nic špatnýho neudělal. Jde po mně policie?“

„Víš moc dobře, že po tobě jde. A tentokrát to schytáš, chlapečku. A já s tím nechci mít nic společnýho, rozumíš? Vod tyhle chvíle s tebou nemám nic společnýho.“

„Poslouchej, Elaine, poslouchej a uklidni se. Takhle se přece nemluví s malým bratříčkem.“ Snažil se mluvit lichotivě a položil jí ruku na rameno. Setřásla ji, sevřela kabelku oběma rukama.

„Můžeš si to ušetřit. Těch malérů, cos mi v životě nadělal, je už moc. Vod toho dne, co jsi ukrad velebníčkovi z peněženky dolar a snažil ses to shodit na mě, jsem věděla, že špatně skončíš.“

„Zato ty ses o svý dobro dovedla postarat. Prodalas ho v sobotu večer ve městě za pár švestek, eště dřív, nežs vyrostla z dětskejch sukýnek. Pořád si za to eště počítáš, nebo jim už platíš?“

Facka, kterou mu dala, třeskla mezi stromy jako výstřel. Oplatil ránu, vrazil jí pěst do krku. Zapotácela se, špičaté podpatky vyryly do země jamky. Když získala znova rovnováhu, držela v ruce pistoli.

Reavis na ni zíral nevěřícně, o krok k ní postoupil: „Nemusíš hned ztrácet hlavu. Lituji, že jsem tě praštil, Elaine. Tys mě praštila první.“

Její tělo se sklánělo a soustředilo k pistoli: zakázané dveře dosud vzdorovaly. „Nepřibližuj se ke mně.“ Šepot chrastil jako ocas chřestýše. „Odvezu tě na dálnici k Salt Lake, a pak už tě do konce svýho života nechci vidět. Jsi už velkej chlapec, Pate, natolik dospělej, že zabíjíš lidi. Tak dobře, já jsem taky dospělá.“

„Ty mi nerozumíš, Elaine.“ Ale neodvažoval se pohnout, stál bezmocně se svěšenýma rukama. „Neudělal jsem nic špatnýho.“

„Lžeš. Dokázal bys zabít i mě pro pár zlatejch zubů. Odpoledne jsem tě přistihla, jak mi prohledáváš peněženku.“

Krátce se zasmál. „Blázníš. Napakoval jsem se, že bych ti moh moc slušně vypomoct.“ Sáhl do levé zadní kapsy.

„Drž ruce tak, abych na ně viděla,“ řekla.

„Nebuď blázen, chci ti ukázat –“

Uzávěr cvakl. Zakázané dveře se pomalu chystaly otevřít. Tělo se napjalo. Reavisovy ruce se zvedly samočinně, jako obrovští hnědí motýli. Chmurně a hloupě zíral do tváře smrti.

„Tak jdeš?“ řekla. „Nebo chceš radši umřít? Hledají tě poldové, kdybych tě zastřelila, nezkřivěj mi ani vlas. Kdo by tvou smrtí co ztratil? Vod chvíle, kdy ses vydrápal z kolíbky, nedal jsi jediný živý duši nic jinýho než trápení.“

„Jdu s tebou, Elaine.“ Náhle a snadno mu selhaly nervy. „Ale varuju tě, budeš toho litovat. Nevíš, co děláš. Tu bouchačku můžeš v každým případě klidně schovat.“

Nebylo pravděpodobné, že bych dostal lepší příležitost. Vystoupil jsem ze své skrýše s namířenou pistolí. „Výborně. Zahoďte svou pistoli, paní Schneiderová. A vy, Reavisi, nechte ruce nahoře.“

Vymrštila se. „Ááá!“ vydechla záštiplně. Malá lesklá pistole jí vypadla z ruky, klouzala a svítila v listí u jejích nohou.

Reavis se na mě podíval, svěží barva se mu vracela do obličeje. „Archer?“

Řekl jsem: „Jmenuji se Leatherstocking.“

Obrátil se ke své sestře: „Tak ty sis musela přivíst poldu, tys musela všechno zničit?“

„Co na tom, jestli jsem to udělala?“ zavrčela.

„Podržte to, Reavisi.“ Zdvihl jsem ženinu pistoli. A vy, paní Schneiderová, jděte pryč.“

„Jste polda?“

„Není vhodná doba na vyptávání. Mohl bych vás potahovat pro spoluvinu. Odejděte, než si to rozmyslím.“

Svou pistolí jsem mířil na Reavise, její jsem schoval do kapsy. Neobratně se otočila na podpatcích a odcházela ke svému chevroletu, na tvrdém obličeji první známka lítosti nad tím, co udělala.

16

Když odešla, vyzval jsem Reavise, aby se ke mně otočil zády. Strach mu stáhl a otevřel ústa: „Nezastřelíte mě?“

„Když budete stát klidně, nezastřelím.“

Otočil se pomalu, neochotně, snažil se pozorovat mě přes rameno. Neměl u sebe pistoli. Pravou zadní kapsu napínal pravoúhlý balíček. Rozepjal jsem kapsu, Reavis se pohnul, vzápětí zaujal znova nehybný a napjatý postoj, vyprostil jsem balíček. Byl zabalený v hnědém papíře. Reavis bolestivě vzdychl, jako by ztrácel, jako bych mu odnímal životně důležitou část těla. Roztrhl jsem zuby jeden konec papíru a zahlédl cíp tisícidolarové bankovky.

„Nemusíte se namáhat s počítáním,“ řekl Reavis ochable. „Je to deset táců. Můžu se teď votočit?“

Ustoupil jsem, zasunul jsem si roztržený balíček do náprsní kapsy. „Otáčejte se pomalu, ruce držte nad hlavou. A řeknete mi, kdo vám zaplatil deset tisíc dolarů za to, že jste vyřídil starou bábu s nemocným srdcem.“

Obrátil se, v bledém obličeji mu škubalo, v duchu si připravoval nějakou báchorku. Prsty se bezděčně škrábal ve vlasech. „Křivdíte mi, neublížil bych ani mouše.“

„Kdyby byla dost velká, aby vám to mohla oplatit.“

„Nikdy jsem nebyl zapletenej do žádný smrti. Musela to bejt nešťastná náhoda.“

„A čirou náhodou jste byl na místě, když se to stalo.“

„Jo, čirou náhodou.“ Vděčně převzal formulaci. „Přišel jsem tam, abych se rozloučil s Káťou, myslel jsem si, že by třeba mohla jít se mnou.“

„Buďte rád, že nešla. Kromě obžaloby z vraždy byste měl na krku ještě obžalobu za svedení.“

„Obžalobu z vraždy. Přece nemůžou přišít vraždu úplně nevinnýmu člověkovi. Káťa mi potvrdí alibi. Byl jsem s ní, než jste mě sebral.“

„Kde jste s ní byl?“

„Před domem, v jednom z těch zaparkovanejch aut.“ Měl jsem dojem, že by mohl mluvit pravdu: Káťa seděla v mém voze, když jsem vyšel. „Sedávali jsme tam a povídali si,“ dodal.

„O vašich dobrodružstvích na Guadalcanalu?“

„Jděte k čertu.“

„No tak dobrá, tohle je tedy váš příběh. Utéct s vámi nechtěla, ale dala vám deset tisíc dolarů v upomínku na vaše starý přátelství.“

„Neřek jsem, že mi to dala. Jsou to mý vlastní peníze.“

„Šoféři teď na potkání vydělávají ohromný peníze. Nebo je Gretchen jenom jedním článkem v řetězu a platí vám procenta?“

Pozoroval mě zúženýma očima, zřejmě jím otřáslo, kolik toho o něm vím. „Jsou to mý vlastní peníze,“ opakoval upřímně. „Jsou to poctivě vydělaný peníze, žádná černota.“

„Možná že to byly poctivý peníze, než jste se jich dotknul. Teď jsou špinavý.“

„Peníze jsou peníze, ne? Řeknu vám, co udělám. Dám vám dva tácy. Dvacet procent, to je dobrej podíl.“

„Jste kromobyčejně velkorysý. Jenomže já je mám všechny, plných sto procent.“

„Tak dobře, pět táců. Nezapomínejte, že jsou to mý prachy, sám jsem je vydělal.“

„Řekněte mi, jak jste to udělal, a možná že vás pustím. Ale musíte mluvit rozumně.“

Chvíli o tom přemýšlel, nakonec se rozhodl. „Nebudu mluvit.“

„V tom případě ztrácíme čas. Pojďte.“

„Kam mě chcete odvízt?“

„Zpátky do Údolí nopálů. Šéf tamější policie si s vámi chce popovídat.“

„Jsme v Nevadě,“ řekl. „Musel byste žádat, aby mě vydali, a nemáte žádný důkazy.“

„Jedete do Kalifornie ze zdravotních důvodů. Dobrovolně.“ Zvedl jsem pistoli, dopřál jsem mu pohled do její hlavně.

Poděsilo ho to, ale ne natolik, aby nepromluvil. „Myslíte si, že máte vyhráno, a že si necháte mý prachy. Jediný místo, kam patříte, je za mřížema jednoho velkýho auta.“

Jeho obličej byl zpocený a bílý nenávistí. Necelý jeden den byl bohatý a volný. Shodil jsem ho zpátky do všedního života, možná do stínu plynové komory.

„Vy pojedete malým autem. A nepokoušejte se zdrhnout nebo budete kulhat do konce svýho života.“

Poradil mi, abych udělal něco neproveditelného, ale doprovodil mě klidně k vozu. „Budete řídit,“ řekl jsem. „Neměl jsem příležitost prohlédnout si krajinu.“

Řídil vztekle, ale dobře. Když jsme projeli Boulder City, minuli jsme jeho sestru. Nikdo nikomu nezamával. Okamžitě jsme ji zase ztratili z dohledu.

Když jsme přijeli zpátky do Las Vegas, oddirigoval jsem ho k Zelenému drakovi. Pohlédl na mě tázavě, když zastavoval u chodníku.

„Vyzvedneme jednoho mého přítele. Půjdete se mnou dovnitř.“

Protáhl jsem se za ním pod volantem, mířili jsme přes chodník ke dveřím baru, v kapse jsem svíral revolver a nepouštěl jsem Reavise s mušky. Nevěřil jsem, že by projel pouští bez nehody. Nemohl jsem se odvážit řídit sám.

Místnost působila přívětivěji, světla byla rozsvícená a u baru bylo víc lidí. Zrzek seděl na téže židli, patrně nad toutéž prázdnou pivní sklenicí, zdrcený stejně jako předtím.

Zavolal jsem ho ke dveřím. Pozdravil, překvapeně se uklonil a vydoloval odněkud ze svých útrob chabý úsměv.

„Umíte rychle řídit?“

„Nejrychlejší mašina, kterou jsem řídil, jela nejvýš devadesátkou, a to s kopce.“

„To stačí. Dám vám deset dolarů, když mé zavezete zpátky na pobřeží. Mě a mého přítele. Jmenuji se Archer.“

„Do Los Angeles?“ Řekl to, jako kdyby tam skutečně žili andělé.

„Do Údolí nopálů. Pojedeme přes hory. Odtamtud můžete jet autobusem.“

„Prima. Mimochodem, jsem Bud Musselman.“ Obrátil se s napřaženou rukou k Reavisovi. Ten mu poradil, co s ní má udělat.

„Nevšímejte si ho,“.řekl jsem zrzkovi. „Utrpěl těžkou finanční ztrátu.“

Musselman se chopil volantu, Reavis seděl vedle něho. Já jsem seděl vzadu, pistoli jsem držel na kolenou. Ve středu města se osvětlené ulice měnily v zářící barevné tunely pod temným nebem. Rušný noční život proměnil Las Vegas opět ve velkoměsto. Daleko na východě plul nízko na zšeřelém nebi srpek měsíce.

Pozoroval jsem ho co chvíli přes rameno, přes ramena hor, pomalu stoupal po nebi a zmenšoval se. Zrzek jel rychle a bravurně, nepotkali jsme žádný vůz. U benzínové pumpy uprostřed pouště jsem ho vyzval, aby zastavil. Rozbitý ukazatel označoval veřejnou zoologickou zahradu: praví živí chřestýši.

„Třetina nádrže je ještě plná,“ řekl zrzek horlivě. „Při takový rychlosti máme malou spotřebu.“

Reavis se sesunul do kouta u dveří a usnul. Jednu paži měl přes obličej, ruku pevně sevřenou v pěst. Naklonil jsem se přes něj a odsunul jsem mu ruku ze zpoceného čela. Zavzlykal ze spaní, pak otevřel oči, mžoural do ostrého světla.

„Už jsme tam?“ zeptal se otupěle.

„Ještě ne. Jdu zatelefonovat Knudsonovi. Pojďte se mnou.“

Vystoupil z vozu, s podklesávajícími koleny obešel benzínovou pumpu a zamířil k otevřeným, osvětleným dveřím kanceláře. Rozhlédl se pouští, plnou šerosvitných stínů. Vrhl na mě kradmý pohled a na okamžik se vzepjal v půli cesty mezi pumpou a dveřmi. Štvanec ze špatného filmu, který se hotoví riskovat svůj dvojrozměrný život.

Řekl jsem: „Jsem přímo za vámi. Mířím na vaši stehenní kost.“

Jeho kolena opět povolila. Rozměnil jsem peníze a zavolal policejní stanici v Údolí nopálů. Reavis se opíral o zeď vedle telefonu, zíral otráveně, byl tak blízko mě, že jsem ho mohl cítit. Jeho pach tvořila bláhová naděje, která zkysla.

Kovový hlas mi zahřměl do levého ucha. „Policie, Údolí nopálů.“

„Prosím velitele Knudsona.“

„Není tady.“

„Můžete mi říct, kde bych ho našel?“

„To nemůžu. Kdo volá?“

„Lewis Archer. Knudson chtěl, abych mu podal zprávu.“

„Archer. Ach tak.“ Pomlka. „Máte nějakou zprávu?“

„Ano. Pro Knudsona.“

„Říkám vám, že tu není. Tady je služba. Můžete předat hlášení mně, já to vyřídím.“

„Dobrá,“ řekl jsem rozmrzele. „Spojte se s Knudsonem a řekněte mu, že přijedu v noci do města s vězněm. Kolik je teď hodin?“

„Za pět minut devět. Vy pracujete na případě Slocumová?“

„Ano. Měli bychom tam být kolem půlnoci. Teď jsme v poušti. Řekněte to šéfovi, bude to chtít vědět.“

„Dobře, pane Archere.“ Drsný kovový hlas zlidštěl zvědavostí. „Máte toho Reavise?“

„Nechte si to pro sebe.“

„Samozřejmě. Máme vám poslat naproti vůz?“

„To není nutný. Neprobil by se ani z mokrého papírového sáčku.“

Zavěsil jsem, setkal jsem se s Reavisovým ponurým pohledem. Když jsme se vrátili do vozu, znovu usnul.

„Váš přítel vypadá hodně nešťastně,“ řekl mladý Musselman. „To, co držíte, je pistole?“

„Ano.“

„Nejste člen nějakýho gangu nebo tak něco, pane Archere? Já bych nerad –“ považoval za rozumnější vetu nedokončit.

„Tak něco,“ řekl jsem. „Vy byste nerad –“

„Ach nic.“ Následující tři hodiny na mě už nepromluvil. Ale počínal si dobře, řídil s láskou, dlouhá bílá světla reflektorů se rychle sunula po dně vyschlého moře. Silnice se odvíjela pod koly vozu jako telegrafní páska.

Bylo krátce po půlnoci, když jsme přejeli druhý horský hřeben a zahlédli vzdálená světla nopálského údolí. Naše reflektory osvětlily černožlutou silniční značku: Nebezpečný svah. Pro nákladní vozy předepsaná snížená rychlost. Zpomalili jsme.

„Mám pocit, jako kdybych přistával s ajrákem,“ řekl zrzek přes rameno. Pak se rozpomněl, že mně a mé pistoli nedůvěřuje, a odmlčel se.

Předklonil jsem se na sedadle. Reavis byl sesunutý, paže a ramena rozhozená na sedadle, nohy zkroucené mezi rozvodnou deskou a podlahou. Jeho tělo se vzdalo, vypadal jako mrtvý. Okamžik jsem se bál, že skutečně je mrtvý, že všechen jeho život vyprchal ranou, kterou utržila jeho samolibost. Po všem, co jsem s ním zkusil, nemohl jsem se s tou myšlenkou smířit. „Reavisi,“ řekl jsem. „Probuďte se. Jsme skoro na místě.“

Zasténal a zabručel, zvedl těžkou hlavu a s obtíží srovnal své dlouhé líné tělo. Zrzek náhle prudce zabrzdil, mrštil jím proti přednímu oknu. Přidržel jsem se pevně sedadla. „Dávejte pozor.“ Potom jsem uviděl těsně u úpatí svahu náklaďák, zaparkovaný napříč silnicí. Sunuli jsme se několik set stop, brzdy kvílely, až jsme s lomozem zastavili. Náklaďák byl neosvětlený, liduprázdný.

„Co to má znamenat?“ řekl zrzek.

Násep na jedné straně ostře stoupal, podepřený velikými balvany, na druhé prudce klesal. Nebylo kudy projet. Vedle náklaďáku se objevil terč světla, vystřelil, zakolísal, našel přední sklo našeho vozu.

„Couvej,“ řekl jsem zrzkovi.

„Nemůžu. Zablokoval jsem ji.“ Celé jeho tělo zápasilo se startérem. Motor řval.

„Zhasni světlo,“ křikl někdo. „Je to von.“ Světlo zmizelo.

Vůz poskočil o několik stop dozadu a zůstal znova stát. ,,Ježíšmarjá, brzda,“ zamumlal zrzek pro sebe.

Hlouček mužů se vynořil ve světle našich reflektorů: šest nebo sedm pistolníků neslo zbraně. Odstrčil jsem Reavise a vystoupil jsem, abych si s nimi promluvil. Měli spodní část obličeje ovázanou kapesníkem. „Co se děje, loupež v operetě?“

Jeden kapesník se pohnul: „Zahoď bouchačku, kamaráde. Chceme tvýho vězně, to je všecko.“

„Budete si ho muset vzít.“

„Neblázni, kamaráde.“

Zamířil jsem na loket ruky, ve které držel pistoli, a vystřelil jsem. Bylo ticho. Ozvěna v úzkém údolí opakovala výstřel jako dlouhé tiché chichotání beznaděje.

Řekl jsem Reavisovi, aniž jsem na něj pohlédl: „Radši zdrhni, Pate.“

Slyšel jsem za zády šoupání jeho nohou. Muž, kterého jsem postřelil, si sedl na silnici, pistoli držel mezi nohama. V měsíčním světle pozoroval, jak mu z ruky stéká krev. Ostatní muži se napjatě dívali střídavě na něj a střídavě na mě.

„Je nás šest, Archere,“ řekl Jeden z nich nejistě.

„Mám v pistoli sedm nábojů,“ řekl jsem. „Jděte domů.“

Reavis byl pořád za mými zády, podezřele tichý. „Mazej, Pate, udržím je v šachu.“

„Kruci,“ řekl.

Jeho ruka se ovinula kolem mého krku a strhla mě dozadu. Mužové bez tváří se valili kupředu jako vlna. Otočil jsem se, abych se vypořádal s Reavisem. Jeho obličej byla v měsíčním světle pouhá skvrna, ale zdálo se mí, že jeho oči a ústa zvlhly zadostiučiněním. Udeřil jsem do nich. Strefil se mi pěstí do obličeje. „Varoval jsem tě, člověče,“ řekl nahlas.

Rána do zátylku mě složila na zem. Odpoutal jsem se od Reavise a pozvedl pistoli proti prvnímu muži. Hlaveň pistole ho škrábla na tváři, a strhla mu z obličeje kapesník. Odkulil se. Na jeho místo nastoupili ostatní.

„Nestřílejte,“ křičel muž, který seděl na zemi. „Chceme jenom tamtoho.“

Dostal jsem zezadu další ránu, z místa, kde stál Reavis, a ztratil jsem vědomí dřív, než jsem dopadl na silnici. ‚

Vracel jsem se k vědomí neochotně, jako bych už věděl, co uvidím. Zrzek klečel na kolenou, modlící se postavička mezi mnou a hvězdami. Hvězdy zůstaly na nebi na svých místech, ale vypadaly staře a zvětrale. Cítil jsem se jako jejich vrstevník.

Musselman poskočil jako králík, když jsem se posadil. Vstal a sklonil se nade mnou. „Zabili ho, pane Archere,“ řekl zlomeně.

Zvedl jsem se s námahou, připadal jsem si nepatrný a zdálo se mi, že mě hory zatratily. „Co mu udělali?“

„Zastřelili ho, vpálili do něj nejmíň tucet ran. Pak ho polili benzínem, shodili ho s náspu a za ním hodili sirku. Byl to skutečný vrah, jak říkali?“

„Nevím,“ řekl jsem „Kde je?“

„Tam dole.“

Následoval jsem ho kolem vozu, rozsvítil jsem baterku. Deset stop pod silnicí, uprostřed ohořelé šalvěje, ležely zuhelnatělé zbytky lidského těla. Přešel jsem na druhou stranu silnice, udělalo se mi špatně. Úzký srpek měsíce visel mezi vrcholy hor, jako kousek citrónové kůry v hutném, temném nápoji, načerpaném z Léthé. Nezvrátil jsem nic, cítil jsem v ústech jenom hořkost.

17

Muž za drátěnou přepážkou mluvil do přenosného mikrofonu ponurým, monotónním hlasem: „Vůz šestnáct, vyšetřuje hlášené přepadení roh Padilla a Flower. Vůz šestnáct, roh Padilla a Flower.“

Vypjal mikrofon, dal si šluka z propocené cigarety. „Prosím?“ Předklonil se a pohlédl na mě okénkem. „Nějaká nehoda?“

„Nebyla to nehoda. Kde je šéf?“

„U jednoho případu. Co se děje?“

„Volal jsem vás kolem deváté. Dostal Knudson mé hlášení?“

„Mě jste nevolal. Já jsem nastoupil až o půlnoci.“ Dal si dalšího šluka a prohlížel si mě lhostejně oblakem kouře. „Jaký to bylo hlášení?“

„Mělo by být zapsané. Volal jsem pět minut před devátou.“

Obrátil poslední list své knihy a podíval se na předchozí stránku. „Určitě se pletete. Mezi 8.45, opilec na státní, a 9.25 loupež na Vyhlídce, tu nic není. Nebo to snad souvisí s tou loupeží?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Nevolal jste náhodou šerifovu odbočku?“

„Volal jsem sem. Kdo měl službu?“

„Franks.“

„Ten přece neslouží v centrále, je detektiv.“

„Zaskakoval za Carmodyho. Carmodyho žena rodí. Tak jak je to s tím hlášením? Jméno?“

„Archer. Promluvím si s Knudsonem.“

„Vy jste ten soukromej z případu Slocumová?“ Přikývl jsem.

„Je právě u nich. Můžu ho zavolat.“

„Neobtěžujte se. Sjedu tam. Je tady někde Franks?“

„Ne, šel domů.“ Zamáčkl cigaretu a důvěrně se ke mně naklonil. „Když mám mluvit upřímně, Franks na tuhle práci nestačí. Zkonil to už víckrát. Byla ta zpráva důležitá?“

Neodpověděl jsem. Ošklivá myšlenka se mi rodila v hlavě, visela nade mnou jako Damoklův meč. Tížila mě a zpomalovala mé kroky, když jsem šel k autu.

Když jsem uchopil volant, změnila se v hněv a strach. Cestou z města jsem dvakrát projel na červenou.

„Nevrátíme se tam?“ zeptal se zrzek roztřeseně.

„Ještě ne. Musím si promluvit s velitelem policie.“

„Nechápu, co se děje. Je to hrozný. Vy jste se ho snažil zachránit, a on se postavil proti vám.“

„Byl hloupý. Myslel, že jsou to jeho přátelé. Žádné neměl.“

„To je hrozný,“ opakoval znova, pro sebe.

U Slocumů svítila na verandě světla, osvětlovala mohutné zdi a zastřižený, truchlivý trávník. Květinami obehnaná, osvětlená hrobka, uchystaná pro slavnost. Černý policejní vůz, který stál před terasami, jako by čekal na smrt, aby se v něm mohla tiše a rychle projíždět. Nechal jsem zrzka v autě a stoupal jsem pěšinou k domu. Knudson a Maud Slocumová přišli ke dveřím společně. Když mě poznali, záměrně se rozdělili. Paní Slocumová vyšla ze dveří sama, podávala mi ruce.

„Pan Archer! Z policejní stanice volali, že sem jedete. Kde jste, pro všechno na světě, byl?“

„Až moc daleko. Potřeboval bych se napít.“

„Samozřejmě, pojďte dál.“ Otevřela dveře a přidržela mi je. „Dáš mu něco k pití, Ralfe, ano?“

Varovně se na ni podíval – tvrdým a zkušeným pohledem starého nepřítele, starého milence. „Rád. Co je nového, Archere?“ snažil se předstírat přátelství, jeho chování bylo nepřirozené.

„Svět je špatnej.“

Vylíčil jsem jim všechno, popíjel jsem v obývacím pokoji, kde se předešlou noc Slocumovi hádali a nakonec smířili. Paní Slocumová měla na lícní kosti podlitinu, slabě viditelnou pod silným nánosem hnědého pudru. Měla na sobě zelené vlněné šaty, které zdůrazňovaly přednosti její postavy. Oči, ústa a spánky měla přepadlé, jako kdyby z nich kypící, hladové tělo bylo vysálo krev. Knudson seděl vedle ní, na pohovce potažené činsem. Zatímco jsem mluvil, tiskla k němu nevědomky zkřížená kolena.

„Setkal jsem se s Reavisem v Las Vegas –“

„Kdo vám řekl, že ho tam najdete?“ zeptal se Knudson měkce.

„Oběhal jsem pár lidí. Nastupovali jsme zpáteční cestu mezi šestou a sedmou, jelo s námi dítě, které jsem najal jako řidiče: V devět hodin jsem volal od benzínové pumpy v poušti vaši stanici, řekl jsem službě, aby vám vyřídila, že se vracím.“

„Nevyřídili mi to. Počkejte, kdopak měl službu?“

„Franks. Dokonce se ani neobtěžoval zprávu zapsat. Ale zato ji předal někomu jinému. Před necelou hodinou mě na Notch Trail zastavilo sedm mužů. Zablokovali silnici náklaďákem. Jednoho jsem postřelil. Reavis si myslel, že ho přišli vysvobodit, a vrhl se na mě odzadu. Vyřídili mě. Do Reavise vpálili dvanáct ran, polili ho benzínem a udělali si z něho ohýnek.“

„Prosím,“ řekla Maud Slocumová, obličej měla nehybný jako posmrtnou masku. „To je příšerný.“

Knudsonovy zuby hryzaly masitý spodní ret. „Sprostý lynčování, eh? Za dvacet let práce u policie jsem ještě nikdy neměl co dělat s lynčováním.“

„Schovejte si to pro své paměti, Knudsone. Teď jde o vraždu. Chlapec, který jel s námi, je svědek. Chci vědět, co s tím uděláte.“

Vstal. Byl rozčilený, ale navenek se snažil předstírat, že bere věc na příliš lehkou váhu. „Udělám, co budu moct. Notch Trail je mimo můj rajón. Zavolám šerifovu kancelář.“

„Franks je váš muž.“

„Nedělejte si starosti. Posvítím si na to. Můžete mi popsat ty muže?“

„Byli maskovaní kapesníky. Dělali na mě dojem místních mužů, pracujících buď na farmách nebo v petrolejových polích. Jeden z nich má na vnitřní straně pravého lokte díru od kulky. Dva hlasy bych poznal, kdybych je znova slyšel. Chlapec by vám toho možná řekl víc.“

„Nechám šerifa, aby si s ním promluvil.“

Vstal jsem a díval jsem se mu od obličeje. „Moc vás to nezajímá.“

Pochopil, že ho chci přinutit, aby vysvětloval, a rozhodl se mě odrazit. „Víte sám, co svedem s řáděním lůzy. I kdyby šerif ty muže dostal, což není příliš pravděpodobné, neseženeme nikdy porotu, která by je odsoudila. Paní Slocumová patřila k nejváženějším občanům tohoto města: musel jste počítat s tím, že její zavraždění vyvolá prudkou odezvu.“

„Rozumím. Smrt paní Slocumové se mění ve vraždu. Reavisova smrt v akt ostražitosti, v lidovou spravedlnost. Takový pitomec nejste, Knudsone, a já taky ne. Poznám lůzu, když ji vidím. Tohle byli najatí vrazi. Možná amatéři, ale nedělali to rozhodně pro zábavu.“

„Nebudeme osobní,“ řekl těžkým, varujícím hlasem. „Reavis koneckonců dostal to, co zasloužil. Ať to byli nebo nebyli amatéři, ti, co ho zlynčovali, ušetřili státu peníze.“

„Myslíte, že zabil paní Slocumovou.“

„Nepochybuju o tom. Lékař, který ohledával mrtvolu, našel na jejích zádech, v místě, kde ji někdo udeřil, podkožní krevní podlitiny. A ten někdo bude nejspíš Reavis. Našli jsme jeho čepici asi padesát stop od bazénu, za stromy, které kryjí filtrační zařízení. To dokazuje, že tam byl. Přišel právě o místo: dostatečný motiv pro psychologa. A po vraždě okamžitě zmizel.“

„Ano, zmizel, jenomže veřejně a pomalu. Na mně za vraty vyloudil, abych ho svezl, pak se zastavil v baru a popíjel.“

„Třeba se potřeboval napít. Zabijáci to často potřebují.“

Knudson byl rudý a měl zatvrzelý výraz člověka, který si vytvořil definitivní názor. Přišla chvíle, kdy jsem mu musel otočit kartu, kterou jsem schovával v rukávu. „Časové údaje si odporují. Marvell nemohl slyšet pád do vody dříve než v 8.20. Já jsem sebral Reavise přesně v 8.23 a od bazénu k bráně je to dobrá míle, ne-li víc.“

Knudson vycenil zuby. Maud Slocumová, která ho upřeně sledovala, jeho grimasu chabě opakovala. „Marvell má bujnou fantazii,“ řekl. „Vyslechl jsem ho dneska znova, už se trochu uklidnil. Nebyl si jistý, kdy pád slyšel, ani jestli vůbec něco slyšel. Je možné, že paní Slocumová byla zavražděna hodinu před tím, než ji našel. Nelze prokázat, jak dlouho ležela ve vodě.“

„Přesto si nemyslím, že to Reavis udělal.“

„Že vy si něco nemyslíte, není žádný důkaz. Já jsem vám jasné důkazy podal. Naneštěstí je taky trochu pozdě na to, abyste mi vykládal, kdy jste Reavise potkal, a abyste se za něj bil. Co se stalo, Archere, že si vás tak získal? Slyšel jsem, že se uměl dobře prodávat.“

Potlačil jsem vztek. „Jsou tu ještě jiné věci. Ale mohou počkat, až vyřídíte ten telefon.“

S arogantní loudavostí vytáhl doutník z postranní kapsy, požádal paní Slocumovou o dovolení, odkousl konec doutníku a vyplivl jej do popelníku, zapálil si, sfoukl sirku a vyfoukl kouř směrem ke mně. „Až budu potřebovat, aby mi náhodný kolemjdoucí radil, jak mám dělat svou práci, pošlu vám doporučenou depeši.“ Opustil pokoj, kouř z doutníku se za ním táhl jako závoj; vrátil se z haly okamžitě, vedl za paži Káťu Slocumovou. Kroutila se v jeho sevření. „Pusťte mě, pane Knudsone.“

Pustil její paži, jako kdyby ho byla uhodila. „Odpusť, Káťo. Nechtěl jsem být hrubý.“

Obrátila se k němu zády a šla ke dveřím, bílé kožešinové pantofle s nízkými podpatky pleskaly do koberce, Zabalená do prošívaného růžového županu, lesklé vlasy sčesané dozadu, vypadala jako dítě. Knudson ji pozoroval s podivným, bezmocným výrazem.

„Počkej chvilku, miláčku,“ řekla její matka. „Proč jsi tak pozdě vzhůru?“

Káťa se zastavila ve dveřích, ale odmítla se ohlédnout. Saténem zahalená ramena byla strnulá a zatvrzelá. „Mluvila jsem s tatínkem.“

„Je vzhůru?“

„Nemohl spát a já jsem taky nemohla spát. Slyšeli jsme hlasy, poslal mě dolu, abych se podívala, kdo to je. Smím teď jít, prosím, zpátky do postele?“

„Jistě, drahoušku.“

„Rád bych se Káti na něco zeptal,“ řekl jsem, „Máte námitky, paní Slocumová?“

Pozvedla mateřsky hlavu. „Musela už, chudinka, odpovídat na tolik otázek. Nemohlo by to počkat do rána?“

„Potřebuji, aby odpověděla ano nebo ne, a je to důležitá otázka. Pat Reavis tvrdil, že mu prokáže alibi.“

Děvče se otočilo ve dveřích. „Nejsem dítě, mami. Samozřejmě, že mohu odpovědět na otázku.“ Stála rozkročená, pěsti zasunuté hluboko do kapes.

„Tak dobře, drahoušku. Jak chceš.“ Měl jsem dojem, že to byla matka, kdo obvykle ustupoval.

Řekl jsem Kátě: „Reavis tvrdil; že sem včera v noci přišel za vámi. Setkala jste se s ním předtím, než jsem vás našel ve svém voze?“

„Ne. Od toho výstupu v Quintu jsem ho neviděla.“

„To je všechno?“ řekl Knudson.

„To je všechno.“

„Pojď mi dát pusu na dobrou noc,“ řekla Maud Slocumová.

Káťa prošla klackovitě pokojem a políbila matku na tvář. Ta zvedla paže, aby ji objala. Káťa se jí rychle vymanila a zmizela.

Knudson je pozoroval, jako by si neuvědomoval, jaké je mezi nimi napětí. Samotný akt polibku, který byl vynucený a chladný, pozoroval s prostinkým potěšením. Následoval Káťu, odcházel z pokoje a úsměv mu ještě dozníval na rtech, doutník držel koketně v jeho středu.

Posadil jsem se na pohovku vedle Maud Slocumové. „Reavis je v tom až po uši. Chápu, jak to Knudson myslel.“

„Ještě pořád nejste spokojený?“

„Pochopte mě, Reavis pro mě nic neznamená. Je to celkový obraz, který mi dělá starosti: má velké mezery. Například: Znáte muže, který se jmenuje Walter Kilbourne?“

„Další otázky, pane Archere?“ Sáhla po stříbrném cigaretovém pouzdru, které leželo vedle ní na stole. Ruka, kterou dostatečně neovládala, shodila pouzdro na zem. Cigarety se rozsypaly, začal jsem je sbírat.

„Neobtěžujte se,“ řekla, „prosím vás, neobtěžujte se. Nezáleží na tom. Zdá se, že se všechno rozpadá na kusy. Několik cigaret na podlaze je to poslední, co mě trápí.“

Sbíral jsem dál cigarety. „Co vás trápí nejvíc? Ještě pořád ten dopis, který jste dostala?“

„Moc se ptáte. Chtěla bych vědět, jaký k tomu máte důvod. Vášeň pro spravedlnost, vášeň pro pravdu? Začínám z vás mít strach.“

„Nechápu, proč byste ho měla mít.“ Postavil jsem naplněné pouzdro na stůl, zapálil jsem cigaretu jí i sobě.

Vděčně vdechla kouř. Její odpověď byla čitelná, napsaná kouřem do vzduchu: „Protože vám nerozumím. Svou inteligencí a celým svým vystupováním byste stačil na lepší povolání, rozhodně na zajištěnější postavení.“

„Jako váš přítel Knudson? Pracoval jsem u městské policie pět let a pak jsem zdrhnul. U příliš mnoha případů se oficiální názor rozcházel se skutečnostmi, které jsem znal.“

„Ralf je čestný. Pracuje u policie celý život, ale zachoval si citlivé svědomí.“

„Dvě svědomí, možná. Většina dobrých kriminalistů má veřejné svědomí a soukromé svědomí. Já mám jen to soukromé; ubohé, ale vlastní.“

„Pochopila jsem vás správně. Máte vášeň pro spravedlnost.“ Její temné oči se upřeně podívaly do mých, zkoumaly je, jako by vášeň pro spravedlnost byla viditelná věc, jejíž tvar by si mohla zapamatovat. Nebo zvláštní výrůstek v člověku, který lze prokázat rentgenovými paprsky.

„Nevím, co je spravedlnost,“ řekl jsem. „Ale pravda mě zajímá. Ne obecná pravda, pokud nějaká existuje, ale pravda, která platí o jednotlivých věcech. Kdo to udělal, kdy, proč. Nejvíc mě zajímá proč. Chtěl bych například vědět, proč vám tolik záleží na tom, co já si myslím o spravedlnosti. Mohl by to být nepřímý způsob, kterým mi naznačujete, abych se o případ dál nestaral.“

Chvíli mlčela. „Není to tak. Mám také určitou úctu k pravdě. Jenomže můj vztah k ní je čistě ženský: jsem pro pravdu, pokud ta pravda příliš nezraňuje. A myslím, že se trochu bojím muže, kterému doopravdy na něčem záleží. Vám skutečně záleží na tom, jestli je Reavis nevinný nebo vinný, že?“

„Knudsonovi a jeho citlivému svědomí na tom nezáleží?“

„Záleželo mu na tom, ale teď – nevím. Děje se plno věcí, kterým nerozumím.“ To jsme tedy dva. „Můj vážený manžel, například, se stáhl do svého pokoje a odmítá vyjít. Tvrdí, že zbytek života stráví zavřený v pokoji jako Marcel Proust.“ V očích, které měly barvu moře, vzplanula na okamžik nenávist, zmizela jako ploutev žraloka.

Zamáčkl jsem cigaretu, na lačný žaludek chutnala odporně. „Ten Marcel ten a ten je váš přítel?“

„Zase si budete hrát na němýho?“

„Klidně bych mohl. Stejně to všechno působí jako zmatek v cirkuse. Vy se se mnou budete velice ochotně bavit o abstraktních pojmech, pravdě a spravedlnosti. Ale neprozradíte mi jediný fakt, který by pomohl odhalit, kdo napsal dopis nebo kdo zabil vaši tchyni.“

„Ach tak, dopis. Zase se k němu vracíme.“

„Paní Slocumová,“ řekl jsem, „v tom dopise se nepíše o mně, ale o vás. Najala jste si mě, abych vypátral, kdo ten dopis napsal, snad si to ještě pamatujete?“

„Od té doby se stalo hodně věcí, nezdá se vám? Dopis už mi teď nepřipadá tak důležitý.“

„Teď, když je mrtvá?“

„Ano,“ odpověděla. „Teď, když je mrtvá.“

„Napadlo vás, že pisatel dopisu a vrah může být tatáž osoba?“

„Ne. Nenacházím žádnou souvislost.“

„Já také ne. Ale možná že bych ji našel, kdybyste se mnou spolupracovala; kdybyste mi řekla všechno, co víte o vzájemných vztazích lidí v tomto domě.“

Pozvedla ramena a nechala je unaveně klesnout. „Nemohu se dožadovat, abyste mě ušetřil výslechu pro nedospělost jako Káťu. Ale jsem strašně unavená. Co chcete vědět?“

„Jak dlouho a jak dobře znáte Knudsona?“

Vteřinu se na mě pátravě dívala. „Znám ho asi rok, rozhodně ne intimně.“

„Včera jste se zmínila o své přítelkyni, Mildred Flemingové. Možná že by mi to vylíčila trochu jinak. Nebo svým přátelům taky nedůvěřujete?“

Odpověděla chladně: „Chováte se nestoudně, pane Archere.“

„Dobře: milostivá. Budeme zachovávat formální pravidla. Pokud nechcete hru pro nestoudnost skoncovat.“

„Ještě jsem se nerozhodla. Jednu věc vám v každém případě řeknu, znám totiž Waltera Kilbournea. Viděla jsem ho dokonce dneska v noci.“

Z předsíně se ozvaly Knudsonovy těžké kroky, jeho svislá ramena zaplnila dveře. „Vytáhl jsem konečně šerifa z postele. Setká se s námi na místě činu.“

„Setká se s vámi,“ řekl jsem. „Paní Slocumová byla právě tak laskavá a nabídla mi další sklenici, a já se potřebuju napít. Podám své hlášení šerifovi ráno. Vezměte si s sebou zrzka. Jmenuje se Musselman, je v mém voze, pravděpodobně teď spí. V místě, kde se náklaďák musel naklonit, aby se otočil, byste měli najít slušné stopy.“

„Mnohokrát vám děkuji za tak skvělý nápad.“ Jeho tón byl ironický, ale přijal zřejmě s úlevou, že s ním nepojedu. Prohledají s šerifem místo, kde se zločin odehrál, seberou, co zbylo, a odvezou to zpátky do města, a tím to skončí.

„Postaráte se, aby se zrzek slušně vyspal, ano? A odevzdejte mu ode mě tohle, dlužím mu to,“ podal jsem mu desetidolarovou bankovku.

„Jak si přejete. Dobrou noc, Maud. Děkuju za spolupráci.“

„Rádo se stalo.“

Staří milenci, pomyslel jsem si znova, přihrávají si s oboustrannou něhou. Knudson odešel. Moje původní sympatie k němu se změnila v něco zcela odlišného. Nicméně, byl to muž a byl to policajt. Nešel by za tím, co chce, přes mrtvé tělo jedné stařeny. Zvolil by tvrdší cestu.

Maud Slocumová vstala a uchopila mou prázdnou sklenici. „Chcete se doopravdy napít?“

„Malou prosím, s vodou.“

„Přidám se k vám.“

Nalila mi z broušené láhve na dva prsty whisky, sobě na čtyři. Vypila to ex.

Usrkával jsem pomalu ze své sklenice. „Budu upřímný. Co opravdu chci, jsou informace o Kilbourneovi.“

„Upřímnost z alkoholu,“ řekla. Vědomí, že se napila, na ni zapůsobilo dřív, než začala pracovat whisky. Ztěžka a ochable dosedla vedle mě. „Nevím nic o Kilbourneovi, nic, co by mluvilo proti němu, myslím.“

„Pak jste myslím výjimka. Kde jste ho viděla dneska v noci?“

„V restauraci Boardwalk v Quintu. Myslela jsem si, že by Káťa zasloužila trochu změny po tom strašném dnu s policií a – s jejím otcem. Tak jsem ji odvezla na večeři do Quinta a v restauraci jsem viděla Waltera Kilbournea. Byl tam s nějakou mladou blondýnkou, moc krásnou.“

„To je jeho žena. Mluvila jste s ním?“

„Ne. Nepoznal mě a já jsem ho nikdy neměla ve zvláštní oblibě. Zeptala jsem se vrchního, co tu Kilbourne dělá. Jak se zdá, kotví jeho jachta v přístavu.“

To bylo to, co jsem potřeboval. Únava zbavila mé tělo energie, začínala ochromovat i mou vůli. Upínal jsem se k přítomnému okamžiku, příliš vyčerpaný, než abych předvídal, co bude dál. Teď už jsem se viděl, jak ujíždím do Quinta.

Ale byly ještě věci, na které jsem se potřeboval vyptat: „Jak jste se s ním vůbec seznámila?“

„Byl tady před několika lety. Uzavíral obchodní dohodu s mou tchyní, hledali petrolej na jejích pozemcích. To bylo v době, kdy na druhé straně údolí objevili veliká naleziště, tato strana byla ještě nedotčená. Tlupa mužů sem přitáhla s Kilbournem, byli u nás několik týdnů, vrtali jámy a kladli nějaké výbušné nálože – neznám přesné technické označení toho postupu.“

„Seismografování?“

„Seismografování. Petrolej sice našli, ale nic z toho nebylo. Matka –“ její rty vyslovily to slovo, jako by mělo podivnou příchuť – „matka se rozhodla, že by těžební věže zničily její drahocennou vyhlídku a přerušila jednání s Kilbournem. Měla k tomu, samozřejmě, i jiné důvody: byl jí nesympatický a myslím, že mu nedůvěřovala. Tak jsme i nadále žili ve vznešené chudobě.“

„Jiné společnosti neprojevily zájem? Petrolej začíná být v těchto končinách velice vzácný.“

„Nechtěla to ve skutečnosti pronajmout nikomu. Ostatně původní smlouva o průzkumu měla háček: zaručovala Kilbourneově společnosti přednostní právo.“

„Ovšem, to je pochopitelné.“

Zatápala nejistě po cigaretě. Vyňal jsem jednu z pouzdra, vložil jsem ji paní Slocumové mezi prsty a zapálil jsem ji. Bafala nešikovně jako dítě. Whisky se spojila s únavou a dala jejímu nervovému systému co proto. Obličej, svaly, hlas, všechno se naráz zhroutilo.

Položil jsem jí tedy choulostivou otázku, sledoval jsem pozorně, jak zareaguje. „Teď už nebudete moc dlouho žít ve vznešené chudobě, že? Váš manžel a vy začnete patrně znova jednat s Kilbournem. Je to snad důvod, proč se tady zdržuje?“

„To mě nenapadlo,“ řekla. „Ale myslím si, že to tak uděláme. Musím o tom s Jamesem promluvit.“

Zavřela oči. Obličejové tkáně klesaly od míst, kde se upínaly k lebeční kosti, v tenkých, zplihlých záhybech. Záhyby skládaly temné přímky, které klesaly od koutků zavřených očí, křídel nosu, předělu brady, tvořily hluboké černé stíny značící zpustošenost.

Řekl jsem jí dobrou noc a vypadl jsem.

18

V přízemí domu svítilo jediné světlo, zacloněná lampa na zdi předsíně, uprostřed cesty mezi vstupními dveřmi a kuchyní. Vrhala hnědavé světlo do výklenku pod schodištěm, kde stál telefon. Telefonní seznam ležel na nízkém stolku vedle aparátu. Nalistoval jsem písmeno F. Byl tam jenom jediný Franks, Simeon J., bytem v 467 Tanner Terrace. Vytočil jsem jeho číslo a vyslechl půltuctů zvonění na druhém konci. Pak se ozval hlas, chraplavý a nevrlý.

„Tady Franks. Velitelství?“

Měl jsem chuť mu něco říct, ale nechal jsem si to pro sebe.

„Haló,“ řekl. „Tady Franks.“

Zavěsil jsem. A zaslechl jsem tiché šelestění šlápot, které sestupovaly po schodišti nad mou hlavou, šelest zmnožený praskáním schodů a mými zbystřenými smysly. Obličej, který vypadal jako bledý měsíc uprostřed mračna vlasů, se naklonil přes zábradlí.

„Kdo je to?“ zeptala se dívka.

„Archer.“ Vyšel jsem do haly, aby mě zřetelně viděla. „Vy nejste ještě v posteli, Káťo?“

„Neodvažuju se zavřít oči. Vidím okamžitě babiččin obličej.“ Svírala oběma rukama dubové zábradlí, jako by se potřebovala přidržet průkazné skutečnosti, „A co děláte vy?“

„Telefonuju. Právě jsem skončil.“

„Slyšela jsem předtím telefonovat pana Knudsona. Je to pravda, že je Pat mrtvý?“

„Ano. Měla jste ho ráda?“

„Někdy, když byl milý. Byla s ním legrace. Naučil mě tancovat, ale neříkejte to tatínkovi. Nezabil doopravdy babičku, že ne?“

„Nevím. Nemyslím si to.“

„Já taky ne.“ Rozhlédla se kradmo předsíní plnou stínů. „Kde jsou ostatní?“

„Knudson odešel. Vaše matka je v obývacím pokoji. Myslím, že spí.“

Stáhla ruku zpátky do měkkých záhybů svého županu. „Jsem ráda, že odešel.“

„Já už musím taky jít. Budete v pořádku?“

„Budu.“ Sestoupila se zbývajících schodů, předloktím se dotýkala zábradlí. „Vzbudím maminku a pošlu ji do postele.“

„To bude lepší.“

Doprovodila mě ke dveřím. „Dobrou noc, pane Archere. Je mi líto, že jsem na vás byla včera hrubá. Snad jsem tušila, že se něco stane. Jsem strašně citlivá, víte, všichni mi to říkají. Jsem jako pes, který vyje na měsíc, když se blíží neštěstí.“

„Ale Reavise jste včera v noci neviděla?“

„Ne. Trochu jsem se bála, že přijde – nenávidím milostné výstupy – ale on nepřišel.“ Na hedvábí na svých prsou naznačila prstem kříž. „Znamenám křížem své srdce v naději, že zemřu.“ Zachichotala se v náhlém návalu křečovité veselosti: „Odporná myšlenka: v naději, že zemřu.“

Řekl jsem: „Dobrou noc, Káťo.“

Číslo 467 Tanner Terrace byl bílý dřevěný domek v chudším předměstí, obklopený tuctem podobných domků. Všechny měly šikmé střechy, nepotřebné zelené okenice na obou čelních oknech a prozatímní, vykořeněný vzhled plazivých rostlin, které vegetují v prázdném prostoru. Lišily se pouze domovními čísly. U seržanta Frankse se navíc dosud svítilo. Světlo pronikalo uzavřenými okenicemi, dopadalo na vyrážející trávník.

Projel jsem kolem, na první křižovatce jsem se obrátil a zaparkoval jsem asi sto stop od domu. Franks byl policajt. Kdybych se postavil přímo před jeho vrata, mohl by mi dělat těžkosti. Nestál jsem o ně. Vypjal jsem motor i světla, schoulil jsem se na sedadle, klímal jsem, podvědomě ve střehu. Zvuk blížícího se auta mě probudil o okamžik dřív, než ozářila ulici jeho pronikavá světla

Protáhla se a zastavila před Franksovým domkem. Tři modré žárovky označovaly taxík. Jakýsi muž se divně vydrápal ze zadního sedadla a vykročil po pěšině. Jeho chůze se poněkud převažovala k jedné straně; v mlhavém světle se mi zdálo, že je to invalida. Domovní dveře se otevřely dřív, než došel k nízkému betonovému portálu. Vstoupil do plného světla, byl to malý tlustý muž v koženém kabátě. Pravá strana kabátu se vydouvala, pravý rukáv se kýval, byl prázdný. Muž vešel do domu, zapadly za ním dveře.

Taxík si nadjel, otočil se a přistál znova u chodníku. Zhasl světla. Počkal jsem minutu nebo dvě a vystoupil jsem z vozu, aniž jsem přibouchl dvířka. Taxíkář byl rozvalený na sedadle, chystal se usnout.

Zeptal jsem se: „Jste volný?“

Odpověděl s polozavřenýma očima: „Bohužel. Budeme se vracet.“

„Kam?“

„Do Quinta.“

„Tam chci právě jet.“

„Bohužel, tohle je quintskej taxík. Nesmím brát pasažéry z Nopálu.“

„Můžete, když mě svezete načerno.“

„Co za to?“ Posadil se zpříma a rozevřel naplno oči. Byly modré a vypoulené, obličej měl propadlý. „No tak, co bude?“

Ukázal jsem mu desetidolarovou bankovku. „Váš podíl,“ řekl jsem.

Bankovka mi praskala v prstech, jako by se chystala vzplanout pod jeho upřeným pohledem. „Tak dobře, je to v pořádku, jestli ten druhej nebude nic namítat.“ Zaklonil se, aby mi otevřel dveře.

Nastoupil jsem. „Neměl by namítat. Kam jede do Quinta?“

„Nevím, naložil jsem ho cestou. Dole na nábřeží.“

„Předtím jste ho nikdy neviděl?“

Přehnal jsem to. Otočil se na sedadle a změřil si mě, „Ste tajnej?“

„Jak jste na to přišel?“

„Nejsem slepej a žádný peníze jsem od vás nevzal. Neřek jsem s určitostí, že si je vemu. Vlastně bych se jich ani nedotknul. Tak co abyste vypad a nechal mě na pokoji. Ví bůh, že si vydělávám poctivě.“

„Tak dobře. Vypadnu a vy si to posypete zpátky do Quinta.“

„Slitujte se, propánakrále. Je to sedmidolarový rito.“

„Vemte si to z toho.“ Podával jsem mu desetidolarovou bankovku.

Ucukl, tupě na ni zíral: „Ach – ach. Ne, děkuju.

„Tak na to šlápněte. Tady bude binec, nemá cenu, abyste si na něj počkal.“

Než jsem vystoupil, zasunul jsem bankovku mezi polštář a opěradlo, na místo, které taxíkáři většinou prohledávají. Vůz se pohnul, dvířka se dovřela. Vrátil jsem se k svému autu a čekal jsem. Muž s vydutou pravou stranou a prázdným rukávem vyšel téměř okamžitě. Řekl někomu dobrou noc a vykročil směrem k ulici. Byl na chodníku dřív, než si uvědomil, že taxík zmizel.

Rozhlížel se nahoru a dolů po silnici a já jsem se krčil čím dál tím níž na sedadle. Jeho levá ruka udělala posuněk, který velice srozumitelně vyjádřil znechucenost. Hlas jasně oznámil, co si o tom myslí. Poznal jsem jeho hlas. Když se ohlédl nazpátek k domu, bylo už zhasnuto. Pokrčil jedním ramenem a vykročil k hlavní silnici. Nechal jsem ho přejít jeden blok, nastartoval jsem motor, na příštím rohu jsem ho dostihl. Pistole ležela vedle mě na sedadle.

„Potřebujete se svézt?“ změnil jsem hlas.

„To bych potřeboval, kamaráde.“ Sestoupil s chodníku na silnici, pouliční lampa mu svítila nad hlavou. Promaštěný měkký klobouk vrhal stín na jeho tmavý široký obličej, z kterého svítila toliko bělma.

„Quinto?“

„To mám tedy kliku –“ Poznal buď mě nebo můj vůz a větu už nikdy nedokončil. Levá ruka vklouzla do kapsy koženého kabátu.

Rozrazil jsem doširoka dveře a zamával pistolí. Jeho prsty svíraly kožený knoflík, kterým se připínala patka kapsy.

„Nastupte,“ řekl jsem. „Nechcete přece, aby to odnesla ještě druhá ruka. Mám vášeň pro symetrii.“

Nastoupil. Řídil jsem levou rukou, pomalu jsem popojel do temné mezery mezi pouličními svítilnami a zastavil u chodníku. Přendal jsem si pistoli do levé ruky, držel jsem ji nízko u jeho těla. Pistole, kterou jsem mu vyndal z kapsy, byl čerstvě namazaný těžký revolver, který páchl petrolejem. Přidal jsem ho ke své sbírce do přihrádky na rukavice a řekl jsem: „Tak.“

Muž, který seděl vedle mě, funěl jako býk. „Takhle se daleko nedostanete, Archere. Vraťte se radši do svejch lovišť, než se vám něco přihodí.“

Řekl jsem mu, že se mi líbí tam, kde jsem. Pravou rukou jsem nahmatal náprsní tašku v jeho levé zadní kapse, v chatrném světle jsem ji rozevřel. Řidičský průkaz byl na jméno Oscar Ferdinand Schmidt.

Řekl jsem: „Oscar Ferdinand Schmidt je velice libozvučné jméno. Bude se krásně vyjímat při obžalobě z vraždy.“

Doporučil mi sodomii. Potlačil jsem touhu ho praštit. Vedle řidičského průkazu byla průsvitná celuloidová obálka a v ní malá modrá vizitka, která tvrdila, že Oscar F. Schmidt je pracovník soukromé policie Pacific Refining Company. V peněžence jsem našel bankovky, ale nejvyšší byla dvacetidolarová. Peníze jsem zastrčil do jeho kapsy a jeho náprsní tašku do své kapsy.

„Vraťte mi náprsní tašku,“ řekl, „nebo vás budu žalovat.“

„Budete mít dost starostí s vlastní obžalobou. Šerif najde vaši náprsní tašku v křoví v Notch Trail.“

Chvíli byl zticha, jenom kožený kabát vrzal jako měch v rytmu jeho dechu. „Šerif mi ji vrátí bez jediný otázky. Jak si vlastně představujete, že šerif dosáhne, aby byl zvolenej?“

„Teď je mi to už jasné, Oskare. Ale FBI se občas zajímá o lynčování. S ministerstvem spravedlnosti jste taky domluvenej?“

Když promluvil, byl jeho chraplavý hlas trochu proměněný. Ozývala se v něm nejistota a strach. „Jestli se chcete pokusit nás potopit, tak jste blázen, Archere.“

Pošimral jsem ho pistolí tak tvrdě, že zasténal. „Budete v plynové komoře, než já si zamluvím nocleh v Camarillo. Mezitím bych by rád, kdybyste mluvil. Kolik za informaci a kdo vám dal peníze?“

Jeho mozek pracoval pomalu. Mohl jsem téměř slyšet, jak se převrací, vázne, znovu se začíná pomalu převracet. „Pustíte mě, když vám to řeknu?“

„Prozatím. Nemám čas se s vámi otravovat.“

„A vrátíte mi tašku?“

„Nechám si tašku a pistoli.“

„Nikdy jsem z ní nevystřelil.“

„A nikdy nevystřelíte.“

Mozek se zase zmítal. Mužík se potil a začínal páchnout. Přál jsem si, abych ho už měl z krku.

„Kilbourne mi dal ty prachy,“ řekl konečně. „Myslím, že to bylo pět stovek. Jestli ho chcete shodit, jste blázen.“

Řekl jsem: „Vypadněte z auta.“

V místě, kde Tanner Terrace ústila na hlavní silnici, jsem místo do Quinta odbočil doleva, zpátky k Údolí nopálů. Případ se rozvíjel rychleji, než jsem očekával, sám jsem ho nemohl zvládnout. Z mého zorného úhlu to vypadalo, jako by Kilbourne byl sehrál dvojí hru, která nikdy nebude popsána na sportovní stránce: zaplatil Reavisovi, aby odstranil paní Slocumovou, pak zaplatil za to, aby byl odstraněn Reavis dřív, než by mohl promluvit. Moc se mi ta teorie nelíbila: vysvětlovala především to, co bylo očividné, smrt a peníze, ostatní ponechávala stranou, ale byla přece jenom nejlepším vodítkem, které jsem mohl sledovat. Ale až po poradě se svou klientkou. Manželka Jamese Slocuma nebyla mimo podezření, a nenajala si mě přece proto, abych zatáhl smyčku kolem jejího půvabného krku.

Bylo po uzavírací hodině a hlavní ulice byla téměř opuštěná. Několik málo pozdních opilců křižovalo chodníky, vzpírali se ukončit noc a čelit ránu. Někteří měli dámskou společnost, aby se ujišťovali, že zábava ještě neskončila, že v temných zdech se ukrývají dveře, které za dobré slovo otevřou cestu k dobrodružství. Ženy patřily vesměs k tomu druhu, který se jen zřídka objeví za bílého dne, pokud se přece vyskytnou, vypadají jako mrtvoly. Dva nevalně oblečení muži se na opačných stranách ulice potloukali od jedněch dveří ke druhým.

Když jsem míjel Antoniův podnik, zahlédl jsem za barem malé světlo, zpolovičky zacloněné mužskou hlavou. Přibrzdil jsem a zamířil k chodníku. V náprsní kapse jsem měl deset tisíc dolarů, kdyby mě náhodou chytili poldové, těžko bych jim to vysvětloval, kdyby je u mě našel někdo jiný, dařilo by se mi ještě mnohem hůř. Zabalil jsem roztržený hnědý balíček do novin a přelepil izolační páskou. Mluvil jsem s Antoniem jedinkrát, neznal jsem jeho příjmení, ale byl to člověk, kterému jsem v tomto městě důvěřoval.

Zaklepal jsem na skleněnou tabuli, Antonio přišel ke dveřím zakrytým žaluzií, povolil řetěz o čtyři palce. „Kdo je to, prosím?“ Jeho obličej byl ve stínu.

Ukázal jsem se mu.

„Je mi velice líto, ale po uzavírací hodině nesmím prodávat.“

„Nechci pít, chci vás požádat o laskavost.“

„O jakou laskavost?“

„Abyste mi tohle do zítřka uschoval ve svém sejfu.“ Úzkou skulinou jsem prostrčil jeden konec balíčku.

Podíval se na něj, aniž se ho dotkl. „Co je v tom balíčku?“

„Peníze. Spousta peněz.“

„Čí jsou to peníze?“

„To se právě snažím zjistit. Schováte mi to?“

„Měl byste je odnést na policii.“

„Nedůvěřuju policii.“

„Mně ještě důvěřujete?“

„Jak vidíte.“

Vzal ode mě balíček a řekl: „Schovám vám to. Taky se vám musím omluvit za to, co se u mě včera v noci stalo.“

Řekl jsem mu, aby na to zapomněl.

19

Dům na návrši byl temný a tichý. Uvnitř i venku byl klid, nebylo slyšet nic než pronikavý cvrkot cikád, který stoupal a klesal nad prázdnými poli. Zaklepal jsem na hlavní dveře, chvěl jsem se zimou v lehkých šatech. Bylo bezvětří, ale noc byla studená. Křik hmyzu zněl jako vítr v podzimních stromech.

Stiskl jsem kliku. Bylo zamčeno. Znova jsem zaklepal. Za hodnou dobu se v předsíni objevilo světlo, kroky se sunuly ke dveřím. Světlo nad vchodem se mi rozsvítilo nad hlavou, a dveře se po coulech otevřely. Stála v nich paní Strangová, hospodyně, bílé vlasy spletené do dvou copů a spánkem opuchlé, červené oči. „Je to pan Archer?“ Staré oči si mě prohlížely. „Ano. Potřebuji mluvit s paní Slocumovou.“ Přitáhla si límec modrého plátěného županu. Pod ním vykoukla růžově kytičkovaná flanelová noční košile. „Paní Slocumová je mrtvá,“ řekla se smutným povzdechem.

„Ne, Maud Slocumová. Viděl jsem ji před necelými dvěma hodinami.“

„Ach tak, myslíte mladou paní Slocumovou. Myslím, že je v posteli. A vy taky patříte do postele. V tuhle noční hodinu –“

„Já vím. Ale musím s ní mluvit. Budete tak hodná a vzbudíte ji?“

„Nevím, jestli ji mám budit. Bude se zlobit.“

„Probudím ji tedy sám.“

„To proboha ne.“ Pohnula se, jako by mi chtěla zavřít dveře před nosem, potom si to rozmyslela. „Je to doopravdy tak důležitý?“

„Otázka života a smrti.“ Nevěděl jsem, komu jde o život nebo o smrt.

„Tak dobře, pojďte. Pošlu ji dolů.“

Nechala mě v obývacím pokoji, odšourala se. Copy, které jí visely po zádech, vypadaly suše a strnule, jako květiny vylisované ve staré zapomenuté knize.

Když se vrátila, chvěly se jí obličej i tělo strachem: „Má zamčený dveře. Neodpovídá.“

Přistoupil jsem k ní, spěchali jsme do předsíně a ke schodišti. „Máte klíč?“

„Ty dveře nemají klíč.“ Zadýchávala se. „Zavírají se zevnitř na závoru.“

„Ukažte mi je.“

Valila se přede mnou po schodech, v patře mě provedla halou k posledním dveřím. Byly z těžkých dubových desek. Opřel jsem se do nich ramenem, ale nepohnul jsem jimi.

Hospodyně se postavila ke dveřím na mé místo a vykřikla: „Paní Slocumová!“ Přeskakujícím, zoufalým hlasem.

„Jste si jistá, že je uvnitř?“ řekl jsem.

„Musí tam bejt. Dveře jsou zarýglovaný.“

„Musím je vypáčit. Máte nějaké dláto nebo sekyru? Cokoliv.“

„Podívám se. V komoře za kuchyní je nářadí.“

Zhasl jsem světlo v hale a viděl, že v pokoji se svítí. Opřel jsem se znova o dveře a naslouchal jsem. Žádné chroptění, žádný náznak opileckého dechu, vůbec žádný zvuk. Maud Slocumová spala velice tvrdě.

Paní Strangová se vrátila, její tělo se pohybovalo jako neforemná hromada hrůzy a zkroušenosti. V žilnatých rukách držela krátkou ocelovou tyč se zploštělým koncem, jakých se používá při otvírání beden. Převzal jsem ji a zasunul jsem plochý konec mezi dveře a rám. Zapáčil jsem, něco zapraskalo a povolilo. Posunul jsem tyč, zatáhl jsem znova vší silou. Dřevo prasklo, dveře se rozletěly.

U stěny po mé pravé ruce byl toaletní stolek s třídílným zrcadlem, na levé straně mezi okny stála předimenzovaná hollywoodská postel, parádní přehoz nedotčený. Uprostřed ležela Maud Slocumová. Obličej měla tmavošedomodrý, vypadala jako Van Goghův nejšílenější portrét. Krásné bílé zuby, které svítily v mezeře mezi purpurovými rty, dodávaly obličeji groteskní černošský výraz. Poklekl jsem vedle ní, pokoušel jsem se nahmatat puls a tlukot srdce. Byla mrtvá.

Vstal jsem a obrátil jsem se k hospodyni. Postupovala pokojem pomalu, brzdil ji veliký strach. „Stalo se něco?“ zanaříkala, ačkoliv už znala odpověď.

„Paní je mrtvá. Zavolejte policii a snažte se spojit s Knudsonem.“

„Ach!“ Odvrátila se, stín smrti ji poháněl ke dveřím.

Káťa Slocumová prošla kolem ní. Pohnul jsem se, abych zaclonil mrtvé tělo. Něco v mém obličeji zastavilo dívku uprostřed chůze. Stála a dívala se na mě, byla štíhlá a něžná v bílém hedvábném županu. V tmavých očích měla výčitku.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Vaše maminka je mrtvá. Vraťte se do svého pokoje.“

Svaly jí ztuhly, napřímila se. Její obličej byla bílá tragická maska. „Mám právo tu zůstat.“

„Musíte pryč.“ Postoupil jsem k ní o krok.

Zahlédla to, co leželo za mnou. Bílá maska se náhle rozpadla jako sádrový odlitek. Zakryla si rukou obličej. „Jak může být mrtvá? Já –“ Zármutek jí sevřel krk a umlčel ji.

Položil jsem jí paži kolem chvějících se zad, obrátil jsem ji ke dveřím a vyvedl ji ven. „Nemohu pro vás nic udělat, Káťo. Snad bude nejlepší, když zavoláte tatínka.“

Vyrážela mezi vzlyky: „Nevstane z postele – říká, že nemůže.“

„Tak si vlezte k němu do postele.“

Byla to nešikovná odpověď, ale její reakce mě ohromila. Drobné pěsti vyrazily proti mému obličeji tak prudce, že jsem se zapotácel. „Jak se odvažujete vyslovit takovou špinavost?“ Doprovodila větu anglosaským výrazem, který zná každé malé dítě.

Vrátil jsem se do pokoje, kde ležela mlčící žena, a zavřel jsem Kátě dveře před nosem. Těžká železná závora visela v čepu uvolněná a nepotřebná; šrouby, které ji držely, byly vytržené z rámu, ale klika byla v pořádku. Zapadla, slyšel jsem, jak se dívčiny bosé nohy vzdalovaly halou. Sel jsem si prohlédnout okna. Nad postelí byla vedle sebe tři okna, zasazená v ocelových rámech, otevírala se na vnější stranu, nad cihlovou střechu verandy; byla otevřená. Ale vnitřní stranu skleněných tabulí zabezpečovaly solidní měděné mříže. Nikdo nemohl vstoupit do pokoje, ani ho opustit, jakmile byly dveře zamčené.

Vrátil jsem se k ženě, která ležela na podlaze. Pod jedním ramenem měla shrnutou vlněnou houni, zmuchlala ji patrně v křeči. Šaty, v kterých jsem ji naposledy viděl, měla vysoko vyhrnuté nad snědá stehna. Byl jsem v pokušení je stáhnout, zakrýt rozhozené nohy, které jsem kdysi obdivoval. Povolání mi to nedovolilo. Maud Slocumová patřila strychninu, policajtům a černé smrti.

Pokoj osvětlovala dvouválcová zářivka nad psacím stolem. Přenosný psací stroj stál nezakrytý přímo pod lampou, hladký list bílého papíru čněl z válce. Bylo na něm několik řádek. Obešel jsem mrtvé tělo, abych si je přečetl.

Má lásko: vím, že jsem zbabělá. Jsou věci, kterým nedovedu čelit, s kterými nemohu žít. Věř mi, miláčku, že takhle je to pro nás pro všechny nejlepší. Svůj díl jsem si od života už vybrala.

Je to strychnin, myslím, že ho předepsali Olivii Slocumové. Vím, že nebudu hezká, o ty snad víš, že mě aspoň nebudou muset pitvat už to cítím nemohu psát dál moje ruce se

To bylo všechno.

Malá zelená lékárenská lahvička stála otevřená u psacího stroje, černý kovový uzávěr ležel vedle ní. Na nálepce byla červená lebka a zkřížené hnáty. Stálo tam napsáno, že předpis, vystavený dr. Sandersem pro paní Olivii Slocumovou, byl zhotovený v lékárně v Údolí nopálů 4. května tohoto roku, a že lék je třeba užívat podle rady lékaře. Nahlédl jsem do lahvičky,aniž jsem se jí dotkl, a viděl jsem, že je prázdná.

Na desce psacího stolu už nebylo nic, ale v jeho přední stěně byla široká zásuvka. Odstrčil jsem židli, která stála v cestě, ovinul jsem si prsty kapesníkem a pootevřel jsem zásuvku. Obsahovala několik ořezaných tužek, použitou rtěnku, sponky do vlasů a svorky na papír, hromadu zpřeházených papírů. Většinou to byly vyrovnané účty z obchodů a od lékařů. Vkladní knížka jedné nopálské banky vykazovala částku tři sta třicet šest dolarů a několik centů, dvě stě dolarů bylo vybráno před dvěma dny. Prohrabával jsem papíry špičkou zlomené tužky, našel jsem soukromý dopis naklepaný na listu papíru, který měl hlavičku firmy Warner Brothers.

Začínal zvoláním:

Ahoj, má stará Maudie:

Slyšela jsem o Tobě naposledy před uherským měsícem (jak říkával děda posleda, než ho nebožáka vložili pod tvrdý drn, což věru nebylo největší neštěstí, neb jsem ho protivu nemohla vystát). Mohla bys pro změnu, drahá přítelkyně, poněkud zatížit kůru mozkovou a podat o sobě hlášení. Jaké jsou poslední zprávy z bojiště klanu Slocumů a co víš o Něm? Tady je všechno v pořádku. Pan Big mě přeřadil na dolar dvacet a minulý týden řekl Donu Farjeonovi, který řekl své sekretářce, která řekla mně, že nedělám vůbec žádné chyby (kromě ovšem v srdečních záležitostech, ha, ha, ale proč se tomu vlastně směju?). Ale největší novinka je, hádej co, a ručíš mi hlavou za to, že to neprozradíš, jestli nějakou máš. Anglie, miláčku. Pan Big začíná příští měsíc natáčet v Anglii a bere si mě s sebou!!! Takže by bylo dobře, kdyby ses v dohledné době osvobodila od slastí a strastí ženy v domácnosti, abychom si na oslavu uspořádaly prima oběd u Musso. Víš, kde mě stihneš.

Zatím nejsrdečnější pozdravy Kátě, co si myslím o zbytku Slocumovy podařené rodiny, víš. Ozvi se brzy.

Dopis nebyl datovaný a byl podepsaný „Millie“. Pohlédl jsem na ženu, která ležela na podlaze, a uvažoval jsem, jestli na tom obědě vůbec byla. Také jsem uvažoval o tom, jestli Mildred Flemingová už odjela do Anglie a kolik toho ví o Něm. On příslušelo patrně spíš Knudsonovi než bohu. A Knudson se tu za chvíli objeví.

Po vy táhl jsem zásuvku ještě o něco víc. Složený novinový výstřižek uvízl ve štěrbině mezi spodní a zadní stěnou zásuvky a vyklouzl téměř z dohledu. Vytáhl jsem ho a rozložil pod světlem. Byl to dlouhý novinářský sloupec, v jehož záhlaví byly fotografie dvou mužů. Jeden byl Knudson, druhý tmavý mladík v roztrhané bílé košili. „Vítěz a uprchlík“ oznamoval titulek. Poručík kriminální policie v Chicagu Ralph Knudson zatýká Charlese „Cappieho“ Marianda, odsouzeného trojnásobného vraha, který uprchl minulé pondělí z vězení. Poručík Knudson ho vystopoval ve Skid Row v Chicagu, následující den ho zatkl a vsadil do vazby. Zpráva popisovala hrdinský čin do všech podrobností a já jsem ji pomalu a pozorně pročetl. Datum výtisku bylo 12. dubna, ale nebyl uvedený rok. Výstřižek jsem znovu složil, uložil na místo, kde jsem ho našel, a zavřel jsem zásuvku.

Vzkaz v psacím stroji znova upoutal mou pozornost. Něco nebylo v pořádku, nevěděl jsem, co, hledal jsem vysvětlení. Aniž jsem přesně rozuměl tomu, co dělám, vyndal jsem z vnitřní kapsy dopis, který mi svěřila Maud Slocumová a rozprostřel jsem ho na stole vedle psacího stroje. „Milá paní Slocumová.“ Zaznělo mi to v paměti jako něco, co jsem slyšel vece dávno, ještě dlouho před válkou. „Pohnojené lilie smrdí hůř než plevel.“ Žena na podlaze zetlí brzy; na dopise teď už nezáleží. Moje pozornost se upjala k prvnímu slovu oslovení. „Milá“. stálo v anonymním dopise, „Má“ na vzkazu zasunutém v psacím stroji. Mezi oběma slovy byla podobnost: velké M bylo v obou případech poněkud nad řádkou a „a“ mělo slabě patrné zalomení uprostřed křivky. Ačkoliv jsem nebyl znalec strojového písma, zdálo se mi, že oba dopisy byly napsány na tomtéž stroji.

Pokoušel jsem se najít v tom nějaký smysl, když se v hale ozvaly těžké kroky. Dveře se otevřely a Knudson vstoupil do pokoje. Stál jsem a pozoroval ho jako vivisekcionista zvíře pod skalpelem. Ale jeho reakce byla mužná. Když uviděl potemnělý obličej na podlaze, celé jeho tělo se schoulilo. Téměř se zhroutil, ale vzchopil se a opřel se vzpřímený o postranici dveří. Přes jeho rameno nahlédl do pokoje uniformovaný strážník. Knudson zavřel dveře před otazníkem jeho obličeje.

Obrátil se ke mně. Jeho bezkrevná pokožka měla špinavě žlutou barvu a oči mu planuly. „Maud je mrtvá?“ Mocný hlas zněl slabě, ztlumený strachem.

„Je mrtvá. Po strychninu to jde rychle.“

„Jak víte, že to byl strychnin?“

„Je to na ní vidět. A v psacím stroji je vzkaz. Myslím, že pro vás:“

Podíval se na ženu, která ležela mezi námi a zaváhal. „Podejte mi ten dopis.“ Opíral se dál rameny o dveře. Nedokázal ji překročit nebo obejít.

Vysunul jsem list papíru z válce a přinesl mu ho. Četl si ho pro sebe znova a znova, masité rty tvarovaly jednotlivé slabiky. Na obličeji se mu objevil pot, hromadil se v rýhách jako.slzy.

„Proč se zabila?“ Ušili, které musel vynaložit na to, aby promluvil, mu stáhlo ústa ke straně a zůstavilo je tam.

„To řekněte vy mně. Znal jste ji líp než já.“

„Miloval jsem ji. Zdá se, že ona mě nemilovala. Ne dostatečně.“

Zármutek na něm pracoval jako injekce pravdy. Zapomněl, že tam jsem, anebo kdo jsem. Možná že zapomněl, kdo je on sám.

Pomalu se rozpomínal. Jeho síly se seskupovaly kolem tvrdého jádra. Viděl jsem, jak mu mužská pýcha stoupá do obličeje, napřimuje ústa a bradu, zakrývá bolest v očích. Složil vzkaz velkými, jemnými prsty, zasunul ho do kapsy.

„Právě jsem sem přišel,“ řekl. „O ničem jsme nemluvili. Tenhle papír jste nenašel.“ Poklepal si na kapsu.

„A vy jste Jiří šestý, král anglický. Nikoliv Knudson, bývalý poručík chicagské policie.“

Jeho levá ruka se ke mně vztáhla, uchopila mě vpředu za kabát a pokoušela se mnou zatřást. „Uděláte, co vám říkám.“

Srazil jsem ruku dolů. Dopis, který jsem držel, mi vypadl z prstů a sklouzl na zem. Shýbl se a v okamžiku se ho zmocnil. „Co je tohle?“

„Dopis, který jsem měl za úkol vyšetřit, byl napsaný na tomtéž psacím stroji jako dopis na rozloučenou. Přemýšlejte o tom. Až s tím budete hotov, přemýšlejte o tomhle: Váš příslušník Franks dostal pět set dolarů za informaci, že se sem vracím s Reavisem. Walter Kilbourne mu zaplatil. Vůdce lynčující skupiny mohu identifikovat jako Kilbourneova člověka.“

„Moc mluvíte.“ Přečetl si dopis, mručel netrpělivě, pak zmačkal dopis na kouli a uložil ho k předchozímu. „Ničíte důkaz, Knudsone.“

„Řekl jsem vám, že moc mluvíte. Já rozhoduju o tom, co tady platí za důkaz.“

„Nebudete o tom rozhodovat moc dlouho. Jestli chcete, můžete to chápat jako výhrůžku.“

Naklonil se ke mně a vycenil zuby. „Kdo komu vyhrožuje? Už vás mám dost. Radil bych vám, abyste vypad z města.“

„Zůstanu.“

Naklonil se blíž. Jeho dech páchl a byl horký jako dech dravce. „Odejdete z města dneska v noci, teď hned, a nebudete se sem už vracet. Můžu vás dostat do chládku na hezky dlouhou dobu, Archere. Převezl jste Reavise přes státní hranici pod nátlakem. Víte, o tom soudí zákon.“

Dostal mě. Svázal jsem si ruce a vydal jsem se mu napospas. Hořké slzy mi vyhrkly z očí a pálily mě na obličeji.

Zasunul pravou ruku pod kabát, uvolnil pistoli připevněnou v podpaží. „Odjíždíte, nebo si chcete počkat na svůj trest?“

Neodpověděl jsem.

Otevřel dveře, vyšel jsem, minul jsem strážníka, který stál v hale. Rudý shon rozličných časů a míst mi táhl hlavou. V nějakém čase a místě se s Knudsonem ještě setkáme.

20

Paní Strangová se se mnou setkala u úpatí schodiště: „Pane Archere, někdo vás volá telefonem. Nějaká žena. Čeká už chvíli u aparátu, nechtěla jsem vás rušit, když jste mluvil s velitelem policie.“

„Ne,“ řekl jsem. „To by byla urážka Veličenstva.“

Udiveně se na mě podívala. „Aspoň doufám, že je ještě u aparátu. Říkala, že počká. Je vám dobře, pane Archere?“

„Cítím se skvěle.“ V hlavě jsem měl křičící prázdnotu, na dně žaludku tvrdou kyselou kouli. Přišel jsem o svůj případ v okamžiku, kdy se začínalo rýsovat řešení. Cítil jsem se skvěle. Řekl jsem do telefonu: „Tady Archer.“

„Nemusíte se hned zlobit. Vy jste spal?“ Hlas byl sladký a mdlý jako vůně: Mavis Kilbourneová v tklivé náladě.

„Jo, měl jsem právě noční můru. Zdálo se mi o drzým přízraku, který se proměnil v kapesního zloděje a jeho příjmení znělo Potíže.“

Zasmála se: horský potok, který zurčí pod sněhovým polem. „Nejsem zloděj, ani vlastně nejsem drzá. Koneckonců vzala jsem si jen to, co mi patřilo. Nejste v moc příjemný náladě, že ne?“

„Mohla byste ji zlepšit, kdybyste chtěla. Řekněte mi, jak jste se dověděla, že jsem tady.“

„Nevěděla jsem to. Volala jsem vás do bytu i do kanceláře v Los Angeles. Služba pro nepřítomný mi dala tohle číslo. Nevím, kde jste, jenom že jste v Údolí nopálů. Já jsem v Quintu.“ Telefonista zasáhl, žádal dalších deset centů. Slyšel jsem, jak na druhém konci zvonek u výběrčího automatu jasně zacinkal.

„Docházejí mi drobné,“ řekla Mavis. „Přijedete do Quinta a promluvíme si?“

„Proč ten náhlý zájem ve tři hodiny ráno? V kapse už nemám nic než pistoli.“

„Je půl čtvrtý.“ Ve sluchátku se ozvalo zívnutí. Jsem mrtvá.“

„Nejste sama.“

„Ale jsem ráda, že máte pistoli. Budete ji možná potřebovat.“

„K čemu?“

„To vám nemohu vysvětlovat po telefonu. Potřebuju, abyste pro mě něco udělal. Přijmete mě jako klientku?“ Znova se ozval svůdný tón, který zněl jako zvuk vzdálených houslí při slavnosti.

„Mám už klienta,“ lhal jsem.

„Nemůžete pro nás pracovat pro oba? Nemám hrdost.“

„Já mám.“

Ztlumila hlas. „Vím, že jsem provedla ošklivý kousek. Ale musela jsem to udělat. Spálila jsem film, neexplodoval, jak jste předpovídal.“

„Zapomeňte na to. Obtíž je v tom, že tohle by klidně mohl být další ošklivý kousek.“

„Není. Opravdu vás potřebuju. Možná že nemluvím, jako kdybych měla strach, ale mám ho.“

„Z čeho?“

„Řekla jsem vám, že vám to nemůžu vysvětlovat. Přijeďte do Quinta a řeknu vám to. Prosím, přijeďte.“ Mluvili jsme kolem dokola.

„Kde jste v Quintu?“

„V jedný restauraci na pláži, ale tady bych se s vámi nerada sešla. Znáte velký molo u loděnice?“

„Jo,“ řekl jsem. „Místo jako stvořený pro dokonalou léčku.“

„Nebuďte protivnej. Budu na vás čekat na konci mola. V tuhle noční hodinu tam nikdo nebude. Přijdete?“

„Dejte mi půl hodiny.“

Quinto ve čtyři hodiny ráno vypadalo jako kterýkoli jiný malý mořský přístav. Temné a prázdné ulice klesaly k temnému a prázdnému moři. Vzduch byl poměrně jasný, ale na předním skle se objevily kapičky vody, a vůně moře, drsná a svěží, vanula liduprázdným městem. Působilo uprostřed noci jako předsunutá mořská hlídka, které vládnou chladné větry a přelévající se hlubinná tma.

101 Alternate míjela spodní konec města, odraz zadního světla vrhal dlouhou červenou šmouhu na asfaltovou silnici. Čtyři nebo pět těžkých náklaďáků se shromáždilo na stanovišti jako skupina buvolů u pramene. Když jsem odbočoval na výpadovou silnici, zahlédl jsem, jak šoféři dlabou svou časnou snídani, číšnice s mopsličím obličejem a vyholeným obočím kouřila před kuchyňskými dveřmi. Zatoužil jsem zastavit, sníst tři vejce, poklábosit si, vrátit se do motelu a zalézt do postele. Na příští křižovatce jsem ostře říznul zatáčku, kola sebelítostivě zanaříkala: tak pozdě, taková únava. Řekl jsem nahlas jim i sobě: „Musíme to vydržet.“

Quintské molo bylo vlastně pokračováním silnice, která po něm vybíhala asi dvě stě yardů za betonovou přístavní hráz. V písku pod molem šuměly dlouhé bílé vlny, omílaly staré nosné piloty, pomalu ale jistě pracovaly ke zkáze. Mé reflektory osvětlily bílá zábradlí, která se táhla podél obou stran. Byla prázdná po celé délce, silnice mezi nimi ležela obnažená. Vně zábradlí se proti noci krčila skupina malých budov, výletní restaurace, stánek s občerstvením, s upomínkovými předměty, s rybářským a lodním náčiním, všechny byly zavřené a neosvětlené. Zastavil jsem na jejich vnitrozemském konci, u veřejného dalekohledu, za použití pět centů, a vykročil jsem pěšky. Hladká dřevěná rukověť automatické pistole mě vlhce chladila v dlani.

Vůně moře, chaluh, ryb, převalující se slané vody zesílila. Zalévala mé vědomí jako dávná vzpomínka. Vlny se lhostejně zdvíhaly a klesaly, šeré záblesky se kmitaly mezi prkny mola. A celé molo se vlnilo toporným a praskajícím, předstíraným pohybem, tančilo dlouhý pomalý tanec zkázy. Došel jsem až na jeho konec, neviděl jsem nikoho a neslyšel jsem nic než své vlastní kroky, praskání trámů a pleskání vln o pilíře. Od temné hladiny mě dělila vzdálenost patnácti stop. Nejbližší pevnina byla Havaj.

Obrátil jsem se zády k Havaji a vracel se k pobřeží. Mavis si to rozmyslela a dala mi košem. Poslední rozloučení s Mavis, tvrdil chladný rozum; byla nevypočitatelná, nespočitatelná, nedalo se s ní počítat. Anebo to někdo rozhodl za ni. Vlekl jsem nohy po fošnách, příliš pozdě, příliš starý, příliš unavený, šeptal temný příboj v hlubině mého mozku.

Klamný rozbřesk se šířil jako rozlité mléko po nebi nad horami. V jejich úpatí ležely ulice Quinta, jako neviditelná pavučina pošitá perlami světel. Rychlé náklaďáky ze San Francisca, Portlandu a Seattlu se hnaly k jihu po stojedničce jako létající hvězdy. Napravo se klenul směrem k molu dlouhý oblouk vlnolamu. Na věži na jeho konci se rozsvěcovalo a zhasínalo světlo, na úzkém kanálu se střídavě objevovaly šedozelené kruhy. Čtyřicet nebo padesát lodí různých velikostí leželo v ohrazeném prostranství za vlnolamem. Byly mezi nimi labutě i ošklivá káčata, jako šíp rychlé závodní plachetnice i bachraté rybářské čluny, jachty s kabinami i dvouveslice. Na jednom nebo dvou rybářských člunech jsem zahlédl ranní světla.

Zatímco jsem se rozhlížel, rozsvítilo se další světlo, třídílné okno bylo v ostrém žlutém kontrastu k nízké tmavé kabině. Pod ním jevil dlouhý lodní trup známky pohybu, ačkoliv loď ležela zakotvená a mrtvá ve vodě. Byla natřená tak jasnou bělobou, že se zdálo, že světélkuje. Z čtyřmílové vzdálenosti vypadala jako malá úhledná jachta. Ale když jsem ji srovnal s ostatními loděmi, odhadoval jsem, že bude dlouhá asi sedmdesát stop; větší byla jenom čeřenová loď. Takovou jachtu by si Kilbourne patrně vybral pro své rejdy.

Světlo zhaslo, jakoby pomocí telepatie. Namáhal jsem oči, pokoušel jsem se uhodnout, co se odehrává za třemi obdélníkovitými okny, která jsem už neviděl. Odnikud se vynořila ruka a zatahala mě za nohavici. Ustoupil jsem z dosahu, vytrhl jsem pistoli, zasunul náboj do komory. Vítr mi pískal v krku.

Na rohu mola se nad fošnami objevila hlava. Jemné vlasy vykukovaly pod baretem. Jemný hlas zašeptal: „To jsem já.“

„Nehrajte si na schovávanou,“ zavrčel jsem, protože mě vyděsila. „Pětačtyřicítka by vám pořádně změnila postavu.“

Vstala a ukázala se mi, proti tmavošedé hladině se rýsovala, štíhlá silueta ve svetru a dlouhých kalhotách. Tvary stvořené pro dlouhý rychlý noční závod, poprsí něžné, plné, vypjaté jako lodní plachta. „Má postava se mi líbí tak, jak je.“ Natočila se do jiné pozice, vytrvala v ní jako modelka. „Vám ne, Archere?“

„Jste vedle,“ řekl jsem a lhal jsem, až se prášilo: „Okouzlujete mě výhradně jako možný zdroj příjmů.“

„No tak dobře, příteli. Půjdeme radši dolů. Tady by nás mohli vidět.“ Vztáhla ruku k mé ruce. Byla studená jako ryba.

Stála na ohrazeném schodišti, které klesalo do vody pod molem. Sestoupili jsme na plovoucí prám, z jedné strany nás chránil prales pilotů. K zrezivělému kruhu byl připoutaný malý dřevěný člun. Člun i prám se pohupovaly na vlnách.

„Čí je to člun?“

„Patří k jachtě. Přijela jsem v něm.“

„Proč?“

„Vodní taxíky se strašně otřásají a kromě toho by věděli, kam jsem jela.“

„Rozumím. Teď vím všechno.“

„Nebuďte protivnej, Archere. Jak se jmenujete křestním jménem?“

„Lew. Můžete mi říkat Archer.“

„Je mi líto, že jsem vás polekala, Lew,“ řekla tenkým, zkroušeným, svůdným hlasem. „Nechtěla jsem. Ale musela jsem se přesvědčit, že jste to doopravdy vy.“

„Koho jiného jste očekávala?“

„Mohl by to být třeba Melliotes.“

„Kdo je k sakru Melliotes? Nebo jste si to jméno vymyslela?“

„Jestli si myslíte, že Melliotes je smyšlenka, zajeďte si na loď a seznamte se s ním.“

„To je vaše rodinná loď?“ Ukázal jsem na dlouhý bílý trup na opačné straně přístaviště.

„Jo.“ Naznačila směr nosem. „A jaká jsme rodina. Například drahý dobrý přítel mého muže, Melliotes. Včera v noci mě můj drahý dobrý muž přidržel na palandě, zatímco mi drahý dobrý dr. Melliotes píchl morfium, aby mě uspali.“

Nabídl jsem jí cigaretu, kterou si mechanicky vzala. Když jsem jí zapaloval, pohlédl jsem jí do očí. Tmavošedé zornice byly malinké jako panenky ptáčka.

„Pochopte mě,“ řekla, „nejsem lhářka. Poslechněte si mý srdce.“ Přitiskla si mou ruku na žebra pod levým prsem. Cítil jsem v konečcích prstů tlukot, ale byl to tlukot mého vlastního srdce. „Vidíte?“

„Proč ještě nespíte?“

„Neusnula jsem. Morfium mě povzbuzuje, jsem jako kočka. Ale teď jsem přetažená. Radši si sednu.“ Držela mě pořád za zápěstí, usedla pod schody a stáhla mě vedle sebe. „Mohla bych vám ukázat vpich, ale to se na dámu nesluší, že?“

„Dáma za každých okolností,“ řekl jsem. „Kdo vlastně jste, Mavis?“

Zívla a natáhla se. Nedíval jsem se na ni, uklidnila se. „Pracující děvče. Bývala jsem. Přála bych si, abych dosud byla. Ale chtěla jsem vám povídat o dr. Melliotesovi. Řídil vůz, kterým vás Rico vezl domů.“

Vzpomněl jsem si na muže, s kterým jsem zápasil v Reavisově doupěti. „Nevypadal jako lékař.“

„Říká si doktor, ale jeho alma mater by mohla být tak nanejvýš v Kocourkově. Provozuje nějakou vodoléčbu, má sanatorium v Benátkách. Walter trpí střevní nemocí, léčí se u něho už léta. Bere ho dokonce s sebou na cesty, což je ohromně výhodný, když mě chce uspat. Jenomže dneska v noci jsem je napálila. Neusnula jsem a vyslechla jsem všechno.

Slyšela jsem, jak můj muž plánuje vraždu Pata Ryana, na kterého jste se mě vyptával. Walter dal příkazy nějakýmu Schmidtovi, měl zorganizovat vraždu. O několik hodin pozdějc přišel Schmidt znova na loď a ohlásil, že to provedli.“ Dívala se mi upřeně do obličeje. „Nic vám to neříká?“

„Hodně. Řekl někdo, proč má být Reavis zastřelený?“

„Nikdo to neřekl, ale já to vím.“ Naklonila ke mně hlavu, našpulila měkký spodní ret. „Ještě jste mi neslíbil, že pro mě budete pracovat.“

„Neřekla jste mi, co ode mě chcete. Nejsem najatý zabiják jako Schmidt.“

„Chci jenom spravedlnost. Chci, abyste Patovu vraždu přišil Schmidtovi a mému muži.“

„To byste mi musela říct proč.“

„Když to pomůže, řeknu vám všechno. Chci svýho muže zabít nebo odstranit, ale nemám nervy na to, abych to udělala sama.“

„Ani já bych na něj nestačil, ale můžeme se mu dostat na kobylku přes Schmidta. Jedny věci nerozumím, čím vás totiž Kilbourne tak zastrašil. Bojíte se ho k smrti.“

„Bála jsem se. Teď už ne. Kdybych se ho bála, nebyla bych tady, nemyslíte?“ Ale její hlas byl slabý a nejistý, podívala se přes moře k jachtě. Rybářský člun se –pohyboval v polokruhu, mířil ke kanálu. Chabé odrazy světla, které vypadaly jako plátky tenkého kovu, padaly na vodu a mizely v ní.

„Řekněte mi všechno, Mavis. Nemáme čas diskutovat.“

„Ano. Všechno.“ Za těmi slovy se její ústa zavřela. Obličej, i tělo byly napjaté, zápasily se spánkem. „Připadám si jako narkoman. Morfium mě přemáhá.“

„Budeme chodit.“

„Ne. Zůstaneme tady. Musím se vrátit brzy na loď. Nevědí, že jsem zmizela.“

Vzpomněl jsem si na světlo, které se rozsvítilo a zhaslo, a měl jsem své pochybnosti.

Ale začala vypravovat, linul se z ní souvislý tok slov, mluvila jako v narkóze.

„Jsem částečně sama zodpovědná za to, co se stalo. Bylo to svinstvo, a nemůžu se vymlouvat, že jsem byla naivní, když jsem si ho brala. To jsem rozhodně nebyla. Ale protloukala jsem se už moc dlouho, dělala jsem, co se právě dalo, číšnici, výpomocný práce, snažila jsem se urvat svou příležitost. Poznala jsem ho před rokem na večírku v Bel-Air. V tý době jsem pracovala jako modelka, za večírek jsem byla placená, ale to Kilbourne nevěděl, alespoň si myslím, že to nevěděl. Rozhodně na mě letěl, měl fůru prachů, ztratila jsem nervy a taky jsem na něho naletěla. Chtěl hostitelku, manekýnu, která by ho reprezentovala, partnerku do postele, tak si mě koupil, jako by si koupil hříbě pro svý stáje. Deset nocí jsme řádili, obrátili jsme město vzhůru nohama, pak jsme se v Palm Springs vzali. Během prvního víkendu jsme zjistili, že o sebe vlastně vůbec nestojíme. Zeptala jsem se ho, proč si mě vzal, odpověděl, že to tak venkoncem bylo lacinější. Začala jsem tedy mučit jeho ješitnost: Kilbourneovu nebetyčnou ješitnost. Byla bych ho nechala na pokoji, kdybych byla tušila, jak dovede být zlej.

Na to jsem přišla až pozdějc. Zatím jsem se bavila, střídala jsem hračky a neměla jsem žádný opravdový průšvih. Pak se minulou zimu objevil Patrick Ryan. Setkali jsme se už několikrát za války a měla jsem ho ráda. Jednou v noci jsem se s ním sešla u Cira. Vykašlali jsme se na Kilboumea, jeli jsme k Ryanovi. Jeho byt byla strašná díra, ale on byl prima. Připomenul mi, že i sex může být prima, a myslím, že v nestřežený chvíli jsem se do něho zamilovala.“ Mluvila bez dechu, strohým hlasem. Její rameno se neklidně pohybovalo proti mému. „Chtěl jste slyšet všechno. Není to moc hezký.“

„Ničí pravda není moc hezká. Pokračujte.“

„Ano.“ Lehce se o mě opřela, uchopil jsem ji kolem ramen. Pod zaobleným masem byly její kosti drobné a ostré. „Potřebovali jsme v tý době šoféra; starýho zatkli pro znásilnění. Kilbourne má slabost pro bývalý trestance: říká, že se z nich stávají věrní sluhové. Přemluvila jsem ho, aby najal Pata Ryana, abych ho mohla mít kolem sebe. Potřebovala jsem někoho, a Pat tvrdil, že mě miluje. Chtěli jsme spolu utýct a začít někde nový život. Nemám šťastnou ruku, když jde o muže. Neřekla jsem vám nic o těch, kteří byli před Kilbournem, a taky vám nic neřeknu. Zkrátka, Kilbourne nám na to přišel. Možná že mu to Pat řek sám, aby si trochu přivydělal. Kilbourne mě jednou opil, nechal mě s Patem o samotě a najal člověka, který nás vyfotografoval. Byly to moc pěkný fotografie. Následující noc mi je předvedl se slovním doprovodem, dodneška jsem se z toho nevzpamatovala. Nikdy se nevzpamatuju.“

„Film už neexistuje?“

„Ne. Včera v noci jsem ho zničila.“

„Nepotřebuje film, aby dostal rozvod.“

„Nerozumíte tomu,“ řekla. „Nechce rozvod. Posledních šest měsíců jsem ho denně prosila, aby se dal rozvíst. Ale ne, chtěl mě do konce života držet pod svým tlustým palcem, film byla výborná pomůcka. Jestli ještě jednou něco provedu, uloží Ricovi, aby prodal film do distribuce. Léta ho budou promítat na obskurních večírcích, při nejrůznějších příležitostech, po uzavíracích hodinách v barech. Můj obličej je známej. Co jsem mohla dělat?“

„To, co jste udělala. Ví, že film zmizel?“

„Já jsem mu to neřekla. Netuším, jak bude reagovat. Je schopnej udělat cokoli.“

„Odejděte od něho. Pokud víte určitě, že existovala jenom jedna kopie, nemůže vám už nic udělat.“

„Existovala jenom jediná kopie. Strávila jsem s Ricem jednu noc a tohle jsem z něj dostala. Ale bojím se Kilbournea.“ Neuvědomila si, že si odporuje: její strach byl příliš silný.

„To už je váš špatný zvyk.“

„Neznáte Kilbournea,“ odpověděla prudce. „Není nic, co by neudělal, a má peníze a lidi na to, aby to udělal. Včera v noci zabil Pata –“

„Ne kvůli vám, Mavis, i když to mohlo také přispět. Možná že Kilbourne nemohl zapomenout na film, ale měl ještě jiné důvody. Pat pro Kilbournea pracoval, věděla jste o tom? Bral si od něho peníze až do dne, kdy zemřel.“

„Ne!“

„Ještě pořád vám na Patovi záleželo?“

„Potom, co mě nechal, už ne. Ale nezasloužil si umřít.“

„Vy si to taky nezasloužíte. Vzala jste si jednoho ničemu a spala jste s druhým. Co kdybyste se načas vyřadila z oběhu?“

„Zůstala s vámi?“ Napůl se ke mně obrátila, její pravý prs se chvěl proti mé paži.

„Tak jsem to nemyslel. Se mnou byste nebyla v bezpečí. Mám přátele v Mexiku, nasadím vás do letadla a u nich budete v bezpečí.“

„Já nevím. Nevím, co mám dělat.“ Hlas nerozhodně kolísal. Pleť byla v přibývajícím světle bílá únavou. Oči nejistě těkaly, veliké, těžké a temné, víčka klesala pod vlivem morfia.

Nemohla se rozhodnout. Udělal jsem to za ni, uchopil jsem ji oběma rukama v podpaží a postavil jsem ji na nohy. „Poletíte do Mexika. Počkám s vámi na letišti, dokud nenastoupíte do letadla.“

„Jste milý, jste na mě moc hodný.“ Přitiskla se ke mně, sevřela mé paže, klesala zvolna po mých prsou. Z opačného konce přístaviště se ozvaly první zvuky startujícího motoru. Štěkání a rámusení přešlo postupně v plynulý řev, motorový člun zakroužil za zádí jachty a zamířil k molu. Tmavá ostrá příď střihala kovovou vodu jako nůžky. Nějaký muž mě z kajuty pozoroval dalekohledem. Vypadal jako ropucha s vypoulenýma očima.

Mavis visela bezvládně v mých pažích. Nadzvedl jsem ji a zatřásl jsem jí. „Mavis! Musíme utíkat.“ Pootevřela poněkud oči, odhalilo se jenom bělmo.

Pozvedl jsem ji na rukách a vynesl ji po schodech. Na molu, poblíž vrcholu schodiště, se krčil muž v pruhovaném plátěném obleku a pracím plátěném klobouku. Byl to Melliotes. Napřímil se a spěchal, aby mi zastoupil cestu. Byl stavěný jak piano, nízký a široký, ale pohyboval se lehce jako tanečník. Obličej měl jako chrlič, upíral na mě pronikavě černé oči. Řekl jsem „Uhněte mi z cesty.“

„Ani mě to nenapadne. Vy se hezky obraťte a sejděte zpátky dolů.“

Při zvuku jeho hlasu dívka v mém náručí vzdychla a pohnula se. Nenáviděl jsem ji, jako muž někdy nenávidí vlastní ženu nebo zločinec želízka. Na útěk bylo pozdě. Muž v plátěných šatech držel pravou pěst v kapse, mířil na mě něčím, co nebyla jenom pěst. „Zpátky dolů,“ řekl.

Za mými zády zmlkl motor člunu. Podíval jsem se dolů a viděl jsem, že přistává u prámu. Námořník s tupým obličejem opustil řídící kolo, vyskočil na prám, aby připevnil člun. Uvnitř člunu seděl Kilbourne, vypadal spokojeně. Kolem tlustého krku mu visel na řemínku dalekohled, na kolenou mu ležela pistole.

Snesl jsem Mavis Kilbourneovou k manželovi, který ji očekával.

21

Hlavní kabina jachty byla šerá a chladná. Předjitřní světlo pronikalo chabě záclonami na dveřích, tvořilo lesklé skvrny na mahagonovém nábytku vestavěném do zdí. Jedna přepážka byla skoro celá pokrytá obrovskou zvětšeninou acapulkských útesů, pod nimi proplouvala Kilbourneova jachta. Podlahu kryl vysoký koberec, naše kroky byly bezzvučné jako kroky funebráků. Uprostřed místnosti stál stůl, Kilbourne šel k jeho čelu a usedl tváří ke mně.

„Posaďte se, pane Archere, posaďte se. Dovolte, abych vám nabídl snídani.“ Pokusil se o geniální úsměv, ale ústa i oči byly příliš malé, než aby ho unesly. Hlas, který vycházel z mohutného růžového obličeje, byl tenký, rozmrzelý a ustaraný.

„Nemám hlad,“ řekl jsem.

„Prosím, když dovolíte, vezmu si něco sám.“ Pohlédl na muže v plátěném obleku, který se opíral o dveře a držel v ruce pistoli. „Melliotesi, řekněte stevardovi, že budu snídat. A udělejme si trochu světla. Zatím jsem neměl příležitost, podívat se našemu příteli do obličeje.“

Melliotes rozsvítil stropní světlo, pak se vyklonil ze dveří a mluvil s někým, kdo stál na vrcholu žebříku. Uvažoval jsem o útěku, kolena se mi pří té myšlence napínala. Ale beze zbraně jsem neměl naději. A Mavis ležela v bezvědomí na palandě ve výklenku. Nemohl jsem utéct bez ní: neudělal jsem to, když jsem měl lepší možnost. Ostatně byl jsem tam, kde jsem chtěl být. Kilbourne, byl muž, s kterým jsem chtěl mluvit. Opakoval jsem si to znova pro sebe: jsem tam, kde jsem chtěl být. Když si to budu opakovat dost často, třeba tomu uvěřím.

Z opačného konce stolu se ozval ostrý úder. Kilbourne vyňal mou pistoli, položil ji na mahagonovou desku, na dosah mé ruky. Na konečcích jeho prstů se jako úlomky slídy leskly drobounké nehty.

„Omluvíte, doufám, tu výstavku zbraní. Já osobně jsem zapřísáhlý pacifista, ale pokud vím, vy jste na straně násilí. Doufám, že nás nepřinutíte, abychom použili tyhle směšné bouchačky. Z tělesného násilí se mi vždycky zvedal žaludek.“

„Máte štěstí,“ řekl jsem, „Každý si nemůže dovolit najímat si vrahy.“

Melliotes se prudce obrátil, pohlédl na mě třema očima. Jeho vlastní oči byly temné, sálaly. Jediné oko pistole mi bylo milejší. Nemohl jsem z něj sice nic vyčíst, ale nebyla v něm alespoň zloba.

„Prosím, pane Archere.“ Kilbourne pozvedl ruku, byla bílá jako ruka dopravního strážníka na křižovatce. „Nemůžete vyvozovat předčasné závěry, dokud neznáte skutečný stav věcí. Pravda je mnohem prostší než předpokládáte, a nijak strašlivá. Musel jsem podniknout jeden nebo dva poněkud nelegální zákroky, abych ochránil své zájmy. Pokud člověk nehájí své zájmy, nemůže očekávat, že je bude hájit někdo jiný. To je jedna z drobných prostopravd, které jsem pochopil, když jsem se protloukal jako prodavač aut v Ypsilanti. Pocházím z malých poměrů, víte? Nehodlám se do nich zase vrátit.“

„Vaše vzpomínky mě okouzlují. Smím si dělat poznámky?“

„Prosím,“ řekl zvolna. „Sdílíme pochopitelně jistou vzájemnou nedůvěru, nic víc nás vlastně nerozděluje. Kdybychom k sobě mohli být naprosto upřímní –“

„Budu k vám naprosto upřímný. Zdá se mi, že jste najal Reavise, aby zavraždil paní Slocumovou starší, pak jste si najal někoho jiného, aby zavraždil Reavise. Jestli je to tak, nenechám vás vyváznout.“

„Rozhodnutí není docela ve vašich rukou, nemyslíte?“

Všiml jsem si, že stůl, připevněný k podlaze, se jemně chvěl pod mými předloktími. Kdesi na zádi začaly pracovat motory. Vpředu se s rachotem navíjelo kotevní lano. Lodní šroub se otáčel ve vodě, celá loď se otřásala.

„Po vraždě logicky následuje únos,“ řekl jsem. Ale vzpomněl jsem si, co jsem udělal Reavisovi, a připadal jsem si trochu jako pokrytec. Výčitky a strach se mi mísily v žilách, skládaly hořkou směs.

„Právnický termín zní únos svolného,“ řekl Kilbourne a poprvé se skutečně usmál. Bezděčný úsměv sebeuspokojení. Zakládal si zřejmě, jako každý samouk, na svém slovníku. „Ale vraťme se k vašemu tvrzení. Nemáte ani zpolovičky pravdu. Neměl jsem vůbec nic společného se smrtí té staré dámy. Ryan si to usmyslil sám a provedl to bez pomoci.“

„Vy jste mu platil a vám kynul z její smrti zisk.“

„Přesně.“ Jeho prsty se proplétaly jako pohybující se červi. „Chápete situaci přece jenom správně. Byl jsem naprosto nevinný, ale nemohl jsem si dovolit, aby Ryana zatkli a vyslýchali. Dal jsem mu peníze, aby uprchl. Přiznávám, že tím jsem se do určité míry stal spoluviníkem zločinu. Kdyby se byl Ryan dostal před soud, byl bych do toho chtě nechtě spadl.“

„Musel jste ho tedy umlčet.“

„Dřív, než bude vypovídat před vyšetřujícím soudcem. Přesně. Vidíte, v upřímném ovzduší se můžeme shodnout.“

„V jednom bodě jsme se ještě nesetkali. Nevysvětlil jste totiž to nejdůležitější: proč ji chtěl Reavis zabít. Co vůbec dělal v Údolí nopálů?“

„Nastíním vám pozadí.“ Naklonil se přes stůl, ruce měl dosud sepjaté. Nerozuměl jsem jeho snaze všechno mi vysvětlit, ale dokud vysvětloval, bylo to užitečné. „Ryan pro mě pracoval necelý rok. Byl ve skutečnosti mým šoférem a udělal pro mě také jednu nebo dvě jiné drobné práce.“ Bystré malé oči ztupěly a zhlouply, pátraly chvíli v minulosti Pata Ryana. Opodál ve výklenku pochrupávala mírně a pravidelně Kilbourneova žena.

Správné americké manželství, řekl jsem si pro sebe. Kilbourne si pravděpodobně najal Pata, aby se miloval s jeho ženou.

„Na začátku tohoto roku,“ pokračoval, „nebylo už vhodné, z různých důvodů, aby Ryan zůstával nadále členem mé domácnosti. Nicméně, nechtěl jsem se s ním úplně rozejít. Mám pochopitelně nepřátele a Ryan by se byl mohl ochotně stát jejich nástrojem. Zařadil jsem ho na výplatní listinu společnosti a hledal jsem příležitost, abych ho mohl použít. Jak patrně víte, měl jsem kdysi obchodní jednání se zesnulou paní Slocumovou. Zároveň asi nevíte, že dříve než jednání ztroskotala, investoval jsem do průzkumu jejích pozemků asi sto tisíc dolarů. Považoval jsem za žádoucí, abych měl v jejím domě člověka, který by alespoň částečně ochraňoval mé zájmy. Kdyby jí jiné skupiny, které se zajímají o údolí, dělaly obchodní nabídky, byl bych včas informovaný. Sjednal jsem tedy Ryanovi, že nastoupí u Slocumů jako šofér. Netušil jsem, že vezme svůj úkol tak smrtelně vážně.“ Zvedl obě ruce a plesknul jimi na stůl. Maso na jeho předloktích se nějaký čas chvělo pod rukávy modrého flanelového saka.

„Víte jistě, že jste nic netušil?“ řekl jsem. „Musel jste vědět, že je to psychopat, schopný udělat cokoli.“

„Ne, nevěděl jsem to. Věřil jsem, že je neškodný.“ Jeho hlas byl vážný. „Mrzelo by mě, kdybyste mi teď špatně rozuměl. Nepředstírám, že jsem bez viny. Vím, že v morálním smyslu jsem zodpovědný za její smrt. Je dokonce možné, že jsem před Ryanem, když jsem myslel nahlas, řekl, že bych si přál, aby byla mrtvá. Obávám se, že se před několika týdny něco podobného stalo. Ostatně Ryan stejně věděl, že samotná existence té staré dámy mě stojí několik set dolarů denně.“

„Proč si lámat hlavu? Pracoval pro vás. Potřeboval jste, aby ji někdo zabil. Zabil ji.“

„Ale já jsem ho k tomu nenaváděl. Nikdy. Kdybych byl plánoval vraždu, Ryan by byl přesně poslední člověk, kterého bych si pro to vybral. Byl to žvanil, nedůvěřoval jsem mu.“

To mělo smysl. Celý příběh měl vlastně v jakési posunuté rovině smysl. Proti své vůli a svému rozumu jsem se přistihl, že tomu napůl věřím.

„Když jste mu neřekl, aby ji zabil, proč to udělal?“

„Řeknu vám proč.“ Naklonil se ke mně znova a zúžil oči. Horní víčka tvořila tlusté, převislé záhyby. Oči měly neurčitelnou barvu, byly kalné a neprůhledné jako neleštěné kameny. „Ryan viděl příležitost, jak ze mě dostat velkou hromadu peněz. Alespoň jemu to připadalo jako fůra peněz. Tím, že zabil paní Slocumovou, vtáhl i mě do nebezpečí. Jeho nebezpečí se stalo také mým. Nezbývalo mi než ho z toho dostat, a s tím právě počítal. Nepřiznal to sice, když za mnou předevčírem v noci přišel, ale rozhodně si to myslel. Řekl si o deset tisíc dolarů, a já jsem mu je musel dát. Ale když byl natolik neopatrný, že se nechal chytit, nezbylo mi, než se bránit jinak. Bylo by bývalo moudřejší, kdybych ho byl nechal zastřelit hned, ale moje humánní sklony mi to nedovolily. Nakonec jsem k tomu byl donucen. Ačkoli tedy nemohu tvrdit, že mé pohnutky v této politováníhodné záležitosti byly zcela čisté, nebyly rozhodně tak úplně černé.“

„Někdy,“ řekl jsem, „je mi milejší poctivá černá než strakatá šedivá.“

„Vy nenesete mou odpovědnost, pane Archere. Na mně závisí blaho celé společnosti. Můj jediný chybný krok může zničit tisíce lidských existencí.“

„Nevím, jestli jste tak důležitý,“ řekl jsem. „Myslím, že by život pokračoval i bez vás.“

„Jenomže o to teď nejde.“ Usmál se, jako kdyby byl utrousil vtip. „Rozhodující je, jestli život může pokračovat bez vás. Dal jsem si dost práce, abych vám vysvětlil svou situaci. Doufal jsem, že když ji pochopíte, zaujmete ke mně poněkud odlišné stanovisko. Jste inteligentní člověk, pane Archere, a abych byl upřímný, mám vás rád. Kromě toho si ošklivím zabíjení, jak jsem vám už řekl. Dále je zde ještě fakt, že vás zřejmě obdivuje moje žena, když budu donucen vás nechat odstranit, neujde jí to, je dokonce možné, že se pokusí dělat nepříjemnosti. Poradím si s ní, samozřejmě. V nejhorším případě se mohu smířit i s představou další smrti, když mi dokážete, že je pro mě nezbytná. Ale mnohem raději bych vyřešil tuto záležitost rozumným, slušným způsobem. Co tomu říkáte?“

„Poslouchám. Kolik?“

„Dobře. Prima.“ Malá ústa se zvlnila jako ústa cheruba. „Myslím, že máte mých deset tisíc dolarů. Nejsem si tím jist, ale je to pravděpodobné, že? Kdybyste přiznal, že je máte, byl by to velice cenný důkaz vaší dobré vůle.“

„Mám je,“ řekl jsem, „jsou mimo váš dosah.“

„Nechte si je. Jsou vaše.“ Mávl rukou v tlustém a královském gestu.

„Co za ně mám udělat?“

„Nic. Vůbec nic. Vysadím vás na břeh v San Pedru, a vy můžete klidně zapomenout, že existuji. Ujměte se zase svých vlastních záležitostí, nebo si dopřejte dlouhou dovolenou a užívejte si.“

„Mám ty peníze už teď.“

„Ale nemáte možnost jich užívat. To záleží pořád ještě na mně.“

Jachta se začala pohupovat, vyjížděla na otevřené moře. Pohlédl jsem na muže v plátěném obleku, stál dosud u dveří a střežil mě třema očima. Byl rozkročený, vyrovnával bezpečně pohyby lodi. Pistole nezakolísala. Přendal ji z jedné ruky do druhé.

„Můžete si odpočinout, Melliotesi,“ řekl Kilbourne. „Jsme už dost daleko od břehu.“ Obrátil se znova ke mně: „Tak prosím, pane Archere, přijmete dar svobody za těchto podmínek?“

„Promyslím si to.“

„Nechci na vás ani v nejmenším pospíchat. Vaše rozhodnutí je důležité pro nás pro oba.“ Pak se jeho obličej rozjasnil jako obličej muže, který zaslechl kroky své milenky. „Myslím, že přichází má snídaně.“

Snídaně přišla na stříbrném podnose, který se jen taktak vtěsnal do dveří kabiny. Mulat v bílém saku se potil pod jeho váhou. Nadzvedal kovové poklopy, Kilbourne zdravil každý chod zvlášť. Kromě Waltera Kilbournea miloval nejvíc jídlo.

Jedl s hltavou vášní. Kousek šunky, čtyři vejce, šest plátků opečeného bílého chleba; ledvinu a párek horských pstruhů; osm kusů ovesného koláče a osm malých klobás; čtvrt libry malin, pintu smetany, čtvrtku kávy. Pozoroval jsem ho, jako pozorujeme zvíře v zoologické zahradě, doufal jsem, že se přecpe k smrti a vyřeší tak věci pro nás pro oba.

Konečně se zaklonil v židli a řekl stevardovi, aby odklidil prázdné mísy.

„Tak prosím, pane Archere?“ Bílé prsty se probíraly tenkými růžovými kudrnami. „Jaké je vaše rozhodnutí?“

„Ještě jsem si to nerozmyslel. Jedno by mě zajímalo, jak totiž víte, že mi můžete důvěřovat?“

„Nevím, jestli mohu. Ale chci na sebe raději vzít určité riziko, než mít na rukách vaši krev. Ostatně myslím, že poznám čestného člověka, když náhodou nějakého potkám. Tahle schopnost je vlastně základním kamenem mého úspěchu, abych byl naprosto upřímný.“ Jeho hlas dosud duněl požitkem z hodování.

„Vaše myšlení si odporuje,“ řekl jsem. „Kdybych si vzal vaše špinavé peníze, nemohl byste důvěřovat mé cti.“

„Ale vy už máte moje špinavé peníze, pane Archere. Zajistil jste si je vlastním hbitým přičiněním. Další úsilí se od vás nevyžaduje, předpokládám pouze, že je pečlivě vyčistíte, než je začnete utrácet. Samozřejmě vím, jak bych byl pošetilý, kdybych všechno vsadil na vaši čest, na čest kteréhokoli člověka. Očekávám pochopitelně, že písemně potvrdíte, že jste peníze převzal a za co jste je dostal.“

„Za co?“

„Přesně za to, co jste udělal. Jednoduchá poznámka ‚Zadržel a předal Pata Ryana‘ bude stačit. Zabijí se tak dvě mouchy jednou ranou. Škrtne se položka, kterou jsem vyplatil Ryanovi, což byl jediný skutečný důkaz proti mně v případě paní Slocumové. A co je ještě důležitější, ochrání mě to pro případ, že by vaše čest zakolísala a vražda Pata Ryana by přišla před soud.“

„Budu v tom případě spoluviníkem.“

„Dokonce velice aktivním. Přesně. Vy i já se dostaneme do situace, v které nám nezbyde než vzájemně spolupracovat.“

Pochopil jsem důsledky. Pozoroval jsem, jak v mém mozku narůstají do představy, jak za pět let, za deset let plním špinavé příkazy Waltera Kilbournea, nemohu se vzepřít a říct ne. Zvedal se mi žaludek.

Ale odpověděl jsem velice rozumně: „To si nemohu dovolit. Do Ryanovy smrti bylo zapleteno půl tuctu mužů. Kdyby jediný z nich promluvil, praskne to.“

„Vůbec ne. Ve spojení se mnou byl jenom jeden z nich.“

„Schmidt.“

Jeho obočí se pozvedla, trčela na čele jako překvapené růžové housenky. „Vy znáte Schmidta? Jste skutečně přičinlivý.“

„Znám ho natolik, že s ním nechci mít nic společného. Kdyby do něho policie jenom ťukla, a ona ťukne, zhroutí se a vyžvaní všechno.“

„Toho jsem si vědom,“ ústa cheruba se konejšivě usmála. „Ale můžete být naštěstí úplně klidný. Oskar Schmidt nás opustil dnes ráno s odlivem. Melliotes se o něho postaral za nás za všechny.“

Muž v plátěném oděvu seděl na kožené lavici, která se táhla podél přepážky. Odhalil bílé zuby v šťastném úsměvu a poplácal rýhovanou hlaveň své pistole.

„Obdivuhodné,“ řekl jsem. „Ryan se postará o paní Slocumovou, Schmidt se postará o Ryana, Melliotes se postará o Schmidta. Máte dokonalý systém.“

„Jsem rád, že to oceňujete.“

„Ale kdo se postará o Melliotese?“

Kilbourne pohlédl za mě na pistolníka, jehož ústa byla opět bezvýrazná, a zpátky na mě. Naše zájmy vytvořily poprvé trojúhelník, nátlak se poněkud rozptýlil.

„Kladete velice zvídavé otázky,“ odpověděl. „Ale dlužím vaší inteligenci ujištění, že se Melliotes postaral sám o sebe už před řadou let. Jedna mladá dívka, kterou jsem znal, přesněji řečeno moje zaměstnankyně, zmizela z Detroitu. O několik dní později vyplavalo její tělo v řece. Jistý muž, o jméně pomlčím, který provozoval bez povolení lékařskou praxi, měl být vyslýchán. Chystal jsem se v té době do Kalifornie a nabídl jsem mu, že ho svezu svým soukromým letadlem. Stačí vám tahle odpověď na vaši otázku?“

„Stačí. Chtěl jsem vědět přesně, co se mi nabízí. Když to teď vím, tak to nechci.“

Podíval se na mne nevěřícně: „Nemyslíte přece vážně, že chcete umřít?“

„Předpokládám, že vás přežiju,“ řekl jsem. „Jste příliš obratný, než abyste mě nechal vyřídit dřív, než dostanete zpátky svých deset tisíc dolarů. Ty peníze vám dělají starosti, že?“

„Vůbec nic pro mě neznamenají. Podívejte se, pane Archere, jsem ochotný zdvojnásobit nabídku.“ Vyndal z vnitřní kapsy náprsní tašku se zlatými rohy a odpočítal na stůl deset bankovek. „Ale dvacet tisíc je můj konečný limit.“

„Schovejte si své peníze. Nechci je.“

„Varuji vás,“ řekl ostřeji. „Vyjednáváte z velmi slabé pozice. Očekával bych skromnější vystupování, když je přece nasnadě, že by pro mě bylo levnější a výhodnější, kdybych vás dal zabít“

Pohlédl jsem na Melliotese. Upíral planoucí oči na Kilbournea. Zvedl pistoli a povytáhl tázavě srostlé obočí.

„Ne,“ řekl mu Kilbourne. „Co tedy chcete, když ne peníze, pane Archere? Snad ženy, nebo moc, nebo bezpečí? Mohl bych ve své organizaci najít místo pro člověka, kterému mohu důvěřovat. Upřímně řečeno, neplýtval bych slovy, kdybych ve vás byl nenašel zalíbení.“

„Nemůžete mi důvěřovat,“ řekl jsem, ačkoli mi strach ze smrti vysušil rty a stáhl krční svaly.

„To je přesně to, co se mi na vás líbí. Máte jistou umíněnou počestnost…“

„Nesnáším vás,“ řekl jsem. Nebo jsem to zakrákal.

Kilbourneův obličej byl bezvýrazný, ale jeho bílé prsty sebou nervózně poškubávaly. „Melliotesi. Dáme panu Archerovi trochu víc času na rozmyšlenou. Máte svůj uklidňovač?“

Muž v plátěném obleku povstal s horlivým chvatem. Jeho pravá ruka vklouzla do kapsy, znova se objevila a pohupovala lesklým koženým předmětem, který vypadal jako protažená hruška. Kmitl se vzduchem tak rychle, že jsem nestačil uhnout.

22

Kráčel jsem po štěrkovém řečišti vyschlé řeky. Papoušci pokřikovali strašnými hlasy, vzlétli do vzduchu, který byl nehybný a pestrý jako namalovaná kulisa. Minula mě neslyšně dívka, zlaté vlasy za ní poletovaly při každém pohybu: Plazil jsem se za ní po kolenou, ohlédla se a zasmála. Měla Mavisin obličej, ale její smích zněl jako křik papoušků. Vešla do tmavé jeskyně na břehu vyschlé řeky. Následoval jsem její zářící vlasy, vstoupil jsem v temnotu.

Když se ohlédl podruhé, aby se na mě zasmála, byla to Gretchen Hecková, a měla ústa poskvrněná krví. Byli jsme v hotelové chodbě, která byla nekonečná jako čas. Gretchen šla, její malé nohy zvedaly obláčky prachu. Páchl mi v nose jako smrt.

Prodíral jsem se za ní rumištěm, které pokrývalo opotřebovaný koberec. Staré fotografie a novinové útržky a úmrtní oznámení s černými okraji, obvyklé projevy soustrasti a milostné dopisy převázané růžovou stužkou, popel a nedopalky cigaret hnědé i bílé, prázdná láhev od whisky, zaschlé zvratky a zaschlá krev, studené, nedojedené pokrmy na mastných talířích. Za očíslovanými dveřmi se ozývaly výkřiky, vzdechy a smích, řev rozkoše a řev bolesti. Díval, jsem se přímo před sebe, doufal jsem, že se žádné dveře neotevřou.

Dívka se zastavila u posledních dveří a znova se ohlédla: byla to Káťa Slocumová a kývala na mě. Vstoupil jsem za ní do pokoje, který voněl jasmínem. Žena ležela na posteli, zakrytá černým policejním pláštěm. Odkryl jsem jí obličej, uviděl jsem pěnu.

Za mými zády někdo tápal po dveřích. Přešel jsem k oknu a otevřel jsem je. Klika dveří cvakla. Ohlédl jsem se přes rameno, zíral jsem do ohořelého beztvarého obličeje. Řekl jsem, že jsem to neudělal. Zuhelnatělý muž se ke mně blížil, jeho kroky byly hebké jako popel. Vyklonil jsem se hluboko z okna a podíval jsem se dolů: hluboko na silnici proudily vozy v mravenčím procesí. Pustil jsem se, procitl jsem.

Krev mi bušila v mozku jako prudký příliv, který omílá pustý břeh. Ležel jsem na zádech na něčem, co nebylo ani tvrdé, ani měkké. Zvedl jsem hlavu, v očích se mi zablesklo. Snažil jsem se pohnout rukama; nepohnuly se. Mé prsty se dotýkaly něčeho drsného, vlhkého a neurčitého. Ležel jsem chvíli nehybně, doufal jsem, že ten vlhký, necitlivý povrch není má vlastní kůže. Studený pot mě svědil na skráních.

V pokoji bylo žluté světlo, které pronikalo vysokým zamřížovaným oknem ve stěně potažené režným plátnem. Shlédl jsem na své nehybné ruce a zjistil jsem, že jsou spoutané hnědou plátěnou svěrací kazajkou. Mé nohy byly volné; nezakrývaly je dokonce ani kalhoty, ale boty jsem zatím ještě měl. Pozvedl jsem je a překulil jsem se do sedu na okraji visutého lůžka. Rozhrnula se zástěna, vstal jsem a zíral jsem na kůží potažené dveře, které se právě otvíraly.

Melliotes vstoupil do pokoje. Drobná šedovlasá žena se loudala za ním. Melliotes měl bílé plátěné kalhoty a bílý středozemní úsměv. Celý jeho obnažený trup, od klíční kosti až k pupku, pokrývala černá, kudrnatá srst podobná perziánu. Nárty bosých nohou kyty porostlé hustou černou kožešinou.

„Tak, tak. Ještě jednou vám přeji dobré ráno. Doufám, že jste si příjemně odpočal.“ Úšklebkem parodoval geniálního hostitele.

„Vaše opatření jsou ohavná. Sundejte mi to.“ Styděl jsem se za svůj hlas, který byl tenký a suchý.

„To je trochu neskromné přání.“ Podíval se na nepatrnou ženu. „V přítomnosti dámy by měl mít alespoň něco na sobě. Nemyslíte, slečno Maconová?“

Měla bílý stejnokroj ošetřovatelky. Vrcholem šedých, nakrátko ostříhaných vlasů, mu sahala těsně nad pas. Sůvíma očima se usmála do jeho planoucích černých, pak se zachichotala.

Zamířil jsem hlavou na jeho chlupaté břicho a vyrazil jsem. Uskočil lehce jako matador. Jeho koleno zachytilo můj spánek, hodilo mě na vypolštářovanou zeď. Sedl jsem si na podlahu a znova jsem vstal. Nepatrná žena se zachichotala.

„Zuří, doktore. Prokazatelná choromyslnost, nemyslíte?“

„Poradíme si s ním, slečno Maconová.“ Mně opakoval: „Však my si s vámi poradíme.“

Řekl jsem: „Sundejte mi to.“ Když jsem zavřel ústa, zaskřípaly mi samočinně zadní zuby.

„To bohužel nemohu. Jste rozrušený. Dokud se neuklidníte, zodpovídám za to, abyste si neublížil.“

Přitiskla se k jeho stehnu, zasunula drobnou ruku za jeho plátěný opasek a vzhlížela s obdivem k prameni tak skvělé výmluvnosti.

„Jednoho člověka jsem zabil,“ řekl jsem. „Myslím, že vy budete druhý.“

„Slyšíte, co říká?“ zubila se. „Stoprocentní šílenec.“

„Řeknu vám, co si myslím,“ řekl Melliotes. „Myslím, že by mu ohromně prospěla vodoléčba. Poskytneme mu ji?“

„Můžeme.“

„Dáme vám vodoléčbu,“ procedil s úsměvem.

Stál jsem na místě, zády jsem se opíral o zeď.

Z klíčové dírky vytáhl svazek klíčů a udeřil mě jimi tvrdě do obličeje.

„Budete ten druhý,“ řekl jsem.

Zatočil znova klíči. Naslouchal jsem jejich nevlídnému chřestění, ztratil jsem pojem času. V hlavě mi divoce šlehaly záblesky světla. Po obličeji mi stékala krůpěj krve, zůstavovala za sebou mokrou stopu.

„Pojďte,“ řekl, „pojďte, dokud vidíte na cestu.“

Šel jsem. Do místnosti, která vypadala jako hrobka, byla obložená bílými dlaždicemi, bez oken, studená. Ranní světlo pronikalo stropním oknem, které bylo ve výšce asi dvanácti stop, lesklo se na řadě chromových kohoutků a trubek, upevněných podél zdi. Melliotes mě držel za ramena, zatímco žena uvolňovala popruhy na mých zádech. Pokoušel jsem se ho kousat do rukou. Zachřestil klíči.

Svlékl mi kazajku a hodil ji ženě. Zachytila ji, svinula ji, stála u dveří a svírala raneček v náručí. Na obličeji se jí chvěl nepatrný úsměv plný očekávání, úsměv nenarozeného dítěte.

Podíval jsem se na své paže. Bílé a svraskalé, rozhýbávaly se pomalu, jako šneci na začátku jara. Udeřil mě proud vody, shodil mě na kachlíkovou podlahu, valil mě proti zdi. Posadil jsem se, lapal jsem po vzduchu. Nad hučením vody se ozval ženin spokojený dětský smích.

Melliotes se zlehka opíral o protilehlou stěnu. Kapky vody se leskly jako perly na jeho zarostlém těle. Jedna ruka držela trubku připevněnou k bílé gumové hadici. Druhá spočívala na chromovém kole, které čnělo ze zdi. Studená voda mi proudila do obličeje.

Sunul jsem se k němu po všech čtyřech, bokem, s odvráceným obličejem. Voda se vyřinula pode mne, položila mě na záda. Vydrápal jsem se na nohy a skočil jsem po něm, vpůli cesty mě znova zasáhl a znova povalil, zahnal zpátky ke zdi. Zase jsem vstal. Sundal z háčku další trubku, prohlédl si ji jako ostrostřelec.

„Podívejte se na ni,“ řekl. „Moje nejkrásnější stříkačka.“

Drobný pramének vody proletěl místností a zabodl se mi do prsou. Když jsem se podíval, měl jsem na kůži natištěné červené šesticoulové písmeno M, kterým prosakovaly krůpěje mé krve.

„Když jste už mluvil o, zabíjení,“ řekl, „tahle malá stříkačka bude zabíjet.“

Přešel jsem k němu a uchopil jsem ho za krk. Setřásl mě, zavrávoral jsem, ztíží jsem se udržel na nohou. Silnější proud vody mě zahnal zpátky ke zdi.

„Umí zabíjet,“ řekl. „Umí i oslepovat.“

„Udělejte mu to,“ řekla slečna Maconová rozechvělým dívčím hlasem.

„Rád bych. Ale uvědomte si, že musíme zůstat na straně zákona.“ Řekl to úplně vážně.

Voda mi podrazila nohy, vrhla mě hlavou proti zdi. Zůstal jsem ležet na místě, dokud se nezavřely dveře a v zámku se neotočil klíč. Pak jsem se posadil. Na prsou a žaludku jsem měl červenou výšivku, která postupně modrala. Jeho monogram.

Dveře byly z bíle emailované oceli, vyplňovaly těsně rám. Otvíraly se na vnější stranu, ale na mé straně neměly kliku. Vzepřel jsem se do nich dvakrát ramenem, a vzdal jsem se.

Stropní okno bylo z mléčného skla, vyztužené drátěným mřížovím. Ale bylo dobrých dvanáct stop od podlahy, mimo dosah kterékoli lidské bytosti. Pokusil jsem se pomocí kohoutků a trubek vyšplhat po zdi. Jediné, co jsem získal, byla sprcha, kterou jsem už věru nepotřeboval. Zavřel jsem kohoutek, který jsem nedopatřením otevřel, a s odporem jsem pozoroval vodu. Stékala do prohlubně uprostřed podlahy, odtud do trativodu. Trativod byl zakrytý kruhovou kovovou mřížkou. Když jsem pod ni zasunul nehty, pozvedla se. Dřepěl jsem nad čtyřpalcovým otvorem, jediným možným únikem, a litoval jsem, že nejsem krysa. Rozmočená myšlenka se mi pohybovala v hlavě jako poloutopené zvíře.

Z bílé místnosti vedla ještě jedna cesta. Byla hermeticky uzavřená, určená k tomu, aby zadržela vodu. Kdyby se mi podařilo místnost zaplavit, mohl bych vyplavat k stropnímu oknu. Bylo to nebezpečný pokus, ale nebezpečí bylo menší, než kdybych zůstal na místě a počkal, až si Melliotas vymyslí další hry. Nejdřív jsem musel ucpat trativod.

Svlékl jsem si boty a ponožky, špičku jedné boty jsem nacpal do otvoru, utěsnil ji ponožkami. Pak jsem otevřel všechny kohoutky naplno. Voda syčela, řinula se, cákala ze stěny. Uhýbal jsem jí, jak jsem mohl, Melliotes ve mně vypěstoval hydrofobii. Stál jsem na nejvzdálenějším rohu a pozoroval jsem, jak se mi voda plazí ke kotníkům, stoupá po kolena a pokračuje vzhůru k pasu. Za patnáct nebo dvacet minut jsem byl zaplavený.

Voda byla příjemně teplá, postupně jsem se jí přestával bát. Ležel jsem na zádech a čekal, až se ke mně strop dostatečné přiblíží. Když jsem pozvedl hlavu, slyšel jsem, jak vytlačený vzduch syčivě uniká skulinami podél stropního okna. Dlouho jsem bezpečně a nenápadné stoupal s hladinou, až jsem se přiblížil stropu natolik, že jsem se ho mohl dotknout rukou.

Šlapal jsem vodu a pěstí jsem udeřil do okna. Podvědomě jsem úder zmírnil; kdyby pěst pronikla oknem, zhmoždil bych si ruku. Vyztužená tabule se pouze rozštípla, úder zůstal bezúčelný.

Zhluboka jsem se nadechl a potopil jsem se pro botu. Voda byla čirá a klidná, jenom čerstvý přítok, který vytékal z potrubí, bublal a vířil u zdi. Od stropního okna klesal proud světla, měnil tekutou hmotu v krychli světle zeleného světla. Tápal jsem po podlaze, zmocnil jsem se odložené boty. Tlak několika tun vody, které se nahromadily nad mou hlavou, mě bolel v uších. Ve vodě nastal najednou jakýsi pohyb, vibrace, která mi obrátila žaludek. Něco, s čím jsem nepočítal, hatilo můj plán; patrně jsem rafinovaně vynalezl způsob, jak se utopím jako krysa ve studni. Zamířil jsem ke kohoutkům, abych je uzavřel. Ale nejdříve jsem se musel nadechnout a mnoho vzduchu už nad hladinou nezbývalo. S botou v ruce jsem se chystal odrazit se vzhůru. Další otřes zacloumal vodou i mnou. Ode dveří se ozvalo praskání kovu. Dveře měly za úkol zadržovat vodu, ale nepočítalo se s tím, že vody bude plný pokoj. Když jsem se ve vodě pomalu otočil, vyklenuly se bílé dveře jako plachta, s rachotem a sténáním zmizely. Uvolněná síla vody mě hnala za nimi. Pokoušel jsem se volnou rukou něčeho se zachytit, ale sahal jsem jenom do tekuté prázdnoty.

Vyklouzl jsem prázdným otvorem dveří, narazil jsem na protilehlou zeď chodby, a kutálel se podél ni. Zachytil jsem se dveřního rámu, držel jsem se, zatímco mnou smýkal proud vody. Zmírnil se stejně náhle jako vznikl, hladina vody poklesla. Nahmatal jsem podlahu, napřímil jsem se přede dveřmi.

V místnosti byl Melliotes a slečna Maconová. Zápolila ve vodě, cákala rukama nohama. Sklonil se nad ní a zvedl ji v náručí. Šplhala po něm jako lysá, růžová, uboze brebtající opička. Držel jsem botu dosud v ruce, byla to sportovní skotská bota s kovovou podkůvkou na podpatku, a uhodil jsem jí Melliotese do temene hlavy. Padl do mělké vody, žena se k němu stále vinula. Otec šimpanz a jeho dítě.

Rozhlédl jsem se pokojem. Po klesající hladině plavala ženina bílá uniforma, koš na odpadky, rozházená kytice květin, papíry a různé části oděvu. Byl tam bílý dubový stůl, kožené křeslo a pohovka, všechno poznamenané vodou. Na stole ležel list úředního papíru, který měl hlavičku: SANATORIUM MILOSRDNÝ ANDĚL. VODOLÉČBA A VÝPLACHY SŤREV. POKOJE PRO SOUKROMÉ PACIENTY. MAJITEL DR. G. M. MELLIOTES. Benátská adresa a telefonní číslo.

Těžké červené závěsy se tiše rozevřely. Štěrbinami v žaluziích jsem zahlédl sluncem zalitý trávník s veselými záhony a lehátky. Vyhublý stařec v tropickém obleku přecházel od jednoho lehátka k druhému, pokud to chcete nazývat přecházením. Pohyboval se zmateně, několika směry najednou, jako by měl přestřižená nervová vlákna. Naštěstí byl v dobrých rukách. Mohl najít trvalé útočiště v sanatoriu milosrdného anděla.

Něco malého, lepkavého a vzteklého mě škrábalo do nohy. Ustoupil jsem, štítil jsem se jejího doteku.

„Topí se,“ křičela. „Nemohu ho obrátit.“

Melliotes ležel roztažený na promočeném temném koberci, obličej v kaluži vody. Podíval jsem se na zakrvácený zátylek a necítil jsem žádnou lítost. Uchopil jsem ho za paži a za nohu a obrátil jsem ho. Oči měl v sloup, bylo vidět jen bělmo, protkané červenými žilkami. Hrudník se zdvihal jako hrudník unaveného psa.

Žena oběhla stůl a otevřela zásuvku. Vracela se ke mně, v obou rukách držela Melliotesovu pistoli. Nepřál jsem si umřít v jeho společnosti, vyrazil jsem jí pistoli z ruky. Zavrčela zuřivě, zakryla si hubená prsa neduživými pažemi.

„Chci své šaty,“ řekl jsem. „A něco si oblékněte. Nemohu se na vás dívat.“

Její ústa se otevřela a zavřela, otevřela a zavřela, jako ústa ryby. Zvedl jsem pistoli, slečna udělala, co jsem jí nařídil. Otevřela dveře skříně, přetáhla si přes hlavu bavlněné šaty. Můj oblek ležel zmačkaný na dně skříně.

Mávl jsem pistolí. „A vypadněte.“

Odcházela, ohlédla se po muži, který ležel na podlaze. Patos, s kterým se loučili, mi přímo rval srdce. Začal jsem se oblékat.

23

Pistole mela ráži osmatřicet, byl to revolver s šesticoulovou hlavní z modré oceli, číslo série 58237. Zasunul jsem ji do kapsy svého saka. Melliotesův plátěný pruhovaný plášť visel na ramínku ve skříni. V jeho vnitřní kapse jsem našel svou pistoli i svou náprsní tašku. Uložil jsem je na jejich místo a zamířil jsem ke dveřím. Melliotesův dech se zpomaloval, ale spal dosud bezvědomým spánkem.

Mé boty pleskaly po podlaze chodby. Po obou stranách byly těžké dveře, všechny zavřené a zamčené. Chodba byla stejně šerá a ošklivá jako v mém snu. Jediné světlo přicházelo od záclonou zastíněných dveří na opačném konci. Otevřel jsem je a stanul už jednou nohou na zápraží, když se za mými zády ozval výkřik. Byl to ženský výkřik, ztlumený zvukotěsnými stěnami. Vrátil jsem se zpátky.

„Pusťte mě ven!“ Souhlásky byly rozmazané, zřetelné byly jenom samohlásky. „Uééén,“ znělo to jako nářek poraněného zvířete. „Osím– uééen.“

Za jedněmi dveřmi byl křik slyšitelnější, než za ostatními. Když jsem jimi zalomcoval, řekl ženský hlas: „Kdo je to? Pusťte mě ven.“ Opět Mavis. Srdce mi kleslo, pak vyskočilo až do krku. Dítě, které se jednou spálilo, se už neobejde bez ohně.

Řekl jsem tiše: „Jděte k čertu, Mavis,“ ale to byla jenom slova.

Ve skutečnosti jsem se vrátil k Melliotesovi, vzal jsem mu klíče a zkouše] jsem je tak dlouho, až se dveře konečně otevřely. Mavis couvla, podívala se na mě, a vrhla se mi s tichým vzlykem do náručí. „Archer. Vy jste přišel.“

„Já tady trvám. Jako dobrý skřítek v pohádce.“

„Jen když jste tady.“

Šla zpátky do pokoje, posadila se vyčerpaně na visuté lůžko. Byla to cela, podobná té, kterou jsem obýval, měla rovněž zadrátované okno a vypolštářované stěny. Milosrdní andělé pečovali vzorně o své pacienty.

„Jakou má Melliotes klientelu? Blázny?“ Bledá a vyplašená, vypadala sama trochu jako šílená. Kývala hlavou dopředu a dozadu, oči jí klouzaly dopředu a dozadu jako pod vlastní velikou tíhou. „Nikdy dřív jsem tu nebyla.“ Stejným hlasem, klidným a nepřítomným, dodala: „Zabiju ho.“ Na rozkousaném spodním rtu měla zaschlé strupy krve.

„Už se moc zabíjelo. Vzchopte se, Mavis. Tentokrát skutečně odjedete do Mexika.“

Slepě se předklonila, malou hlavu opřela o mé stehno. Vlasy se jí v týlu rozdělovaly, padaly kupředu a visely podél obličeje jako dvě zářící křídla. Zašeptala ze své skrýše: „Když pojedete se mnou.“

Byli jsme zase tam, kde jsme přestali. Jachta a vodní komora, Kilbourne a Melliotes byly postavy a scény z morfinistického snu. Vybavil se mi ohořelý obličej Pata Reavise, o krok jsem ustoupil. „Pojedu s vámi až na letiště. Koupím vám dokonce letenku, jedním směrem, do Mexika.“

„Bojím se jet sama.“ Její hlas byl pouhý šepot, ale její očí za zástěnou vlasů zářily. Řekl jsem, že se bojím jet s sebou. Prudce vstala, dupla nohou do tvrdé podlahy. „Co se děje, Archere, máte někde nějakou slečnu?“

Byla velice špatná herečka, bylo mi trapně, „Přál bych si, abych měl.“

Stála proti mně s rukama zapřenýma v bok, obvinila mě z impotentia coeundi. Jenom použila poněkud odlišný výraz.

Řekl jsem: „Muži vás kazili už od obecné školy, viďte? Ale tím, že tu budete stát a nadávat, nic nedocílíte. Přesně za dvě minuty odtud odcházím. Jestli chcete, můžete jít se mnou. Až na letiště.“

„Až na letiště,“ napodobila mě. „Myslela jsem, že mě máte rád.“

„Mám vás rád. Ale mám dva důvody, proč tu musím zůstat. Za prvé to, co se stalo Reavisovi. Za druhé případ, který vyšetřuju.“

„Myslela jsem, že pracujete pro mě.“

„Pracuju pro sebe.“

„A nejsem náhodou nejlepší část vašeho případu?“

Řekl jsem: „Celek je vždycky lepší než jeho části.“

Ale neslyšel jsem zvuk svého hlasu. Někde zabouchly dveře auta, po betonu spěchaly, kroky, sílily. Někdo těžký a rychlý se blížil po pěšině. Zaslechla zvuky a strnula: postava nymfy na váze.

Vytáhl jsem pistoli a pozoroval jsem chodbu. Vstupní dveře, zastíněné záclonou, byly nepatrně pootevřené, tak jak jsem je zanechal. Na zácloně se objevil stín, dveře zavrzaly. Ustoupil jsem zpátky do pokoje, prohlédl jsem zásobník své automatické pistole. Byl plný, náboj byl dosud v komoře. Kroky se blížily k otevřeným dveřím našeho pokoje, postupně zpomalovaly.

Mavis zaťala prsty do mého ramene. „Kdo je to?“

„Buďte zticha.“

Ale těžké nohy se zastavily. Pohybovaly se nerozhodně, začaly ustupovat. Vyšel jsem do chodby. Kilbourne se rychle kolébal k otevřeným vstupním dveřím.

Řekl jsem: „Stůjte,“ a vystřelil jsem do zdi vedle Kilbournea. Náboj vyryl do omítky šesticoulový šrám a zadržel Kilbournea na místě.

Otočil se pomalu, zvedal ruce jako pod hydraulickým tlakem. Měl tvrdý klobouk, nažehlený tmavý oblek a růžový žíhaný karafiát v klopě. Jeho obličej měl přesně tutéž barvu jako karafiát. „Melliotes měl pravdu,“ řekl. „Neměl jsem vás nechat žít.“

„Udělal jste víc chyb. Stovky lidí jsou dosud naživu –“

Dveře auta se znova zavřely, téměř neslyšitelně. Podal jsem modrý revolver Mavis. „Umíte s tím zacházet?“

„Ano.“

„Odveďte ho do pokoje a ohlídejte ho tam.“

„Ano.“

Odstrčil jsem Kilbournea z cesty, utíkal jsem k vstupním dveřím a skryl jsem se za ně. Nějaký muž pádil ke vchodu, v poničeném nose mu vyluzoval dech fanfáry jako trumpeta. Byl to Kilbourneův šofér, když probíhal dveřmi, podrazil jsem mu špičkou nohy holeně. Dopadl těžce na ruce a na kolena, udeřil jsem ho pažbou své pětačtyřicítky. Dveře zapadly.

Ozvěna jejich úderu se ke mně vrátila z odlehlého konce chodby, znásobená zvukem výstřelu.

Setkal jsem se s ní ve dveřích, měla prázdné ruce.

„Musela jsem to udělat,“ jektala. „Chtěl mi vzít revolver. Byl by nás oba zastřelil.“

„Mě z toho vynechte.“

„Je to pravda, chtěl mě zabít.“ Propadala hysterii, začínala ječet. Podívala se na své ruce, jako kdyby to byli zlí bílí ptáci. Ďábelský kouzelník jménem Kilbourne jí je přičaroval.

Kilbourne se zhroutil na podlaze, jedním mohutným ramenem se opíral o visuté lůžko. Hromada masa nákladně vyparáděná pro smrt, s jedinou květinou, kterou si koupil sám. Temnější karafiát se mu rozvinul v jednom očním důlku. Melliotesovu pistoli měl v klíně.

„Odvezete mě na letiště?“ řekla. „Teď?“

„Teď ne.“ Ohmatal jsem bezvládné, zduřelé zápěstí. „Vždycky uděláte přesně tu nesprávnou věc, má krásko.“

„Je mrtvý?“

„Všichni zemřem.“

„To je dobře. Ale vemte mě pryč. Vypadá strašně.“

„Na to jste měla myslet před minutou.“

„Nepoučujte mě, proboha. Vemte mě pryč.“

Podíval jsem se na ni a pomyslel jsem na Acapulco. Krásné, teplé moře, plné ryb, vysoké mořské útesy a dlouhé pomalé jižní noci. Deset miliónů dolarů a Mavis, a já bych nepotřeboval udělat nic víc, než se trochu usadit.

Před okem, skrytým v mém mozku, proběhl dávno natočený film. Stačilo, abych ho vyňal z pouzdra a opatřil dialogem. Dialog vlastně ani nebyl nutný. Šoféra jsem vyřídil, než padl výstřel. Melliotes byl v bezvědomí. Náboj, který měl Kilbourne v mozku, pocházel z jeho pistole. Mohli bychom s Mavis klidně odejít a počkat, až se vyřídí pozůstalost.

Dlouho a tvrdě jsem si prohlížel její plné tělo a prázdný obličej. Nechal jsem film v pouzdru.

Pochopila můj záměr, než jsem promluvil: „Vy mi nechcete pomoct, že?“

„Umíte si dost dobře pomáhat sama,“ řekl jsem. „Ale ne docela dobře. Mohl bych vás krýt, ale až začne vyšetřování, mohlo by vám něco uklouznout. Byl by z toho první stupeň, a já bych v tom lítal s vámi.“

„Bojíte se jenom o svůj prokletý vytáhlý krk.“

„Mám jenom jeden.“

Změnila přístup: „Můj muž neudělal poslední vůli. Víte, kolik má peněz? Měl peněz?“

„Vím to možné líp než vy. Kdybyste byla mrtvá nebo zavřená, nemohla byste je utratit.“

„Nemohla. Ale vy jste ochotný mě nechat zavřít.“ Ústa se jí stáhla sebelítostí.

„Ne nadlouho, možná vůbec ne. Můžete tvrdit, že to bylo neúmyslné zabití, nebo trvat na sebeobraně. Za své peníze si koupíte takové advokáty, že nestrávíte ve vězení ani noc.“

„Obelháváte mě.“

„Ne.“ Vstal jsem a díval se jí do obličeje. „Přeju vám jen to nejlepší.“

„Kdyby to byla pravda, odvedl byste mě odsud. Mohli bychom odjet společně. Kamkoliv.“

„Taky jsem na to myslel. Nejde to.“

„Nechcete mě?“ Byla zklamaná a zmatená. „Řekl jste, že jsem krásná. Dokázala bych, že byste byl se mnou šťastný, Lew.“

„Ne až do konce svého života.“

„To nevíte,“ řekla, „nevyzkoušel jste si mě.“

Styděl jsem se za ni. I za sebe. Film o Acapulcu se pohnul v hlubině mého mozku jako nádherný had.

„Telefon je v Melliotesově kanceláři,“ řekl jsem.‘ „Zavoláte policii. Bude lepší, když budete trvat na sebeobraně.“

Rozbrečela se, stála a divoce vzlykala, ústa měla otevřená, oči pevně zavřené. Prudký, dětinský žal byl dojemnější než všechny její pózy. Když tápala po něčem, do čeho by mohla plakat, nabídl jsem své rameno. A chlácholil jsem ji, když jsem ji vedl chodbou k telefonu.

24

Vratný ve studiu byl urostlý policajt na odpočinku v exportním celofánovém balení. Naklonil se k otvoru ve skleněné tabuli: „Koho jste si přál vidět?“

„Mildred Flemingovou. Je sekretářka některého producenta nebo režiséra.“

„Ano, vím. Slečna Flemingová. Okamžik, prosím.“ Mluvil do telefonu u svého lokte, vzhlédl s tázavě povytaženým obočím. „Slečna Flemingová chce vědět, kdo s ní chce mluvit.“

„Lewis Archer. Řekněte, že mě poslala Maud Slocumová.“

„Kdo vás poslal?“

„Maud Slocumová.“ Jméno našlo překvapivou odezvu v mém nitru.

Mluvil znova do telefonu, pak vzhlédl s úsměvem. „Slečna Flemingová tu bude za chviličku. Posaďte se, pane Armature.“

Usedl jsem na chromovanou židli na vzdáleném konci prostorné dvorany. Na této straně skleněné stěny jsem byl jediná živá bytost, jinak visely všude po zdech jen obrovské fotografie. Hvězdy a charakterní herci na mě shlíželi ze vznešeného, neskutečného světa, kde byli všichni mladí a nadmíru veselí. Jeden světlovlasý zajíček mi připomněl Mavis; jeden tmavovlasý mladý chlapák by mohl být Pat Ryan, napucovaný a opatřený porcelánovým chrupem. Jenomže Pat byl zahrabaný někde v nějaké jámě. Mavis se v justičním paláci dohadovala se svými advokáty o kauci. Své happy endy a své největší pomeranče si Kalifornie šetřila pro export.

Malá žena v jasně rudé blůze prošla skleněnými dveřmi, které se samočinně otevřely a zavřely. Její krátce zastřižené vlasy byly modročerné, seděly na malé hlavě jako laková čínská čepice. Oči měla tmavohnědé, zkušené, obtížené mírnými váčky.

Vstal jsem a šel jsem jí naproti, její sešněrované tělo ke mně spěchalo s rychlou, nervózní energií. „Slečna Flemingová? Já jsem Archer.“

„Vítám vás.“ Podala mi pevnou, chladnou ruku. „Al myslím říkal, že se jmenujete Armature.“

„To říkal.“

„Jsem ráda, že se tak nejmenujete. Kdysi tady byl asistent režie, který se jmenoval Organic, nikdo ho nebral vážně. Změnil si jméno a polepšil si.“ Rychlost její řeči byla sto slov za minutu, odpovídala psacímu stroji v jejím mozku. „Al taky říkal, že vás poslala Maud, je to zase jeden z jeho nesmrtelných výmyslů?“

„Řekl to, ale není to tak úplně pravda.“

Úsměv jí zmizel z očí, přeměřila mě tvrdě od hlavy až k patě. Byl jsem rád, že jsem se cestou z justičního paláce převlékl. Za pět nebo za deset let si bude ještě pořád pamatovat vzorek mé kravaty, bude schopna najít mou podobu v albu zločinců.

„Tak podívejte se,“ řekla nepřátelsky, „řekněte mi, co prodáváte, a já vám řeknu, kolik toho nechci, ať je to cokoliv. Mám totiž moc práce, příteli, tohle jste si mohl odpustit.“

„Prodávám své služby.“

„Ale proboha, to snad ne!“ Byla rozený šašek.

„Jsem soukromý detektiv. Pracoval jsem pro paní Slocumovou až do minulé noci.“

„Co jste dělal?“

„Pátral. V jisté záležitosti.“

„Je zvláštní, že mi nic neřekla.“ Probudil se v ní znova zájem. „Předevčírem jsem s ní obědvala. Co se stalo včera v noci, vyhodila vás?“

„Ne. Vzdala se.“

„Nerozumím vám.“ Ale vytušila z mého přízvuku konec. Oči jí ztemněly pohnutím.

„Spáchala včera v noci sebevraždu,“ řekl jsem.

Náhle se posadila, seděla strnule na okraji zelené plastikové pohovky. „Kecáte.“

„Je doopravdy mrtvá.“

„Proč, proboha?“ Slzy jí vytryskly z očí, stékaly po tvářích, smývaly silnou vrstvu líčidla. Setřela je schumlaným papírovým kapesníkem. „Promiňte. Měla jsem ji moc ráda. Už od školních let.“

„Měl jsem ji taky rád. Proto s vámi chci mluvit.“

Nesla se jako kolibřík k hlavním dveřím. „Pojďte naproti. Koupím vám kafe.“

Smíšený obchod na protějším nároží měl na skladě všechno, co podobný obchod má mít, chyběla jenom léčiva. Noviny a časopisy, promítací přístroje a lízátka, brýle proti slunci a kosmetika a plavky, a dvacet zkrachovaných existencí, které vyhlížely ve dveřích známou tvář. Vzadu byla malá jídelna, podél jedné stěny měla boxy, v mrtvé odpolední době byly většinou prázdné.

Mildred Flemingová do jednoho vklouzla, číšnici za pultem ukázala dva zdvižené prsty. Číšnice přiběhla s dvěma objemnými konvicemi, obskakovala mou společnicí.

„Husa,“ řekla slečna Flemingová, když číšnice odešla. „Myslí si, bůhvíjak nejsem vlivná, dneska už nikdo žádný vliv nemá.“ Naklonila se přes poškrábanou stolní desku, usrkávala kávu. „Tak povídejte, chudák Maud. Bez kafe bych to nesnesla.“

Přišel jsem proto, abych se ptal, ale napřed jsem jí řekl, co jsem považoval za správné, aby věděla. Co provedla voda Olivii Slocumové, co provedl oheň Patu Ryanovi, co strychnin udělal Maud. Vynechal jsem Kilbournea a Mavis a všechno, co si udělali navzájem.

Přijala to klidně, jenom ke konci už nebyla skoro vůbec nalíčená. Nepromluvila jediné slovo, dokud jsem se nezmínil o Knudsonovi a o tom, že mě vyštval z města.

„Nevšímejte si moc toho, co řekl. Umím si představit, jak mu je. Nevím, jestli vám to mám říct –“

„Nemusíte mi to říkat. Knudson ji miloval, to bylo zřejmé.“

Hledal jsem trhlinu v její obraně. Většina dobrých sekretářek trpí profesionální slabostí: shromažďují tajně informace, když je shromáždily, musí je někomu sdělit.

Dopálila se. „Proč jste přišel, když už všechno víte?“

„Vím moc málo. Nevím, kdo utopil Olivii Slocumovou, ani proč si Maud Slocumová vzala strychnin. Přišel jsem za vámi, protože jste její nejlepší přítelkyně. Myslím si, že máte právo vědět, co se stalo, a že mi pomůžete to objasnit.“

Byla spokojená. „Chci vám pomoct. Maud mi plně důvěřovala a mohu vám říct, že měla chudák tragický život.“ Objednala další kávu, a znova se ke mně obrátila: „Pokud jde o její tchyni, neříkal jste, že ji zabil ten Pat Ryan?“

„To je Knudsonova teorie a většina důkazů ji podporuje. Já jsem ji optoval, ale zatím jsem ji ještě nekoupil.“

„Nemyslíte přece, že Maud –“ V zšeřelém boxu jí černě zaplanuly oči.

„Nemyslím.“

„Jsem ráda, že si to nemyslíte. Každý, kdo ji znal, by vám potvrdil, že nebyla schopná nikomu ublížit. Navzdory všemu byla velice jemné stvoření.“

„Navzdory všemu?“

„Navzdory jejímu prokletému, zpackanému životu. Navzdory všemu, co ji přimělo k sebevraždě.“

„Vy víte, proč ji spáchala?“

„Myslím, že to vím. Týrali ji patnáct let. Je to jediná žena, o které vím, že se vždycky snažila chovat se správně a nikdy se jí to nepodařilo. Všechno u ní bylo v pořádku, kromě jejího života. Udělala několik chyb a nemohla je už smazat. Řeknu vám to pod jednou podmínkou. Umíte dodržet čestné slovo?“

„Umím držet slovo. Byl jsem za války důstojník, jestli to byla čest, nevím.“

Přísný, ostrý pohled mě znovu přeměřil. „Budu vám důvěřovat tolik, kolik bych důvěřovala sama sobě, o nic víc. Dejte mi slovo, že se to Káťa nikdy nedoví, že ji to nikdy v ničem neovlivní.“

Uhodl jsem, co mi bude vypravovat. „Nemohu vám to zaručit, když to vědí ještě jiní.“

„Nikdo kromě mě,“ řekla. „A Knudson, pochopitelně, možná i jeho žena.“

„Knudson je tedy ženatý.“

„Nežije s ní patnáct nebo šestnáct let, ale formálně je pořád ještě ženatý. Nerozvede se s ním, ať dělá co chce. Nenávidí ho. Myslím, že nenávidí celý svět. Bude šťastná, až se doví, že se Maud zabila.“

„Znáte ji?“

„Jestli ji znám! Žila jsem v jejím domě skoro rok a znám ji líp, než bych si přála. Eleanor Knudsonová patří k těm tvrdým, řádným ženám, které by nevěnovaly dva šestáky, aby zavřely mrtvému oči. Maud tam bydlela taky, měly jsme společný pokoj: tak to všechno začalo. Byly jsme v druhém ročníku v Berkeley.“

„Paní Knudsonova měla v Berkeley penzión?“

„Pronajímala pokoje jenom děvčatům. Její muž byl seržant u oaklandské policie. Byla starší než on; nikdy jsem nepochopila, jak se jí podařilo ho uhnat. Pravděpodobně starým trikem, jako bytná: určité společenství, mateřská péče, bližší společenství. Byla chytrá a nebyla ošklivá, pokud máte rád ten druh, který je z chladné oceli. V každém případě, když jsme se k nim nastěhovaly, byli s Ralfem už několik let ženatí.“

„Vy a Maud jste se nastěhovaly?“

„Ano. První ročník jsme vystudovaly na pedagogickém institutu v Santa Barbara, ale nemohly jsme tam zůstat. Musely jsme si na studie vydělávat, a v Santa Barbara bylo málo pracovních příležitostí. Maudin otec byl farmář ve Ventuře – tam jsme také chodily do střední školy – ale pokles cen ho zničil. Můj otec byl mrtvý a matka mě nemohla podporovat. Ve dvaatřicátém měla co dělat, aby se uživila sama. Tak jsme se s Maud přestěhovaly do velkého města. Uměly jsem obě těsnopis a psát na stroji, využily jsme toho, dělaly jsme veřejné zapisovatelky a opisovaly jsme disertační práce. Živobytí bylo v té době levné. Paní Knudsonové jsme platily za pokoj deset dolarů měsíčně, vařily jsme si samy. Někdy jsme se dokonce dostaly i na přednášky.“

„Žil jsem v té době nedaleko,“ řekl jsem.

Dopila zbytek kávy, zapálila si cigaretu, pozorovala mě zasmušile clonou kouře. „Byly to nádherně smutné dny, tenkrát. V San Franciscu a v Oaklandu stály nekonečné fronty na dobročinnou polívku, ale my jsme věřily, že se prosadíme, že uděláme díru do světa. Dodatečně jsem přišla na to, že to byl vlastně všechno můj výmysl. Maud šla s sebou, protože jsem ji potřebovala. Byla chytřejší a laskavější. Ženštější. Čistě ženský typ, rozumíte? Ve skutečnosti chtěla jenom manžela, domov, příležitost, aby ze svých děti mohla vychovat stejně slušné lidi, jako byla sama. A tak se zapletla s člověkem, který se s ní nikdy nemohl oženit. Rozhodně ne za života Eleanor Knudsonové. Viděla jsem, co se děje, ale nemohla jsem tomu zabránit. Byli stvoření jeden pro druhého, Maud a Ralf, jako v milostných románech. On byl stoprocentní chlap, ona stoprocentní ženská, jeho manželka byla studená mrcha. Nemohli žít v tomtéž domě, aniž by se do sebe nezamilovali.“

„A milovali se.“

„Jděte do háje!“ odsekla. „Nemusíte v tom hledat žádnou špinavost. Bylo to v pořádku. Bylo jí dvacet, byla hrdá, neměla dosud žádného milence. On se hodil k ní, ona k němu. Byli jako Adam a Eva: Maud nemohla za to, že už byl ženatý. Šla do toho slepě, jako dítě, a on také. Prostě se to stalo. Byl to opravdový vztah,“ zdůraznila. „Podívejte se, jak dlouho vydržel.“

„Díval jsem se.“

Nespokojeně se pohnula, malými, tvrdými prsty drolila konec cigarety. „Nevím, proč vám to říkám. K čemu vám to je? Platí vás někdo?“

„Maud mi dala dvě stě dolarů; jsou už pryč. Ale když nějaký případ začnu, chci dojít až do konce. Je to něco víc než zvědavost. Zemřela pro nějaký důvod. Dlužím jí i sobě, abych ten důvod našel, abych její smrt objasnil.“

„Ralf Knudson zná důvody. Eleanor Knudsonova je zná: svým způsobem to bylo její dílo. Maud musela prožít nejlepší léta s člověkem, kterého nemilovala, myslím si, že toho nakonec měla dost.“

„Jak to myslíte, musela si vzít Slocuma?“

„Nedal jste mi své slovo,“ řekla. „Káťa.“

„O Káťu se nemusíte bát. Je mi jí líto. Neublížím jí.“

„Koneckonců, myslím si, že na tom vlastně nezáleží. Slocum musel vědět, že to není jeho dítě. Říkali, že je sedmiměsíční, ale Slocum musel znát pravdu.“

„Kátin otec je tedy Knudson.“

„Kdo jiný? Když se dověděl, že je Maud těhotná, prosil svou ženu o rozvod. Nabízel jí všechno, co měl. Strašně si přál, aby Maud šla s ním, ale ona nechtěla. Byla vyděšená, měla starost o dítě. James Slocum si ji chtěl vzít, podřídila se mu.“

„Jak k tomu dospěl?“

„Maud mu celou zimu opisovala. Psal diplomní práci o dramatu, a zdálo se, že je zazobaný. Ale to nebyl skutečný důvod, proč si ho vzala, nebo rozhodně ne jediný důvod. Byl slabý, chápete? Naříkal, že ji potřebuje, tvrdil, že ho může zachránit. Nevím, jestli se jí to podařilo. Spíš se zdá, že ne.“

„Pořád se ještě snažila,“ řekl jsem. „Měla byste vlastně dělat mou práci, slečno Flemingová.“

„Protože si všímám věcí? Ano, všímám. Ale pokud šlo o Maud, nemusela jsem se namáhat: byly jsme jako sestry. Než Slocumovi odpověděla, všechno jsme probraly. Radila jsem jí, aby si ho vzala. Udělala jsem chybu. Dělám často chyby.“ Trpký úsměv jí stáhl ústa i oči. „Bohužel nejsem doopravdy slečna. Jmenuji se paní Mildred Flemingová Krausová Petersonová Danielsová Woodburyová. Byla jsem čtyřikrát vdaná.“

„Čtyřnásobně vám blahopřeju.“

„Jo,“ odpověděla. „Jak už jsem řekla, dělám často chyby. Většinou za ně platím sama. Tentokrát zaplatila Maud. Před koncem jarního semestru opustili se Slocumem školu a odstěhovali se k jeho matce do Údolí nopálů. Byla rozhodnutá být dobrou manželkou a dobrou matkou a vydržela to dvanáct let. Dvanáct let.

V šestačtyřicátém našla v losangeleských novinách Knudsonovu fotografii. Byl poručíkem chicagské policie a dopadl nějakého uprchlého trestance, Maud si uvědomila, že ho stále ještě miluje a že promarňuje svůj život. Přijela sem a řekla mi to a já jsem jí poradila, aby se probila do Chicaga, i kdyby měla jet třeba stopem. Měla našetřené nějaké peníze a jela, Knudson žil stále ještě sám. Pak už nežil sám.

Koncem roku propustili velitele nopálské policie pro korupci. Knudson si o to místo zažádal a dostal ho. Chtěl být blízko Maud a chtěl vidět svou dceru. Nakonec se k sobě přece jenom dostali, alespoň určitým způsobem.“ Vzdychla. „Myslím, že Maud neuměla mít milence, nesnesla příslušně napětí. Nebyla stvořená pro intriky.“

„Ne. Nepovedlo se to.“

„Maud už byla natolik zralá, že věděla, co by měla udělat, kdyby to ovšem mohla udělat. Tentokrát by byla odešla s Knudsonem. Ale bylo už pozdě. Musela myslet na Káťu. Neštěstí bylo, že Káťa neměla ráda Knudsona. A milovala Slocuma.“

„Až moc,“ řekl jsem,

„Vím, co myslíte.“ Tmavé, bystré oči znepřístupněly, znova zpozorněly. „Pochopitelně věří, že Slocum je její otec. Snad bude lepší, když v tom bude pokračovat, nemyslíte?“

„To není má věc.“

„Ani moje. Naštěstí. Ale ať už se s Káťou stane cokoliv, bude mi jí líto. Je to hanba, je to skvělá holka. Myslím, že se během víkendu na ni přijedu podívat. Málem jsem zapomněla na pohřeb. Kdy je pohřeb?“

„Nevím. Zavolejte k nim.“

Vstala rychle a podala mi ruku. „Budu muset jít – musím dokončit nějakou práci. Kolik je hodin?“

Podíval jsem se na hodinky. „Čtyři.“

„Sbohem, pane Archere. Děkuju vám za pozornost.“

„Já bych měl poděkovat vám.“

„Ne. Potřebovala jsem o tom s někým mluvit. Měla jsem pocit viny. Mám ho dosud.“

„Proč?“

„Asi proto, že žiju.“ Vynutila úsměv a odspěchala.

Seděl jsem nad třetím šálkem kávy a přemýšlel o Maud Slocumové. Její příběh patřil k těm, které postrádají padouchy i hrdiny. Nebylo koho obdivovat, ani obviňovat. Každý ublížil sobě i jiným. Každý chybil. Každý trpěl.

Káťa Slocumová trpěla možná nejvíc. Moje sympatie přecházely z mrtvé ženy na žijící dívku. Narodila se do toho nevinná. Byla odkojená nenávistí, vychovaná v tichém pekle, kde nebylo nic skutečného kromě její lásky k otci. Který nebyl její otec.

25

Cesta starým autobusem do Quinta, přecpaným výletníky, byla dlouhá, pomalá a horká. Slečna, která čpěla pivem a levnou sladkou voňavkou, mě celou cestu oslňovala líčením svých sportovních i společenských úspěchů. Na zastávce v Quintu jsem se s ní rychle rozloučil a zamířil jsem k molu.

Můj vůz byl tam, kde jsem ho nechal. Účtenka za parkování byla zasunutá za stírákem. Roztrhal jsem ji na osm dílů, jeden za druhým jsem je naházel do moře. Pokud to bude možné, nehodlám se vrátit do Quinta.

Průsmykem jsem sjel znova do Údolí nopálů. Hlavní ulice byla ucpaná odpoledním provozem, podél chodníků parkovaly vozy. Přede mnou jeden naštěstí vyjel, zacouval jsem na jeho místo. Obešel jsem jeden domovní blok, vešel k Antoniovi a posadil se na konec přelidněného baru. Antonio mě zahlédl, poznal mě a pokynul mi.

Aniž jsme vyměnili slovo, odešel k sejfu a otevřel ho. Když se přišel zeptat, co si přeju, držel už nemotorný novinový balíček v ruce. Poděkoval jsem mu. Přivítal mě. Objednal jsem si dvojitou whisky, přinesl mi ji. Zaplatil jsem ji. Zapálil mi cigaretu. Vypil jsem whisky naráz, a odešel jsem s penězi v kapse.

Gretchen Hecková stála u plynového sporáku přímo za dveřmi svého vlečňáku. Měla na sobě podprsenku a dlouhé kalhoty. Vlasy měla vyčesané do uzlu, připevněné pružnou páskou. Smažila vejce, prskalo a třaskalo jako miniaturní automatická pistole, která mi prostřeluje útroby hladem.

Nevšimla si mě, dokud jsem nezaklepal na otevřené dveře. Pak mě poznala. Vzala pánev a zamávala jí jako kyjem. Vejce spadlo na podlahu, roztěkalo se do žlutá. „Vypadněte.“

„Za minutu.“

„Jste špinavý prase, který pomáhalo vodkrouhnout Pata. Nic vám neřeknu.“

„Já vám řeknu.“

„Nemáte mi co vykládat. A nic nevím. Vystřelte.“ Se zdviženou pánví v ruce, připravená ji po mně hodit, by byla vlastně měla vypadat směšně. Nevypadala vůbec směšně.

Mluvil jsem rychle: „Pat mi pro vás něco dal, než umřel –“

„Než jste ho zabil, jste chtěl říct.“

„Mlčte a poslouchejte. Nemůžu tu zůstat věčnost.“

„No tak dobře, dopovídejte mi svou pohádku. Vím, že lžete, podvodníku. Chcete mě do toho namočit, jenomže já nic nevím. Jak jsem mohla vědět, že někoho zavraždil?“

„Zahoďte to a poslouchejte mě. Jdu dovnitř.“

„Přes mou mrtvolu!“

Překročil jsem práh, vykroutil jsem jí pánev z ruky a usadil jsem ji do jediné židle: „Pat nikoho nezavraždil, rozumíte?“

„Stálo to v novinách. Aspoň teď vím, že lžete.“ Ale hlas ztratil vášnivé zaujetí. Měkká ústa znejistěla.

„Nesmíte věřit novinám. Paní Slocumová zemřela nešťastnou náhodou.“

„Proč tedy Pata zabili, když jí nezavraždil?“

„Protože to tvrdil. Slyšel, jak mi strážník říká, že je mrtvá. Šel k muži, pro kterého pracoval, a přesvědčil ho, že ji zabil.“

„Takovej blázen nebyl.“

„Ne. Byl mazanej jako liška. Velký šéf mu za to dal deset táců. Pat si nechal zaplatit za vraždu, kterou nespáchal.“

„Ježíšmarjá!“ Oči se jí zvětšily obdivem. „Říkala jsem vám, že má všech pět pohromadě.“

„Měl taky srdce.“ Lež mi zanechala na jazyku žlučovitou pachuť. „Když pochopil, že to neuhraje, dal mi těch deset táců, abych vám je odevzdal. Řekl, že jste jeho dědička.“

„Ne. To že řekl?“ Chrpové oči přímo přetékaly.

„A co ještě řek?“

Můj jazyk blábolil dál: „Řek, že je máte dostat pod jednou podmínkou: když odejdete z Údolí nopálů někam, kde budete moct začít slušný život, Řekl, že když to uděláte, ničeho nelituje.“

„Udělám!“ vykřikla, „Říkal jste deset táců? Deset tisíc dolarů?“

„Přesně.“ Podal jsem jí balíček. „Neutrácejte je v Kalifornii, mohli by vás načapat. A neříkejte nikomu, co jsem vám povídal. Odjeďte do nějakého jiného státu, uložte si peníze do banky a kupte si dům nebo něco rozumného. Tak si to Pat přál.“

„Řek vám to?“ Strhla obal a tiskla si bankovky na prsa.

„Ano. Řekl to.“ A dodal jsem to, co chtěla slyšet, nebyl důvod, proč bych to neudělal. „Řek také, že vás miluje.“

„Ano,“ zašeptala. „Taky jsem ho milovala.“

„Teď už musím jít, Gretchen.“

„Počkejte minutu.“ Vstala, její ústa se podivně namáhala, jak se snažila vyslovit otázku. „Proč jste – chtěla jsem říct, že vám věřím, že jste byl jeho kámoš. Vodpusťte mi. Myslela jsem, že jste ho shodil. A vy jste zatím přišel a přines mi vod Pata ty prachy.“

„Nelamte si s tím hlavu,“ řekl jsem. „Pokud můžete, vypadněte z města už dneska v noci.“

„Jo. Samo. Udělám všecko, co Pat chtěl. Byl přece ohromnej pašák.“

Odvrátil jsem se a vyšel jsem ze dveří, aby Gretchen neviděla můj obličej. „Sbohem, Gretchen.“

Trvalé štěstí jí ty peníze asi nepřinesou. Koupí si norkový kožich nebo rychlý vůz, najde si přítele, který buď ukradne jedno nebo rozbije druhé. Nového Reavise, pravděpodobně. Ale přece jenom získá trochu jiné vzpomínky, než na jaké je zvyklá. Až dosud jí nezbylo na památku nic a mně toho zbývalo až příliš. Nechtěl jsem nic, co by mi připomínalo Reavise nebo Kilbournea.

Paní Strangová mě doprovodila do ložnice Jamese Slocuma. Byl to velice mužný pokoj, vybavený červenými koženými křesly a solidním tmavým nábytkem, Na stěnách, obložených dubem, visely rytiny starých plachetnic, za kterými se otvíralo nehybné moře. Celou jednu zeď zabírala zabudovaná knihovna, přeplněná nejrůznějšími svazky. Byl to druh pokoje, jaký nadějeplná matka zařídí svému synovi.

Syn Olivie Slocumové seděl na konci veliké, čtyřdílné postele. Jeho obličej byl bezkrevný a hubený. V pozdním, šedém světle, které pronikalo okny, vypadal jako stříbřitá napodobenina muže. Francis Marvell si seděl na vlastních nohách v židli vedle Slocuma. Pozornost obou byla upoutána k šachovnici, rozložené mezi nimi na okraji postele a pokryté černými a bílými figurkami ze slonoviny.

Slocumova ruka se vynořila z rudého hedvábného rukávu a táhla černým střelcem. „Tak.“

„Výborně,“ řekl Marvell. „Ano, výborně.“

Slocum pozdvihl zasněný pohled od šachovnice a zaměřil ho na mě. „Ano?“

„Řekl jste, že přijmete pana Archera,“ zablekotala hospodyně.

„Pana Archera? Ach tak. Vstupte, pane Archere“ Hlas byl slabý a trochu podrážděný.

Paní Strangová odešla. Já jsem zůstal stát na místě. Slocum s Marvellem vytvářeli atmosféru, jakýsi její intimní okruh, do kterého jsem netoužil vstoupit. Oni o mě také nestáli. Jejich hlavy se ke mně obracely v tomtéž netrpělivém úhlu, přáli si, abych už byl pryč. Abych je ponechal jejich spletité šachové partii.

„Doufám, že se vám už daří líp, pane Slocume.“ Nic chytřejšího mě nenapadlo.

„Nevím. Prožil jsem řadu neuvěřitelně strašlivých otřesů.“ Za jeho slovy kvičela sebelítost jako krysa za zdí. „Ztratil jsem matku, ztratil jsem ženu, teď se proti mně obrátila i vlastní dcera.“

„Já jsem s tebou, příteli,“ řekl Marvell. „Víš přece, že se na mě můžeš spolehnout.“ Slocum se slabě usmál. Natáhl ruku k Marvellově, která ležela nehybně vedle šachovnice, ale zavčas se zarazil.

„Jestli jste přišel kvůli hře,“ řekl mi Marvell, „musím se vám bohužel přiznat, že jsme se vzdali. Po tom všem, co se stalo, mi bude možná trvat měsíce nebo i léta, než znovu dobydu svět představivosti. Ubohý drahý James už možná nikdy nebude hrát.“

„Žádná velká ztráta pro divadlo,“ řekl Slocum s tichým patosem. „Ale pana Archera nezajímá hra, Francisi. Myslel jsem, že už víš, že je detektiv. Myslím, že shání svůj honorář.“

„Ten jsem už dostal.“

„To je dobře. Ode mě byste nedostal ani vindru. Smím se pokusit uhodnout, kdo vám zaplatil?“.

„Nemusíte. Vaše žena.“

„Ovšem! A mám vám říct proč?“ Předklonil se, zaťal prsty do přikrývky. Oči mu planuly horečkou nebo vášní. Stříbrný obličej byl špičatý a propadlý jako obličej starého muže. „Protože jste jí pomohl zavraždit mou matku, nemám pravdu? Nemám pravdu?“

Marvell rozpletl nohy a vstal, odvracel zmatený obličej.

„Ne, Francisi, prosím tě, neodcházej. Chci, abys to slyšel. Chci, abys věděl, s kým jsem musel prožít svůj život.“

Marvell se zhroutil zpátky do křesla, začal si hryzat klouby.

„Pokračujte,“ řekl jsem. „Je to zajímavé.“

„Pochopil jsem to předevčírem v noci. Ležel jsem tady a přemýšlel jsem a najednou jsem to všechno viděl jasně. Vždycky nenáviděla mou matku, chtěla její peníze a chtěla mě opustit. Ale bez pomoci se neodvažovala ji zavraždit. Vy jste přispěl.profesionálním trikem, že?“

„A co byl, prosím, můj vlastni úkol?“

Jeho hlas byl měkký a lstivý: „Vy jste dodal obětního beránka, pane Archere. Maud bezpochyby utopila matku sama; takovou práci by nikomu nepřenechala, ona rozhodně ne. Vy jste musel zajistit, že to odnese Reavis. Mé podezření se potvrdilo včera, když našli Reavisovi čepici v háji u bazénu. Věděl jsem, že ji tam Reavis nenechal. Nechal ji v autě na předním sedadle. Viděl jsem ji na vlastní oči. Dovtípil jsem se, že jste ji tam také viděl, a pochopil, k čemu jí můžete zneužít.“

„Nejsem tak důvtipný, pane Slocume. Ale kdybychom připustili, že co říkáte, je pravda, co s tím uděláte?“

„Nemohu udělat nic.“ Obrátil oči ke stropu, sepjal ruce, vypadal jako šílený svatý. „Kdybych chtěl, abyste byl potrestaný, musel bych vytroubit svou hanbu, hanbu své ženy, do celého světa. Můžete si žít klidně, pokud vás netíží svědomí. Včera v noci jsem splnil svou povinnost vůči své mrtvé matce. Řekl jsem své ženě, co jsem teď řekl vám. Zabila se. Dala mi zapravdu.“

Ostrá odpověď se mi drala na jazyk. Spokl jsem ji se zaťatými zuby. Slocum se vzdálil od skutečnosti. Kdybych mu řekl, že dohnal naprosto nesmyslně svou ženu k sebevraždě, pohroužil by se ještě víc do neskutečného světa.

Maud Slocumová se nezabila proto, že zavraždila svou tchyni. Slocumova povídačka jí vyzradila, že to neudělal Reavis. Musel to tedy udělat někdo jiný.

Řekl jsem Marvellovi: „Jestli vám na tom nešťastníkovi záleží, sežeňte mu dobrého doktora.“

Vytřeštil na mě oči a zamumlal do kloubů něco nesouvislého. Slocum dosud zíral do stropu, na obličeji smutný, svatý úsměv. Šel jsem. Z haly jsem zaslechl, jak říká: „Jsi na tahu, Francisi.“

Procházel jsem sám domem, myslel jsem na Maud Slocumovou a hledal jsem její dceru. Pokoje i chodby byly prázdné a tiché. Vlna násilí, která zaplavila dům, ustoupila a smetla s sebou život. Veranda, lodžie, terasy, všechno bylo liduprázdné a mrtvé, jenom květiny planuly v pohasínajícím světle. Vyhnul jsem se bazénu, který se třpytil za stromy jako zlověstná čepel. Prošel jsem pohřební alejí cypřišů a vešel jsem do zahrádky staré paní Slocumové.

Káťa seděla na kamenné lavičce uprostřed záplavy květin. Dívala se k západu, kde před okamžikem slavně zašlo slunce. Dětské oči se pozvedly za kamennou zeď, upřely se k horám. Pozorovala jejich purpurové stěny, jako by to byly stěny obrovitého vězení, v kterém byla odsouzena prožít o samotě věčnost.

Zavolal jsem na ni přes plot: „Káťo! Smím vstoupit?“

Otočila se pomalu, v očích odraz obrovských; pravěkých hor. Její hlas byl prázdný: „Dobrý den, pane Archere. Prosím, vstupte.“

Odstranil jsem dřevěnou závoru a vešel do zahrady.

„Nezavírejte,“ řekla. „Můžete klidně nechat otevřeno.“

„Co tady děláte?“

„Přemýšlím si.“ Odsunula se na lavičce, udělala mi místo. Betonová plocha byla dosud vyhřátá sluncem.

„O čem přemýšlíte?“

„O sobě. Všechno kolem mi vždycky připadalo krásné, najednou to pro mě vůbec nic neznamená: Myslím, že to, co říká o přírodě Coleridge, je pravda. Vidíte pouze tu krásu, kterou chováte ve vlastním srdci. Když je srdce pusté, změní se i svět v pustinu. Četl jste někdy jeho Ódu na sklíčenost?“

Řekl jsem, že jsem ji nečetl.

„Teď tomu rozumím. Kdybych měla tolik odvahy jako maminka, zabila bych se. Ale jaká jsem, budu posedávat a čekat, co se se mnou stane. Dobré nebo špatné, vlastně na tom nezáleží.“

Nevěděl jsem, co říct. Něco bezvýznamného a konejšivého. „Nemyslíte, že všechno zlé se už stalo?“

„Kromě prázdnoty v mém srdci.“ Kdyby byla nemluvila smrtelně vážně, bylo by to znělo jako pošetilá fráze.

Řekl jsem: „Vypovídejte se z toho.“

„Jak to myslíte?“

Setkala se s mým pohledem. Dlouhou chvíli jsme se na sebe dívali. Její tělo se schoulilo a nahrbilo, odtáhla se ode mě. „Nevím, co tím myslíte.“

„Zabila jste babičku,“ řekl jsem. „Můžete o tom se mnou klidně mluvit.“

Sklonila hlavu a ramena, seděla schlíple a tiše. „Všichni to vědí?“

„Nikdo to neví, Káťo. Jenom já a Ralf Knudson.“

„Ano. Dneska se mnou mluvil. Pan Knudson je můj otec. Proč mi to neřekli dřív? Nebyla bych poslala ten dopis.“

„Proč jste ho poslala?“ řekl jsem.

„Protože jsem matku nenáviděla. Podváděla tatínka – pana Slocuma. Viděla jsem ji jednou s panem Knudsonem a chtěla jsem ji potrestat, chtěla jsem, aby trpěla. A myslela jsem si, kdyby se to tatínek – pan Slocum – dověděl, vyhnal by ji a žili bychom spolu. Pochopte to, věčně se hádali nebo spolu nemluvili. Chtěla jsem, aby se rozešli, aby byl konečně klid. Ale dopis nic nezměnil.“

Chvíli působila jako dospělá žena; nebo ještě spíš jako vědma bez věku, která zná prastarou moudrost.

Změnila se znova v dítě, v utrápené dítě, které se pokouší vysvětlit nevysvětlitelné: jak člověk s nejlepšími úmysly spáchá vraždu.

„Zvolila jste tedy drastický způsob,“ řekl jsem. „Usoudila jste, že babiččiny peníze je rozdělí. Matka uteče s milencem a vy budete žít šťastně s tatínkem.“

„Panem Slocumem,“ opravila mě. „Není to můj otec. Ano, to jsem si myslela. Jsem odporné stvoření.“ Zavzlykala.

Pták ukrytý v cypřiši opakoval vzlyk. Kvílení těch dvou naplňovalo soumrak šílenstvím. Položil jsem Kátě paži kolem chvějících se zad. Řekla: „Jsem odporná. Měla bych umřít.“

„To ne, Káťo. Už příliš mnoho lidí umřelo.“

„Co se mnou uděláte? Zasloužím si smrt. Doopravdy jsem nenáviděla babičku, chtěla jsem ji zabít. Utiskovala tatínka od dětství, udělala z něj to, co je. Víte, co je to Oidipův komplex.“

„Ano. Slyšel jsem, že existuje také Elektřin komplex.“

Nepochopila to. Byl jsem rád, protože jsem to neměl říct. Věděla toho už dost, víc, než stačila unést.

Přestala plakat, ale pták na stromě dosud kvílel jako neviditelné svědomí.

Řekl jsem: „Káťo. Nic vám neudělám. Nemám na to ani právo.“

„Nebuďte na mě hodnej. Nezasloužím si od nikoho laskavost. Od okamžiku, kdy jsem se rozhodla to udělat, jsem měla pocit, jako kdybych byla odříznutá od všech lidí. Vím, co to je Kainovo znamení, mám je.“ Zakryla si klenuté světlé obočí rukou, jako by je chtěla chránit před hrozícím ohněm.

„Chápu, jak vám je. Do určité míry jsem odpovědný za smrt Pata Reavise. Jednou jsem jiného člověka zabil vlastníma rukama. Udělal jsem to v sebeobraně, ale přesto mám na rukách jeho krev.“

„Jste na mě moc hodnej, pan Knudson taky. Můj otec.“ Slovo zaznělo podivně z jejích úst, jako by označovalo něco velkého, záhadného, nového. „Všechno, co se stalo, klade za vinu sám sobě. Vy se teď taky obviňujete. Jenomže přesto ten, kdo to udělal, jsem já. Chtěla jsem dokonce vinu svalit na Pata. Sešla jsem se tady s ním tu noc. Lhala jsem vám, když jsem to popřela. Chtěl, abych s ním utekla, snažila jsem se to taky chtít, ale nemohla jsem. Byl opilý; poslala jsem ho pryč. Pak jsem uviděla čepici, kterou zapomněl v autě a rozhodla jsem se, že to udělám. Bylo to strašný. Jakmile jsem věděla, co bych mohla udělat, měla jsem pocit, že to musím udělat. Rozumíte?“

„Myslím, že ano.“

„Měla jsem pocit, jako bych prodala duši ďáblu, ještě dřív, než se to stalo. Nesmím říkat, že se to stalo, udělala jsem to sama. Ale myslela jsem si, že kdybych se dostala pryč, nemuselo by se to stát. Viděla jsem vás, jak vycházíte z domu, a vlezla jsem do vašeho auta. Ale vy jste mě nevzal s sebou.“

„Je mi to líto.“

„Nemusíte toho litovat, nemohl jste tomu zabránit: Co byste se mnou byl dělal? Nechal jste mě tedy tady. Věděla jsem, že babička sedí v zahradě. Nemohla jsem se vrátit domů dřív, než to udělám. Šla jsem dolů k bazénu, schovala jsem Patovu čepici do křoví a zavolala jsem babičku. Řekla jsem jí, že v bazénu je mrtvý pták. Šla se podívat a já jsem do ní strčila. Vrátila jsem se domů a lehla jsem si do postele. Nespala jsem celou noc, minulou noc jsem taky nespala. Myslíte, že dneska usnu, když už to víte?“

Obrátila ke mně obličej. Byl upřímný a zmučený, pleť byla šedá, téměř průsvitná, jako poslední záblesky světla, které dopadalo na zahradu.

„Doufám, Káťo.“

Pohnula chladnými rty: „Myslíte, že jsem šílená? Léta jsem se bála, že zešílím.“

„Ne,“ řekl jsem, ačkoliv jsem o tom nic nevěděl. Odněkud na ni zavolal mužský hlas. Pták vyletěl z koruny stromu, zakroužil k jinému stromu, usadil se a znova zakvílel.

Káťa zvedla „hlavu jako laň. „Tady jsem.“‚A dodala tímtéž jasným hlasem: „Tatínku.“ Podivné, prastaré slovo.

Knudson se objevil u branky. Když mě uviděl, zachmuřil se. „Řekl jsem vám, abyste zmizel a nevracel se. Nechte ji na pokoji.“

„Ne,“ řekla Káťa. „Byl ke mně hodný, tatínku.“

„Pojď sem, Káťo.“

„Ano, tatínku.“ Šla k němu, hlavu měla skloněnou, snažila se.

Tiše jí něco řekl, odešla směrem k domu. Pohybovala se nejistě, jako poutník po neznámé půdě, zmizela ve stínu cypřišů.

Šel jsem k brance, v úzkém otvoru v kamenné zdi jsem počkal na Knudsona. „Co s ní chcete dělat?“

„To je moje věc.“ Svlékl si kabát. Měl na sobě civilní šaty a neměl ani opasek ani zbraň.

„Udělal jste z toho i mou věc.“

„Udělal jste chybu. Víc chyb. Zaplatíte za ně.“ Rozpřáhl se po mně pěstí.

Ustoupil jsem z dosahu. „Nebuďte dětinskej, Knudsone. Krveprolití nepomůže ani jednomu z nás. Ani Kátě.“

Řekl: „Sundejte si kabát.“ Svůj přehodil přes houpající se branku.

Udělal jsem totéž. „Když na tom trváte.“

Ustoupil na trávník, následoval jsem ho. Byl to dlouhý tvrdý zápas, zbytečný zápas. Ale museli jsme ho dobojovat. Knudson byl větší a těžší, já jsem byl rychlejší. Položil jsem ho šestkrát, než zůstal ležet na zádech, s obličejem zakrytým oběma rukama. Měl jsem oba palce zhmožděné, začínaly rychle otékat. Na pravé oko jsem skoro neviděl.

Když jsme skončili, byla úplná tma. Posadil se po chvíli a řekl mezi vzlyky: „Musel jsem si to s někým rozdat. Se Slocumem to nešlo. Zápasil jste dobře, Archere.“

„Učili mě profíci. Co uděláte s Káťou?“

Pomalu vstal. Obličej měl potřísněný černou krví, stékala mu z brady na roztrhanou košili. Zapotácel se, byl by málem upadl. Podepřel jsem ho rukou.

„Úředně, myslíte?“ Huhňal nateklými rty. „Dneska odpoledne jsem jim předal svou rezignaci. Neřekl jsem jim proč. Vy to taky neřeknete.“

„Ne,“ řekl jsem. „Je to vaše dítě.“

„Ví to. Vrátí se se mnou do Chicaga. Dám ji tam do školy a pokusím se jí dát domov. Myslíte, že je to nemožný? Viděl jsem horší případy než je Káťa, vyrovnaly se a dospěly v normální lidi. Nestává se to často, ale stává se to.“

„Kátě se to podaří. Co říká Slocum?“

„Nemůže mi v tom zabránit,“ řekl. „Ani se o to nepokouší. Paní Strangová půjde se mnou; mají se s Káťou rády.“

„Tak hodně štěstí.“

Kolem nás i nad námi byla naprostá tma. Naše ruce zatápaly, než se setkaly. Rozešli jsme se.

Ross MacDonald

Smrt v bazénu

ČTENÍ NA DOVOLENOU

12 DETEKTIVEK

Z anglického originálu The Drowning Pool,

vydaného v Pan Books, London 1955,

přeložila Hana Bělohradská.

Obálku navrhl Adolf Born a Milan Kopřiva.

Graficky upravil Václav Jedlička.

Vydal Odeon, nakladatelství krásné literatury a umění, n. p.,

jako svou 2745. publikaci

v redakci krásné literatury.

Praha 1971.

Odpovědná redaktorka Irena Wenigová.

Vytiskla Státní tiskárna, n. p., závod 2, Praha 2, Slezská 13.

Knihařsky zpracovalo Družstvo Speciál, Kolín.

11,28 autorských archů, 11,56 vydavatelských archů.

Vydání první.

Náklad 70 000 výtisků.

602 22 852.

01-021-71.

13/34 – kart. 12 Kčs.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai