Soukromý detektiv Lew Archer

Ross Macdonald

(1977)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Kniha obsahuje příběhy: HLEDEJTE ŽENU, MIZEJÍCÍ FERN, VOUSTÁ DÁMA, POTÁPĚČŮV ÚLOVEK, BLONDÝNA S LEOPARDÍM PLÁŠTĚM, NEBLAHÝ NÁVYK, NA FALEŠNÉ STOPĚ, PŮLNOČNÍ MODŘ, ZTRACENÝ PES

Ross

MacDonald

Soukromý detektiv

Lew Archer

M&G

1994

Veškerá práva vyhrazena

Copyright © 1946, 1948, 1953, 1954, 1955, 1960, 1965

by The Margaret Millar Survivor’s Trust u/a 4/12/82.

Copyright renewed 1973, 1976, 1981, 1982, 1983, 1988, 1993

by The Margaret Millar Survivor’s Trust u/a 4/12/82.

All rights reserved.

© Argo, 1994

Translation © J. Z. Novak, 1994

ISBN 80-85794-10-1

PŘEDMLUVA

V prvních měsících roku 1929, kdy mi bylo třináct, byl nejdůležitější postavou v mém fantazijním životě Falcon Swift, lovec lidí, který nosil monokl. Swift byl vymyšlený detektiv, který pravidelně vystupoval v Boys‘ Magazine, tenounkém plátku s růžovou obálkou, plátku, dováženém z Anglie a prodávaném za pět centů. Kupoval jsem si ho každou sobotu v malém krámku na North Main Street ve Winnipegu, hned naproti vojenské škole, kde jsem trávil dlouhou manitobskou zimu.

Školní knihovna byla otevřena pouze v neděli odpoledne. Ale mé noci oživovaly války Falcona Swifta se zlem, jeho závratně rychlé jízdy vysoce výkonným autem po zelené tváři Anglie, jeho drsně spravedlivé tresty, které vyměřoval zločincům. Nebyl jsem ochoten opouštět Falcona Swifta, když nám na pokojích zhasli, a tak jsem si pořídil zrcátko, které odráželo světlo z chodby a umožňovalo mi číst, i když s jistými obtížemi, dlouho do noci.

Krach na burze, který mě odvedl z winnipegské školy, mi asi zachránil zrak. Pak už jsem nikdy neviděl Boys‘ Magazine a už jsem se nic nedověděl o Falconu Swiftovi. Ale v dobrém či zlém, zanechal ve mně své stopy. I když jeho dobrodružství byla nepochybně fantastická, připravila mě – neboť z nich byla odvozena – na mnohem intelektuálnější války se zlem Sherlocka Holmese, na nebetyčnou samolibost Petera Wimseye a na nevybíravá vychloubání Sapperova. Dokonce, když se na obzoru jako umělá družice objevil James Bond, nepřipadal mi docela cizí. Omonoklovaný lovec lidí se znovu proháněl po světě, vyzbrojený jako bitevní křižník, a ochraňoval Anglii před zlem, domácím i cizozemským.

Hlubší význam zla (který spojuji s Dickensem a Wilkiem Collinsem) se vrací do detektivní podoby v nedávných desetiletích. Připomíná nám, že žijeme na úbočích sopečné historie, která může kdykoli znovu vybuchnout. Zlo, kterého jsme si vědomi, je jak veřejné, tak strašlivě osobní, jako neukázněné děcko nebo duševně chorý příbuzný, kteří se natrvalo ubytovali v suterénu našich životů. Ve svých nejlepších výtvorech, tam, kde se dotýká tragédie a překračuje své vlastní konvence, nám může detektivní beletrie připomínat, že všichni příslušíme k podzemníkům, a podnikáme jepičí výpravy z temnoty do temnoty.

Typický hrdina – detektiv v současné americké beletrii je mluvčím naší každodenní lidskosti. Má odpor vůči zvláštním výsadám, smysl pro to, že lidé jsou jeden na druhém závislí, a je do jisté míry skromný. Hlavní nectnosti staromódních hrdinů, jako Holmese nebo Wimseyho, kteří se samozřejmostí uznávali svou nadřazenost, jsou přílišné sebevědomí, samolibá pýcha a sebejisté vyhlídky. Hlavní nectností podzemníků je morální a společenská lenivost, ochota žít jakkoli, krtčí sklon akceptovat temnotu. Tyto dvojí nectnosti jsou možná vlastní aristokracii a demokracii.

Soukromý detektiv je jednou z ústředních literárních postav, u nichž se viditelně desetiletí po desetiletí projevuje posun od aristokracie k demokracii. Tak je tomu u skutečného živoucího detektiva stejně jako u toho románového, protože oba se navzájem napodobují. Příbuzenství mezi vymyšleným a skutečným detektivem navíc komplikuje skutečnost, že románoví detektivové mají tendenci být zidealizovanou verzí svých autorů, takovými chlapy, jakými bychom si sami přáli být, kdybychom byli muži akce a ne těmi samotářskými fantasty, kterými jsme. To ví každý, včetně zde přítomného spisovatele („Já ovšem nejsem Archer, ale Archer, to jsem já.“) Ale není asi všeobecně známo, jak hojně skuteční detektivové, ať už soukromí nebo státní, čtou detektivní příběhy a sledují kriminálni filmy, aby měli vodítka, jak si počínat. Jedním z důvodů, proč detektivní beletrie má svůj význam, je to, že slouží jako příklad pro život a aktivitu.

Detektivové jsou lidské bytosti jako všichni ostatní a dokonalý detektiv z masa a krve nebude nikdy existovat. Ale mnozí dobří detektivové, které jsem poznal, mají jisté rysy společné. Jedním z nich je značně nesobecká chameleonská schopnost, která jim umožňuje, aby se pohybovali na přerůzných společenských úrovních, od univerzit až po chudinské brlohy, aby se stali předmětem pozornosti nebo se naopak znenápadnili podle toho, co vyžaduje situace. Jsou schopni okamžitě se ponořit do určitého prostředí, chovat se podle jeho zvyklostí a hovořit jeho mluvou: trochu španělsky ve východním Los Angeles, trochu příslušnou hantýrkou ve Wattsu, argotem džínsové generace ve Westwoodu. To je něco jiného než převtělování herce, protože jevištěm je reálný svět a je to závislé na jeho nutnostech a nepředvídatelnostech. Všechno, co je tam v sázce, je reálné.

Jednou večer před několika lety mi zatelefonoval jeden člověk, který chtěl přijít ke mně domů a pohovořit si. Pamatoval jsem si jeho jméno. Nějaký čas předtím studoval na místní univerzitě. Později v mé pracovně mi řekl, že si vybojoval postavení soukromého detektiva.

‚Vybojoval‘, to asi není ten správný výraz. Můj návštěvník měl jemné způsoby, ačkoli mi řekl, že ovládá karate. Asi tak za rok dostal do vazby skoro padesát zločinců. Překvapilo mě, proč chtěl ke mně přijít. Přál si stanovit etický kód pro soukromé detektivy a měl za to, že moje příběhy s Archerem by mohly posloužit jako východisko.

Ale nic z toho nebylo. Různé události odvedly toho člověka pryč, jak to události s mladými činorodými muži dělávají. Viděl jsem ho ještě jednou, u nejvyššího soudu, když shromažďoval důkazy proti obžalovaným v procesu z Isla Vista. Pak ho další případ zavedl do prostředí podsvětí a od té doby jsem se s ním už nesešel. Ale dovolte mi, abych vám ho popsal. Postavu má jako boxer střední váhy, je snědý a trochu exotického vzhledu, obléká se kapánek frajersky a vlasy nemá ani dlouhé ani krátké. Mluví jako absolvent vysoké školy nebo umělec, nebo snad jako advokát – obhájce. Ale je spíš ostýchavý než průbojný. Bystře pozoruje a naslouchá a řekne toho právě jen tolik, aby měl v rozhovoru poslední slovo. Přes veškerou přátelskou ochotu a energii je v jeho vzezření cosi smutného, jako kdyby měl v životě nějaké potíže, jako by jeho svět utrpěl otřes, který se ani s pomocí jeho vyšetřovatelských úspěchů nepodařilo zahojit.

Myslím, že sebepoznání a jemu odpovídající poznání světa jsou tím, o co skutečnému soukromému detektivovi jde. Znám pár starších detektivů, kterým se toho podařilo dosáhnout. Jeden z nich, zkušený pracovník z Los Angeles, musel jít na menšinové sídliště, kde došlo ke zločinu. Ve čtyřiadvaceti hodinách se díky svým světlým vlasům a demokratické otevřenosti stal přítelem a důvěrným zpovědníkem celé poloviny rodin toho bloku. Znám nevadského detektiva, který šest dnů v týdnu prohání už trestané ztroskotance, shromažďující se u hráčských stolů. Sedmý den je činný jako úředník, prověřující stížnosti občanů na různé instituce a jako neoficiální smírčí soudce v Renu. Je to hodný a vlídný muž, těžko popsatelného vzhledu, nepříliš vysoký, neformální v řeči a odívání, a s hlubokým odporem k násilí.

Nechci tvrdit, že všichni soukromí detektivové přetékají vlídností. Ale ti, které jsem poznal, se snaží být rozumnými tvory. Jsou-li mezi nimi sadisti a psychopati, nevydrží moc dlouho v této velmi náročné práci. Románoví detektivové, kteří si libují v zabíjení, nepatří do reálného světa. Ti obývají sadomasochistický snový svět, kde se nevyžaduje žádná licence, ani pro detektiva ani pro šíleného snílka u psacího stroje.

Co tedy dělá soukromého detektiva? Proč si soukromý detektiv vybírá šero a ne sluneční jas? Proč jeho zájem o jiné lidi je často přednější než jeho zájem o život vlastní?

Dobrý soukromý detektiv má chuť do života, kterou neuspokojí jediná role a jediné jeviště. Touží procházet společností horizontálně i vertikálně a studovat lidi jako antropolog. A stejně jako antropolog je náchylný se poněkud zamilovat do předmětů svého bádání, i když to náhodou jsou nejprimitivnější divoši z městské džungle.

Asi hlavně proto se stal detektivem, aby studium lidí a svou starost o ně mohl realizovat a využít. Připadal si jaksi nedohotovený a to potřeboval napravit širokými a neobvyklými zkušenostmi. Objevil v sobě jistou temnotu, kterou mohl prosvětlit jen pohybem ve specifických existenčních podmínkách v bídně osvětlených ulicích, v neznámých budovách a doupatech a mezi cizáky, kteří v nich žijí.

Jestli vám můj detektiv tak trochu připadá jako potenciální zločinec nebo eventuální spisovatel, vězte, že je tak míněn. Jenže zločinec vyhledává lidi, aby jim ukradl peníze nebo jejich tajemství, nebo aby uspokojil svou touhu po moci. Detektiv je mocí přitahován a zná její možnosti, ale podřizuje touhu po nesmírné moci požadavkům zákona a svému vlastnímu přání pochopit a vědět. Poznání, které vyhledává, je především sebepoznání a jako jeho sedavý bratr spisovatel si uvědomuje, že opravdu žije, když má úspěch.

Detektiv, který je hlavní postavou těchto příběhů, zvláště těch počátečních, to není Lew Archer z povídek pozdějších. V originální verzi příběhu Najděte ženu byl detektivem mladý muž, který se, pokud si pamatuju, jmenoval Evans. Ani Vousatá dáma nebyla původně archerovskou historkou. V první verzi byla o mladém námořním důstojníkovi (kterým jsem krátce předtím byl sám) a byla napsána jako novela pro The American Magazine. Ostatní povídky v tomto svazku – až na dvě výjimky – byly napsány pro Manhunt a Ellery Queen’s Mystery Magazine, který naštěstí stále podporuje spisovatele detektivek. Ony dvě výjimky, které jsou zde k mým ostatním povídkám přiřazeny poprvé, jsou Půlnoční modř, napsaná pro Ed McBain’s Mystery Magazine, a Ztracený pes, objednaný časopisem Sports Illustrated, ale nakonec otištěný v Argosy.

Povídky byly psány v průběhu dvou nebo možná i více desetiletí a liší se přirozeně stylem a zaujetím. Ty nejranější prozrazují mou závislost na jiných autorech, obzvlášť na Hammettovi a Chandlerovi, a neusilují o překvapující originalitu. Pomáhaly mě živit a školit v době, kdy jsem se učil svému řemeslu a začínal jsem se učit dovednosti.

Dalo by se říci, že rané povídky jsou cenou, kterou jsem platil, abych se mohl stát profesionálním spisovatelem. I když je jich málo a jsou krátké, práce na nich mě změnila. Uznal jsem, že forma a styl mají své hranice, a to mi objevilo svět, ale proměnilo mne, nebo alespoň část mé osoby, z Kennetha Millara v Rosse MacDonalda.

Tak jako člověk píše své smyšlené příběhy, tak jeho příběhy píší jeho. Nikdy se nemůžeme změnit zpátky v to, co jsme byli, tak jako já nemohu změnit tato tištěná slova. A tak musíme dávat pozor na to, co píšeme.

Ross MacDonald

Santa Barbara, 24. listopadu 1976

HLEDEJTE ŽENU

Seděl jsem ve své zbrusu nové kanceláři, nos plný pachů po malování, a čekal jsem, jestli se něco bude dít. Už celý jeden den jsem byl zpátky na bulváru. Teď začínal druhý den. Dole pod oknem, nablýskaný v ranním slunci, závodil pouliční provoz a burácel jako bitevní vřava. Znervózňoval mě. Nejraději bych se byl odstěhoval. Měl jsem na sobě parádní civilní oblečení, ale neměl jsem kam a s kým jít. Až přišla Millicent Dreenová.

Už jsem ji předtím vídal, na hlavní třídě a v různém doprovodu, a věděl jsem, kdo to je: vedoucí televizní propagace. Bylo jí přes čtyřicet a vypadala na to, ale měla v sobě živočišnou elektřinu, vyvěrající z tajného zdroje, který čas nikdy nemohl opotřebovat. Jen se podívejte, jak zpříma a pevně se nosím, říkaly její pohyby. Vlasy mám obarvené henou, ale půvabné, říkaly její účesy, které nikoho nenutily, aby souhlasil, ale rázně odmítaly jakékoli pochybnosti. Oči měla zelené jako moře a stejně proměnlivé. Říkaly, no proč ne?

Usedla před můj psací stůl a pověděla mi, že den předtím, to jest sedmého září, zmizela její dcera.

„Já byla celý den v Hollywoodu. Máme tu byt a čekala mě práce, kterou jsem nemohla odložit. Una nepracuje, tak jsem ji nechala samotnou v domě u moře.“

„Kde to je?“

„Pár mil nad Santa Barbarou.“

„To je dost z ruky.“

„To mně zvlášť vyhovuje. Když se mi podaří vypadnout na víkend odtud z města, chci od něho být hezky daleko.“

„Třeba se na to vaše dcera dívá zrovna tak, jenže ještě důrazněji. Kdy odešla?“

„Někdy včera. Když jsem v noci dojela k domu na pobřeží, už tam nebyla.“

„Oznámila jste to policii?“

„Proč? Dceři je dvaadvacet a ví, co dělá. Aspoň doufám. Aby se držela mámy za sukni, to by mě rozhodně netěšilo.“ Usmála se jako kočka a prsty s šarlatovými drápy se jí v klíně trochu nadzvedly. „Bylo už moc pozdě a byla jsem – byla jsem unavená. Šla jsem spát. Ale když jsem se dneska ráno probudila, napadlo mě, že se mohla utopit. Zavrhovala jsem tu představu, protože dcera nebyla moc nadšená plavkyně. Ale osamělému plavání dost holdovala. Já mívám strašlivé myšlenky, když se ráno probudím.“

„Holdovala osamělému plavání, paní Dreenová?“

„To jsem asi přehnala. No řekla jsem vám, že mívám strašlivé myšlenky, když se ráno probudím.“

„Jestli se utopila, měla jste promluvit s policií. Ta může dát pročesat mořské dno a tak podobně. Já vám můžu nabídnout jenom soustrast.“

Jako kdyby chtěla posoudit cenu takové nabídky, přelétla pohledem od mých ramen k pasu a pak zas zpátky až k mé tváři. „Upřímně řečeno, o policii nemám žádné informace. Ale o vás informace mám, pane Archere. Vy jste právě odešel z armády, viďte?“

„Minulý týden.“ Nedodal jsem, že ona je můj první poválečný klient.

„A nikomu nepatříte, jak jsem slyšela. Jakživ si vás nikdo nekoupil. Je to tak?“

„Ne tak docela. Na kousek mé osoby přece jen můžete získat předkupní právo. Pro začátek postačí sto dolarů.“

Bryskně přikývla. Z lesklé černé kabelky vylovila a podala mi pět dvacetidolarovek. „Jsem si přirozeně vědoma všech stránek popularity. Má dcera se před rokem, když se provdala, stáhla do ústraní, odešla…“

„Jednadvacet let, to je ten správný věk na odchod do ústraní.“

„Od filmu. Možná máte pravdu. Ale mohla pomýšlet na návrat, kdyby se rozbilo její manželství. A já si musím hledět sama sebe. To není pravda, že neexistuje nic takového jako špatná popularita. Já nevím, proč Una odešla.“

„Vaše dcera je Una Sandová?“

„Ovšem. Předpokládala jsem, že to víte.“ Ale že mi nejsou známy podrobnosti o jejím životě, to ji zřejmě mrzelo. Že má porozumění pro všechny stránky popularity, to mi věru nemusela říkat.

Jenže Una Sandová pro mě znamenala míň než Hekuba. Pamatoval jsem si to jméno a ve spojitosti s ním načinčanou blondýnu, která se rok či dva vyhřívala na výsluní a z které mohla být spíš pin-up girl než herečka.

„Její manželství nebylo šťastné? Chci říct není?“

„Vidíte, jak snadno člověk sklouzne do minulého času.“ Paní Dreenová se znovu usmála nevlídným vrnivým úsměvem a její prsty se nervózně zachvěly před nehybným tělem. „Já bych řekla, že její manželství je dost šťastné. Ten její námořní důstojníček je docela pohledný mladík – mužně hezký a vášnivý, jak tvrdí ona, a dost naivní.“

„Dost naivní, aby…?“

„Aby se oženil s Unou. Jack Rossiter je v tomhle ženském městě dost žádoucí partie. Loni se ve Forest Hills umístil jako druhý v tenise. Teď je z něho samozřejmě letec. Una udělala dobře, i když teď došlo k tomu přerušení.“

Co můžete očekávat od válečného manželství? Měla zřejmě na mysli. Stálost? Věrnost? Morálku?

„Abych řekla pravdu,“ pokračovala, „právě pomyšlení na Jacka mě víc než cokoli jiného přivedlo sem k vám. On se má tenhle týden vrátit a přirozeně“ – jako mnoho nepřirozených lidí i ona říkala často ‚přirozeně‘ – „bude přesvědčen, že Una ho bude očekávat. Mně bude dost trapně, když přijde domů a já mu nebudu moct říct, kam šla, nebo proč, nebo s kým. Kdyby byla aspoň nechala nějaký vzkaz.“

„Já se ve vás nevyznám. Před minutou se Una octla v krutých spárech moře a teď si ji odvedl nějaký neznámý romantický mužský.“

„Já jen uvažuju o různých možnostech. Když mně bylo tolik, co je dnes Uně, a provdala jsem se za Dreena, taky mi trvalo hezky dlouho, než jsem se naučila žít spořádaným životem. Ještě teď se to učím.“

Naše pohledy, můj, jak jsem doufal, stejně chladný jako její, se setkaly, nerozškrtly žádnou jiskru a zase se rozpojily. Pavoučí samice, která pojídá svého partnera, mě nepřitahovala.

„Do vás začínám vidět,“ řekl jsem s nezbytným úsměvem, „ale do toho zmizelého děvčete nikoli. S kým se to potloukala?“

„Tím se nemusíme zabývat. Una se mi nikdy s ničím nesvěřuje.“

„Jak myslíte. Podíváme se tedy na místo zločinu?“

„Nejde o žádný zločin.“

„Tak na scénu té nehody, nebo toho odchodu. Ten dům u moře mi třeba napoví, jak postupovat.“

Podívala se na tenounké hodinky na hnědém zápěstí. Jejich démanty se studeně rozjiskřily. „To musím celou tu cestu zase řídit?“

„Jestli na to můžete věnovat čas, třeba nám to pomůže. A pojedeme mým autem.“

Rázně, ale graciézně se zvedla, jako kdyby si ten pohyb nacvičovala před zrcadlem. Zkušená čubka, pomyslel jsem si, když jsem za jejími vysokými útlými rameny a těsně utaženými boky sestupoval po schodech na rozzářenou ulici. Bylo mi trochu líto té armády mužů, kteří se ohřáli, nebo spálili tou utajenou živočišností. Rád bych byl věděl, jestli její dcera Una je po ní.

Jeli jsme po Sunset bulváru k moři a pak k severu. Po celou cestu do Santa Barbary Millicent Dreenová pročítala nějaký strojopis scénáře, na jehož obálce z tuhého papíru stálo. ‚Pracovní verze. Text není definitivní a má vám posloužit k předběžné informaci!‘ Napadlo mě, že to upozornění se může vztahovat i k osobní historce paní Dreenové.

Když jsme vyjeli za městské hranice Santa Barbary, odhodila scénář přes rameno na zadní sedadlo. „To je vážně prima. Bude to šlágr.“

Pár mil na sever od města odbočovala u benzinové pumpy doleva polní cesta. Asi jednu míli nebo snad o něco víc se zvlněnou krajinou vinula k soukromé pláži Millicent Dreenové. Pobřežní dům stál hezký kousek od moře v klínu sbíhajících se hnědých skalních útesů, které se nad ním hrbily jako zjizvená ramena. Abychom se k němu dostali, museli jsme jet čtvrt míle po pobřeží a u samého moře objet jižní útes.

V modrobílém třpytu slunce, písku a příboje tu bylo jako v peci. Ale když jsme vystoupili z vozu, ucítil jsem slabý mořský vánek. Nad hlavami nám postupovalo k pevnině pár lenivých obláčků. Vysoko mezi nimi dovádělo jakési letadlo jako teriér na slepičím dvorku.

„Máte tady soukromí,“ řekl jsem paní Dreenové.

Protáhla se a prsty si přihladila nalakované vlasy. „Role zlaté rybičky člověka utahá. Když se tady odpoledne natáhnu, zapomínám, že se nějak jmenuju.“ Ukázala do středu zátoky na bílé plovoucí přístaviště, mírně se pohupující na vlnách. „Prostě ze sebe shodím oblečení a vrátím se do stavu protoplazmy. Všechno oblečení.“

Vzhlédl jsem k letadlu, jehož pilot se producíroval na obloze. Sletěl dolů, otáčeje se jako časně spadlý list, mihl se nad námi jako jestřáb a zase stoupal vzhůru.

Millicent řekla se smíchem: „Když se snesou moc nízko, zakryji si ovšem obličej.“

Kráčeli jsme směrem od domu k vodě. Nic nemohlo vypadat nevinněji než tahle tichá zátoka posazená pod křivkou bílé pláže jako vlídné modré oko pod pokojným obočím. Do modři se prolnuly krutá zeleň a ostrý nach. Pocítil jsem starou primitivní úzkost a okouzlení. Paní Dreenová ten můj pocit sdílela a vyjádřila ho slovy:

„Střídají se tu prapodivné nálady. Někdy mě děsí, i když se jim obdivuju.“ Na okamžik vypadala staře a nejistě. „Doufám, že tam někde není Una.“

Odliv se změnil v příliv a přicházel od Havajských ostrovů a z dálky za nimi, celou tu cestu od tříště ostrovů, kde mrtvoly leží nepohřbeny ve vypálených jeskyních. Vlny se zvedaly k nám, šátraly po pláži a ohledávaly ji jako obrovská houbovitá tlama.

„Jsou tu nějaké zrádné proudy nebo něco takového?“

„Ne. Ale je tu hloubka. Pod plovoucím přístavištěm musí být takových sedm metrů. Na dno tam nikdy nedosáhnu.“

„Rád bych se podíval do jejího pokoje,“ řekl jsem. „Ten nám možná řekne, kam šla a snad i s kým. Vy poznáte, které šatstvo zmizelo?“

Trochu omluvně se zasmála, když otvírala dveře. „Dřív jsem dceru oblékala, přirozeně. Teď už ne. Ostatně více než polovina jejích věcí je určitě v hollywoodském bytě. Pokusím se vám ovšem pomoct.“

Bylo příjemné vstoupit z rozechvělého jasu pláže do stinného ticha za okenními žaluziemi. „Viděl jsem, že jste dveře odemkla,“ poznamenal jsem. „Je to velký dům s bohatým vybavením. Žádné služebnictvo?“

„Tu a tam se musím podřídit producentům. Ale nehodlám se podřizovat svým zaměstnancům. Brzy se s nimi člověk snadněji dohodne, když se zavírají letecké fabriky.“

Šli jsme do Unina pokoje, který byl světlý a vzdušný a světle a vzdušně zařízený. Ale bylo v něm znát, že tu není služebnictvo. Na židlích a na koberci se povalovaly punčochy, části spodního prádla, šaty, koupací úbory, rtěnkou umazané kapesníky. Postel byla rozestlaná. Zarámovanou fotografii na nočním stolku zakrývaly dvě prázdné sklenice, vonící po destilátu, a přecpané popelníky.

Odsunul jsem sklenice a podíval se na mladého muže s pilotním odznakem na prsou. Naivní, hezký, vášnivý, to byl popis, který se věru hodil na ten silný tupý nos, na ty plné rty, hranatou bradu a veliké hrdé oči. Pro paní Dreenovou by znamenal jeden zdravotní chod a já se znovu v duchu ptal, jestli její dcera je taky masožravec. Fotografie Jacka Rossitera byla rozhodně jedinou stopou po muži v jejím pokoji. Ty dvě sklenice mohly snadno pocházet z různých nocí. Nebo z různých týdnů, kdyby se soudilo podle stavu pokoje. Ne že by nebyl půvabný. Byl jako hezké, neupravené děvče. Ale neupravené.

Prozkoumali jsme celou místnost, skříně, koupelnu a neobjevili jsme nic důležitého, ať už v kladném nebo záporném smyslu. Když jsme prohrabali skvostnou a zpřeházenou garderobu, kterou Una odložila, otočil jsem se k paní Dreenové.

„Asi se budu muset vrátit do Hollywoodu. Pomohlo by mi, kdybyste jela se mnou. A ještě víc by mi pomohlo, kdybyste mi řekla, koho všeho vaše dcera znala. Či spíš, kdo se jí líbil – předpokládám, že znala kdekoho. Vzpomeňte si, že jste sama naznačila, že v tom vězí nějaký muž.“

„Vidím, že jste na nic nepřišel.“

„Jedno vím docela jistě. Neodešla uváženě a na dlouho. V koupelně zůstaly její toaletní potřeby a pilulky. Pilulek má celou sbírku.“

„Ano. Una byla odjakživa hypochondr. Taky tu nechala Jackovu fotku. Má jenom tu jednu, protože ta se jí nejvíc líbila.“

„To nic neznamená,“ zavrtěl jsem hlavou. „To asi nevíte, jestli chybějí nějaké plavky?“

„To vážně nemůžu říct, plavek má spoustu. V těch jí to nejvíc slušelo.“

„Slušelo?“

„Operační předpoklad. Leda že byste mě dokázal přesvědčit o opaku.“

„Vy jste svou dceru neměla moc ráda, viďte?“

„Ne. Neměla jsem ráda jejího otce. A byla hezčí než já.“

„Ale ne tak chytrá?“

„Ne taková mrcha, chcete říct. Una byla dost velká mrcha. Ale já si dělám starosti o Jacka. Jack ji miloval. I když já ne.“

Telefon v hale chytil tu narážku a začal zvonit. „Millicent Dreenová,“ řekla do něho. „Ano, můžete mi to přečíst.“ Pauza. „Zab vykrmené tele, vychlaď šampaňské, rozestel postel a vem si tu černou hedvábnou noční košilku. Zítra jsem doma! Správně?“

Pak řekla: „Nezavěšujte. Chci poslat odpověď. Podporučíku Jacku Rossiterovi, USS Guam, CVE 173, Námořní letecká základna, Alameda – je to správná adresa? Text: ‚Milý Jacku, přijď za mou do hollywoodského bytu, v domě u moře nikdo není. Millicent.‘ Opakujte to, prosím… Správně, děkuju.“

Odstoupila od telefonu a zhroutila se do nejbližšího křesla, aniž zapomněla symetricky naaranžovat nohy.

„Tak Jack přiletí zítra domů?“ řekl jsem. „Zatím jsem neměl žádná průkazná fakta. Teď nemám žádná průkazná fakta až do zítřka.“

Naklonila se ke mně. „Jsem zvědavá, jak dalece vám můžu důvěřovat.“

„Moc ne. Ale nejsem vyděrač. Taky nejsem čtenář myšlenek a je dost těžké hrát tenis s neviditelným.“

„Ten neviditelný s tím nemá nic společného. Zavolala jsem mu, když Una nepřišla domů. Předtím, než jsem šla k vám do kanceláře.“

„Dobrá,“ kývl jsem. „Přejete si najít Unu. O tom si ještě promluvíme. Ale dřív mi povězte, komu jste ještě zavolala.“

„Hildě Karpové, Unině nejlepší přítelkyni – její jediné přítelkyni.“

„Kde ji najdu?“

„Je provdána za Graye Karpa, obchodního jednatele. Žijí v Beverly Hills.“

Jejich dům, stojící vysoko na náhorní plošině s krátce sestříhaným trávníkem, byl velikánský a módně groteskní: španělský styl s paranoickými prvky. Pokoj, kde jsem čekal na paní Karpovou, byl rozlehlý jako menší stodola a přeplněný modrým nábytkem. Bar měl mosazné brlení.

Hilda Karpová byla německá blondýna s atletickou postavou a atletickým mozkem. Když se objevila, pokoj vypadal realističtěji. „Pan Archer, domnívám se?“ Měla v ruce mou vizitku s upozorněním, že jsem soukromý detektiv.

„Včera zmizela Una Sandová. Její matka mi pověděla, že jste byla její nejlepší přítelkyně.“

„Millicent – paní Dreenová – mi dnes volala časně zrána. Ale, jak jsem jí řekla, už několik dní jsem Unu neviděla.“

„Proč by mohla odejít?“

Hilda Karpová se posadila na opěradlo jednoho křesla a zatvářila se zamyšleně. „Já nechápu, proč si její matka dělá starosti. Una si ví rady a párkrát už z domova odešla. Proč tentokrát, to nevím. Znám ji dost dobře, abych o ní věděla, že je nevyzpytatelná.“

„Proč odešla předtím?“

„Proč děvčata odcházejí z domova, pane Archere?“

„Vybrala si na ten odchod divný čas. Zítra se vrací domů její manžel.“

„Jistě, říkala mi, že jí z Pearlu poslal kabelogram. Přijala ho její matka. Jack je milý chlapec.“

„To si o něm myslela i Una?“

Podívala se na mě mrazivě, jak se umí podívat jen slámová blondýna, a neřekla nic.

„Poslyšte,“ řekl jsem, „snažím se odvést práci pro paní Dreenovou. A má práce znamená ukládat kostlivce k odpočinku, ne je učit tancovat danse macabre.“

„To jste řekl pěkně,“ pousmála se, „jenže tady nejde o žádného kostlivce. Una si v minulém roce zalaškovala, naprosto bezvýznamně ovšem, se dvěma či třemi muži.“

„Současně nebo s jedním po druhém?“

„S jedním po druhém. Mnohomužství nepěstuje. Poslední je Terry Neville.“

„Já myslel, že je ženatý.“

„Jen tak prozatímně. Ale, proboha, nezapleťte do toho moje jméno. Můj manžel je v obchodních kruzích v tomhle městě významná osobnost.“

„A zřejmě je úspěšný,“ řekl jsem a díval se spíš na ni než na dům. „Velice vám děkuji, paní Karpová. Vaše jméno nikdy nevypustím z úst.“

„Ohyzdné, no ne? To jméno totiž. Ale já jsem se nedokázala do toho mužského nezamilovat. Doufám, že Unu najdete. Pro Jacka to bude strašlivé zklamání, když se vám to nepodaří.“

Už jsem vykročil ke dveřím, ale ještě jsem se otočil. „Nemohlo by to být nějak takhle, či mohlo? Dověděla se, že se manžel vrací domů, měla dojem, že si ho nezaslouží, že se mu nedokáže podívat do očí, a tak se rozhodla zmizet?“

„Millicent říkala, že Una nenechala žádný dopis. Ženy nesehrají takové dojemné drama, aniž zanechaly dopis. Nebo aspoň pár řádků ve výtisku Tolstého Vzkříšení.“

„Tak já vám uvěřím.“ Její modré oči zářily v tom ohromném šerém pokoji velice jasně. „A což takhle? Neměla Jacka vůbec ráda. Odešla jen proto, aby se to dověděl. Trochu sadistické řešení, ale…“

„Ale ona měla Jacka ráda. Jenomže je přes rok pryč. Kdykoli na to v nějaké smíšené společnosti přišla řeč, Una o něm vždycky prohlašovala, že je báječný milenec.“

„Tak? Neřekla paní Dreenová, že jste Unina nejlepší přítelkyně?“

Oči se jí ještě víc rozzářily a koutky pěkných tenkých úst se jí pobaveně nadzvedly. „Ovšemže to řekla. Měl jste Unu slyšet, jak o mně mluvila.“

„Snad ji uslyším. Díky. Sbohem.“

Telefonní rozhovor se scénáristou, kterého jsem znal, oblek, za který jsem v okamžiku euforie zaplatil sto padesát dolarů z peněz na mimořádná vydání, a předstíraný výraz sebejistoty mně pomohly projít kolem stráží před ateliéry až ke dveřím šatny Terryho Nevilla. Měl sám pro sebe jakýsi bungalov, což znamenalo, že je vskutku tak významný, jak tvrdila reklama. Nevěděl jsem, co mu řeknu, ale zabušil jsem na dveře, a když někdo řekl „Kdo je?“, vešel jsem k němu.

Terryho Nevilla si mohl nevšimnout jenom slepec. Herec byl přes sto osmdesát centimetrů vysoký, pestrobarevně oblečený, dobře rostlý a voněl jako vzdálená květinová zahrada. Celou minutu si dál četl, pokuřoval v brokátové lenošce a dával pozor, aby nezvedl oči a nepodíval se na mě. Dokonce v té své knize obrátil další stránku.

„Kdo jste?“ řekl posléze. „Neznám vás.“

„Una Sandová…“

„Ani tu neznám.“ Vymýtil ze své řeči všechny gramatické prohřešky, ale ničím je nenahradil. Hlas měl neosobní a bez života.

„Dcera Millicent Dreenové,“ přizpůsobil jsem se jeho způsobu vyjadřování. „Una Rossiterová.“

„Millicent Dreenovou samozřejmě znám. Ale nic jste neřekl. Sbohem.“

„Una včera zmizela. Myslel jsem, že byste třeba projevil ochotu pomoct mi zjistit, proč zmizela.“

„Stále ještě jste nic neřekl.“ Zvedl se a udělal krok směrem ke mně. Byl velmi vysoký a rozložitý. „A já jsem řekl sbohem.“

Ale ne dost vysoký a dost rozložitý. Odjakživa si říkám, možná nesprávně, že bych se dovedl vypořádat s každým mužem, který si obléká purpurový hedvábný župan. Přečetl si z mé tváře to přesvědčení a změnil tón: „Jestli odtud nevypadnete, člověče, zavolám stráž.“

„Já bych vám zatím narovnal ty nakulmované vlny. Dokonce bych vás dovedl dostat do maléru.“ To jsem prohlásil, protože jsem předpokládal, že každý chlap s jeho obličejem a s jeho sexuálními příležitostmi je asi většinu času na pokraji maléru.

Účinkovalo to. „Co tím chcete říct?“ zeptal se. Náhle zbledl a to způsobilo, že jeho pečlivě protrhávané černé obočí na sebe nápadně upozornilo. „Mohl byste sletět do pořádné kaše, jestli tu zůstanete stát a budete takhle mluvit.“

„Co se stalo s Unou?“

„Nevím. Vypadněte!“

„Jste lhář.“

Jako jeden z těch řádných ostrých hochů, jaké představoval ve filmech, se na mě rozehnal pěsti. Nechal jsem ji proletět nad svým ramenem, a když Terry trochu ztratil rovnováhu, hranou ruky jsem vedl úder na jeho plochý solar plexus a srazil jsem ho do křesla. Pak jsem za sebou zavřel dveře a rychle vykročil k hlavní bráně. Radši jsem šel dál hrát tenis s neviditelným.

„Bez úspěchu, mám dojem,“ řekla paní Dreenová, když mi otevřela dveře bytu.

„Nevím jak dál. Jestli vážně chcete svou dceru najít, měla byste jít na policii, do oddělení pro pohřešované. Tam jsou na to zařízení a mají konexe.“

„Jack tam asi půjde. Už je doma.“

„Myslel jsem, že dorazí zítra.“

„Ten telegram byl odeslán včera. Někde se zdržel. Jackova loď přistála včera odpoledne.“

„A kde je Jack teď?“

„Patrně v domě u moře. Letěl z Alamedy vojenským letadlem a volal mi ze Santa Barbary.“

„Co jste mu řekla?“

„Co jsem mu mohla říct? Že Una je pryč. Je zoufalý. Myslí si, že se možná utopila.“ Bylo pozdní odpoledne a přes všechnu whisky, kterou Millicent Dreenová jako petrolejová lampa vytrvale nasávala, byl její plamen nizoučký. Ruce a oči měla ochablé a hlas unavený.

„No,“ rozhodoval jsem se, „asi bych se taky měl vrátit do Santa Barbary. Hovořil jsem s Hildou Karpovou, ale nijak mi nepomohla. Pojedete se mnou?“

„Už ne. Zítra musím zajít do ateliérů. A stejně se teď nechci setkat s Jackem. Zůstanu tady.“

Slunce už bylo nízko nad mořem, pozlacovalo vodu a zkrvavovalo oblohu, když jsem projel Santa Barbarou a dal se po pobřežní dálnici. Nemyslel jsem si, že to k něčemu bude, ale abych si aspoň nějak na sebe vydělal, zastavil jsem se u benzínové čerpací stanice, u níž odbočovala cesta k plážovému domu paní Dreenové.

„Vrchovatě,“ přikázal jsem ženě, která stanici obsluhovala. Benzín jsem tak jako tak potřeboval.

„Tady někde bydlí pár mých známých,“ řekl jsem, když žena natáhla ruku pro peníze. „Je vám známo, kde bydlí paní Dreenová?“

Podívala se na mě vyčítavými brýlemi. „To byste měl vědět. Dneska jste tu už s ní byl, no ne?“

Maskoval jsem rozpaky tím, že jsem jí podal bankovku a řekl: „Drobné si nechte.“

„Ne ne, děkuju vám.“

„Abyste mi špatně nerozuměla. Já jen chci, abyste mi řekla, kdo tu byl včera. Vy si všeho všimnete. Něco z toho mi povězte.“

„Kdo jste?“

Ukázal jsem jí svůj průkaz.

„Á!“ Mimoděk se jí pohnuly rty, jak odhadovala výši úplatku. „Byl tu nějaký chlapík v zeleném kabrioletu. Myslím, že to byl chrysler. Dolů jel kolem poledne a zpátky se hnal pekelným tempem asi ve čtyři.“

„To jsem chtěl slyšet. Jste skvělá. Jak vypadal?“

„Takový snědý a moc hezký. Těžko bych vám ho popsala. Vypadal jako ten chlap, co v tom filmu minulý týden hrál toho pilota – no však vy víte – jenže tak hezký zas nebyl.“

„Terry Neville.“

„Správně, jenže ne tak hezký. Viděla jsem ho jet tam dolů mnohokrát.“

„Nevím, kdo by to mohl být,“ pokrčil jsem rameny. „Ale v každém případě děkuju. Nikdo s ním nejel, či ano?“

„Já nikoho neviděla.“

Sjížděl jsem k pobřežnímu domu pekelným tempem. Slunce, obrovské a zlostně rudé, bylo teď přímo na obzoru, zpolovice zatemnělé mořem, a zřetelně klesalo. Barvilo celé pobřeží rudou září, jako by tam planul mírný plíživý oheň. Po dlouhé době, pomyslel jsem si, se ty útesy rozdrolí, moře vyschne, celá země vyhasne. Nezbude nic než krátery s popelem bílým jako kosti – jako na měsíci.

Když jsem objížděl útes a měl už na dohled pláž, uviděl jsem muže, který vystupoval z moře. V tom plíživém ohni, který šířilo slunce, i on vypadal, jako kdyby hořel. S potápěčskou maskou na obličeji budil prapodivný nelidský dojem. Vycházel z vody, jako kdyby se nikdy předtím nedotkl nohou pevné půdy.

Vykročil jsem k němu: „Pan Rossiter?“

„Ano.“ Zvedl z obličeje skleněnou masku a s ní zmizela i ta iluze prapodivnosti. Byl z něho jen hezký mladý muž, dobře stavěný, opálený a ustaraný.

„Jmenuji se Archer.“

Podal mi ruku, která byla mokrá, když si ji předtím otřel o plavky, které byly taky mokré. „Ano, ovšem, pane Archere. Má tchýně se o vás zmínila, když jsme spolu telefonovali.“

„Rád si zaplavete?“

„Hledám tělo své ženy.“ Znělo to, jako by to myslel vážně. Zahleděl jsem se na něj pozorněji. Byl vysoký a statný, ale byl to ještě chlapec, dvaadvacetiletý, nejvýš třiadvacetiletý. Ze školy rovnou do vzduchu, pomyslel jsem si. S Unou Sandovou se asi seznámil na nějakém večírku, rázem se zamiloval do všech jejích půvabů, oženil se s ní týden předtím, než narukoval na letadlovou loď, a od té chvíle snil optimistické sny. Měl jsem v paměti ten ztřeštěný telegram, který odeslal, jako by život byl jako manekýni v rafinovaných časopiseckých reklamách.

„Proč si myslíte, že se utopila?“

„Takhle by neodešla. Věděla, že se tenhle týden vrátím domů. Telegrafoval jsem jí z Pearlu.“

„Třeba ten telegram nedostala.“

Po krátkém mlčení řekl: „Omluvte mě.“ Otočil se k vlnám, které se tříštily až skoro u jeho nohou. Slunce zmizelo a moře šedlo a vypadalo studeně jako protilidský živel.

„Počkejte chvilku. Jestli tam je, a já o tom pochybuji, měl byste přivolat policii. Takhle ji přece hledat nemůžete.“

„Když ji před setměním nenajdu, tak policii zavolám,“ odpověděl mi. „Ale jestli tady je, chci ji najít sám.“

Nedovedl jsem pochopit, proč to dělá, ale když jsem to potom zjistil, dávalo to smysl. Pokud vůbec něco v tom případu dávalo smysl.

Několika kroky vstoupil do příboje, který byl teď, když nastával příliv, mohutnější, a pomalu plaval k pohupujícímu se přístavišti, s obličejem v potápěčské masce pod hladinou. Jeho paže a nohy se pohybovaly v tempech kraulu, jako by to jeho svaly vysloveně těšilo, ale hlavu měl skloněnou a propátrával temnějící mořské dno. V širších a širších kruzích obeplouval přístaviště a asi tak dvakrát za minutu zvedal hlavu, aby se nadechl.

Uplaval několik kruhů a já začínal mít dojem, že vlastně nepátrá po ničem, že jen vyjadřuje svůj žal, že tančí jakýsi marný rituální vodní tanec, když tu najednou nabral do plic dech a potopil se. Po dobu, která mi připadala dlouhá, ale trvala jen asi dvacet vteřin, nebylo na hladině moře nic jiného než to bílé přístaviště. Pak vyrazila z vody maskovaná tvář a Rossiter začal plavat ke břehu. Plaval těžkopádně na boku s oběma pažemi pod vodou. Bylo už příšeří a neviděl jsem ho zřetelně, ale viděl jsem, že plave velice pomalu. A když doplaval blíž, uviděl jsem pramen plavých vlasů.

Postavil se, strhl masku a odhodil ji do moře. Hněvivě se na mě podíval a jednou paží k sobě tiskl mrtvolu své ženy. Její bílé tělo, napůl nadnášené vlnící se vodou, bylo nahé, byl to podivný, jasně se třpytící úlovek z mořského dna.

„Jděte pryč,“ řekl Rossiter přiškrceným hlasem.

Šel jsem do auta pro přikrývku a donesl ji tam, kde mrtvou položil na pláž. Byl nad ní schoulen, jako by ji chtěl chránit před mým pohledem. Zakryl ji a z tváře jí odsunul mokré vlasy. Ta tvář nebyla pěkná. Zakryl ji rovněž.

Řekl jsem: „Teď musíte zavolat policii.“

Odpověděl až po chvíli: „Asi máte pravdu. Pomůžete mi ji odnést do domu?“

Pomohl jsem mu. Pak jsem zavolal policistům v Santa Barbaře a oznámil jim, že se utopila nějaká žena a kde ji najdou. Opustil jsem Jacka Rossitera třesoucího se v mokrých plavkách vedle zakryté mrtvoly, a podruhé jsem jel zpátky do Hollywoodu.

Millicent Dreenová byla ve svém bytě v Park-Wilshiru. Odpoledne stála na její kredenci téměř plná karafa whisky. V deset večer stála na stolečku vedle jejího křesla; byla téměř prázdná. Její tvář i tělo značně zplihly. Rád bych byl věděl, jestli každý den zestárne o tolik let a každé ráno se silou vůle zase zrekreuje.

Řekla mi: „Myslela jsem, že jedete do Santa Barbary. Právě jsem se chystala do postele.“

„Jel jsem tam. Jack vám nevolal?“

„Ne.“ Podívala se na mě a její zelené oči najednou velice ožily, skoro se rozzářily. „Vy jste ji našel,“ řekla.

„Jack ji našel. V moři. Utopila se.“

„Toho jsem se bála.“ Ale v hlase jí zaznělo cosi jako úleva. Jako kdyby se mohlo stát něco horšího. Jako kdyby aspoň nebyla přišla o žádné zbraně a nezískala žádné nepřátele v každodenním boji o udržení postavení ve městě, tak plném konkurence jako žádné jiné město na světě.

„Najala jste si mě, abych ji našel,“ řekl jsem. „Je nalezena, i když já jsem se o to nikterak nepřičinil. Hotovo. Leda byste si přála, abych zjistil, kdo ji utopil.“

„Jak to myslíte?“

„Jak jsem to řekl. Třeba to nebyla nehoda. Nebo tam třeba někdo stál a díval se, jak se topí.“

Už jsem jí poskytl spoustu důvodů, aby se na mě rozzlobila, ale teď se rozzlobila poprvé. „Dala jsem vám sto dolarů za nicnedělání. To vám nestačí? Snažíte se získat další kšeft?“

„Něco jsem přece jen udělal. Zjistil jsem, že Una nebyla večer sama.“

„Kdo s ní byl?“ Vstala a rychle přecházela po koberci. A jak chodila, přetvářela se do podoby mládí a svěžesti. Okřávala před očima.

„Neviditelný,“ odsekl jsem. „Můj tenisový partner.“

Ani teď nevyslovila žádné jméno. Chovala se jako kněžka kultu, jejímuž jazyku bylo zakázáno pronést tajné slovo. Ale řekla hbitě a nelítostně: „Jestli mou dceru někdo zabil, chci vědět kdo. Ať to byl kdokoli. Ale jestli mě budete vodit za nos a dostanete mě pro nic za nic do nesnází, postarám se, aby vás vykopali z celé jižní Kalifornie. A to já dokážu.“

Blýskalo jí v očích, rychle oddychovala a špičatá ňadra se jí zvedala a klesala a zdálo se, že je to všechno projev nepředstíraných citů. V tu chvíli se mi velice líbila. Tak jsem odešel, a místo abych ji přivedl do nesnází, přivedl jsem do nesnází sám sebe.

V jednom drugstoru ve Wilshiru jsem našel telefonní budku a ověřil jsem si to, co jsem věděl, že totiž Terry Neville nemá číslo v telefonním seznamu. Zavolal jsem tedy děvče, o němž jsem věděl, že krmí všelijakými drby novináře, co píší o filmu, a zjistil jsem, že Neville bydlí v Beverly Hills, ale většinu večerů tráví dole ve městě. V této večerní době bývá obyčejně U Rolanda nebo U Chasena, později v Cirově podniku. Jel jsem k Rolandovi, protože to bylo nejblíž, a Terry Neville tam byl.

Seděl v nízkém zakouřeném lokále v boxu pro dva, jedl uzeného lososa a popíjel černé pivo. Proti němu seděl chlápek ostrých rysů, připomínající teriéra, který vypadal jako obchodní manažer a pil mléko. Řada hollywoodských herců tráví spoustu času se svými manažery, protože s nimi mají společné zájmy.

Vyhnul jsem se vrchnímu a přistoupil k Nevillovu stolu. Uviděl mě a zvedl se se slovy: „Dneska odpoledne jsem vás varoval. Jestli odtud nezmizíte, zavolám policii.“

Řekl jsem mu klidně: „Já jsem něco jako policie. Una je mrtvá.“ Nezareagoval na to a já pokračoval: „Tohle není příhodné prostředí pro rozhovor. Jestli na okamžik vyjdete ven, rád se vám zmíním o několika skutečnostech.“

„Tvrdíte, že jste policista,“ štěkl, ale naprosto klidně, ten chlápek ostrých rysů. „Kde máte průkaz? Nevšímej si ho, Terry.“

Terry nepromluvil. A já prohlásil: „Jsem soukromý detektiv. A vyšetřuju smrt Uny Rossiterové. Vyjdeme ven, pánové?“

„Půjdeme k autu,“ řekl bezvýrazně Terry Neville. „Pojď, Ede,“ vyzval teriéra.

Auto nebylo zelený kabriolet chrysler, ale černá limuzína packard, vybavená uniformovaným šoférem. Když jsme došli na parkoviště, šofér vystoupil a otevřel dvířka. Byl to veliký chlap a vypadal otlučeně.

Řekl jsem: „Do auta si nesednu. Líp se mi naslouchá ve stoje. Na koncertech a u zpovědí vždycky stojím.“

„Žádné zpovědi poslouchat nebudete,“ pravil Ed.

Parkoviště bylo opuštěné a daleko za ulicí a já bohužel zapomněl, že nemám spustit z očí šoféra. Praštil mě do týla a do hlavy mi vyšlehla bolest. Praštil mě do týla ještě jednou a v důlcích se mi rozdrkotaly oči a v těle se mi rozpadla páteř. Dva muži, pohybující se v bludišti světel, mě uchopili za paže a zvedli mě do auta. Bezvědomí vypadalo jako veliká černá limuzína se svižně předoucím motorem a spuštěnými roletami.

I když bolest vzadu na krku trvá pár dní, účinek rány do týla na centra vědomí je sice nenadálý, ale krátký. Za dvě či tři minuty jsem se vzpamatoval, právě když mluvil Ed:

„Neradi někomu ubližujeme a vám ubližovat nemíníme. Ale musíte pochopit, ať už se jmenujete jakkoli…“

„Sacher-Masoch,“ řekl jsem.

„Vtipný chlapec,“ usmál se Ed. „Ale vtipný chlapec může tu vtipnost přehánět, až mu to škodí. Musíte prostě pochopit, že nemůžete otravovat lidi, zvláště ne tak významné lidi, jako je pan Neville.“

Terry Neville seděl v koutě na zadním sedadle a vypadal ustaraně. Ed seděl mezi námi. Vůz byl v pohybu a já viděl, jak se nad rameny šoféra, skloněného nad volantem, míhají světla. Na zadních oknech byly spuštěny rolety.

„Pan Neville by neměl účinkovat v mých případech,“ poznamenal jsem. „A teď mě radši pusťte ven z auta, nebo vás dám sebrat pro únos.“

Ed se zasmál, ale ne moc vesele. „Vy si zřejmě neuvědomujete, jak to s vámi je. Jste totiž na cestě na policejní stanici, kde vás obžalujeme z pokusu o vydírání.“

„Pan Neville má zřejmě kuráž,“ řekl jsem. „Vzhledem k tomu, že mám svědka, který ho viděl, jak odjíždí od domu Uny Sandové krátce potom, co byla Una zabita. Viděl ho, jak odjíždí ve velikém spěchu zeleným kabrioletem.“

„Proboha, Ede,“ zalkal Terry Neville, „ty mě ženeš do strašlivé šlamastyky. Nemáš ponětí do jak strašlivé šlamastyky mě ženeš.“ Měl vysoký hlas, na samé hranici hysterie.

„Propánakrále, snad nemáš strach z tohohle žabaře, to snad ne,“ zaňafal Ed jako teriér.

„Vystup, Ede. Tohle je hrozná záležitost a ty nevíš, jak si s ní poradit. Musím si s tímhle člověkem promluvit. Vystup z vozu.“

Předklonil se a zvedl zvukovod, ale Ed mu položil ruku na rameno. „Tak si to vyřiď po svém, Terry. Já si pořád myslím, že jsem na to šel správně, ale tys to zbabral.“

„Tak kam jedeme?“ zeptal jsem se. Tušil jsem, že jsme měli namířeno do Beverly Hills, kde policajti vědí, kdo je platí.

Neville nařídil do zvukovodu: „Zabočte do vedlejší ulice a zastavte. A pak se projdete kolem bloku.“

„Takhle je to lepší,“ kývl jsem, když jsme zastavili. Terry Neville vypadal vyděšeně. Ed se kabonil a tvářil se znepokojeně. Já byl sám se sebou bezdůvodně spokojený.

„Vyklopte to,“ vybídl jsem Terryho Nevilla. „Zabil jste to děvče? Nebo se nešťastnou náhodou utopila a vy jste upláchl, abyste se do toho nezapletl?“

„Povím vám pravdu,“ řekl. „Nezabil jsem ji. Ani jsem nevěděl, že je mrtvá. Ale včera odpoledne jsem tam byl. Slunili jsme se na té plovoucí plošině, když tu nad námi velice nízko přeletělo nějaké letadlo. Já se ztratil, protože jsem nechtěl, aby mě tam někdo viděl – s ní…“

„Chcete říct, že jste se jenom neslunili?“

„Ano. Jistě. To letadlo přeletělo nejdřív ve výšce, pak se otočilo a vracelo se hrozně nízko. Já si myslel, že mě pilot třeba poznal a že si mě chce vyfotit nebo tak.“

„Jaké to bylo letadlo?“

„To já nevím. Vojenské asi. Stíhačka. Jen pro jednu osobu. Modře natřené. Já se ve vojenských aeroplánech nevyznám.“

„Co dělala Una Sandová, když jste zdrhl?“

„Nevím. Plaval jsem ke břehu, hodil na sebe šaty a odjel. Una stála na té plošině, myslím. Ale byla určitě v pořádku, když jsem ji opustil. Pro mě by to bylo strašně nemilé, kdybych měl nějaké takové opletačky, pane…“

„Archer.“

„Pane Archere. Hrozně mě mrzí, jestli jsme vám způsobili bolest. Kdybych se s vámi mohl nějak vyrovnat…“ Vytáhl z kapsy peněženku.

Jeho vytrvalé, neměnné kňučení mi šlo na nervy. I ten svazek bankovek mi šel na nervy. Celá ta situace mi šla na nervy.

Řekl jsem: „Nemám zájem nabourat vaši skvělou kariéru, pane Neville. Rád bych někdy naboural váš skvělý ciferník, to ale může počkat. Než budu mít důvodné podezření, že jste mi neřekl pravdu, nechám si to, co jste mi řekl, pro sebe. Zatím se potřebuju dovědět, co soudí koroner.“

Zavezli mě zpátky k Rolandovu podniku, kde jsem nechal auto, a rozloučili se se mnou s mnohomluvným ujišťováním, že jsme dobří kamarádi. Popřál jsem jim dobrou noc a přehnaně nápadným gestem jsem si třel týl. Napadala mě jistá jiná gesta.

Když jsem zase dorazil do Santa Barbary, Unou se zabýval koroner. Prohlašoval, že na jejím těle nejsou žádné stopy násilí a že má v plících a v žaludku velmi málo vody, to že je ale příznačné pro jednoho z deseti utonulých.

To jsem dřív nevěděl, a tak jsem ho požádal, aby mi to vysvětlil. Udělal to ochotně.

„Náhle vdechnutá voda může vyvolat těžkou reflexní křeč hrtanu, jež má vzápětí za následek asfyxii. Taková hltanová křeč se spíš dostaví, když je tvář oběti obrácena vzhůru a voda se nahrne do nozder, a patrně křeči napomáhá emocionální nebo nervový šok. Možná se to stalo takhle, možná nikoli.“

„Ksakru,“ zvolal jsem, „takže nemusela být mrtvá.“

Zaškaredil se na mě. „Před šestatřiceti hodinami mrtvá nebyla.“

Vypočítával jsem si to, když jsem se posadil do auta. Una se nemohla utopit o mnoho později než sedmého září ve čtyři odpoledne.

Byly tři ráno, když jsem se zapsal v hotelu Barbara. Vstal jsem v sedm, nasnídal se v restauraci a šel si do přímořského domu pohovořit s Jackem Rossiterem.

Dostal jsem se tam asi tak v osm, ale Rossiter už seděl na pláži v plátěné rozkládací židli a díval se na moře.

„Zas už vy?“ řekl, když mě uviděl.

„Byl bych si myslel, že na čas budete mít moře plné zuby. Jak dlouho jste byl pryč?“

„Rok.“ Zřejmě mu nebylo do řeči.

„Nerad lidi trápím,“ omlouval jsem se, „ale moje práce ze mě vždycky dělá nesnesitelného protivu.“

„Zřejmě. V čem přesně spočívá ta vaše práce?“

„Teď zrovna pracuju pro vaši tchýni. Pořád se snažím zjistit, co se stalo její dceři.“

„Chcete mě týrat?“ Sevřel rukama postranní opěradla židle, jako kdyby chtěl vstát. Na okamžik mu zbělely klouby na prstech. Pak nabral dech. „Viděl jste přece, co se stalo, či ne?“

„Ano. Ale dovolte mi, abych se zeptal, kdy sedmého září připlula vaše loď do San Franciska.“

„Ve čtyři. Ve čtyři odpoledne.“

„Předpokládám, že je možné si to ověřit.“

Neodpověděl. Na písku vedle jeho židle ležely noviny. Shýbl se pro ně a podal mi je. Bylo to poslední noční vydání jednoho sanfranciského deníku ze sedmého.

„Čtvrtá strana,“ řekl.

Podíval jsem se na čtvrtou stranu a našel tam článek, popisující příjezd lodi Guam do Zlaté brány ve čtyři odpoledne. Vracející se hrdiny přivítaly členky Ženské základny válečného námořnictva a kapela zahrála „Kalifornie, přicházím.“

„Chcete-li mluvit s paní Dreenovou, najdete ji v domě,“ pravil Jack Rossiter. „Já mám ale dojem, že vaše poslání je skončeno.“

„Díky,“ řekl jsem.

„A jestli vás už neuvidím, tak sbohem.“

„Odjíždíte?“

„Za několik minut pro mě přijede jeden můj přítel ze Santa Barbary. Odletím s ním potom do Alamedy, abych požádal o dovolenku. Dostal jsem jen osmačtyřicet hodin a zítra tu musím být při soudním ohledání. A při pohřbu.“ Jeho hlas zněl tvrdě. Celá jeho osobnost přes noc ztvrdla. Předešlého večera byla jeho duše široce otevřená. Teď byla uzavřená a už nezranitelná.

„Sbohem,“ řekl jsem a namáhavě se brodil měkkým pískem k domu. Cestou mě něco napadlo a přidal jsem do kroku.

Když jsem zaklepal, přišla ke dveřím paní Dreenová a v ruce, ne zrovna moc pevné, držela šálek kávy. Měla na sobě vlněnou róbu, v pase převázanou hedvábnou šňůrou, a na hlavě hedvábnou čapku. Oči měla kalné.

„Ahoj,“ pozdravila mě. „Přece jen jsem včera večer přijela. Stejně by mně dnes nešla práce od ruky. A myslela jsem si, že by tu Jack neměl být sám.“

„Mám dojem, že je na tom docela dobře.“

„To jsem ráda. Půjdete dál?“

Vešel jsem do domu. „Včera večer jste říkala, že chcete vědět, kdo zabil Unu, ať to byl kdokoli.“

„No a?“

„Pořád ještě to platí?“

„Ovšem. Proč? Přišel jste na něco?“

„To zrovna ne. Ale něco mě napadlo, to je všechno.“

„Koroner si myslí, že to byla nešťastná náhoda. Dneska ráno jsem s ním mluvila telefonicky.“ Lokla si černé kávy. Ruka se jí neustále chvěla jako list ve větru.

„Možná má pravdu,“ řekl jsem, „možná se mýlí.“

Zvenku se ozval hukot auta. Přistoupil jsem k oknu a podíval se na pláž. Tam zastavil stejšn, vystoupil z něj námořní důstojník a vykročil k Jacku Rossiterovi. Rossiter povstal a podal mu ruku.

„Prosím vás, paní Dreenová, zavolejte Jacka a požádejte ho, aby sem na minutku přišel.“

„Jak si přejete.“ Šla ke dveřím a Jacka zavolala.

Rossiter přišel a zeptal se dost netrpělivě: „Co je?“

„Pojďte dovnitř,“ vyzval jsem ho. „A povězte mi, kdy jste se předevčírem vzdálil z lodi.“

„No počkejte. Přistáli jsme ve čtyři…“

„Vy ne. Přistála loď, ale vy ne. Mám pravdu?“

„Nevím, jak to myslíte.“

„Ale víte. Je to tak prosté, že to ani na minutu nemohlo nikoho oblafnout, nikoho, kdo něco ví o letadlových lodích. Odletěl jste letadlem z lodi pár hodin předtím, než doplula do přístavu. Ten telegram jste asi před odletem svěřil nějakému kamarádovi, aby ho za vás odeslal. Letěl jste sem, přistihl svou ženu, jak se miluje s jiným mužem, přistál jste na pláži – a utopil ji.“

„Vy jste se zbláznil!“ Ale po chvilce řekl méně zuřivě: „Přiznávám, že jsem odletěl z lodi. To byste stejně mohl snadno zjistit. Létal jsem nějaký čas, abych si mohl zapsat letové hodiny…“

„Kudy jste létal?“

„Podél pobřeží. Takhle daleko jsem se nedostal. Přistál jsem v Alamedě v pět třicet, což mohu dokázat.“

„Kdo je ten váš přítel?“ Ukázal jsem otevřenými dveřmi na druhého důstojníka, který stál na pláži s tváří k moři.

„Poručík Harris. Poletím s ním do Alamedy. Varuju vás, v jeho přítomnosti nevyslovujte žádná možná obvinění, nebo si to odnesete.“

„Chci se ho jen na něco zeptat,“ řekl jsem. „Jakým jste to letěl letadlem?“

„FM-3.“

Vyšel jsem z domu a sestoupil jsem po mírném svahu k poručíku Harrisovi. Otočil se ke mně a já na jeho blůze uviděl pilotní odznak.

„Dobré jitro, poručíku,“ pozdravil jsem ho. „Jistě jste toho hodně nalétal.“

„Létal jsem dvaatřicet měsíců. Proč?“

„Chci vědět, jestli jsem vyhrál sázku. Mohl by na téhle pláži přistát letoun a zase odtud odletět?“

„Piper Cub by to možná dokázal. Já bych se o to rozhodně pokusil. Vyhrál jste tedy?“

„Měl jsem na mysli stíhačku FM-3.“

„FM-3 ne. Rozhodně ne. Možná by byla schopná tady přistát, ale nikdy by odtud nevzlétla. Zeptejte se Jacka, ten vám odpoví stejně.“

Vrátil jsem se do domu a omluvil se Jackovi: „Mýlil jsem se. Je mi to líto. Jak jste říkal, asi už s tím případem nehnu.“

„Sbohem, Millicent,“ loučil se Jack a políbil ji na tvář. „Jestli se večer nevrátím, budu tady hned ráno. Drž se.“

„Ty taky, Jacku.“

Vyšel ven a na mě se už ani nepodíval. Ten případ tedy končil, jak začal: já a paní Dreenová jsme byli sami v místnosti a neměli jsme ponětí, co se stalo s její dcerou.

„To, co jste mu řekl, jste mu říkat neměl,“ pravila. „Tak jako tak je toho na něj trochu moc.“

Hbitě jsem uvažoval. Nevěděl jsem, jestli to k něčemu povede. „Poručík Harris asi ví, co říká. Tvrdí, že stíhačka nedokáže na této pláži přistát a pak z ní odstartovat. Nikde tady v okolí není jiné místo, kde by Jack mohl přistát tak, aby ho nikdo neviděl. Tak tedy nepřistál.

Ale já pořád nevěřím, že tady nebyl. Žádný novomanžel, který by letěl podél pobřeží a neměl daleko k domu, kde je jeho žena – určitě by letěl nízko a snesl se k ní, no řekněte. Terry Neville viděl letadlo, které letělo dolů.“

„Terry Neville?“

„Mluvil jsem s ním včera večer. Byl s Unou, než zemřela. Ti dva byli spolu na přístavišti, když Jackovo letadlo slétlo dolů. Jack je viděl a viděl, co dělají. A oni viděli jeho. Terry Neville utekl. Tak co?“

„To si vymýšlíte,“ řekla pani Dreenová, ale bez hnutí na mě upírala zelené oči.

„Ovšemže si to vymýšlím. Vždyť jsem tady nebyl. Když Terry Neville utekl, nezůstal tu nikdo než Una a Jack v letadle, které jí kroužilo nad hlavou. Snažím se přijít na to, proč Una zemřela. Musím si vymýšlet. Ale domnívám se, že zemřela hrůzou. Domnívám se, že Jack se snesl až k ní a vehnal ji do vody. Domnívám se, že k ní znovu a znovu střemhlav slétal, dokud nezmizela pod hladinou. A pak odletěl do Alamedy a křídou si zapsal letové hodiny.“

„Fantazie,“ řekla. „A velice ošklivá. Já tomu nevěřím.“

„Ale měla byste. Máte přece ten kabelogram, viďte?“

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Jack poslal Uně z Pearlu kabelogram, v němž oznamoval, kdy se vrátí. Una se o tom zmínila Hildě Karpové. Hilda Karpová se o tom zmínila mně. To je divné, že vy jste mi o tom nic neřekla.“

„Já o tom nevěděla,“ řekla Millicent Dreenová. Její oči byly bezvýrazné.

Nedbal jsem její záporné odpovědi a pokračoval jsem: „Tuším, že v tom kabelogramu stálo nejen to, že Jackova loď přistane sedmého, ale zároveň oznamoval, že Jack to odpoledne přeletí nad domem u moře. Naštěstí nejsem odkázán na dohady. Kabelogram je na poště jistě zaznamenán a policie si ho bude moct přečíst. Hned odjedu do města.“

„Počkejte,“ zarazila mě. „Nechoďte s tím na policii. Jen byste dostal Jacka do maléru. Já ten kabelogram zničila, abych Jacka ochránila, ale řeknu vám, co v něm stálo. Uhodl jste. Stálo v něm, že Jack toho sedmého poletí nad domem.“

„Kdy jste ho zničila?“

„Včera, než jsem šla k vám. Bála jsem se, že by Jacka mohl do něčeho zaplést.“

„Tak proč jste ke mně vůbec šla, když jste chtěla chránit Jacka? Zřejmě jste věděla, co se stalo.“

„Nebyla jsem si tím jistá. Neměla jsem ponětí, co se jí stalo, a než jsem to zjistila, nevěděla jsem, co mám dělat.“

„A pořád si tím nejste jistá. Ale já už skoro ano. Především je nepochybné, že Una nedostala ten kabelogram, aspoň ne v původním znění. Jinak by to odpoledne, kdy měl Jack nad ni přeletět a pozdravit ji, nedělala to, co dělala. Možná jste změnila i datum. Tak aby Una očekávala Jacka o den později. Pak jste si to zařídila tak, abyste sedmého byla v Hollywoodu, aby Una mohla to poslední odpoledne strávit s Terrym Nevillem.“

„Možná.“ Její obličej vyjadřoval životní sílu, ovládala jeho výraz, ale zračila se v něm nebezpečná energie jako u kobry naslouchající hudbě.

„Možná jste chtěla mít Jacka pro sebe,“ řekl jsem. „Možná jste jednala z nějakých jiných důvodů, to já nevím. Asi i pro psychiatra by bylo těžké vyznat se ve vašich motivacích, paní Dreenová, a já psychiatr nejsem. Já jenom vím, že jste se přičinila o vraždu. Váš plán fungoval dokonce líp, než jste čekala.“

„Byla to nešťastná náhoda,“ řekla chraptivě. „Jestli půjdete na policii, jenom se zesměšníte a Jackovi přivodíte potíže.“

„Vy o Jacka velice stojíte, viďte?“

„A proč ne? Patřil mně, než poprvé uviděl Unu. Una ho ode mě odvedla.“

„A teď si představujete, že ho dostanete zpátky.“ Zvedl jsem se k odchodu. „Doufám, ve vašem zájmu, že nedojde k stejným závěrům, k jakým jsem právě došel já.“

„A vy si myslíte, že k nim dojde?“ Tvář jí zrůznil náhlý děs.

Na to jsem jí neodpověděl.

MIZEJÍCÍ FERN

Byla páteční noc. Prostoupen temněmodrou náladou, kočíroval jsem od mexických hranic k domovu světlemodrý kabriolet. Včera jsem sledoval jednoho muže z Fresna do San Diega a v bludišti ulic ve starém městě jsem ho ztratil. Když jsem zas objevil jeho stopu, byla už vychladlá. Překročil hranice a moje pověření neplatilo mimo Spojené státy.

V polovině cesty k domovu, nad Smaragdovou zátokou, jsem předjel nejhoršího řidiče na celém světě. Řídil černý cadillac s rybími ploutvemi, jako kdyby křižoval proti větru s plachetnicí. Těžký vůz se potácel sem a tam po dálnici, střídaje dva ze čtyř jízdních pruhů, někdy i tři. Bylo pozdě a já spěchal, abych se mohl trochu vyspat. Snažil jsem se ho předjet zprava, když se zrovna zařadil do druhého pruhu. Cadillac se na mě vyřítil jako neřízená střela a přinutil mě ječícím smykem uhnout až na samý okraj silnice.

Přidal jsem, abych ho předjel zleva. Ale současně zvýšil rychlost i řidič cadillacu. Má akcelerace se té jeho nemohla vyrovnat. Hnali jsme se těsně vedle sebe prostředkem cesty. Nevěděl jsem, jestli ten chlap je opilý nebo šílený nebo jestli se mě bojí. A náhle čtyřproudá dálnice končila. Letěl jsem stovkou tím nesprávným ze zbylých dvou pruhů silnice a proti mně jako dvojitá planoucí kometa vyjel přes kopeček náklaďák. Sešlápl jsem plyn až k podlaze, ostře jsem zahnul do prava a ohrozil blatníky cadillacu i život jeho řidiče. Ve světle přibližujících se reflektorů byla jeho tvář prázdná a bílá jako kus papíru s vypálenými otvory pro oči. Ramena měl nahá.

V poslední možné vteřině natolik zpomalil, abych mohl projet. Náklaďák mě minul po krajnici a zlostně troubil. Přibrzdil jsem, doufaje, že cadillac donutím zastavit. Ale objel mě nesmyslnou smyčkou s hvízdajícími pneumatikami a vcucla ho temnota.

Když jsem se konečně zastavil, musel jsem prsty doslova odtrhnout od volantu. Kolena jsem měl jako z rosolu. Potáhnul jsem několikrát z cigarety, pak jsem se otočil do protisměru a opatrně jsem jel zpátky k Smaragdové zátoce. Už jsem nebyl ve věku, kdy si člověk libuje v bláznivé rychlosti, a potřeboval jsem si odpočinout.

První motel, ke kterému jsem dorazil, Siesta, byl ozdoben cedulí s nabídkou volných pokojů, a neonovým Mexikánem, spícím pod sombrerem. Záviděl jsem mu. Zaparkoval jsem na oblázkové rovince před osvětlenou kanceláří. Dveře se skleněnými výplněmi byly rozevřeny a já vešel dovnitř. Nevelká místnost byla příjemně vybavena rákosovým nábytkem s pestrými potahy. Několikrát jsem zacinkal zvonkem na psacím stole. Nikdo se neukázal, tak jsem se posadil a zapálil si cigaretu. Elektrické hodiny na stěně hlásily, že je čtvrt na jednu.

Na pár minut jsem musel zdřímnout. Přes práh vědomí na mě s jemným šuměním zaútočil sen. V tom snu byla smrt. Řídila černý cadillac, plný květin. Když jsem procitl, cigareta mi už začínala pálit prsty. Nade mnou s nechápavým výrazem v obličeji stál hubený mužský v šedé flanelové košili.

Měl veliký nos a maličkou bradu a nebyl tak mladý, jak se snažil vypadat. Zuby měl zkažené a pískové vlasy mu řídly a vytrácely se. Byl to takový ten typický starý mládenec, který si vykoledovával, vyžebrával živobytí v motelech, restauracích a hotelech a zoufale se přidržoval otřepaných hran cizích životů.

„Co chcete?“ ptal se. „Kdo jste? Co chcete?“ Hlas měl rezavý a mutoval jako puberťák.

„Pokoj.“

„To je všechno?“

Znělo to jako obviňování. Nechal jsem to bez poznámky. „Co jiného je tu k máni? Čerkeské tanečnice? Zadarmo pražená kukuřice?“

Pokusil se o úsměv, aniž odhalil zkažené zuby. Ten úsměv byl stejně ponuře neúspěšný jako můj žert. „Promiňte, pane,“ řekl, „vy jste mě totiž vzbudil. A mně to hned po probuzení zrovna moc nemyslí.“

„Tlačí vás noční můra?“

Jeho matné oči se vypoulily jako bubliny modré žvýkačky: „Proč se ptáte?“

„Protože mě zrovna tlačila. Ale zapomeňte na to. Tak máte volný pokoj nebo nemáte?“

„Mám, pane. Promiňte, pane.“ Ať už měl cokoli trpkého na jazyku, spolkl to a zaujal neosobní úslužnou pózu. „Máte nějaká zavazadla, pane?“

„Žádná.“

Jako křehký duch chlapce, kterým kdysi byl, tiše přešel za pult, zapsal si mé jméno, adresu a číslo auta a vzal si pět dolarů. Na oplátku mi dal klíč s číslem čtrnáct a řekl mi, kde ho mám použít. Naději na spropitné už zřejmě dávno ztratil.

Bungalov číslo čtrnáct byl jako všechny měšťácké motelové pokoje poznamenán zálibou v kalifornsky španělském stylu. Uměle zdrsnělá omítka v barvě nepálených cihel, poinsetiově červené záclony, stínidlo z imitace pergamenu na lampě s šroubovitým černým železným stojanem. Na stěně nad postelí visela reprodukce Riberova obrazu spícího Mexikána. Okamžitě jsem uposlechl jeho pokynu a snil o čerkeských tanečnicích.

Někdy k ránu se jedna z nich, aniž jsem to zavinil, vyděsila a začala z plných čerkeských plic ječet. Posadil jsem se na posteli, snažil se ji šeptem ukonejšit, a probudil jsem se. Na mých náramkových hodinkách bylo skoro devět. Ječení ztichlo, ale ozvalo se znovu a ničilo ráno, jako by za oknem vřískala siréna hasičského auta. Na spodky, v kterých jsem spal, jsem si natáhl kalhoty a vyšel jsem ven.

Na chodníku před sousedním bungalovem stála mladá žena. V jedné ruce měla klíč, v druhé plnou hrst krve. Na sobě měla širokou mnohobarevnou sukni a jakousi krátkou cikánskou blůzu.

Blůzu měla rozepnutou, pusu dokořán a ječela, jako by jí někdo chtěl utrhnout hlavu. Byla to hezká tmavovlasá hlava, ale já jí měl za zlé, že mě připravila o ranní spánek.

Vzal jsem ji za rameno a zavolal: „Nechte toho!“

Přestala ječet. Ospale se podívala na krev na své ruce. Krev vypadala jako motorový olej a byla skoro stejně tmavá.

„Kde jste k tomu přišla?“

„Uklouzla jsem a spadla do ní. Neviděla jsem ji.“ Upustila na chodník klíč a čistou rukou si srovnala sukni. Vzadu měla sukni umazanou stejnou hustou tekutinou. „Kde? V tomhle pokoji?“

„A… ano,“ zakoktala.

U příjezdové cesty se před námi i za námi otvíraly dveře. Obklopilo nás asi půl tuctu lidí. Od kanceláře přibíhal snědý chlápek asi stopadesát centimetrů vysoký a jeho špičaté botičky klouzaly po oblázcích.

„Pojďme dovnitř a ukážete mi tu krev.“

„To nemůžu. Nepůjdu tam.“ Měla nevyspalé oči s namodrale sinalými kruhy.

Mužíček vběhl mezi nás a popadl dívku za paži. „Co se děje, Ello? Zbláznila ses, že rušíš hosty?“

Šeptla: „Krev“ a se zavřenýma očima se opřela o mě.

Mužíček bystrým pohledem zhodnotil situaci. Obrátil se k hostům, kteří se v šeptajícím polokruhu shlukli kolem nás.

„Všechno v naprostém pořádku. Neznepokojujte se, dámy a pánové. Má dcera se maličko řízla do ruky. Všechno v pořádku.“

Otevřel dveře třináctky, jednou paží objal dívku v pase, strčil ji přes práh a chtěl dveře za sebou zabouchnout. Zachytil jsem je nohou a vešel za nimi dovnitř.

Ten pokoj byl přesnou kopií mého, včetně reprodukce nad rozestlanou postelí, jenže všechno bylo obráceně jako v zrcadle. Dívka udělala samostatně několik chabých krůčků a posadila se na okraj postele. Pak si všimla krvavých skvrn na prostěradle. Prudce vstala. Otevřela ústa s bílými zuby.

„Nedělejte to,“ řekl jsem. „Že máte pořádné plíce, to víme.“

Mužíček se ke mně otočil. „Kdo si myslíte, že jste?“

„Jmenuju se Archer. Mám vedlejší pokoj.“

„Tak z tohohle laskavě vypadněte!“

„Asi nevypadnu.“

Sklonil napomádovanou černou hlavu, jako by se chystal do mě trknout. Pod soukenným sakem mu ze zad vyčníval hrb jako špatně umístěný loket. Zřejmě zamítl trkací manévr a rozhodl se pro diplomacii.

„Děláte ukvapené závěry, pane. Není to tak vážné, jak se to jeví. Měli jsme tu v noci malou nehodu.“

„Ovšem, vaše dcera se řízla do ruky. Obdivuhodně rychle se zotavuje.“

„Nic takového.“ Zatřepal dlouhou paží. „Těm lidem venku jsem řekl to první, co mě napadlo. Ve skutečnosti šlo o nepatrnou šarvátku. Jednomu z našich hostů začala téct krev z nosu.“

Dívka přešla jako náměsíčná ke koupelně a rozsvítila tam. Na černobíle kostkovaném linoleu byla srážející se kaluž krve, rozmáznutá v místě, kde dívka uklouzla a upadla.

„Krev z nosu,“ řekl jsem mužíčkovi. „Vy tuhle putyku vedete?“

„Jsem majitelem motelu Siesta, ano. Jmenuju se Salanda. Ten pán je ke krvácení z nosu velmi náchylný. Sám mi to řekl.“

„A kde je teď?“

„Odhlásil se časně ráno.“

„V dobrém zdravotním stavu?“

„Ovšemže v dobrém zdravotním stavu.“

Rozhlédl jsem se po pokoji. Až na rozesílanou postel s hnědými skvrnami na prostěradle tu nebyly žádné známky, že tu někdo pobýval. Někdo rozlil pintu krve a zmizel.

Mužíček otevřel dokořán dveře a máchnutím ruky mě vyzval, abych odešel. „Když mě omluvíte, pane, přál bych si, aby se to tu co nejrychleji uklidilo. Ello, řekni, prosím, Lorraině, ať se do toho pronto pustí. A pak by sis měla na chviličku lehnout, ne?“

„Už jsem v pořádku, tati. Nedělej si se mnou starosti.“

Když jsem se o pár minut později odhlašoval, seděla za psacím stolem v kanceláři. Byla bledá, ale tvářila se vyrovnaně. Položil jsem před ni klíč.

„Cítíte se líp, Ello?“

„Á! Já vás nepoznala, když jste celý oblečený.“

„Dobře řečeno. Smím toho někdy použít?“

Sklopila oči a začervenala se. „Děláte si ze mě legraci. Já vím, že jsem se ráno chovala jako blázen.“

„Tím si nejsem tak docela jist. Co vy si myslíte, že se v noci stalo ve třináctce?“

„To vám už řekl tatínek, no ne?“

„Předložil mi jakousi verzi, vlastně dvě verze. Ale já si myslím, že z toho, co řekl, se nestřílí.“

Zvedla ruku k výstřihu blůzy. Její paže i ramena byly útlé a nehty karmínové. „Že se z toho nestřílí?“

„Že se to nedá brát vážně,“ usmál jsem se. „Ale tady mohlo jít o skutečné střílení. Nemyslíte?“

Horními předními zuby si skousla spodní ret. Vypadala jako roztomilý králíček. Potlačil jsem nutkání pohladit ji po uhlazené tmavé hlavičce.

„To je k smíchu. Tohle je úctyhodný motel. Ostatně, táta mě požádal, abych se o tom s nikým nebavila.“

„Proč?“

„On tenhle podnik miluje, proto. Nechce, aby pro nic za nic vznikl nějaký skandál. Kdybychom přišli o svou dobrou reputaci, tátovi by to zlomilo srdce.“

„Nedělá na mě dojem sentimentálního člověka.“

Vstala a uhladila si sukni. Viděl jsem, že si ji převlékla. „Nechte ho na pokoji. Je to drahoušek. Nechápu, proč chcete vyvolat trable, když o nic nejde.“

Couvl jsem před jejím oprávněným rozhořčením – ženské rozhořčení je vždycky oprávněné – a vyšel jsem ven k autu. Slunce toho časného jara bylo oslňující. Zátoka za silnicí a navátými cukrovými dunami měla barvu pruské modři. Přes základnu poloostrůvku protínala silnice vnitrozemí a vracela se k moři až po několika mílích na sever od města. Tam se doleva mírně svažovalo černé asfaltové parkoviště s výhledem na bílou pláž a ještě bělejší pěnu příboje. Tabule u odbočky hlásily, že je tu chráněná oblast a že se na pláži nemají rozdělávat ohně.

Pláž i asfaltová plošina nad ní byly opuštěné až na jedno auto, které vypadalo velice osaměle. Byl to dlouhý černý cadillac, chladičem zabořený do řetězového oplocení na kraji pláže. Zabrzdil jsem, odbočil a vystoupil. Muž na řidičově sedadle cadillacu ke mně neotočil hlavu, když jsem k němu přicházel. Bradou se opíral o volant a civěl na nekonečné modré moře.

Otevřel jsem dvířka a podíval se mu do tváře. Byla bílá jako papír. Tmavohnědé oči byly nevidomé. Muž byl celý svlečený až na houštinu chlupů na prsou a na neobratný obvaz kolem pasu. Obvaz tvořilo několik zkrvavených ručníků, které držel pohromadě zauzlovaný kus nylonové tkaniny, jejíž podstatu jsem nedokázal okamžitě určit. Když jsem si ji pečlivěji prohlédl, zjistil jsem, že je to dámské kombiné. Na levé straně nahoře bylo na tom kusu prádla purpurově vyšité srdce a v něm ležatým písmem jméno Fern. Neměl jsem ponětí, kdo ta Fern je.

Muž, který měl na sobě to purpurové srdce, měl tmavé kudrnaté vlasy, husté černé obočí a na těžké bradě mu rašily černé vousy. Přes svou anémii a rtěnku, rozmazanou na ústech, vypadal surově.

V palubní desce nebyl žádný doklad či průkaz, ani v přihrádce pro rukavice nic nebylo, až na poloprázdnou krabičku nábojů do automatické osmatřicítky. Zapalování bylo pořád ještě zapnuté. Stejně tak osvětlení palubní desky a přední reflektory, ale nic už nesvítilo. Benzinová nádrž byla podle ukazatele prázdná. Kudrnáč odbočil zřejmě ze silnice krátce potom, co mě předjel, a po celý zbytek noci pak seděl za volantem auta, které se už nepohnulo z místa.

Odvázal jsem kombiné, které nevypadalo na to, že by na něm zůstaly otisky prstů, a díval jsem se po firemní značce. Jedna tam byla: Gretchen, Palm Springs. Napadlo mě, že je sobotní ráno a že jsem celou zimu neměl zasloužený volný víkend. Znovu jsem omotal kombiné tak, jak jsem je našel, a rozjel se zpátky k motelu Siesta.

Ellino uvítání bylo o pár stupňů chladnější než nulové. „No ne!“ Oči nad rozkošným králičím nosánkem se na mě upřely nevlídně. „Já myslela, že jsme se vás už zbavili.“

„Já si to myslel taky. Ale nedokázal jsem se od vás odtrhnout.“

Věnovala mi prapodivný pohled, ani nemilostivý ani přívětivý, prostě smíšený. Uhladila si vlasy a pak sáhla po přihlašovacím formuláři. „Jestli si chcete najmout pokoj, asi vám v tom nemůžu zabránit. Jen si prosím vás nemyslete, že jste na mě udělal nějaký dojem. Neudělal. Necháváte mě úplně chladnou, pane…“

„Archer,“ řekl jsem. „Lew Archer. Ale s tou přihláškou se neobtěžujte. Vrátil jsem se, jen abych si zatelefonoval.“

„Copak nikde jinde nejsou telefony?“ Přistrčila telefon přes stůl ke mně. „No prosím, pokud ovšem nejde o hovor meziměstský.“

„Chci volat silniční policejní hlídku. Znáte číslo její zdejší stanice?“

„Nevzpomínám si.“ Podala mi telefonní seznam.

„Došlo k nehodě,“ řekl jsem jí, když jsem vytáčel číslo.

„Nehoda na silnici? Kde k ní došlo?“

„Právě tady, děvče. Právě tady v pokoji číslo třináct.“

To jsem ale policejní hlídce neřekl. Řekl jsem, že jsem našel mrtvého muže v autě na parkovišti nad městskou pláží. Dívka naslouchala s rozšiřujícíma se očima a nozdrami. Než jsem domluvil, rozčileně vstala a zadními dveřmi vyšla z kanceláře.

Vrátila se s majitelem motelu. Jeho oči byly černé a svítily jako hlavičky hřebíků v přitlučené kůži a ťapkající taneček jeho nožek vypadal až bláznivě. „Co to znamená?“

„Našel jsem mrtvého člověka kousek odtud u silnice.“

„A proč s tím jdete sem k telefonu?“ Hlavu měl zase skloněnou, jako by chtěl trkat, a rozpřaženýma rukama svíral rohy stolu. „Copak to má něco společného s námi?“

„Ten mužský má na sobě pár vašich ručníků.“

„Cože?“

„A než umřel, těžce krvácel. Myslím, že ho někdo střelil do břicha. Možná, že vy.“

„Vy jste se pomátl,“ řekl, ale ne moc energicky. „Takováhle bláznivá obvinění vás dostanou do maléru. Co vůbec děláte?“

„Jsem soukromý detektiv.“

„Tak vy jste ho sem sledoval, že je to tak? Byl byste ho zatknul, a tak se zastřelil?“

„Špatně v obou případech. Sem jsem přijel, abych se vyspal. A sebevrazi se nestřílejí do břicha. To je moc nejisté a pomalé. Žádný sebevrah nechce umřít na proděravění střev.“

„Tak proč se pokoušíte očerňovat můj podnik?“

„Co když se váš podnik pokouší krýt vraždu?“

„Ten člověk se zastřelil,“ trval na svém mužíček.

„Jak to víte?“

„Od Donnyho. Zrovna jsem s ním mluvil.“

„A jak to ví Donny?“

„Ten člověk mu to sám řekl.“

„Donny je váš noční recepční?“

„Byl. Asi ho vyhodím, je to pitomec. Vůbec se mi o té nepříjemnosti nezmínil. Musel jsem na to přijít sám. To je potom těžká věc.“

„Donny to myslel dobře,“ vložila se do toho dívka. „Určitě si neuvědomil, co se tu vlastně stalo.“

„No, kdo si to uvědomuje?“ řekl jsem. „Chci s Donnym mluvit. Ale napřed se podívejme na noční záznamy.“

Vytáhl ze zásuvky svazek kartotéčních cedulek a probíral se jimi. Jeho velké ruce, na hřbetech chlupaté, byly klidné a obratné, pohybovaly se jako živočichové, žijící vlastním pokojným životem, nezávislým na jejich rozrušeném majiteli. Podaly mi přes stůl jednu z cedulek. Bylo na ní hůlkovým písmem napsáno Richard Rowe, Detroit, Mich.

„Byla s ním nějaká žena,“ prohlásil jsem.

„Vyloučeno.“

„Nebo to byl transvestita.“

Díval se na mě bezvýrazně, myslel zřejmě na něco jiného. „Ti policajti, řekl jste jim, že mají přijít sem? Vědí, že se to stalo tady?“

„Ještě ne. Ale najdou vaše ručníky. Ten člověk si z nich udělal obvaz.“

„Aha. No ovšem.“ Ťukl se pěstí do spánku. Znělo to, jako by někdo praštil do dýně. „Říkáte, že jste soukromý detektiv. Kdybyste řekl policii, že jste byl na stopě uprchlíka, uprchlíka před spravedlností… Radši se zastřelil, než aby se nechal zatknout… Za pět set dolarů?“

„Takhle soukromý nejsem,“ zavrtěl jsem hlavou. „Mám jistou veřejnou zodpovědnost. Ostatně, poldové by si to ověřili a na všechno by přišli.“

„To není tak jisté. On to byl uprchlík před spravedlností, abyste věděl.“

„No, když to říkáte…“

„Dejte mi trošku času a já vám předložím jeho rejstřík.“ Dívka poodstoupila od otce a v očích jí bylo znát, že ztrácí iluze. „Tati,“ šeptla.

Ale otec ji neslyšel. Všechnu svou pozornost upíral na mě. „Sedm set dolarů?“

„Nejsem na prodej. Čím víc nabízíte, tím vypadáte provinileji. Byl jste tu v noci?“

„Nebuďte směšný! Celý večer jsem strávil s manželkou. Jeli jsme do Los Angeles na balet.“ Aby to podepřel důkazem, zabroukal pár taktů z Čajkovského. „Do Smaragdové zátoky jsme se vrátili až skoro ve dvě.“

„Alibi se dají zfixlovat.“

„Když jde o zločince, tak jistě. Ale já nejsem zločinec.“

Dívka mu položila ruku na rameno. Přikrčil se a obličej, zvrásněný hloupým vztekem, od ní odvrátil.

„Tati,“ řekla. „Byl zavražděn, co myslíš?“

„Jak to mám vědět?“ Hlas měl rozčilený a vysoký. „Já tu nebyl. Vím jenom to, co mi řekl Donny.“

Dívka si mě prohlížela přivřenýma očima, jako bych byl nějaký nový živočišný druh, který objevila, a teď přemýšlí, jak ho využít.

„Ten pán je detektiv,“ řekla, „aspoň to tvrdí.“

Vytáhl jsem z kapsy svůj průkaz s fotografií a hodil jsem ho na psací stůl. Mužíček ho zvedl a podíval se na něj a pak na můj obličej. „Pracoval byste pro mě?“

„A co bych měl dělat? Říkat nějaké nevinné lži?“

Dívka odpověděla za něho: „Hleďte něco zjistit o téhle… o téhle smrti. Mé čestné slovo, otec s tím nemá nic společného.“

Udělal jsem ukvapené rozhodnutí, takové, jakého pak člověk lituje. „Dobrá. Vezmu si padesátidolarovou zálohu. Což je o hodně míň než pět set. Dám vám první radu: policii povězte všechno, co víte. Za předpokladu, že jste nevinný.“

„Vy mě urážíte,“ řekl.

Ale ze zásuvky s hotovostí hbitě vylovil padesátidolarovku a vřele mi ji vtiskl do dlaně jako dárek z lásky. Měl jsem nepříjemný pocit, že jsem byl hbitě zlákán, abych si vzal jeho peníze, ne velkou částku, ale přece jen dost. Ten pocit se prohloubil, když mužíček pořád odmítal mluvit. Musel jsem nasadit veškeré přesvědčovací umění, abych z něho aspoň vyrazil Donnyho adresu.

Recepční bydlel v jakési boudě na kraji pustého pásu dun. Hádal jsem, že to kdysi bylo něčí pobřežní stavení, než písek zavál jako nerozmrzající sníh hrany stěn a zimní bouře roztřískaly tašky a rozrušily betonovou podezdívku. Veliké kusance betonu se bez ladu a skladu kupily tam, kde bývala terasa s výhledem na moře.

Na jedné z pohozených dřevěných desek byl jako dlouhá albínská ještěrka natažen na slunci Donny. Vítr vanoucí od moře zanesl k jeho uším zvuk mého motoru. Donny se s mžourajícíma očima posadil, poznal mě, když jsem zastavil, a utíkal do stavení.

Sestoupil jsem po stupních z plochých balvanů a zabušil na poborcené dveře. „Otevřte, Donny.“

„Jděte pryč!“ zavolal nakřáplým hlasem. Škvírou ve dřevě vykukovalo jako slimák jeho oko.

„Pracuju pro pana Salandu. A ten chce, abychom si spolu promluvili.“

„Trhněte si nohou, vy i pan Salanda!“

„Otevřte nebo vyrazím dveře.“

Chvilku jsem čekal. Pak Donny odstrčil zástrčku. Dveře se s vrzáním zdráhavě otevřely. Donny se opíral o zárubeň, očima propátrával mou tvář a jeho holé tělo se třáslo od vnitřního chladu. Rychle jsem prošel kolem něho a pak kuchyňkou, která byla nepopsatelně špinavá, zaneřáděná zbytky starých jídel a zamořená jejich zápachy. Bosýma nohama za mnou Donny mlčky šlapal do větší místnosti, kde se popraskaná podlahová prkna pode mnou pohupovala. Veliké okno bylo rozbité a záplatované lepenkou. Kamenný krb byl přecpán smetím. Jediným kusem nábytku tu v koutě bylo vojenské polní lůžko, na němž Donny zřejmě spával. „Máte to tu útulné. Pěkně zabydlené.“

Zjevně to považoval za poklonu a já se v duchu ptal, jestli vlastně nejednám s debilem. „Mně to vyhovuje. Nikdy jsem si nepotrpěl na přepychové byty. Mám to tady rád, v noci tu můžu poslouchat oceán.“

„Co jiného v noci slýcháte, Donny?“

Nepochopil, kam tou otázkou mířím, nebo předstíral, že to nechápe. „Všelicos. Náklaďáky, co přejíždějí po dálnici. Rád poslouchám ty noční zvuky. Ale myslím, že tu dál bydlet nemůžu. Ten dům patří panu Salandovi a mě tu nechává bydlet zadarmo. Teď mě odtud asi vykopne.“

„Kvůli tomu, co se stalo dneska v noci?“

„Mhm.“ Sklesl na polní lůžko a rukama si podepřel zkormoucenou hlavu.

Stál jsem nad ním. „Co přesně se v noci stalo, Donny?“

„Ošklivá záležitost,“ řekl. „Ten chlápek se zapsal asi tak v deset…“

„Ten muž s tmavými kudrnatými vlasy?“

„Jo, ten. Zapsal se asi tak v deset a já mu přidělil pokoj číslo třináct. Někdy kolem půlnoci se mi zdálo, že jsem odtamtud slyšel výstřel z pistole. Chvilku mně trvalo, než jsem si dodal odvahu, a pak jsem se šel podívat, co se to tam stalo. Ten chlápek vyšel z pokoje a neměl na sobě vůbec nic. Jenom takový jakýsi obvaz kolem pasu. Vypadal jako nějaký pošahaný indián nebo tak nějak. V ruce měl pistoli a motal se a já viděl, že dost krvácí. Šel rovnou ke mně a šťouchnul mě pistolí do břicha a řek, abych držel hubu. Řek, že nikomu nemám říct, že jsem ho viděl, ani teď ani potom. Řek, že když si před kýmkoli pustím hubu na špacír, že se vrátí a zabije mě. Ale teď je po něm, že jo?“

„Je po něm.“

Vysloveně jsem čenichal Donnyho strach: v mých chromozómech je něco nevysvětlitelně psího. Vzadu na krku se mi zježily vlasy, jen mi nebylo jasné, jestli se Donny bojí minulosti nebo budoucnosti. Na bledé truchlivé tváři mu plasticky vystupovaly uhříky.

„Já myslím, že byl zavražděn, Donny. Vy mi lžete, viďte?“

„Já že lžu?“ Ale jeho reakce byla pomalá a chabá.

„A ten mrtvý nepřijel sám. Byla s ním nějaká žena.“

„Jaká žena?“ opáčil s předstíraným překvapením.

„To mi řekněte vy. Jmenovala se Fern. To ona, myslím, střílela a vy jste ji při tom přistihl. Žena tam zůstala a mluvila s vámi. Pravděpodobně vám zaplatila, abyste zlikvidoval jeho šaty a napsal zfalšovanou novou přihlášku. Jenže jste oba nevzali v úvahu krev na podlaze v koupelně. Nemám pravdu?“

„Víc vedle už být nemůžete, pane. Jste polda?“

„Soukromý detektiv. Jste v pořádném průšvihu, Donny. Radši se ze všeho vyzpovídejte, než se do vás dají poldové.“

„Já nic neudělal.“ Hlas mu přeskakoval jako kloučkovi. To nešlo moc dohromady s jeho šedě prokvetlými vlasy.

„Zfalšovat přihlášku, to je vážné provinění, pokud vám rovnou nehodí na krk spoluvinu na vraždě.“

Začal se hájit zmatenými větami, které ze sebe chrlil v nepřerušovaném sledu. A přitom šátral rukou po špinavé šedivé houni. Ruka se zavrtala pod polštář a vyjela ven se zmačkanou kartičkou. Pokusil se nacpat si ji do úst a sežvýkat. Vytrhl jsem mu ji ze zažloutlých zubů.

Byla to cedulička z kartotéky motelu, popsaná klukovskou čmáranicí: Pan Richard Rowe s manželkou, Detroit, Mich.

Donny se divoce klepal. Pod lacinými bavlněnými šortkami mu kolena kmitala jako ladička. „Já za to nemůžu,“ křičel. „Mířila na mě pistolí.“

„Co jste udělal s oblečením toho muže?“

„Nic. Ona mě ani nepustila do pokoje. Sbalila je a sama odnesla.“

„Kam šla?“

„Dolů po dálnici k městu. Šla po krajnici silnice, tam jsem ji naposled zahlíd.“

„Kolik vám zaplatila, Donny?“

„Nic, ani centík. Už jsem vám řek, že na mě mířila pistolí.“

„A vy jste měl takovou hrůzu, že jste až do teďka mlčel?“

„Jo. Měl jsem hrůzu. Kdo by hrůzu neměl?“

„Ta žena je už pryč. Můžete mi ji popsat?“

„Jo.“ Bylo na něm vidět, jak se namáhá, aby dal dohromady své roztoulané myšlenky. Jedno z jeho očí trochu šilhalo, což dodávalo jeho obličeji jakýsi ohromený, nevyrovnaný výraz. „Byla to statná vysoká dáma s plavými vlasy.“

„Nabarvenými?“

„Asi jo. Nevím. Měla je spletené do takového uzlu nahoře na hlavě. Byla spíš tlustá, stavěná jako zápasnice, tadyhle velikánské melouny. Silné nohy.“

„Jak byla oblečená?“

„Toho jsem si sotva povšiml. Když jsem měl takovou hrůzu. Myslím, že měla nějaký nachový plášť s černým kožešinovým límcem. Na prstech spoustu prstenů a tak.“

„Jak byla stará?“

„Už dost stará, řek bych. Starší než já a mně jde na devětatřicátý.“

„A ona střílela?“

„Myslím, že jo. Řekla mi, abych řek, kdyby se někdo ptal… no měl jsem prostě říct, že se pan Rowe sám zastřelil.“

„Vás není moc těžké ovlivnit, viďte, Donny? A to je nebezpečné, když lidi jeden s druhým tak dovedně manipulují.“

„To mi nedošlo, pane. Řekněte mi to ještě jednou.“ Zamrkal na mě bleděmodrýma očima a pousmál se, jako by čekal vysvětlení.

„Zapomeňte na to,“ řekl jsem a odešel.

Ujel jsem jen pár stovek metrů po dálnici, když jsem potkal auto silniční hlídky. Na předním sedadle se zlověstně tvářili dva uniformovaní muži. Teď si to Donny slízne. Ale pustil jsem ho z hlavy a jel do vnitrozemí k Palm Springs.

Palm Springs je pořád zapadákov, ale zapadákov jaksepatří vyšňořený. I děvčata tam byla většinou vyšňořená. Hlavní ulice, to byl v malém měřítku Hollywood, jakousi nadpřirozenou silou přenesený přes poušť a převlečený do kostýmů Divokého západu, což nemohlo nikoho oblafnout. Mě už vůbec ne.

Obchod s luxusním dámským prádlem, patřící Gretchen, jsem našel v honosně vypadajícím podloubí, vystavěném kolem imitace vydlážděného španělského patia. Uprostřed patia vesele bublala malá fontánka, metající drobné smyčky spršek do horkého vzduchu. Byl pozdní březen a končila sezóna. Většina obchodů, včetně toho, do něhož jsem vstoupil, byla až na výpomocné síly opuštěna.

Byl to malý krámek, lehce provoněný zástupy zmizelých krasavic. Punčochy, župánky a různé kusy prádla byly svinuty na skleněných pultících nebo visely jako skvostní stromoví hadi na stojanech podél úzkých stěn. Ze šustivě zakrytého kouta vzadu se vynořila žena s henou obarvenými vlasy a po špičkách ke mně přicupitala.

„Sháníte nějaký dárek, pane?“ zvolala s jakousi povadlou bujarostí. Pod maskou nalíčení byla unavená a stárnoucí, a v tom sobotním odpoledni se ty šťastnější ženy nořily do ledvinovitých bazénů za zdmi, které ona nemohla přešplhat.

„Ne tak docela, vlastně vůbec ne. Včera večer se mi totiž přihodilo něco zvláštního. Rád bych vám o tom pověděl, ale je to dost komplikovaná historka.“

Tázavě se na mě zadívala a usoudila, že i já si na živobytí vydělávám prací. Strojený úsměv pohasl. Místo něho se objevil jiný úsměv, který se mi víc zamlouval. „Vypadáte, jako byste měl za sebou dost bouřlivou noc. A neuškodilo by vám, kdybyste se oholil.“

„Seznámil jsem se s jednou dívkou,“ řekl jsem. „Vlastně to už byla zralá žena, taková sošná blondýna, přesně řečeno. Sbalil jsem ji na pláži v Laguně, jestli chcete, abych byl brutálně upřímný.“

„Vadilo by mně, kdybyste upřímný nebyl. Co mi to věšíte na nos, brácho?“

„Počkejte. Kazíte mi vyprávění. Něco zajiskřilo, když jsme se setkali v té záři zapadajícího slunce na břehu teplého letního moře.“

„Když já do něho lezu, tak je vždycky zatraceně studené.“

„Včera v noci nebylo. Plavali jsme v měsíčním světle, bylo nám moc dobře a tak vůbec. Ona pak odešla. A já si teprve potom uvědomil, že neznám její telefonní číslo a dokonce ani její příjmení.“

„Vdaná ženská, co? A co si myslíte, že jsem já, klub osamělých srdcí?“ Ale zajímalo ji to, i když mi pravděpodobně nevěřila. „Zmínila se o mně, že jo? Jaké měla křestní jméno?“

„Fern.“

„Neobvyklé jméno. A říkáte, že to byla silnější blondýna?“

„Nádherně urostlá,“ přikývl jsem. „Kdybych měl klasické vzdělání, řekl bych, že byla junonská.“

„Děláte si ze mě srandu, že jo?“

„Trošku.“

„No bodejť. Ale trocha srandy mi nevadí. Co o mně říkala?“

„Nic než chválu. Po pravdě řečeno, skládal jsem poklony její… jejímu prádlu.“

„Aha.“ Dávno se už neuměla červenat. „Loni na podzim jsme tu nějaký čas měli zákaznici, která se jmenovala Fern. Fern Deeová. Myslím, že dělala něco v klubu Joshua. Ale ta vůbec neodpovídá tomu vašemu popisu. Tohle byla bruneta, menší bruneta, hodně mladá. Pamatuju si to jméno Fern, protože ho chtěla mít vyšité na všem, co si tu koupila. Staromódní nápad podle mého mínění, ale byla to její dívčí touha a kdo jsem já, abych někomu rozmlouvala dívčí touhy.“

„Je pořád tady v městě?“

„Poslední dobou jsem ji neviděla, nejmíň pár měsíců. Ale to nemůže být ta ženská, co ji hledáte. Nebo může?“

„Jak je to dlouho, co tady byla?“

Zamyslela se. „Brzy loni na podzim, tak nějak na začátku sezóny. Přišla sem jen jednou a udělala velikánský nákup, punčochy a noční parádičky a prádýlko. No takovéhle krámy. Vzpomínám si, že jsem si tenkrát říkala, hele, to je holka, co najednou přišla k prachům, a to k pořádným.“

„Třeba od té doby přibrala na váze a nabarvila si vlasy. Ženské se dokážou nečekaně změnit.“

„To mi povídejte. Kolik bylo té… té vaší přítelkyni?“

„Asi čtyřicet, měl jsem dojem, o něco míň nebo víc.“

„Tak to nemůže být ta samá. Holce, co o ní mluvím, bylo tak pětadvacet, maximálně, a já se ve věku ženských vyznám. Už jsem jich viděla spousty, od studentek až po báby, a když řeknu báby, tak myslím báby.“

„To si dovedu představit.“

Zkoumala mě očima zvýrazněnýma maskarou a zkušenostmi. „Jste policista?“

„Býval jsem.“

„Nechcete mamince říct, co to všechno znamená?“

„Někdy jindy. Kde je klub Joshua?“

„Tam ještě nebude otevřeno.“

„Já to rozhodně zkusím.“

Pokrčila útlými rameny a řekla mi, kudy mám jít. Poděkoval jsem jí.

Klub Joshua sídlil v nenápadně omítnuté jednopatrové budově půl bloku za hlavní ulicí. Kůží čalouněné dveře se otevřely dovnitř, když jsem do nich strčil. Prošel jsem vestibulem s posuvnou střechou, hustě jako v džungli porostlém banánovníky. Veliká hlavní místnost byla vyzdobena ohromnými barevnými zvětšeninami fotografií z pouště. Za barem ze španělského rákosu, nad nímž visely rybářské sítě, karibsky vyhlížející chlápek v bílém sáčku osušoval špinavou utěrkou likérové sklenky. Tvářil se nesdílně.

Na pódiu pro orchestr, za hromadou převrácených židlí v restauračním prostoru, hrál nějaký mladík bez saka na piano bebop. Jeho prsty lehce naznačovaly melodii, všelijak ji obměňovaly, pohrály si s ní a nikdy jí nedaly na frak. Hodnou chvíli jsem u něho stál a naslouchal mu. Konečně se ke mně otočil, ale levou rukou nepřestával brnkat basové tóny. Měl sentimentální oči, jakoby namrzlé nozdry a našpulenou pusu.

„Prima piano,“ řekl jsem.

„Taky si to myslím.“

„Padesátádruhá ulice?“

„To je ulice muzikální velice a já nejsem jalová slepice.“ Levou rukou třikrát zahrál stejný akord a pak zvedl prsty z kláves. „Někoho hledáte, kamaráde?“

„Fern Deeovou. Chtěla, abych se tu někdy zastavil.“

„Tak to jste šel nadarmo. Ta nám loni ukázala paty, ďouče zlatý. Vypadala pěkně, myslím si i teďka, nebyla ale žádná štětka. Chovala se příliš skromně, chlapi říkali, ta není pro mě. Zpívala vždycky neeroticky, ďouče nepraktický.“

„A kam odtud zmizla? Či nechcete dělat fízla?“

Usmál se jako mrtvola v rukou šikovného obstaravatele pohřbů. „Šéf si ji prý odved k sobě. Chtěl ji mít jenom pro sebe. Tak se to aspoň říkalo. Ale já nejsem s šéfem jedna ruka, a tak nevím, jestli ta holka malá tomu pracháči vážně dala.“

„No, je přece plnoletá.“

„Ne moc přes jednavacet.“ Oči mu potemněly a rty se mu hněvivě zúžily. „Zlobí mě, když taková milá kočka se osudu zlého dočká a…“

Vpadl jsem do jeho slabomyslného rýmování: „Kdo to je, ten šéf, co jste se o něm zmínil, ten, co s ním Fern měla žít?“

„Říkají mu Anděl. Kdo jiný?“

„V kterém nebi bydlí?“

„Vy jste zřejmě v těchhle končinách nový, když…“ Jeho oči se uhnuly a zaostřily se na něco za mnou. Pootevřel ústa a hned je zase zavřel.

Za mými zády promluvil ostrý tenor: „Chcete odpověď na nějaký dotaz, mladíku?“

Pianista se obrátil zpátky k pianu, jako kdyby mě ten ošklivý tenor úplně vymazal, dočista anuloval mou existenci. Otočil jsem se k zdroji té změny. Stál v úzkých otevřených dveřích za bubny, muž po třicítce s hustými tmavými kudrnami a těžkou spodní čelistí, namodralou po důkladném vyholení. Byl živou kopií toho mrtvého v cadillacu. Ta podoba, to byl pro mě šok. A další šok mi způsobil velký černý revolver v jeho ruce.

Vykročil kolem bubnů a přistoupil ke mně, s býčími rameny pod chlupatým tvídovým sakem a s revolverem napřaženým jako nebezpečný dárek. Pianista zrychleným tempem sarkasticky vyťukával smuteční pochod ze Saula. Vtipný chlapec.

Skorodvojník toho mrtvého vysunul hrozivou bradu a současně ještě hrozivější revolver. „Pojďte dál, jestli nejste vládní činitel. Jestli jste, podívám se na vaše doklady.“

„Jsem na volné noze.“

„Tak pojďte dál.“

Ústí automatu se mi jako ukazovák zarylo na solar plexus. Uposlechl jsem jeho příkazu a prošel jsem mezi prázdnými notovými pulty a úzkými dveřmi za bubny. Železný prst, píchající mě do zad, mě vedl neosvětlenou chodbou do malé čtvercové kanceláře s kovovým psacím stolem, sejfem a kartotéční skříňkou. Nebylo tam žádné okno, světlo vydávaly zářivky na stropě. V jejich nelítostném svitu vypadal obličej nad revolverem ještě výrazněji jako obličej toho mrtvého. V duchu jsem se ptal, jestli mě tak popletla jeho strnulost, nebo jestli mi nepomátlo mozek pouštní vedro.

„Já jsem tu vedoucím,“ řekl, zůstávaje stát tak blízko mě, že jsem cítil sosnovou vůni pomády, kterou používal na tmavé kudrnaté vlasy. „Máte-li nějaké dotazy ohledně členů mého personálu, ptejte se mě.“

„A dostanu odpověď?“

„Zkuste to, mladíku.“

„Jmenuju se Archer,“ řekl jsem, „a jsem soukromý detektiv.“

„A pracujete pro koho?“

„To by vás nezajímalo.“

„Ale ano, moc by mě to zajímalo.“ Revolver zase poskočil jako žába do mého žaludku, podpořený vahou mužových ramen. „Tak pro koho jste říkal, že pracujete?“

Spolkl jsem vztek a hnus a odhadoval jsem, jaké bych měl šance, kdybych revolver odrazil stranou a pustil se do toho chlapa holýma rukama. Byly to šance hezky chatrné. Můj protivník byl mohutnější než já a automat třímal tak, jako by vyrůstal přímo z konce jeho paže. Viděl jsi přece moc a moc filmů, řekl jsem si. A jemu jsem řekl: „Pro majitele jednoho motelu na pobřeží. V jednom z jeho pokojů byl včera v noci zastřelen nějaký muž. Já se tam ubytoval o pár minut později. Tak si mě ten stařík najal, abych se o tom střílení něco dověděl.“

„Kdo to byl, ten, co ho proventilovali?“

„Mohl by to být váš bratr. Máte bratra?“

Ztratil barvu. Přesunul pozornost od revolveru k mé tváři. Revolver zakolísal. Tvrdým zvedákem levice jsem ho odrazil vzhůru a do strany. Výstřel mi ožehl tvář a vyvrtal díru do zdi. Má pravice dopadla na mužův krk. Revolver žuchl na korkovou podlahu.

Muž upadl, ale nikoli do bezvědomí. Jeho vztažená ruka zašátrala po revolveru a sevřela ho. Kopl jsem ho do zápěstí. Hekl, ale revolver neupustil. Udeřil jsem ho do krátkých vlasů v týlu. Vydržel to, zatřepal hlavou ze strany na stranu a zvedl se s revolverem.

„Tak teď ruce nad hlavu,“ šeptl. Patřil k mužům, jejichž hlasy znějí měkce a mírně, když jsou v zabijácké náladě. Měl skelné, nepřístupné oči zabijáka. „Bart je mrtvý? Můj bratr?“

„Až moc. Dostal to do břicha.“

„Kdo ho zastřelil?“

„To je otázka.“

„Kdo ho zastřelil?“ opakoval s tichou mrtvolně bledou zuřivostí. Jediné oko revolveru hladově zíralo na mou bránici. „To se může stát i vám, a to okamžitě.“

„Byla s ním nějaká žena. Jen k tomu došlo, honem práskla do bot.“

„Slyšel jsem, že jste Alfiemu, tomu pianistovi, řekl nějaké jméno. Byla to Fern?“

„Mohla to být ona.“

„Jak to myslíte, že to mohla být ona?“

„Byla zřejmě v tom pokoji. Můžete mi ji popsat?“

Jeho tvrdé hnědé oči se na mě zadívaly. „Můžu udělat něco lepšího. Na zdi za vámi je její podobizna. Mrkněte na ni. A ruce nechte nahoře.“

Přešlápl jsem a s nepříjemnou předtuchou jsem se otočil. Zeď byla holá. Slyšel jsem, jak se kudrnáč nadechl a pohnul, a pokusil jsem se uhnout před jeho úderem. Marně. Dopadl mi zezadu na hlavu. Zřítil jsem se obličejem na tu holou zeď a sklouzl po ní do trojrozměrné prázdnoty.

Prázdnota se začala shlukovat do barevných podob. Byly to podoby zpola lidské a zpola zvířecí a rozplývaly se a přetvářely. Z jakési díry vylezl mrtvý muž s chlupatou hrudí, zdvojil se a čtyřnásobil. Prchal jsem před všemi klikatícím se tunelem, který vústil do zvukové filmové komory. Do chrčivé vzdouvající se hudby přízračného snu mluvil skřípavý tenor:

„Představuju si to takhle. Variův tip se osvědčil. Bart ji našel v Acapulcu a odtamtud ji vezl zpátky. Zlákala ho, aby na noc zastavil u toho motelu. Bart na ni vždycky letěl.“

„To jsem nevěděl,“ řekl suchý stařecký hlas. „To je zajímavá novinka o Bartovi a Fern. O tom jsi mě měl informovat dřív. To bych pro ni nebyl poslal jeho a tohle se nemuselo stát. No ne, Gino?“

Mé vědomí bylo pořád ještě zčásti roztříštěné, bloudilo někde v podzemí v jeskyních znásobujících zvuky. Nedokázal jsem si připomenout ty hlasy, ani o kom to hovoří. Stěží jsem si udržel tolik rozumu, abych nechal zavřené oči a dál naslouchal. Ležel jsem na zádech na něčem tvrdém. Hlasy se ozývaly nade mnou.

Tenor řekl: „Bartolomeovi vinu nedávej. To všechno ona, ta ničemná, zrádná, prolhaná mrcha.“

„Uklidni se, Gino. Já neobviňuju nikoho. Ale teď víc než kdy jindy ji musíme dostat zpátky. No, nemám pravdu?“

„Já ji zabiju,“ ozvalo se měkce, skoro až roztouženě.

„Možná. Ale třeba to nebude nutné. Já nemám rád nevybíravé zabíjení a…“

„Odkdypak, Anděli?“

„Neskákej mi do řeči, to je nezdvořilé. Já jsem se naučil řešit přednostní záležitosti přednostně. A co je pro nás nejdůležitejší?

Proč jsme především potřebovali, aby se Fern vrátila? Já ti to řeknu: abychom jí zavřeli pusu. Úřady se dověděly, že mě opustila, a chtěly, aby pod přísahou vypovídala o mých příjmech. Proto jsme ji chtěli co nejdřív najít a zavřít jí pusu. No, nemám pravdu?“

„To já vím, jak jí zavřeme pusu,“ řekl velice klidně mladší muž.

„Nejdřív to zkusíme lepším způsobem, mým způsobem. Až budeš tak starý jako já, přijdeš na to, že všeho se dá využít a že se ničím nemá plýtvat. Že se ani nemá plýtvat něčí krví. Zastřelila tvého bratra, pravda? A tak proti ní něco máme, něco dost pádného, aby jí to natrvalo zavřelo pusu. Vyklouzla by z toho s vraždou druhého stupně, ale i tak by to znamenalo pět až deset let v Tehachapi. Myslím, že postačí, když jí tohle řekneme. Ale nejdřív ji musíme najít, no ne?“

„Já ji najdu. Bart ji taky našel úplně bez problémů.“

„Bez Variových informací by to byl nedokázal. Ale já si tě asi nechám tady u sebe, Gino. Jsi moc horkokrevný, zrovna tak, jako byl tvůj brácha. Já ji potřebuju živou. Abych si s ní mohl promluvit. A pak uvidíme.“

„Jsi teď k stáru moc naměkko, Anděli.“

„Myslíš?“ Ozvalo se plesknutí rány na měkké maso. „Zabil jsem spoustu lidí, když jsem k tomu měl dobrý důvod. Tak si myslím, že to odvoláš.“

„Odvolávám to.“

„A říkej mi pane Funku. Jestli jsem tak starý, tak se budeš k mým šedinám chovat uctivě. A budeš mi říkat pane Funku.“

„Pane Funku.“

„No dobrá. Ten tvůj přítelíček tady, ten ví, kde je Fern?“

„Myslím, že ne.“

„Pane Funku!“

„Pane Funku.“ Ginův hlas kňouravě vrčel.

„Mám dojem, že přichází k sobě. Zachvěla se mu víčka.“

Do krku mě rýpla špička boty. A někdo mě několikrát pleskl do tváře. Otevřel jsem oči a posadil se. Vzadu v hlavě mi hučelo jako v motoru, poháněném bolestí. Gino se zvedl z dřepu a stanul nade mnou.

„Vstaňte!“

Kolísavě jsem se postavil. Byl jsem v místnosti se stěnami z velkých kamenů a s vysokým trámovým stropem, v místnosti spoře vybavené těžkopádnými černými židlemi a stoly ze starého dubu. Celá místnost i s nábytkem jako by byla vybudována pro nějaké obří plemeno.

Muž za Ginem byl malý, starý a sešlý. Možná to býval neúspěšný hokynář nebo výčepník dávno už v důchodu, který se přestěhoval do Kalifornie ze zdravotních důvodů. Jeho zdravotní stav byl zjevně ubohý. I v tom dusném vedru vypadal bledě a zkřehle, jako by se byl nakazil chronickou smrtí od svých obětí. Přibelhal se blíž ke mně, chabě šouraje nohama v pomačkaných modrých kalhotách s vyboulenými koleny. Vyzáblé torzo mu halil tlustý modrý rolák. Na bradě měl dvoudenní vousy jako moly prožraný šedivý plyš.

„Gino mi pověděl, že vyšetřujete nějaké střílení.“ Měl středoevropský akcent, už sotva patrný, jako by byl dávno zapomněl jeho původ. „Kde přesně k němu došlo?“

„To vám asi neřeknu. Jestli vás to zajímá, můžete si to přečíst v zítřejších večernících.“

„Nejsem ochoten čekat. Nemám tolik trpělivosti. Víte, kde je Fern?“

„Kdybych to věděl, nebyl bych tady.“

„Ale víte, kde byla včera v noci.“

„Nevím to jistě.“

„Nicméně mi řeknete, co všechno víte.“

„Ani to vám asi neřeknu.“

„Ani to nám asi neřekne,“ pravil stařec Ginovi.

„A měli byste mě odtud pustit. Za únos jsou těžké tresty. Nechcete přece umřít v kriminále.“

Usmál se na mě shovívavým úsměvem, který byl hrůznější než projev vzteku. Jeho oči byly jako otevřené, krví zvlhlé bodné rány. Neuspěchaně se odšoural ke stolu za sebou a špičkou jedné plátěné pantofle sešlápl něco na koberci. Do místnosti okamžitě vstoupili dva chlapi, oblečení do modrého krepu, a rázně přikročili ke mně. Patřili k tomu obřímu plemeni, pro které byla místnost vybudována.

Gino si stoupl za mě a pokusil se mě popadnout za paže. Prudce jsem se otočil, ubalil mu ránu pěstí a dostal jsem tvrdý úder pod pás. Něco za mnou mě celou váhou trajlerového nárazníku praštilo do ledvin. Otočil jsem se na vratkých nohou a loktem jsem vrazil do něčí brady. A pak mi vzadu na krk dopadla Ginova pěst. Nebo to byl možná jeden ze stropních trámů. V hlavě mi zazněl gong. Do jeho vyzvánění vlídně promluvil Anděl.

„Kde byla Fern včera v noci?“

Neodpověděl jsem.

Chlapi v modrém krepu mi pevně sevřeli paže a Gino se mi strefoval do hlavy jako do punchingballu. Uhýbal jsem před jeho levičkou i pravačkou, jak jen to šlo, ale jeho tempo bylo čím dál tím hbitější a moje čím dál tím pomalejší. Jeho obličej mi před očima vrávoral a ztrácel se. A Anděl se chvílemi zdvořile dotazoval, jsem-li ochoten spolupracovat. Omámený tím krupobitím pěstí jsem se sám sebe ptal, kvůli čemu to vlastně pokračuju v odporu a koho to vlastně hájím. Patrně jsem pokračoval v odporu sám kvůli sobě. Připadalo mi důležité nepodlehnout násilí. Ale má identita se rozplývala a ztrácela se jako ten obličej přede mnou.

Soustředil jsem se na nenávist k Ginově tváři. To ji na pár okamžiků zjasňovalo a znehybňovalo: stupidní tvář s hranatou bradou a srostlým černým obočím a s blízko u sebe zasazenýma černýma očima se skelným výrazem. A jeho pěsti mnou otřásaly jako pneumatický buchar.

Posléze mu Anděl položil na rameno drápovitou ruku a kývl na ty dva, co mě drželi. Složili mě do židle. Židle se v neviditelném drátěném závěsu od stropu roztočila do ohromných kruhů. Točila se až nad pouští, nad pustými obzory do temnot.

Přišel jsem k sobě a začal všechno posílat do horoucích pekel. Zase stál nade mnou Gino. Měl v ruce prázdnou sklenici a mně kapala z obličeje voda, Vedle Gina promluvil Anděl a měl dost podrážděný hlas:

„Snášíte tu nakládačku moc dobře. Ale proč všechny tyhle potíže? Já chci jenom malou informaci, nic víc. Utekla mi přítelkyně, má malá přítelkyně. A já se nemůžu dočkat, abych ji zase dostal zpátky.“

„Ale jdete na to špatně.“

Gino se ke mně sklonil a nelítostně se zasmál. O opěradlo mé židle roztřískl sklenici a její ježaté dno zvedl k mým očím. Projela mnou hrůza, zmrazila mi cévy a zatočila se mi z ní hlava. Oči, to je moje spojení se vším. Slepota by znamenala můj konec. Spustil jsem víčka, abych neviděl kruté hroty toho střepu v Ginově ruce.

„Ne, ne, Gino,“ řekl stařec. „Já mám, jako vždycky, lepší nápad. Poldové jsou na číhané, na to nezapomínej.“

Poodešli k vzdálenějšímu konci stolu a tiše tam o něčem debatovali. Pak mladší muž odešel z místnosti. Stařec se vrátil ke mně. Jeho úderníci zůstali stát, každý po jednom mém boku, a shlíželi na něj s posvátnou úctou primitivů.

„Jak se jmenujete, chlapče?“

Řekl jsem mu to. Ústa jsem měl opuchlá a šišlal jsem, jak se mi jazyk motal v chuchvalcích krve.

„Chlapec, který něco vydrží, se mi líbí, pane Archere. Říkáte, že jste detektiv. Hledáte lidi, abyste si vydělal na živobytí, pravda?“

„Už mám klienta.“

„Teď máte jiného. Ať je ten váš kdokoli, já ho lehce strčím do kapsy. Padesátkrát ho přeplatím.“ Zamnul si hubené namodralé ruce. Ozval se zvuk, jako když se o sebe třou dvě suché větvičky na odumřelém stromě.

„Narkotika?“ řekl jsem. „Vy jste ten hlavoun v heroinové branži? Já už o vás slyšel.“

Vodnaté oči se mu zastřely jako oči ptačí. „Neptejte se tak pitomě, nebo ztratíte všechen můj respekt.“

„To by mi zlomilo srdce.“

„Tak se utěšte tímhle.“ Vytáhl z kapsy staromódní portmonku, vylovil z ní zmuchlanou bankovku a uhladil mi ji na koleně. Byla to pětistovka.

„Najdete pro mě tu moji holku. Je mladá a hloupá a já jsem starý a hloupý. Tak hloupý, že jsem jí důvěřoval. No nic. Najděte mi ji a přiveďte ji a já vám dám další zrovna takovou bankovku. Vemte si ji.“

„Vemte si ji,“ opakoval jeden z mých strážců. „Pan Funk vám řek, abyste si ji vzal.“

Tak jsem si ji vzal. „Plýtváte penězi, Vždyť já ani nevím, jak vypadá. Nevím o ní vůbec nic.“

„Gino šel pro její fotku. Našel Fern loni na podzim v jednom nahrávacím studiu v Hollywoodu, kde měl angažmá Alfie. Poslechl si ji a přivedl ji k nám do klubu, spíš proto, jak vypadala, než proto, jaký měla talent. Jako zpěvačka vybouchla. Ale je to hezounké stvořeníčko, drobné s pěknou figurou, tmavohnědými vlasy a oříškově hnědýma velkýma očima. Přišel jsem na to, jak jí využít.“ V očích mu krátce zablikala chlípnost a zase se vytratila.

„Vy dokážete využít všeho.“

„To jsou pravidla dobré ekonomiky. Často si říkám, že kdybych nebyl tím, čím jsem, dokázal bych být dobrým ekonomem. Nic by pak nepřišlo nazmar.“ Odmlčel se a přiměl svou pohasínající starou mysl, aby se vrátila k původnímu tématu: „Byla tady pár měsíců, pak se na mě vykašlala, holka pitomá. Minulý týden jsem se dověděl, že je v Acapulcu a že si ji federální velká porota předvolala k výslechu. Já mám daňové potíže, pane Archere, celý život jsem měl daňové potíže. A naneštěstí jsem nechal Fern, aby mi kapánek pomáhala s účetnictvím. Mohla by mi tedy velice uškodit. A tak jsem poslal Barta do Mexika, aby ji přivezl zpátky. Ale nechtěl jsem jí ublížit. Ani teď jí nechci ublížit. Malý pohovor, malá realistická diskuse, nic víc nebude zapotřebí. Takže i to, že zastřelila mého dobrého přítele Barta, se mi bude hodit. Kde se to mimochodem stalo?“

Ta otázka přiletěla jako háček na konci dlouhého vlasce.

„V San Diegu,“ řekl jsem, „v podniku u letiště. V motelu Mission.“

Otcovsky se usmál. „No, konečně jste dostal rozum.“

Vrátil se Gino, v ruce fotografii ve stříbrném rámečku. Podal ji Andělovi, a ten ji podal mně. Byl to ateliérový portrét, jaký se pořizuje k reklamním účelům. Na černém sametovém divanu před malůvkou noční oblohy ležela mladá žena ve vzdušné róbě, která odhalovala jednu pokrčenou nohu. Přítmí zdůrazňovalo linii její postavy a pěkně vymodelovaný obličej. Pod silným líčidlem, které rozšiřovalo rty a temně podmalovávalo přivřené oči, jsem poznal Ellu Salandovou. Na spodním pravém rohu fotografie bylo bíle napsáno: Svému Andělovi s láskou Fern.

Přepadla mě slabost, horší než slabost, kterou mi způsobily Ginovy pěsti. Do tváře mi dýchl Anděl: „Fern Deeová je herecký pseudonym. Jak se doopravdy jmenovala, to jsem se nikdy nedověděl. Jednou mi řekla, že kdyby její rodiče o ní věděli, kde je, umřeli by hanbou.“ Suše zakašlal. „Určitě nebude chtít, aby se dověděli, že zavraždila člověka.“

Odtáhl jsem se, jeho dech byl cítit márnicí. Moji strážci mě vyvedli ven. Gino vykročil za nimi, ale Anděl ho zadržel.

„Nečekejte, že se vám ozvu,“ zavolal stařec za mnou. „Já budu čekat, že vy se ozvete mně.“

Dům stál na pahorku v holé poušti. Byl obrovský a ozdobený věžičkami. Splňoval asi něčí představu o pohádkovém zámku. Poslední paprsky slunce koupaly jeho zdi v purpurovém světle a vrhaly dlouhé stíny přes pustinu za ním. Byl obehnán tři metry vysokými hradbami proti vichřicím, opatřenými nahoře trojitým ostnatým drátem.

Palm Springs, to byla změť bílého kamení v dálce, změť, kterou večerní světlo ozdobilo diamanty. Matně rudé slunce balancovalo jako žhoucí konec doutníku na vrcholcích kopců nad městem. Zavezl mě k němu nějaký chlapík v hnědé kožené bundě, připoutaný k sedadlu za volantem tlustým bezpečnostním pásem. Slunce zapadlo a temnota se jako jemňoučký popel snesla na poušť a jako sloup modrošedého kouře stoupala k nebi.

Nebe už bylo modročerné a poseté hvězdami, když jsem dorazil zpátky k Smaragdové zátoce. Od Palm Springs mě sledoval černý cadillac, ale zbavil jsem se ho v klikatých ulicích Pasadeny. Pokud – jsem to mohl zjistit, zbavil jsem se ho nadobro.

Neonový Mexikán ležel pokojně pod hvězdami. Menší reklama u jeho nohou hlásila Obsazeno. V dlouhých nízkých pavilonech za ním jasně zářila světla. Dveře recepce byly otevřené a skrze síť proti hmyzu vrhaly mřížkovaný obdélník světla na oblázkovou cestu. Vešel jsem dovnitř a zůstal stát jako přimražen.

V recepci za psacím stolem si nějaká žena velice zaujatě četla v časopise. Měla robustní ramena a poprsí; vlasy plavé, nahoře mašlemi spletené do drdůlků; prsty plné prstenů a kolem tlustého krku trojitou šňůru umělých perel. Byla to žena, kterou mi popsal Donny.

Dveře jsem nechal otevřené dokořán a štěkl jsem: „Kdo jste?“

Zvedla oči a sešpulila rty do nevlídné grimasy. „No tohle! Budu vám vděčná, když budete zdvořilejší.“

„Promiňte. Měl jsem dojem, že jsem vás už někde viděl.“

„To jste teda neviděl.“ Chladně si mě prohlížela. „Co to vůbec máte s obličejem?“

„Malá plastická operace. Dělal ji chirurg amatér.“

Odmítavě mlaskla jazykem. „Jestli sháníte pokoj, máme na noc plno. Ale patrně bych vám pokoj nepronajala, ani kdybychom plno neměli. Koukněte se na své šaty.“

„Hm. Kde je pan Salanda?“

„Je vám něco do toho?“

„Musím s ním mluvit. Pracuju pro něho.“

„Jak?“

Opičil jsem se po ní: „Je vám něco do toho?“ Dopalovala mě. Pod tou haldou masa byla nátura tak břitká a tvrdá a drsná jako rašple.

„Tak abyste věděl, na koho si to tak drze dovolujete, chlapečku!“ Vstala a její stín se hrozivě promítl na zadní dveře. Časopis jí zavřený vypadl z rukou na stůl. Byly to Zpovědi dospívajících. „Já jsem paní Salandová. Vy jste údržbář?“

„Něco na ten způsob,“ přikývl jsem. „Sběrač odpadků na morálním poli. Vypadáte, jako byste mě potřebovala.“

Ten fór nezabral. „To jste teda vedle. A já vůbec nevěřím, že si vás manžel najal. Tohle je slušný motel.“

„Hmm. Vy jste Ellina matka?“

„To sotva. Ta nestydatá žába moje dcera není.“

„Tak jste její nevlastní matka?“

„O to se nestarejte. A měl byste vypadnout. Nad tímhle podnikem má dneska v noci dohled policie, jestli máte v úmyslu nějakou levotu.“

„Kde je teď Ella?“

„Nevím a je mi to fuk. Asi se někde fláká a koketuje. To je to jediné, co dovede. V posledních šesti měsících byla teď jeden den doma, to je teda prima vysvědčení pro mladou neprovdanou holku.“ Zlostí na nevlastní dceru se jí nadouvaly a div neotékaly tváře. Hovořila neovladatelně dál, jako by úplně zapomněla, že tam jsem. „Řekla jsem jejímu otci, že je starý trouba, když ji klidně přijal zpátky. Jak může vědět, co kde vyváděla? Já říkám, ať se ta nevděčná žába kouká protloukat sama.“

„To že říkáš, Mabel?“ Dveře za ní tiše otevřel Salanda. Vešel do místnosti a vedle té blonďaté mohutnosti vypadal dvojnásob jako pidimužík. „A já zas říkám, že nebýt tebe, milánku, nic by bylo Ellen nevyštvalo z domova.“

Otočila se k němu s brečtivým vztekem. Salanda se napřímil a prsty jí luskl pod nosem. „Vrať se do domu! Jsi ostudná ženská, ostudná matka.“

„Nejsem její matka, bohudíky.“

„Bohudíky!“ opakoval po ní a zahrozil jí pěstí. Dala se na ústup jako škuner s napnutými plachtami, ohrožovaný lodí s kanóny. Dveře se za ní zavřely. Salanda se obrátil ke mně:

„Omlouvám se, pane Archere. Stydím se to přiznat, ale mám s manželkou velké potíže. Získal jsem pitomý balík masa a přišel jsem o dceru. Já blbec stará!“ obviňoval se a smutně pokyvoval velkou hlavou. „Oženil jsem se zbrkle. Sexuální vzrušení, to byla vždycky moje zkáza. To se v mém rodu dědí, ten nesmyslný hlad po blond vlasech, po chudobě ducha a po macatosti.“

Široce rozpřáhl paže v marné obraně proti pošetilosti.

„Nemyslete na to.“

„Kéž bych to dokázal.“ Přistoupil ke mně blíž a zadíval se mi na obličej. „Vy jste poraněn, pane Archere. Máte rozbitá ústa. A bradu od krve.“

„Dostal jsem se do menší rvačky.“

„Kvůli mně?“

„Kvůli sobě. Ale mám dojem, že je na čase, abyste se mnou jednal otevřeně.“

„Otevřeně? Jak to?“

„Abyste mi řekl pravdu. Vy jste věděl, kdo to byl včera v noci zastřelen, a kdo ho zastřelil a proč.“

S nenadálým pokusem o kajícnost se dotkl mé paže.

„Já mám jen jednu dceru, pane Archere, jen jedno dítě. Považoval jsem za svou povinnost ji chránit, jak jen to šlo.“

„Chránit ji před čím?“

„Před hanbou, před policií, před vězením.“ Rozmáchl se jednou paží, jako by předváděl celou paletu lidských katastrof. „Já jsem čestný člověk, pane Archere. Ale soukromou čest stavím výš než čest obecnou. Ten chlap unášel mou dceru. Přivedla ho sem v naději, že ji to zachrání. Byla to její poslední naděje.“

„To je asi pravda. Ale měl jste mi to říct dřív.“

„Byl jsem vyděšený, rozčilený. Bál jsem se, že něco podniknete. Každou minutu mohla přijít policie.“

„Ale měl jste právo ho zastřelit. Nebyl to ani zločin. Zločin spáchal on.“

„To jsem to ještě nevěděl. Pravdu jsem se dovídal postupně. Měl jsem strach, že Ella s ním měla něco společného.“ Jeho rozhodný černý pohled se vznesl k mé tváři a neodvrátil se od ní. „Ale já ho nezastřelil, pane Archere. Ani jsem v tu dobu nebyl tady. To jsem vám říkal už dneska ráno a můžete mi věřit.“

„Byla tu paní Salandová?“

„Ne, pane, nebyla. Proč se mě na to ptáte?“

„Donny mi popsal ženu, která se tu s tím mrtvým ubytovala. A ten popis se hodí na vaši manželku.“

„Donny vám lhal. To já mu řekl, aby tu ženu popsal nepravdivě. A zřejmě nestačil na to, aby si nějakou vymyslel.“

„Můžete dokázat, že manželka byla s vámi?“

„Ovšemže můžu. Měli jsme zamluvená místa v divadle. Ti, co seděli kolem nás, můžou dosvědčit, že ta sedadla nezůstala neobsazená. Paní Salandová a já nejsme moc nenápadní.“ Zatrpkle se usmál.

„Tak ho zabila Ella.“

Salanda ani nesouhlasil, ani to nepopřel. „Já doufal, že budete na mé straně, na mé a Ellině. Mýlil jsem se?“

„Musím s ní mluvit, než to sám budu vědět. Kde je?“

„Nevím, pane Archere, opravdu nevím. Odešla dnes odpoledne, po policejním výslechu. Poldové byli podezíraví, ale podařilo se nám to jejich podezření zmírnit. Nevěděli, že Ella zrovna přišla domů z nějakého jiného života, a já jim to neřekl. Mabel jim to říct chtěla, ale já ji umlčel.“ Klapl bílými zuby.

„A co je s Donnym?“

„Toho si k výslechu odvedli na stanici. Neřekl jim nic, co by nám přitížilo. Donny se umí tvářit hrozně pitomě, když se mu zachce. Má pověst idiota, ale debil to není. U mě je už mnoho let. Je hluboce oddaný mé dceři. Dal jsem mu večer volno.“

„Měl jste dát na mou radu a policii se svěřit. Nic by se vám bylo nestalo. Ten mrtvý byl člen zločineckého gangu a to, co udělal, se skutečně rovná únosu. Vaše dcera měla svědčit proti jeho šéfovi.“

„To mi řekla. Jsem rád, že je to pravda. Ella mi vždycky pravdu neříkala. Nebylo snadné ji vychovávat, když neměla dobrou matku, která by jí dávala příklad. Kde to byla minulých šest měsíců, pane Archere?“

„Zpívala v jednom nočním klubu v Palm Springs. Její šéf byl gangster.“

„Gangster?“ Svraštil ústa i nos, jako by si přičichl k mravní zkáze.

„Ale teď nezáleží na tom, kde byla, ale na tom, kde je teď. Šéf po ní pořád jde. Mě si najal, abych se po ní poohlédl.“

Salanda se na mě podíval s hrůzou a odporem, jako by ten zápach vycházel přímo ze mě. „A vy jste připustil, aby si vás najal?“

„To byla pro mě jediná možnost, jak se z jeho domu dostat živý. Nepatřím k jeho gangu, jestli to myslíte takhle.“

„A chcete po mně, abych vám věřil?“

„Co vám mám na to říct? Ella je v nebezpečí. Všichni jsme vlastně v nebezpečí.“ Nezmínil jsem se o tom druhém černém cadillacu. Řídí ho Gino a jezdí sem a tam po nočních silnicích, v podpažním pouzdru odjištěný revolver a srdce mu rozleptává touha po pomstě.

„Má dcera si je toho nebezpečí vědoma. Varovala mě.“

„Určitě vám řekla, kam jde.“

„Neřekla. Ale možná, že je v tom domku u pláže. Tam, co bydlí Donny. Půjdu s vámi.“

„Zůstanete tady. A zamkněte si dveře. Jestli se tu začnou potloukat nějací neznámí lidé, zavolejte policii.“

Zajistil za mnou dveře, když jsem vyšel ven. Na asfaltu se kalně zrcadlila žlutá světla dopravního ruchu. Kolem se hnaly proudy aut na sever, na jih. Na západě, kde se rozprostíralo moře, se pod hvězdami otvírala černá prázdnota. Na jejím bílém lemu o něco dál než míli od motelu se krčila pobřežní chajda.

Už podruhé toho dne jsem zabušil na poborcené dveře od kuchyňky. Bylo za nimi světlo, pronikalo škvírami. Pak je zastřel nějaký stín.

„Kdo je?“ zabrblal Donny. Strach nebo nějaké jiné rozrušení jako by mu ústa naplnilo oblázky. „Už mě znáte, Donny.“

Dveře zaúpěly v závěsech. Donny mi němě pokynul, abych vstoupil. Jeho obličej, to byla bílá šmouha. Když otočil hlavu a na tváře mu dopadlo světlo z obývací místnosti, viděl jsem, že rozrušení, které je poznamenalo, byl zármutek. Oči měl oteklé jako od pláče. Víc než jindy připomínal zanedbaného chlapce, jehož vzrůstající bolesti mu lidstvo nikdy nevynahradilo.

„Je tu někdo s vámi?“

Na tu otázku mi odpověděl zvuk nějakého pohybu z obýváku. Odstrčil jsem Donnyho a šel dál. Nad otevřenou brašnou na polním lůžku stála skloněna Ella Salandová. Narovnala se a ústa měla tence stažená a oči široce rozevřené a temné. Automat osmatřicítka v její pravici se pod nahou žárovkou, visící od stropu, matně leskl.

„Jdu odtud,“ řekla, „a vy mi v tom nezabráníte.“

„Ani se o to nechci pokusit. Kam půjdete, Fern?“

Za mými zády promluvil žalem zastřeným hlasem Donny: „Jde pryč ode mě. Slíbila, že tu zůstane, když udělám to, co po mně chce. Slíbila, že bude moje děvče…“

„Drž hubu, pitomče!“ Její hlas práskl jako bič a Donny se zajíkl, jako by mu ten bič dopadl na záda.

„Co vám řekla, že máte udělat, Donny? Povězte mi, co jste tedy udělal?“

„Když se včera v noci přijela ubytovat s tím chlápkem z Detroitu, dala mi znamení, že nemám dát najevo, že ji znám. Později mi podstrčila pár řádek. Napsala je rtěnkou na kus papírového ručníku. Pořád je mám schované, v kuchyni.“

„A co vám napsala?“

Zůstával stát za mnou, bál se revolveru v dívčině ruce, ale ještě víc se bál jejího hněvu.

Řekla mu: „Neblázni, Donny. On nic neví, vůbec nic. Nemůže ani tobě ani mně nic udělat.“

„Mně je úplně jedno, co se stane, ať už mně nebo komukoli jinému,“ zašeptal za mnou sklíčený hlas. „Ty na mě kašleš, neplníš slib, cos mi dala. Já vždycky věděl, že je to až příliš krásné, aby to mohla být pravda. Teď už je mi všechno úplně jedno.“

„Ale mně není všechno jedno,“ prohlásila Ella. „Není mi jedno, co se stane se mnou.“ Její oči se nad pevně drženým revolverem zvedly ke mně. „Já tady nezůstanu. Zastřelím vás, když to nepůjde jinak.“

„To by nemělo být nutné. Odložte tu pistoli, Fern. Je to Bartolomeova pistole, viďte? Náboje do ní jsem našel v jeho autě, v přihrádce na rukavice.“

„Jak to, že toho víte tolik?“

„Mluvil jsem s Andělem.“

„On je tady?“ V hlase jí zakvílela panická hrůza.

„Ne. Přijel jsem sám.“

„Tak byste měl stejnou cestou odjet, dokud jste schopen se hýbat.“

„Zůstanu tady. Potřebujete, aby vás někdo ochránil, ať už jste si toho vědoma, nebo nejste. A potřebuju se něco dovědět. Donny, jděte do kuchyně a přineste ten lístek.“

„Nedělej to, Donny, varuju tě.“

Jeho nohy v plátěnkách nerozhodně přešláply. Přistoupil jsem blíž k dívce a mluvil jsem klidně a vyrovnaně: „Zosnovala jste zabití, ale nemusíte se bát. Ten chlap si to zasloužil. Vyličte celou tu historii poldům a já si myslím, že vás ani nezatknou. Ksakru, vždyť se dokonce můžete proslavit. Vláda vás potřebuje jako svědka v případu daňových podvodů.“

„V jakém případu?“

„Proti Andělovi. To je patrně jediná jejich možnost, jak ho skřípnout. Můžete ho poslat na celý zbytek života do kriminálu, jako Capona. Bude z vás hrdinka, Fern.“

„Neříkejte mi Fern. To jméno nesnáším.“ Najednou měla v očích slzy. „Všechno, co je s tím jménem spojeno, nenávidím. Nenávidím sama sebe.“

„Budete se nanávidět ještě víc, když neodložíte tu pistoli. Zastřelte mě a všechno začne nanovo. V patách vám budou poldové. Pátrat po vás budou Andělovi gangsteři.“

Teď už mezi námi bylo jen polní lůžko, polní lůžko a znejistělý revolver, který na mě mířil.

„Tohle je rozhodující okamžik,“ pokračoval jsem. „Udělala jste spoustu nemožných rozhodnutí a málem jste se odrovnala, protože jste to táhla s těmi nejhoršími chlapy. Pokračujte v tom a budete na tom hůř a hůř, až skončíte v šupleti v márnici – nebo z toho všeho teď vypadněte a vraťte se do slušného života.“

„Do slušného života? Když se táta oženil s Mabel?“

„Já si myslím, že Mabel tu už moc dlouho nebude. A já ostatně nejsem Mabel. Já jsem na vaší straně.“

Čekal jsem. Upustila revolver na pokrývku. Shrábl jsem ho a otočil jsem se k Donnymu.

„Ukažte mi ten lístek.“

Zmizel kuchyňskými dveřmi, s hlavou a rameny na vytáhlém stonku těla svěšenými.

„Co jsem mohla dělat?“ řekla dívka. „Polapili mě. Tak buď Bart nebo já, o to šlo. Celou cestu z Acapulca jsem přemýšlela, jak se z toho dostat. Vrazil mi do boku revolver, když jsme jeli přes hranici, a zrovna tak, když jsme zastavili, abychom doplnili benzín, nebo abychom něco snědli v restauracích, kde servírovali jídlo přímo do auta. Uvědomila jsem si, že je bezpodmínečně nutné ho zabít. Tátův motel mi připadal jako jediná šance. Přemluvila jsem Barta, aby se tam se mnou ubytoval na noc. Neměl tušení, komu ten podnik patří. Nevěděla jsem, co udělám. Jen to jsem věděla, že to musí být něco drastického. Kdybych se dostala zpátky do pouště k Andělovi, tak to by byl můj konec. I kdyby mě nezabil, znamenalo by to dál s ním žít. A všechno bylo lepší než něco takového. A tak jsem v koupelně napsala zprávičku Donnymu a vyhodila jsem ji z okna. Donny po mně vždycky bláznil.“

Její ústa měla najednou soucitnější výraz. Vypadala pozoruhodně mladě a panensky. Modré jamky pod očima se jí orosily. „Donny zastřelil Barta Bartovou vlastní pistolí. Měl víc kuráže než já. Mě všechna kuráž opustila, když jsem se ráno vrátila do toho pokoje. Nevěděla jsem o té krvi v koupelně. To bylo to poslední, co mi dodalo.“

Mýlila se. V kuchyni něco zapraštělo. Obývákem proletěl chladný proud vzduchu. Dvakrát zahřměl neviditelný revolver. Otevřenými dveřmi se do obýváku na záda skácel Donny, svírající v ruce kus nahnědlého papíru. Na prsou se mu jako rudá medaile třpytila krev.

Skočil jsem za polní lůžko a dívku strhl s sebou na podlahu. Dveřmi vstoupil Gino a jeden jeho dvoubarevný sportovní střevíc šlápl na těžce dýchající Donnyho hruď. Vystřelil jsem Ginovi z ruky revolver. Zapotácel se ke zdi a levičkou chňapl po pravém zápěstí.

Před druhým výstřelem jsem pozorně zamířil, aby černý proužek jeho obočí byl přesně na mušce osmatřicítky. Díra, kterou způsobila, byla v prvním okamžiku neviditelná. Gino se zvolna zřítil dopředu a dopadl tváří na podlahu vedle muže, kterého zastřelil.

Ella Salandová přeběhla místnost. Poklekla a položila si do klína Donnyho hlavu. Ač to bylo neuvěřitelné, Donny hlasitě, rozvzdychaně promluvil:

„Nepůjdeš už zase pryč, Ello? Udělal jsem, co sis přála. A dalas mi slib.“

„Ovšemže jsem ti dala slib, že od tebe neodejdu, Donny, ty hlupáčku, ty blázínku.“

„Máš mě teď radši než dřív? Teď?“

„Mám tě ráda, Donny. Jsi ten nejlepší člověk na světě.“

Držela tu ubohou, nic už neříkající hlavu oběma rukama. Vzdychl a život z něho odešel a jasnou červení mu zbarvil rty.

Ruka mu ochabla a já si mohl přečíst sdělení, co mu rtěnkou napsala na útržek papírového ručníku:

„Donny! Ten chlap mě zabije, když ty dřív nezabiješ jeho. V šatech na židli u postele bude mít pistoli. Přijď do pokoje, seber mu ji o půlnoci a zastřel ho. Mnoho štěstí! Když to uděláš, já tu zůstanu a budu tvoje, jak sis to vždycky přál. Tvoje Ella.“

Podíval jsem se na ty dva na podlaze. Kolébala na ňadrech jeho neživou hlavu. Vedle nich vypadal Gino maličký a osamělý, panák z výkladu, kterému z obočí vytékala tma.

Donnymu se splnilo jeho přání a mně se splnilo to moje. Jaké přání asi měla Ella?

VOUSATÁ DÁMA

Nezajištěné dveře se pootevřely, když jsem na ně zaklepal. Vkročil jsem do ateliéru, který byl vysoký a šerý jako seník. Veliké, k severu hledící okno v protější stěně bylo zakryto těžkou drapérií, která bránila vstupu ranního světla. Hned vedle dveří jsem našel vypínač a cvakl jím. Několik zářivkových trubic pod holými trámy se rozblikalo a modrobíle zazářilo.

Pod tím nelítostným světlem se na mě zahleděla podivná žena. Byla to jen kresba uhlem na malířském stojanu, ale zamrazilo mě z ní. Její nahé tělo, nenucené spočívající v křesle, bylo štíhlé a zaoblené a na pohled příjemné. Její tvář nebyla vůbec příjemná. Huňatá černá obočí jí téměř zakrývala oči. Kolem úst měla mroží knír a až k prsům jí spadal hustý plnovous.

Dveře za mnou zavrzaly. Dívka, která se v nich objevila, měla na sobě naškrobenou bílou uniformu. I obličej měla trochu naškrobený, ale ne tolik, aby to zcela pokazilo její pěkný vzhled. Černé vlasy měla přísně sčesané z čela.

„Můžu se vás zeptat, co tu děláte?“

„Můžete. Hledám pana Westerna.“

„Tak? A už jste se podíval i za obrazy?“

„Tráví tu hodně času?“

„Ne. A ještě něco nedělá – nepřijímá v ateliéru návštěvníky, když tam sám není.“

„Omlouvám se. Ale dveře byly otevřené. Tak jsem vešel.“

„Teď postupujte obráceně.“

„Jen okamžik ještě. Není Hugh nemocný?“

Podívala se na svou bílou uniformu a zavrtěla hlavou.

„Vy jste jeho přítelkyně?“ zeptal jsem se.

„Snažím se o to.“ Pousmála se. „Ale nebývá to lehké, když jde o sourozence. Já jsem jeho sestra.“

„Ta, co o ní pořád mluvil?“

„Má jenom mě.“

Sáhl jsem v duchu do taštičky se vzpomínkami z války. „Mary. Jmenovala se Mary.“

„A pořád se jmenuje Mary. A vy jste Hughův přítel?“

„Snad se za něj mohu pokládat. Býval jsem jeho přítel.“

„Kdy?“ Byla to příkrá otázka. Došlo mi, že Hughovy přátele nemá moc ráda. Aspoň některé.

„Na Filipínách. Přidělili ho k mému pluku jako vynikajícího vojáka. Já jsem, mimochodem, Archer. Lew Archer.“

„A! No ovšem.“

Mne se její nesouhlas netýkal, aspoň zatím. Podala mi ruku. Byla to chladná a pevná ruka a byla v souladu s jejím přísným pohledem. Řekl jsem:

„Hugh ve mně vyvolal nesprávný dojem. Myslel jsem, že jste pořád malá školačka.“

„Uvědomte si, že to bylo před čtyřmi lety. Za čtyři roky lidi vyrostou. I když ne všichni.“

Byla to dívka velmi vážná, na svůj věk. Změnil jsem téma.

„Viděl jsem v losangeleských novinách oznámení, že bude mít výstavu. Projíždím tudy do San Francisca, tak jsem si řekl, že k němu zaskočím.“

„Vím, že vás rád uvidí. Půjdu ho probudit. Má naprosto neuspořádaný pracovní program. Posaďte se, pane Archere.“

Dosud jsem stál zády k vousatému aktu, víceméně vědomě jsem ho před ní tajil. Když jsem poodstoupil a dívka akt uviděla, nehnula ani brvou. Řekla jenom „No a?“ a odešla.

Ale já se musel v duchu ptát, co se to stalo s Westernovým smyslem pro humor. Rozhlížel jsem se po místnosti a hledal něco, co by možná tu ošklivou kresbu vysvětlilo.

Byl to typický ateliér velmi zaměstnaného kumštýře. Stoly a lavice byly plné věcí, kterých se používá při malování: palet a barvami zapadaných skleněných tabulek, skicářů, archů počmáraného papíru, tub, z nichž vytékaly barvy. Půl tuctu rozpracovaných a půl tuctu dohotovených obrazů viselo na stěnách, potažených režným plátnem, nebo bylo o ně opřeno. Některé ty výtvory mi připadaly divoké a podivínské, žádný však nebyl tak divoký a podivínský jako kresba na malířském stojanu.

Kromě těch obrazů byla v ateliéru ještě jedna věc, která mi nešla na rozum. Dřevěný rám dveří byl zjizvený řádkou hlubokých okrouhlých vrypů, čtyř vrypů. Byly čerstvé a asi ve výši mých očí. Vypadaly, jako kdyby nějaká neuvěřitelná pěst zasadila dřevu nadlidský úder.

„Ve svém pokoji není,“ promluvila ve dveřích dívka. Velice opatrně ovládala hlas.

„Třeba vstal hodně brzo.“

„V jeho posteli nikdo nespal. Byl zřejmě celou noc pryč.“

„Kvůli tomu bych si nedělal starosti. Je to konec konců dospělý mužský.“

„To ano, ale vždycky se jako dospělý nechová.“ Pod jejím klidným tónem slabounce zaznělo nějaké rozechvění. Nedovedl jsem určit, je-li to obava nebo hněv. „Je o dvanáct let starší než já, ale srdcem je to pořád ještě kluk. Kluk dospívající k střednímu věku.“

„Vím, jak to myslíte. Byl jsem na nějakou tu chvíli jeho opatrovníkem. Myslím si, že je geniální, nebo skoro geniální, ale potřebuje někoho, kdo by mu řekl, aby se schoval, když prší.“

„Děkuji vám za tu informaci. To jsem nevěděla.“

„Nechtěl jsem vás rozzlobit.“

„Odpusťte. Jsem asi trochu rozčilená.“

„Máte to s ním někdy těžké?“

„Ani ne. Aspoň ne v poslední době. Co se zasnoubil s Alicí, chová se rozumněji. Ale pořád ještě vyhledává divné přátele. Falešného Van Gogha pozná se zavřenýma očima, doslova, ale vůbec nedovede rozlišovat lidi.“

„Doufám, že nemáte na mysli mě? Nebo to mám brát jako narážku?“

„Ne.“ Znovu se usmála. Její úsměv se mi líbil. „Asi jsem se chovala hrozně podezíravě, když jsem vás tu uviděla. Chodí za ním totiž moc pochybné existence.“

„Zejména kdo?“ Řekl jsem to bezstarostně. Zrovna nad její hlavou jsem ale viděl ten obří otisk pěsti na rámu dveří.

Než mohla odpovědět, zavyla v dálce siréna. Dívka zvedla hlavu. „Deset proti jedné, že se to týká mě.“

„Policie?“

„Ambulance. Policejní sirény znějí jinak. Já jsem laborantka v rentgenovém oddělení v nemocnici, a tak poznám sirénu sanitky. A dneska dopoledne mám službu.“

Šel jsem za ní do haly. „Dnes večer je zahájení Hughovy výstavy. Do té doby se přece musí vrátit.“

V protějších dveřích se otočila a tvář se jí rozjasnila.

„Poslyšte, možná že celou noc pracoval v galerii. Hrozně puntičkářsky se stará o to, jak jsou jeho obrazy instalovány.“

„Proč tedy nezatelefonovat do galerie?“

„Tam v kanceláři před devátou nikdy nikdo není.“ Podívala se na své neženské náramkové hodinky. „A do devíti zbývá dvacet minut.“

„Kdy jste ho viděla naposled?“

„Včera u večeře. Večeříme časně. A po jídle šel zpátky do galerie. Říkal, že bude pracovat jen pár hodin.“

„A vy jste byla tady?“

„Asi tak do osmi, kdy mě zavolali do nemocnice. Domů jsem se dostala dost pozdě a myslela jsem si, že Hugh je už v posteli.“ Nejistě se na mě zadívala a mezi rovným obočím se jí objevila drobná vráska. „Že by křížový výslech?“

„Odpusťte. To je nemoc z povolání.“

„Co děláte ve skutečném životě?“

„Tenhle není skutečný?“

„Myslím teď, co jste odešel z armády. Jste právník?“

„Soukromý detektiv.“

„Á tak.“ Vráska mezi obočím se prohloubila. Rád bych byl věděl, co si pod tím představovala.

„Jsem ale na dovolené,“ řekl jsem s nadějí.

Za dveřmi do bytu zavrčel telefon. Šla ho zvednout a vrátila se v plášti. „Týkalo se to mě. Někdo spadl ze stromu a zlomil si nohu. Musím se omluvit pane Archere.“

„Moment. Když mi řeknete, kde je ta galerie, podívám se, je-li tam Hugh.“

„No ovšem, vždyť vy se v San Marcosu nevyznáte.“

Zavedla mě k francouzským oknům vzadu v hale. Ta okna hleděla na asfaltové parkoviště, na jehož vzdálenější konec dopadal stín rozlehlé štukové budovy ve tvaru zploštělé krychle. Za francouzskými okny byl balkón a z něho vedlo betonové schodiště dolů na parkoviště. Vykročila ven a ukázala na štukovou krychli.

„To je galerie. Snadno byste ji našel. Tou uličkou se zkratkou dostanete k průčelí.“

Na parkovišti leštil vysoký mladý muž v černém trikotu červený kabriolet. Zaujal taneční pózu a zamával rukou.

„Bonjour, Marie.“

„Bonjour, můj falešný Francouzi.“ Její žertovný tón měl v sobě příchuť pohrdání. „Viděl jste dnes ráno Hugha?“

„Ne. Zas už je ten marnotratník pohřešován?“

„Neřekla bych pohřešován…“

„Mně bylo divné, kde je váš vůz. V garáži není.“ Měl až příliš melodický hlas.

„Kdo to je?“ zeptal jsem se polohlasně.

„Hilary Todd. Má tady dole obchod s uměleckými výtvory. Když je pryč náš vůz, nemůže být Hugh v galerii. Musím jet do nemocnice taxíkem.“

„Já vás tam zavezu.“

„To nepřichází v úvahu. Hned tady přes ulici je stanoviště taxíků.“ A dodala přes rameno: „Zavolejte mi do nemocnice, jestli se uvidíte s Hughem.“

Sešel jsem po schodech na parkoviště. Hilary Todd pořád leštil kapotu svého kabrioletu, ačkoli se už leskla jako zrcadlo. Měl široká ramena a svaly v nich jen hrály. Někteří hoši od baletu mají sílu a mohou být nebezpeční. Ne ovšem, že by tohle byl hoch. Měl malou kulatou lysinu, která mu ve vlasech svítila jako stříbrný dolar.

„Bonjour,“ řekl jsem jeho zádům. „Ano?“

Moje francouzština zjevně urazila jeho uši. Otočil se a napřímil. Uvědomil jsem si, jak je vysoký, dost vysoký, abych si připadal jako skrček, ačkoli mám přes sto osmdesát centimetrů. Lysinu si vynahrazoval pěstovanými kotletami. S nimi a s vodnatýma očima vypadal jako Jihoameričan. Jako jihoamerický fízl.

„Znáte Hugha Westerna dobře?“

„Je vám něco do toho?“

„Je.“

„A proč?“

„Položil jsem vám otázku, chlapče? Odpovězte na ni.“

Zrudl a sklopil oči, jako kdybych si byl přečetl jeho ošklivé myšlenky. Trochu se zakoktal. „Já… n… no bydlel jsem pár let pod ním. A prodal jsem několik jeho obrazů. Proč?“

„Napadlo mě, že třeba víte, kde je, i když jeho sestra to neví.“

„Jak já bych mohl vědět, kde je? Jste policista?“

„Ne tak docela.“

„Vůbec ne, chcete říct?“ Znovu nabyl dřívější jistotu. „Pak nemáte právo na tenhle arogantní postoj. O Hughovi nevím naprosto nic. A mám co dělat.“

Prudce se ode mě odvrátil a dál leštil auto. Pod trikotem se mu vlnily pěkné, neužitečné svaly.

Dal jsem se úzkou uličkou, která vedla k široké třídě. Skrze živý plot jsem zahlédl stoly pod slunečníky, vyrůstající jako obrovské mnohobarevné houby na patiu nějaké restaurace. Na druhé straně se zvedala zeď galerie, jejíž bílou prázdnotu rušilo jediné, svislými železnými mřížemi opatřené okno nad úrovní mé hlavy.

Krytý vchod v průčelí galerie předstíral vysokými sloupy řecký sloh. Z ulice k němu stoupalo široké betonové schodiště. Nahoře na schodišti stála dívka, lehce opřená o jeden sloup.

Otočila se ke mně a šikmo dopadající sluneční světlo zdobilo aureolou její nepokrytou hlavu. Byla překvapivě krásná: žluté vlasy, světle oříškové oči, snědá pleť. Na míru šitý kostým jí bezvadně padl.

„Dobré jitro.“

Předstírala, že mě neslyší. Netrpělivě podupávala pravou nožkou. Došel jsem k vysokým bronzovým dveřím a zatlačil do nich. Neotevřely se.

„Tam ještě nikdo není,“ řekla dívka. „Galerie otvírá až v deset.“

„Co tu tedy děláte?“

„Náhodou tu pracuju.“

„Tak proč neotevřete?“

„Nemám klíč. Ostatně,“ dodala upjatě, „před desátou nepouštíme dovnitř návštěvníky.“

„Já nejsem turista, aspoň teď zrovna ne. Přišel jsem za panem Westernem.“

„Za Hughem?“ Poprvé se na mě zpříma podívala. „Hugh tu není. Bydlí tamhle za rohem v Rubio Street.“

„Odtamtud právě jdu.“

„No tady ale není.“ Dala na ta slova zvláštní důraz. „Tady není nikdo kromě mě. A ani já tu už dlouho nebudu, jestli nepřijde dr. Silliman.“

„Silliman?“

„Dr. Silliman je náš ředitel.“ Znělo to, jako by galerie patřila jí. Po chvilce řekla mírnějším hlasem: „Proč sháníte Hugha? Máte s ním nějaké obchodní jednání?“

„Western je můj starý přítel.“

„Tak?“

Ztratila o další rozhovor zájem. Několik minut jsme vedle sebe stáli mlčky. Opět poklepávala střevícem. Já pozoroval sobotní dopolední zástupy na ulici: ženy v dlouhých kalhotách, ženy v šortkách a dirndlech, pár mužů v kovbojských kloboucích, pár v baretech. Obličeje se španělskými a indiánskými rysy byly v menšině. Téměř polovina aut v jízdní dráze měla cizí poznávací značky. San Marcos byla jedinečná směs města ze západní hranice, přímořského letovista a kumštýřské kolonie.

Z davu se oddělil mužíček ve fialovém mančestrovém sáčku a vystupoval po schodech. Pohyboval se hbitě jako opička. I v jeho vrásčitém obličeji bylo cosi opičího. Štětka zkadeřených šedivých vlasů přidávala jeho postavě minimálně sedm centimetrů.

„Omlouvám se, že jsem vás nechal čekat, Alice.“

Udělala odmítavé gesto. „To je v pořádku. Tenhle pán je Hughův přítel.“

Otočil se ke mně. Kratičce se pousmál. „Dobré jitro, pane. Jakže se jmenujete?“

Pověděl jsem mu to. Potřásl mi rukou. Prsty měl jako tenké ocelové háčky.

„Western by tu měl být každou chvíli. Zkusil jste ho najít v jeho bytě?“

„Ano. Jeho sestra se domnívala, že třeba strávil noc v galerii.“

„Ale to není možné. Chcete říct, že včera v noci nepřišel domů?“

„Zřejmě ne.“

„To jste mi neřekl,“ pravila blondýnka.

„Nevěděl jsem, že vás to zajímá.“

„Alici to zajímá plným právem.“ V Sillimanových očích zazářila radost klevetníka, který může dávat dál to, co ví. „Ona a Hugh se budou brát. Příští měsíc, viďte, Alice? Mimochodem, už se se slečnou Turnerovou znáte, pane Archere?“

„Ahoj, pane Archere.“ Její hlas zněl mdle a nepřátelsky. Bylo mi jasné, že ji Silliman uvedl do rozpaků.

„Určitě přijde co nevidět,“ řekl konejšivě. „Musíme stanovit program té večerní vernisáže. Půjdete dovnitř a počkáte?“

Přikývl jsem, že rád.

Vytáhl z kapsy saka těžký svazek klíčů, odemkl bronzové dveře a zase je za námi zamkl. Alice Turnerová se dotkla vypínače, kterým rozsvítila vestibul s vysokým stropem a s řeckými sochami, které stály jako strnulé stráže podél stěn. Bylo tu několik nymf a mramorových Venuší, ale mě mnohem víc zajímala Alice. Měla všechno, co měly ty Venuše, a navíc měla tu přednost, že byla živá. A zřejmě měla i Hugha Westerna, a to mě překvapovalo. Byl pro ni dost starý a dost opotřebovaný. Nevypadala jako děvče, které se musí spokojit se stárnoucím svobodným mládencem. Jenže Hugh Western měl talent.

Ze schránky vytáhla stoh dopisů a odnesla je do kanceláře, do které se šlo z vestibulu. Silliman se ke mně otočil a zašklebil se jako opička.

„To je děvče, co? Bodejť by se Hugh nezaměřil na nejhezčí holku ve městě. A ona pochází z moc dobré rodiny, z vynikající rodiny. Její otec, admirál, je členem našeho předsednictva, abyste věděl, a Alice podědila jeho zájem o umění. Teď má, toť se ví, osobnější zájmy. Věděl jste, že jsou zasnoubeni?“

„Já jsem Hugha dlouhá léta neviděl. Od války.“

„Tak to jsem měl držet jazyk za zuby a nechat na něm, aby vám to pověděl.“

Při tom rozhovoru mě vedl hlavní galerií, která probíhala celou délkou budovy jako chrámová loď. Vpravo a vlevo, v prostorách, kde by byly lodi vedlejší, se stěny menších výstavních síní zvedaly jen do poloviční výšky stropu. Nad nimi bylo mezipatro, k němuž se šlo po otevřeném železném schodišti.

Silliman po něm začal vystupovat a pořád hovořil. „Když jste Hugha od války neviděl, bude vás asi zajímat, co v poslední době vytvořil.“

Zajímalo mě to, i když nikoli z uměleckých důvodů. Na stěně v mezipatře viselo něco přes dvacet maleb: krajiny, portréty, skupiny poloabstraktních figur a mnohem abstraktnější zátiší. Poznal jsem některé scenérie, které si naskicoval ve filipínských džunglích a pak transponoval do trvalé olejomalby. Na ústředním místě visel portrét vousatého muže, kterého bych sotva poznal, kdyby pod ním nebyla tabulka „Autoportrét“.

Hugh se změnil. Přibral na váze a úplně ztratil mládí. Na čele měl kolmé vrásky, ve vlasech i vousech šedé skvrny. Veselé oči jako by se cynicky usmívaly. Ale když jsem se do nich zadíval z jiného úhlu, byly neradostné, zasmušilé. Byla to tvář, jakou asi chlap vidí v zrcadle v koupelně za chladného, šedivého kocovinového rána.

Otočil jsem se k řediteli, který mi postával u lokte. „Kdy si nechal narůst vousy?“

„Před několika lety, myslím, krátce potom, co se k nám připojil jako místní kumštýř.“

„Je posedlý plnovousy?“

„Nevím, jak to myslíte.“

„Já sám to nevím. Ale narazil jsem dneska ráno v jeho ateliéru na něco zvláštního. Na kresbu ženy, nahé ženy s hustým černým plnovousem. Dává vám to nějaký smysl?“

Starý pán se usmál. „To už je dávno, co jsem se přestal snažit, aby mi Hugh dával nějaký smysl. Má prostě svou vlastní estetickou logiku. Ale tu kresbu bych musel vidět, abych si o ní mohl utvořit nějaký názor. Třeba si jen tak čmáral.“

„Pochybuju. Bylo to provedeno moc pečlivě.“ Vytasil jsem se s otázkou, která mě v hloubi mysli strašila. „Je s ním něco v nepořádku, po citové stránce? Nepřišel nějak o nervy?“

Odpověděl ostře: „Ovšemže ne. Je prostě zavalen prací a jedná moc impulzivně. Jakživ nepřijde přesně, když ‚má něco sjednáno‘.“ Podíval se na hodinky. „Včera večer slíbil, že se tu se mnou sejde ráno v devět – a už je skoro půl desáté.“

„Kdy jste ho včera večer viděl?“

„Nechal jsem mu klíč od galerie, když jsem odcházel domů k večeři. Chtěl pár těchhle obrazů převěsit. Asi v osm nebo o něco později zašel ke mně domů, aby mi vrátil ten klíč. Máme jen ten jeden, nemůžeme si dovolit hlídače.“

„Řekl vám, kam měl potom namířeno?“

„Měl nějakou schůzku, ale neřekl mi s kým. Zřejmě to bylo naléhavé, protože se nechtěl zdržet na drink. No…“ Zase se podíval na hodinky. „Asi bych měl jít dolů a něco dělat, Western Newestern.“

Alice na nás čekala u paty schodů. Oběma rukama svírala tepané železné zábradlí. Její hlas, to byl sotva šepot, ale zdálo se, že plní velikou místnost tíživými ozvěnami.

„Doktore Sillimane, Chardin je pryč!“

Zastavil se tak znenadání, že jsem do něho téměř vrazil. „To není možné.“

„Já vím. Ale je pryč, i s rámem.“

Přeskočil zbývající schody a zmizel v jedné z menších síní v přízemí. Mnohem pomaleji šla za ním Alice. Vykročil jsem za ní. „Chybí nějaký obraz?“

„Otcův nejlepší, jeden z nejlepších Chardinů v zemi. Otec ho na měsíc půjčil galerii.“

„Hodně cenný?“

„Ano, má velikou cenu. Ale pro otce znamená o moc víc než peníze.“ Otočila se ve dveřích a podívala se na mě přivřenýma očima, jako by si uvědomila, že cizímu člověku vyzrazuje rodinné tajemství.

Silliman stál zády k nám a zíral na prázdné místo na protější stěně. Když se obrátil, byl zjevně vyveden z míry.

„Já upozorňoval představenstvo, že by měli instalovat poplašné zařízení – lidé z pojišťovny to doporučovali. Ale admirál Turner byl jediný, kdo mě podporoval. A teď budou samozřejmě dávat vinu mně.“ Jeho nervózní oči chvilku těkaly a pak se upřely na Alici. „A co tomu řekne váš otec?“

„Bude mu nanic.“ A vypadala, jako by i jí bylo nanic.

„Kdy jste ten obraz viděli naposled?“ vložil jsem se do toho.

Odpověděl mi Silliman: „Včera odpoledne, asi v půl šesté. Ukazoval jsem ho jedné návštěvnici, chvilku předtím, než jsme zavřeli. Z kanceláře velice pečlivě kontrolujeme všechny návštěvníky, když nemáme dozorce.“

„Kdo byla ta návštěvnice?“

„Nějaká dáma – starší dáma z Pasadeny. Ta je ovšem mimo podezření. Sám jsem ji vyprovodil ven a vím naprosto jistě, že po ní už nikdo nepřišel.“

„Nezapomínáte na Hugha?“

„Propána, na toho jsem opravdu zapomněl. Ten tu byl včera až do osmi. Ale nechcete přece naznačit, že ten obraz vzal Western? Je to náš zdejší malíř a galerii je oddán.“

„Třeba nebyl dost opatrný. Jestli pracoval v mezipatře a dole nechal nezamčené dveře…“

„Vždycky zamykal,“ řekla chladně Alice. „Pokud jde o něco, na čem záleží, nechová se Hugh neopatrně.“

„Je tu nějaký jiný vchod?“

„Není,“ zavrtěl hlavou Silliman. „Budova se projektovala tak, aby byla bezpečná. Jediné okno je v mé kanceláři, ale to je pevně zamřížované. Máme tu klimatizaci, ale přívody vzduchu jsou tak malé, že by se jimi nikdo neprotáhl.“

„Podívejme se na to okno.“

Stařík byl příliš rozčilen, aby bral v pochybnost mou autoritu. Vedl mě nějakým skladištěm, kde byly hromady obrazů ve starých pozlacených rámech, jejichž autoři si zasluhovali viset, když už si to nezasluhovaly jejich výtvory. Jediné okno v kanceláři bylo zavřené a za žaluzií zajištěné. Vytáhl jsem žaluzii a vyhlédl skrze zaprášené sklo. Svislé mříže za oknem nebyly od sebe dál než sedm centimetrů. A žádná z nich nevypadala na to, že by se ji někdo pokoušel vypáčit. Přes uličku jsem viděl několik turistů, poklidně žvýkat snídani za živým plotem restaurace.

Silliman se opíral o stůl, jednu ruku na sluchátku telefonu. Nerozhodnost mu zkrabatila obličej, že si ani nebyl podobný. „Hrozně nerad volám v takovéhle záležitosti policii. Ale asi ji zavolat musím, co říkáte?“

Alice mu na ruku položila dlaň. Linie jejích zad tvořila nad stolem ladnou křivku. „Neměl byste si dřív promluvit s otcem? Byl tu včera večer s Hughem – měla jsem si na to vzpomenout dřív. Existuje slabá možnost, že si Chardina odnesl domů.“

„Tak? Vážně si to myslíte?“ Silliman odstoupil od telefonu a s nadějí si pod bradou sepnul ruce.

„Je nepravděpodobné, že by to otec udělal a nic nám o tom neřekl. Ale ten měsíc už skoro uplynul, viďte?“

„Zbývají tři dny.“ Vrátil ruku k telefonu. „Je admirál doma?“

„Teď bude asi v klubu. Máte tu vůz?“

„Dneska ráno ne.“

Udělal jsem jedno ze svých proslulých náhlých rozhodnutí, takových, jaká vás probudí uprostřed noci, když se nad nimi o pět let později znovu zamyslíte. Byla vybuzena moje zvědavost, ba něco hlubšího než zvědavost. Něco jako zodpovědnost, jakou jsem za Hugha pociťoval na Filipínách, kdy jsem už měl jisté zkušenosti a on byl ještě zelený mladíček, který považoval džungli za stejně bezpečnou jako scenérii od celníka Rousseaua. Ačkoli jsme byli skoro stejně staří, já jsem si připadal jako jeho starší bratr. Dosud jsem si tak připadal.

„Já mám vůz hned za rohem,“ řekl jsem. „S radostí vás odvezu.“

Pobřežní klub v San Marcosu byla dlouhá nízká budova, omítnutá nevtíravou zelení a stojící stranou od silnice. Všechno na ní bylo nevtíravé, včetně soukromého policisty, který stál ve dveřích ze zrcadlového skla a pozoroval nás, když jsme stoupali po cestičce.

„Hledáte pana admirála, slečno Turnerová? Myslím, že je nahoře na severní terase.“

Prošli jsme taškami zastřešenou verandou, stíněnou palmami v kořenáčích, a vystoupili jsme po schodech na sluncem zalitou terasu, vroubenou plátěnými kabinami. Viděl jsem hory, které jako hradba oddělovaly město od severovýchodní pouště, a pod nimi moře, jehož vlny se třpytily jako rybí šupiny. Plavecký bazén na závětrné straně pod terasou byl klidný a čistý.

Admirál Turner se slunil v plátěném lehátku. Vstal, když nás uviděl, statný starý pán v šortkách a košili s krátkými rukávy. Slunce a vítr mu zbrunátnily tvář a zvrásnily pleť kolem očí. Věk oslabil jeho postavu, ale hlas neměl ani trochu starý a vetchý. Ten hlas zněl stále ještě břeskně a velitelsky.

„Co se děje, Alice? Myslel jsem, že jsi v práci.“

„Přišli jsme se vás na něco zeptat, pane admirále.“ Silliman zaváhal a odkašlal si do dlaně. Podíval se na Alici.

„Tak mluvte, člověče. Proč se všichni tváříte, jako byste zezelenali strachy?“

Silliman ze sebe vypravil: „Odnesl jste si včera večer svého Chardina?“

„Neodnesl. Je pryč?“

„V galerii není,“ řekla Alice. Bylo na ní znát nejistotu, jako by ji starý pán trochu děsil. „Mysleli jsme, že sis ho třeba odnesl.“

„Proč bych to dělal? To je absurdní. Naprosto absurdní a nepředstavitelné!“ Na hlavě se mu zježily krátké bílé vlasy. „Kdy zmizel?“

„To nevíme. Už tam nebyl, když jsme galerii otevřeli. Právě teď jsme to objevili.“

„Co se to krucinál děje?“ Zlostně se zahleděl na Alici, pak na mě a oči měl jako kulatá modrá ústí střelné zbraně. „A kdo, u všech čertů, jste vy?“

Byl to admirál ve výslužbě a já už léta nenosil uniformu, ale udělalo se mi z něho nevolno. Vložila se do toho Alice: „Hughův přítel, tati. Pan Archer.“

Nepodal mi ruku. Odvrátil jsem pohled. Na třímetrovém skokanském můstku, nad koncem bazénu zaujala pózu nějaká žena v bílém koupacím úboru. Udělala tři rychlé kroky a odrazila se. Chviličku viselo její tělo ve schýlené poloze ve vzduchu, pak se napřímilo a dopadlo do vody a skoro ji ani nerozstříklo.

„Kde je Hugh?“ zeptal se podrážděně admirál. „Jestli je to zas nějaká jeho nedbalost, tak toho parchanta roztrhnu.“

„Tati!“

„Toho tatiho si nech! Kde je, Alice? Jestli by to někdo měl vědět, tak právě ty!“

„Ale já to nevím.“ A dodala tiše: „Celou noc byl někde pryč.“

„Tak?“ Starý pán se náhle posadil, jako by měl nohy příliš slabé, aby dokázaly unést tíhu jeho roztrpčenosti. „Ani slůvkem se mi nezmínil, že se někam chystá.“

Po schodech k nám vystoupala ta žena v bílých plavkách. „Kdo se někam chystal?“ zeptala se.

Admirál otočil povadlý krk, aby se na ni podíval. Za ten namáhavý pohled stála, od kohokoli, i když jí bylo hodně přes třicet. Její mokré tělo bylo opálené a vycvičené, na správných místech zaoblené a na správných místech útlé. Její obličej jsem neznal, ale její tvary mi připadaly povědomé. Silliman ji představil jako manželku admirála Turnera. Když si sundala gumovou čepici, její rudé vlasy vzplály jako menší požár.

„Tomu, co mi říkají, určitě neuvěříš, Sáro. Někdo ukradl mého Chardina.“

„Kterého?“

„No mám jen jednoho. Jablko na stole.“ Otočila se k Sillimanovi jako kočka, chystající se ke skoku. „Je pojištěný?“

„Na pětadvacet tisíc dolarů. Ale ničím se bohužel nedá nahradit.“

„A kdo zmizel?“

„Hugh,“ řekla Alice. „To ovšem nemá nic společného s tím obrazem.“

„To víš jistě?“ Prudce, až to vypadalo téměř jako neobratnost, se obrátila k manželovi. „Hugh byl v galerii, když jsi tam včera večer zaskočil. Sám jsi mi to říkal. A nechtěl toho Chardina koupit?“

„Tomu nevěřím,“ řekla rezolutně Alice. „Neměl přece peníze.“

„Já to vím zcela nepochybně. Jednal jako něčí zástupce. No ne, Johnstone?“

„Ano,“ připustil starý pán. „Nechtěl mi říct, kdo ho k tomu zmocnil, a proto jsem o té nabídce nehodlal uvažovat. Ale to je směšné, dělat o Hughovi nějaké ukvapené závěry. Byl jsem s ním, když odcházel z galerie, a vím určitě, že Chardina neměl. Ten obraz byl to poslední, na co jsem se před odchodem podíval.“

„Kdy se s tebou rozešel?“

„Někdy kolem osmé – přesně si to nepamatuju.“ Vypadal, jako by tím výslechem zestárl a zmenšil se. „Šel se mnou k autu.“

„Nic mu nebránilo, aby se rovnou nevrátil zpátky.“

„Nechápu, co tím chceš dokázat,“ řekla Alice.

Starší žena se jedovatě usmála. „Chci si prostě ujasnit fakta, abychom věděli, co máme dělat. Zjišťuju, že nikdo nenavrhl, abychom přivolali policii.“ Podívala se z jednoho na druhého. „No? Přivoláme ji? Nebo se dohodneme na předpokladu, že ten obraz sebral miláček Hugh?“

Chvíli nikdo neodpověděl. Konečně trapné mlčení přerušil admirál: „Nemůžeme to oznámit úřadům, jestli je do toho zapleten Hugh. Vždyť je to vlastně člen rodiny.“

Alice mu vděčně položila ruku na rameno. Ale rozpačitě se ozval Silliman: „Nějaké kroky podniknout musíme. Když se nepokusíme obraz objevit, nebudeme možná moct vymáhat pojistné.“

„Toho jsem si vědom,“ přikývl admirál. „Ale to musíme riskovat.“

Sára Turnerová stáhla rty do samolibého úsměvu. Dosáhla svého, i když mně nebylo docela jasné, čeho vlastně chtěla dosáhnout. Zatímco se rodina dohadovala, vzdálil jsem se o několik metrů, opřel se o zábradlí nahoře na schodech a předstíral jsem, že neposlouchám.

Sára se postavila vedle mě a hodnotila mě přivřenýma očima, jako by mužství byl pro ni druh zboží, které má ocenit.

„A kdo jste vy?“ zeptala se a její pichlavý úsměv se roztáhl.

Odhalil jsem jí svou totožnost. Její úsměv jsem neopětoval. Přikročila až ke mně. Cítil jsem chlór z vody v bazénu a pod ním ne už tak slabounký pach sexu.

„Tváříte se, jako byste nebyl ve své kůži,“ řekla. „Proč si nejdete se mnou zaplavat?“

„Mám odpor k vodě. Promiňte.“

„Škoda. Nic nedělám ráda sama.“

Jemně do mě šťouchl Silliman a řekl polohlasně: „Musím se vrátit do galerie. Můžu si zavolat taxi, je-li vám to milejší.“

„Ne, já vás tam zavezu.“ Vítal jsem příležitost promluvit si s ním v soukromí.

Zdola z patia zazněly rychlé kroky. Podíval jsem se tam a uviděl jsem holé temeno hlavy Hilaryho Todda. Skoro současně zvedl Todd hlavu a zadíval se na nás. Rázně se otočil a odcházel, ale rozmyslel si to, když na něj zavolal Silliman.

„Ahoj! Hledáte Turnerovy?“

„Vlastně ano.“

Koutkem oka jsem zaznamenal reakci Sáry Turnerové na zvuky jeho hlasu. Zarazila se a zvedla ruku k ohnivým vlasům. „Jsou tady nahoře,“ řekl Silliman.

Se zjevnou nerozhodností šplhal Todd nahoru po schodech. Minuli jsme se s ním, když jsme sestupovali. V pastelové košili a s vhodnou kravatou pod světlým tvídovým sakem vypadal velice elegantně, ale velice rozpačitě a nervózně. Nahoře na schodech se s ním přivítala Sára Turnerová. Rád bych se byl trochu pozdržel a tajně naslouchal, ale Silliman mě popoháněl.

„Paní Turnerová je s Toddem zřejmě dobře obeznámena,“ řekl jsem mu v autu. „Mají něco společného?“

Odpověděl ostře: „O tom jsem nikdy neuvažoval. Prostě se běžně znají, nic víc, pokud já vím.“

„A co Hugh? Ten je taky její běžný známý?“

Chvíli mě zkoumavě pozoroval, zatímco kabriolet nabíral rychlost. „Vy si všeho všimnete, co?“

„Všeho si všímat, to je moje zaměstnání.“

„Co je vlastně vaše zaměstnání? Nejste kumštýř?“

„To sotva. Jsem soukromý detektiv.“

„Detektiv?“ Povyskočil na sedadle, jako kdybych ho chtěl kousnout. „Tak vy nejste Westernův přítel? Jste z pojišťovny?“

„Ne. Jsem Hughův přítel, a jedině proto se zajímám o tenhle případ. Víceméně jsem do něj zapadl náhodou.“

„A tak.“ Ale řekl to pochybovačně.

„Abych se vrátil k paní Turnerové – tu scénu s manželem nesehrála pro zábavu. Musela k ní mít důvod. Lásku nebo nenávist.“

Silliman chvilku mlčel, ale neodolal možností trochu si zapomlouvat. „Počítám, že je to směsice obojího, lásky i nenávisti. Měla o Hugha zájem od první chvíle, kdy ji sem admirál přivedl. Ona není ze San Marcosu, abyste věděl.“ Z toho zřejmě čerpal útěchu. „Měla za války vyšší hodnost jako členka ženské zálohy válečného námořnictva ve Washingtonu. Admirál si ji povšiml – Sára na sebe dovede upozornit – a připojil ji ke svému osobnímu štábu. Když šel do výslužby, oženil se s ní, přijel sem a ubytoval se ve svém rodinném domě. Alicina matka je už mnoho let po smrti. No, Sára tu ještě nebyla ani celé dva měsíce a už házela očima po Hughovi.“ Se staropanenskou nelibostí sevřel rty. „To ostatní je místní historie.“

„Měli spolu poměr?“

„Dost jednostranný, pokud já to mohu posoudit. Ona po něm jela jako šílená. Já si nemyslím, že on to opětoval, leda po stránce fyzické. Váš přítel je ďábel, pokud jde o dámy.“ V tom Sillimanově odsudku se ozval náznak závisti.

„Ale já jsem vyrozuměl, že si bude brát Alici.“

„No ovšem, ovšem. Rozhodně se k tomu chystal, než propukla tahle hrozná záležitost. Jeho… eh… k té pletce se Sárou došlo, než poznal Alici. Ta se teprve před několika měsíci vrátila z umělecké akademie.“

„Alice ví, že měl poměr s její nevlastní matkou?“

„Řekl bych, že ano. Pokud vím, tak se ty dvě ženské spolu moc dobře nesnášejí, ale to může ovšem být i z jiných důvodů. Alice odmítá žít s ní v jednom domě, odstěhovala se do zahradnické chaty za Turnerovou usedlostí. Neshody se Sárou jsou asi taky jednou z příčin, proč pracuje pro mě. Je ovšem nutno vzít taky v úvahu finanční situaci. Rodina na tom není moc dobře.“

„Já měl za to, že se v penězích topí,“ podivil jsem se. „Podle toho, jak se admirál zachoval ve věci toho pojistného… Pětadvacet tisíc dolarů, říkal jste?“

„Ano. Admirál má Hugha moc rád.“

„Ale jestli není pořádně napakovaný, jak to, že má tak cenný obraz?“

„Ten dostal darem, když si bral svou první manželku. Její otec byl na francouzské ambasádě ve Washingtonu a toho Chardina jim věnoval jako svatební dar. Teď jistě pochopíte, proč na něm admirál tolik lpí.“

„To pochopím spíš, než jeho rozhodnutí nevolat policii. Jak vy se na to díváte, doktore?“

Chvíli neodpovídal. Blížili jsme se centru města a já musel dávat pozor na pouliční ruch. Nemohl jsem tedy pozorovat, co se děje v jeho tváři.

„Konec konců je to jeho obraz,“ řekl opatrně. „Jeho a jeho budoucího zetě.“

„Ale nemyslíte, že se do toho Hugh zapletl?“

„Nevím, co si mám myslet. Úplně mě to vyvedlo z konceptu. A nebudu vědět, co si mám myslet, dokud si nebudu moct promluvit s Westernem.“ Upřeně se na mě zadíval. „Pokusíte se ho vyhledat?“

„Někdo to udělat musí. A já jsem zřejmě ten vyvolený.“

Když jsem ho před galerií vysadil, zeptal jsem se, kde pracuje Mary Westernová.

„V městské nemocnici.“ Pověděl mi, jak se k ní dostanu. „Budete ale diskrétní, pane Archere? Neuděláte ani neřeknete nic ukvapeného? Jsem ve velice delikátním postavení.“

„Budu přívětivý a zdvořilý.“ Ale rázně jsem mu přibouchl dvířka před nosem.

V čekárně před rentgenem sedělo několik pacientů v různě zchátralém až havarijním stavu. Kyprá blondýna za recepčním stolem mi řekla, že slečna Westernová je v temné komoře. Budu tak laskav a počkám? Posadil jsem se a obdivoval se tomu, jak jí skrze nylonovou uniformu zářila opálená ramena. Mary přišla za pár minut, upjatá a rezervovaná a vypadala velice zdatně. V ostrém denním světle přivřela oči. Měl jsem náhle dojem, že za tou fasádou se skrývá ztracené děcko.

„Viděl jste Hugha?“

„Ne. Pojďte na moment ven.“ Vzal jsem ji za loket a vyvedl na chodbu.

„Co je?“ Hlas měla klidný, ale zněl ve vysoké poloze. „Stalo se mu něco?“

„Jemu ne. Ale z galerie byl ukraden obraz, patřící admirálu Turnerovi. Chardin.“

„A jak se to týká Hugha?“

„Někdo si zřejmě myslí, že ten obraz odnesl on.“

„Někdo?“

„Paní Turnerová, přesně řečeno.“

„Sára! Ta by prohlásila cokoli, aby se mu pomstila za to, že ji odhodil do starého železa.“

Zařadil jsem si to do paměti. „Možná. Ale admirál ho, jak se zdá, podezírá taky. Do té míry, že nechce nic ohlásit policii.“

„Admirál Turner je senilní debil. Kdyby tu byl Hugh, aby se obhájil…“

„Ale v tom je ten háček. Hugh tu není.“

„Musím ho najít.“ Otočila se ke dveřím. „Třeba to nebude tak snadné.“

Ohlédla se v náhlém popudu a vysunula kulatou bradičku. „Vy ho podezíráte taky!“

„Nepodezírám. Ale došlo tady ke zločinu, na to nezapomínejte. A zločiny se často vyskytují ve dvojicích.“

Zahleděla se na mě široce rozevřenýma a velice temnýma očima. „Vy si myslíte, že se mému bratrovi něco stalo!“

„Nic si nemyslím. Ale kdybych měl jistotu, že je v pořádku, byl bych teď na cestě do San Franciska.“

„Jste nepochybně přesvědčen, že je to s ním zlé,“ zašeptala. „Musím jít na policii.“

„No prosím. Ale budete si přát, aby policie zůstala stranou, jestli je sebemenší možnost…“ Tu větu jsem nedokončil.

Dokončila ji ona: „… že Hugh je zloděj. Taková možnost neexistuje. Ale řeknu vám, co uděláme. Není vyloučeno, že Hugh je ve své chajdě v horách. Tam už párkrát odjel a nikomu to neoznámil. Pojedete tam se mnou?“ Lehce mi položila ruku na paži. „Ale můžu jet sama, jestli se musíte vydat na další cestu.“

„Zůstanu tady,“ prohlásil jsem. „Můžete se odtud uvolnit?“

„Prostě se uvolním. Nanejvýš mě můžou vyhodit, ale tady není moc zkušených laborantů. Včera jsem ostatně dělala tři hodiny přesčas. Za dvě minuty jsem u vás.“

A byla.

Spustil jsem střechu kabrioletu. Když jsme vyjeli z města, vítr z dívky odvál zdání obratnosti a zdatnosti, zbarvil jí tváře a uvolnil uhlazený účes.

„Tohle byste měla udělat častěji,“ řekl jsem.

„Co totiž?“

„Vyjet si do přírody a odpočinout si.“

„Sotva si mohu odpočinout, když můj bratr je obviněn z krádeže a ještě ke všemu někam zmizel.“

„Ale aspoň nejste v práci. Napadlo vás už někdy, že pracujete až moc pilně?“

„A napadlo vás už někdy, že někdo pracovat musí, aby se vůbec něco udělalo? Vy a Hugh máte mnohem víc společného, než jsem si myslela.“

„To je svým způsobem poklona. Ale vy to říkáte jako pohanu.“

„Tak jsem to nemyslela. Ale Hugh a já se od sebe hodně lišíme. Připouštím, že jako malíř je Hugh pilný pracovník, ale nikdy se nesnažil zajistit si solidní živobytí. Co jsem vychodila školu, musím se starat o chleba s máslem pro nás oba. Plat, který pobírá jako místní malíř stačí na kumštýřské potřeby, na nic víc.“

„Já měl za to, že se mu daří dobře. Jeho výstavu předcházely losangeleské noviny rozsáhlou propagací.“

„Kritici nekupují obrazy,“ řekla stroze. „Pořádá tu výstavu, protože se pokouší nějaké malby prodat, aby si mohl dovolit se oženit. Najednou si uvědomil, že peníze jsou nezbytnou podmínkou.“ A trochu trpce dodala: „Uvědomil si to dost pozdě.“

„Dělá ale ještě něco jiného, viďte? Nezabývá se ve volném čase zprostředkováním nějakých obchodů?“

„Pro Hendryxe, ano.“ Vyslovila to jméno, jako by to bylo sprosté slovo. „Já bych byla radši, kdyby od toho chlapa žádné peníze nebral.“

„Kdo je Hendryx?“

„Jeden chlap.“

„To jsem uhodl. Co je s jeho penězi?“

„To vážně nevím. Nemám ponětí, odkud pocházejí. Ale má je.“

„Vy ho nemáte ráda.“

„Ne, nemám ho ráda a nemám ráda chlapy, co pro něho pracují. Podle mě je to banda gangsterů. Ale Hugh to nevidí. Je příšerně naivní, pokud jde o lidi. Nechci ovšem říct, že Hugh udělal něco špatného,“ dodala spěšně. „Koupil jen pro Hendryxe za provizi pár obrazů.“

„Admirál se zmínil, že se Hugh pokoušel koupit pro nejmenovaného zákazníka toho Chardina. Mohlo by to být pro Hendryxe?“

„Mohlo,“ přitakala.

„Povězte mi o Hendryxovi víc.“

„Víc toho nevím. Setkala jsem se s ním jen jednou. A to mi stačilo. Vím jen, že je to odporný dědek a že má osobního strážce, který ho nosí do schodů.“

„Nosí do schodů?“

„Ano. Je to mrzák. Po pravdě řečeno, nabídl mi zaměstnání.“

„Abyste ho nosila do schodů?“

„Moje povinnosti neupřesnil. Tak daleko se se mnou nedostal.“ Její hlas zněl tak ledově, že zmrazil celý rozhovor. „Nechme toho tématu, pane Archere.“

Silnice začala stoupat k horám. Za krajnicí se objevovaly žlutobílé značky, varující před smyky. Sešlápl jsem akcelerátor až k podlaze a udržoval jsem slušnou rychlost.

„Měl jste dost rušné dopoledne,“ řekla po chvíli Mary, „s tou návštěvou u Turnerů a vůbec.“

„Společenská aktivita patří k mému řemeslu.“

„Setkal jste se taky s Alicí?“

Řekl jsem, že ano.

„A jak na vás působila?“

„Neměl bych to jiné dívce říkat, ale je rozkošná.“

„Ješitnost nepatří k mým neřestem,“ řekla Mary. „Alice je krásná. A k Hughovi je vskutku loajální.“

„To mi bylo jasné.“

„Řekla bych, že Alice nikdy dřív nebyla zamilovaná. A malování pro ni znamená zrovna tolik jako pro něho.“

„Šťastný člověk.“ Vzpomněl jsem si na rozčarované oči autoportrétu a zadoufal jsem, že o to štěstí nepřišel.

Silnice se kroutila a šplhala mezi červenými jílovými náspy a planinou porostlou suchým trnitým křovím.

„Jak daleko ještě?“ zeptal jsem se.

„Asi dvě míle.“

Dalších deset nebo dvanáct minut jsme klikatě vystupovali po horském úbočí. Konečně přešla cesta do roviny. Pozoroval jsem tak ostražitě její okraje, že jsem neuviděl chatu, dokud jsme nenajeli skoro na její střechu. Byla to přízemní hrázděná stavba, postavená v malém dolíku na svahu zvedající se vyvýšeniny. Na jedné straně chaty byl otevřený plachtovinový přístřešek, z něhož vykukoval kufr šedého sportovního auta. Pohlédl jsem na Mary.

Přikývla. „To je náš vůz.“ Hlas jí rozveselila úleva.

Zastavil jsem kabriolet na úzké cestě před chatou. Jakmile zmlkl motor, nastalo ticho. Vysoko nad našimi hlavami plul osamělý jestřáb a opisoval neviditelné drátěné kruhy. Kromě něho vypadal celý svět jakoby bez života. Když jsme sestupovali po špatně udržované oblázkové pěšině, lekal mě zvuk vlastních kroků.

Dveře nebyly zamčené. Chata měla jen jednu místnost. Byl tu mládenecký mišmaš, měsíce nedotčený lidskou rukou. Po podlaze i po nábytku se povalovalo nádobí, malířské náčiní, ložní prádlo a mnoho barvami pošpiněných hadrů. Na kuchyňském stole uprostřed místnosti stála otevřená láhev whisky, do polovice vyprázdněná. Mohla to být leckterá horská chajda, kdyby tam na stěně jako zářivá malá okénka nevisely akvarely a kdyby tam k nebi nevedlo jedno skutečné velké okno.

Mary přešla k tomu oknu a dívala se ven. Stanul jsem po jejím boku. Před námi se všude rozprostírala modř, až dolů k moři a přes ně až k polokruhu obzoru. Jako na dlani se před námi mezi nebem a horami rozkládal San Marcos a jeho předměstí.

„To bych ráda věděla, kde může být,“ řekla Alice. „Třeba si vyšel na pěší túru. Konec konců, neví, že ho hledáme.“

Podíval jsem se dolů po srázu, který se otevíral téměř přímo pod oknem.

„Ne,“ pravil jsem, „to neví.“

Červený jílový svah byl poset balvany. Nic na něm nerostlo, jen pár zaprášených horských keřů. Navíc tam byla jen noha v pánské botě, která vyčuhovala z rozsedliny mezi dvěma skalisky.

Beze slova jsem vyšel ven. Kolem chaty vedla k okraji srázu pěšina. Ta osamělá noha patřila Hughovi. Ležel, či visel hlavou dolů a obličejem v hlíně asi šest metrů pod hranou srázu. Jednu nohu měl skrčenou pod sebou. Ta druhá se zachytila mezi skalisky. Obešel jsem výstupky a sklonil jsem se, abych si prohlédl jeho hlavu.

Měl roztříštěný pravý spánek. I obličej měl roztříštěný. Nadzvedl jsem ztuhlé tělo, abych si je prohlédl. Byl mrtvý už řadu hodin, ale pořád ho obklopovala ostrá vůně whisky. Kolem mě zachrastila drobná lavina kamínků. Nad srázem stála Mary.

„Nechoďte sem dolů!“

Nedbala mého varování. Zůstal jsem stát na místě, shrben nad mrtvým a snažil jsem se před ní zakrýt zdemolovanou hlavu. Naklonila se přes skalisko, oči v bezkrevné tváři jasně černé. Poodsunul jsem se. Vzala bratrovu hlavu do rukou.

„Když omdlíte, nevím, jestli vás dokážu vynést nahoru.“

„Neomdlím.“

Uchopila mrtvého za ramena, trochu ho zvedla a zahleděla se na jeho obličej. To, jakou projevila sílu, mě až vyvedlo z míry. Jemně pohladila poraněný spánek. „Tohle ho zabilo. Vypadá to jako rána pěstí.“

Poklekl jsem vedle ní a prohlížel si řádku kulatých otisků v lebce.

„Musel upadnout,“ řekla „a rozbít si hlavu o skálu. Takhle silně ho nikdo nemohl udeřit.“

„Ale někdo ho bohužel udeřil.“ Někdo, kdo měl tak mohutnou pěst, že po ní zůstaly stopy ve dřevě.

O dvě dlouhé hodiny později jsem zaparkoval vůz před obchodem s uměním v Rubio Street. Výkladní skříně byly přecpané reprodukcemi impresionistů a postimpresionistů a byl tam i jeden velice špatný originální olej mořského příboje, upatlaný a statický jako ušlehaná smetana. Štít nad výklady hlásal ležatým písmem Chez Hilary. Cedulka na dveřích byla jednodušší a věcnější, oznamovala Zavřeno.

Schodiště a chodba mi připadaly temné, ale bylo příjemné schovat se před sluncem. Slunce mi připomínalo to, co jsem v pravé poledne našel nahoře na horách. Ještě nebylo odpoledne v polovině, ale nervy jsem měl rozhašené a rozjitřené, jako by už byla pozdní noc. A bolely mě oči.

Mary odemkla dveře bytu a ustoupila, abych mohl vejít. Zastavila se u dveří do svého pokoje, aby mi řekla, že na kredenci je whisky. Nabídl jsem se, že jí připravím drink. Ne, díky, ona nikdy nepije. Zavřely se za ní dveře. Namíchal jsem si whisky s vodou a pokoušel se uklidnit si nervy v lenošce. Ale nedokázal jsem to. Mozek dál hrál hru na otázky a odpovědi a na otázky, na které odpověď neexistovala.

Z nejbližší požární stanice jsme po poledni zavolali šerifa a pak ho i se zástupci zavezli zpátky do hor k mrtvému. Byly pořízeny snímky, chata i okolí prohledány a padlo mnoho otázek. O zmizelém Chardinovi se Mary nezmínila. Ani já.

Některé otázky byly zodpovězeny, když se dostavil místní koroner. Hugh Western zemřel někdy mezi osmou a desátou hodinou předchozí noci, přesněji nemohl koroner tu dobu určit, dokud neprovede analýzu obsahu žaludku. Zabila ho rána do spánku. Zranění obličeje, která nekrvácela, byla pravděpodobně způsobena až po smrti. Což znamenalo, že už byl mrtev, když jeho tělo spadlo nebo bylo shozeno ze srázu.

Jeho šaty byly promáčené whiskou, aby to vypadalo jako nehoda v opilosti. Ale v tom předstírání zašel vrah příliš daleko a všechno překombinoval. Na láhvi whisky v chatě nebyly žádné otisky prstů, ani Westernovy. A žádné otisky prstů nebyly ani na volantu sportovního vozu. Láhev i volant byly pečlivě očištěny.

Vstal jsem, když se Marie vrátila do pokoje. Zářivě si ukartáčovala černé vlasy a převlékla se do měkkých černých žerzejových šatů, přiléhavých jako vlastní kůže. Hlavou mi jako odporný malý hlodavec proběhla představa, jak by asi Mary vypadala s plnovousem.

„Mohl bych se znovu podívat do ateliéru? Zajímá mě ta kresba.“ Na moment se na mě zadívala a udiveně se zamračila. „Kresba?“

„Ta dáma s plnovousem.“

Přešla přede mnou halu. Kráčela pomalu a opatrně, jako by podlaha byla nespolehlivá a rychlejší pohyb by člověka mohl shodit do černého chaosu. Dveře ateliéru byly stále nezamčené. Podržela je pro mě otevřené a stiskla vypínač.

Když se rozsvítily zářivky, uviděl jsem, že vousatý akt zmizel. Nic z něho nezbylo, jen čtyři odtržené růžky kreslicího papíru, připínáčky připíchnuté k prázdnému stojanu. Otočil jsem se k Mary.

„To vy jste to odtrhla?“

„Ne. Od rána jsem v ateliéru nebyla.“

„Tak to někdo ukradl. Chybí tu ještě něco?“

„To nemohu zjistit, když je tu takový nepořádek.“ Prošla po místnosti, dívala se na obrazy na stěnách a posléze se zastavila u stolu v koutě. „Na tomhle stole stál bronzový odlitek. Teď tu není.“

„Jaký odlitek?“

„Odlitek pěsti. Hugh ho udělal podle pěsti toho člověka – toho hrozného chlapa, co jsem vám o něm říkala.“

„Jakého hrozného chlapa?“

„Myslím, že se jmenuje Devlin. Je to Hendryxova gorila. Hugha vždycky zajímaly ruce a ten chlap má ruce obrovské.“

Její oči se náhle zahleděly do neurčita. Bylo mi jasné, že pomyslela na totéž, na co jsem pomyslel sám: otisky na Hughově spánku, které mohla zanechat obrovská pěst.

„Podívejte se.“ Ukázal jsem na jizvy v rámu dveří. „Mohl tyhle otisky udělat odlitek Devlinovy pěsti?“

Třesoucími se prsty se dotkla vrypů. „Myslím, že ano… nevím.“ Otočila se ke mně se zlověstnou otázkou v očích.

„Jestli je tomu tak,“ řekl jsem, „znamená to patrně, že Hugha zabili tady v ateliéru. Měla byste to povědět policii. A myslím, že je na čase, aby se dověděli i o Chardinovi.“

V jejím pohledu se zračil trpný odpor. Pak mi dala za pravdu. „Ano, budu jim to muset říct. Ale teď mám ještě větší jistotu než dřív, že ho Hugh nevzal.“

„Jak ten obraz vypadá? Kdybychom ho našli, asi bychom našli i vraha.“

„Myslíte? No, je to obrázek chlapečka, který se dívá na jablko. Počkejte: Hilary má kopii. Namaloval ji jeden student na akademii. Není moc zdařilá, ale uděláte si podle ní představu, jestli sejdete k Hilarymu do krámu a prohlédnete si ji.“

„Je zavřeno.“

„Ale Hilary tam možná je. Má vzadu malý byt.“

Vykročil jsem do haly, ale otočil jsem se, než jsem tam došel. „Kdo to vůbec je, ten Hilary Todd?“

„Nevím, odkud je. Ubytoval se tu za války a prostě tady zůstal. Jeho rodiče měli jeden čas dost peněz a on studoval malířství a balet v Paříži, nebo to aspoň o sobě tvrdí.“

„V San Marcosu se zřejmě kdekdo věnuje umění.“

„Neseznamujete se tu prostě s těmi správnými lidmi.“

Sestoupil jsem po venkovním schodišti na parkoviště a ptal jsem se v duchu, jestli tím, co Mary řekla, myslela i svého bratra. Toddův kabriolet stál proti ústí do úzké uličky. Zaklepal jsem na zadní vchod do obchodu s uměním. Nikdo na to nezareagoval, ale za dveřmi se spuštěnou žaluzií jsem slyšel šeptající hlasy, jeden bručivý, jeden švitořivý. Todd měl u sebe nějakou ženu. Zaklepal jsem znovu.

Po delším průtahu se dveře pootevřely. Škvírou vyhlédl Todd. Otíral si ústa červení potřísněným kapesníkem. To potřísnění bylo příliš křiklavé, takže to nemohla být krev. Oči nad kapesníkem byly rozzářené a přivřené, vypadaly jako úlomky vyleštěného achátu.

„Dobré odpoledne.“

Postoupil jsem o krok, jako bych byl pevně přesvědčen, že mě pozve dál. Ramenem jsem šťouchl do dveří, takže je neochotně musel otevřít a couvl do úzké chodbičky.

„Co pro vás můžu udělat, pane…? Myslím, že neznám vaše jméno.“

Než jsem mohl odpovědět, jasně promluvil ženský hlas: „To je pan Archer, že ano?“

Ve dveřích za Toddem se objevila Sára Turnerová, čerstvě upravená a v ruce sklenici s whisky se sodovkou. Vlasy měla učesané a rudá ústa se jí leskla, jako by si je byla právě domalovala.

„Dobré odpoledne, paní Turnerová.“

„Dobré odpoledne, pane Archere.“ Opřela se o rám dveří, až přehnaně nenuceně. „Znáte Hilaryho, pane Archere? Měl byste ho znát. Každý by ho měl znát. Hilary je prostě přecpán šarmem, přetéká šarmem, no viď, miláčku?“ Stáhla rty do tenkého úsměvu.

Todd se na ni nenávistně zadíval, pak se otočil ke mně, aniž ten výraz zmírnil. „Chtěl jste se mnou mluvit?“

„Chtěl. Máte kopii Chardina, který patří admirálu Turnerovi.“

„Kopii, ano.“

„Mohu se na ni podívat?“

„Proboha proč?“

„Abych dokázal rozpoznat originál. Ten patrně souvisí s vraždou.“

Oba jsem pozoroval, když jsem vyřkl to slovo. Ani jeden z nich neprojevil překvapení.

„Slyšeli jsme o tom v rádiu,“ řekla žena. „To pro vás muselo být hrozné.“

„Hrozné,“ opakoval po ní Todd a do pohledu tmavých očí vložil strojenou soustrast.

„Hroznější pro Westerna,“ řekl jsem, „a pro toho, kdo to udělal. Pořád si myslíte, že Hugh ukradl ten obraz, paní Turnerová?“

Todd na ni vrhl ostrý pohled. Upadla do rozpaků, jak jsem to zamýšlel. Ukryla rozpaky ve své sklenici, hluboce si z ní lokla a nechala na jejím okraji rudý půlměsíc.

„Nikdy jsem si nemyslela, že ho ukradl,“ zalhala mokrými ústy. „Jen jsem naznačovala jednu možnost.“

„Aha. A neřekla jste, že Western chtěl ten obraz od vašeho manžela odkoupit? Že jednal jako prostředník pro někoho jiného?“

„To jsem já neřekla. O tom jsem nevěděla.“

„Tak to řekl pan admirál. Bylo by zajímavé se dovědět, kdo to byl, ten někdo jiný. Ten chtěl mít Chardina a já mám dojem, že Hugh Western zemřel, protože někdo chtěl mít Chardina.“

Todd pozorně naslouchal a nic neříkal. „Já žádnou logickou souvislost nevidím,“ pravil posléze. „Ale když půjdete dál a posadíte se, ukážu vám svou kopii.“

„Vy náhodou nevíte, kdo Westerna pověřil jednáním?“

Rozhodil ruce dlaněmi nahoru. „Jak bych to mohl vědět?“

„Obchodujete s obrazy.“

„Obchodoval jsem s nimi.“ Prudce se obrátil a vyšel z pokoje.

Sára Turnerová zatím přešla k pojízdnému likérníku v jednom koutě a teď sekáčkem se stříbrnou střenkou rozbíjela led. „Smím vám připravit doušek, pane Archere?“

„Ne, děkuju.“ Usedl jsem na kubistickou židli, navrženou pro hranaté lidi, a díval jsem se, jak Sára jedním lokem odpravuje polovičku nově smíchaného nápoje. „Jak to Todd myslel, když zdůraznil, že s obrazy obchodoval? On už ten podnik nevede?“

„Musí se ho vzdát. Ten boutique zkrachoval a on teď shání náruč, v které by se vyplakal.“

„Vaší?“ Vznikl mezi námi podivný důvěrně nepřátelský vztah a já se snažil co nejvíc z něho vytěžit.

„Jak vás to napadlo?“

„Měl jsem dojem, že je to váš přítel.“

„Tak?“ Její smích byl příliš hlasitý, aby byl příjemný. „Kladete moc a moc otázek, pane Archere.“

„Jsou asi nutné. Poldové v takovémhle městě jsou hezky zaostalí a šlapou lidem na prsty.“

„To vy neděláte?“

„Ne. Já tudy jen projíždím. A mohu se řídit svým tušením.“

„A co doufáte, že získáte?“

„Nic pro sebe. Rád bych, aby se učinilo zadost spravedlnosti.“

Posadila se, hleděla mi do tváře a téměř se mě dotýkala koleny. Byla to pěkná kolena a nezakrytá. Měl jsem pocit stísněnosti. A její hlas, naplněný povrchní účastí, mě tísnil ještě víc.

„Měl jste Hugha strašně rád?“

„Měl jsem ho rád.“ Má odpověď byla automatická. Myslel jsem na něco jiného: na to, jak sedí na židli s koleny u sebe, a s tělem trochu zakloněným, jak si je vědoma jeho pevných linií. Stejnou pózu jsem ráno viděl na kresbě uhlem.

„Já ho měla taky ráda,“ říkala. „Moc. A přemýšlela jsem… na něco jsem si vzpomněla. Na něco, o čem se před několika týdny zmiňoval Hilary, že totiž toho Chardina chce koupit Walter Hendryx. Hugh a Walter Hendryx si zřejmě domlouvali obchod…“

Najednou zmlkla. Vzhlédla a uviděla ve dveřích Todda s obličejem zrůzněným zlostí. Pokročil k ní. Přikrčila se a pevně sevřela sklenici. Kdybych tam nebyl, asi by ji byl uhodil. Za dané situace jen řekl monotónním hlasem:

„Hezounký dýchánek. Ale nemělas už toho pití dost, Sáro, drahoušku?“

Bála se ho, ale nebyla ochotná to přiznat. „Něco dělat musím, abych snesla tuhle společnost.“

„Teď už bys měla být v hluboké narkóze.“

„Když myslíš, drahoušku.“

Mrštila svou poloprázdnou sklenici na zeď vedle dveří. Sklenice se roztříštila, vyrýpla kus dřevěného obložení a pocákala fotografi i Nižinského coby fauna. Trochu nápoje stříklo na Toddovy modré semišové střevíce.

„Moc pěkné,“ poznamenal. „Miluju to tvoje dovádění, Sáro. A taky se mi moc líbí, jak si pouštíš hubu na špacír.“ Otočil se ke mně. „Tady je ta kopie, pane Archere. Jí si nevšímejte, je prostě kapánek zpanákovaná.“

Ukázal mi olejomalbu asi metr na metr velikou, představující malého chlapce v modré vestičce, sedícího u stolu. Uprostřed na lněném ubrusu stála modrá mísa, v níž bylo červené jablko. Chlapec se na to jablko díval, jako by na ně měl chuť. Kopista nevynechal ani podpis a datum: Chardin, 1744.

„Není to moc podařené,“ řekl Todd, „jestli jste někdy viděl originál. Ale ten jste ovšem neviděl.“

„Ne.“

„Škoda. A teď už ho asi neuvidíte. Je vážně výtečný. Je to nejlepší Chardin na východ od Chicaga.“

„Nevzdávám se naděje, že ho uvidím.“

„To sotva, kamaráde. Teď už je určitě na cestě do Evropy nebo do Jižní Ameriky. Zloději obrazů jednají hbitě, než se rozletí zpráva o krádeži a znemožní odbyt. Prodají Chardina nějakému soukromému sběrateli v Paříži nebo v Buenos Aires, a tak plátno navždycky zmizí.“

„Proč oni?“

„A, ti pracují v tlupách. Jeden člověk nemůže provést krádež a sám pak s obrazem disponovat. Tady je nezbytná dělba práce. A specializace.“

„Mluvíte, jako byste sám byl specialista.“

„To taky jsem, svým způsobem.“ Pokřiveně se usmál. „Ale ne tak, jak myslíte. Před válkou jsem pracoval v muzeích.“

Shýbl se a opřel obraz o stěnu. Podíval jsem se na Sáru Turnerovou. Seděla sehnutě na židli, nehybná a tichá, obličej v dlaních.

„A teď,“ dál ke mně mluvil Todd, „abyste radši šel. Udělal jsem pro vás, co jsem mohl. A ještě vám dám informaci, jestli o ni stojíte. Zloději obrazů nevraždí, to prostě není ta sorta lidí. Takže vaše cenná hypotéza se bohužel zakládá na špatných vědomostech.“

„Vřelé díky,“ řekl jsem. „Vašich slov si velice cením. A taky vaší pohostinnosti.“

„To nestojí za řeč.“

Ironicky povytáhl obočí a otočil se ke dveřím. Šel jsem za ním opuštěným krámem. Většina zboží byla zřejmě ve výkladní skříni. Krám byl smutný a pustý, působil jako vybrakovaný nevýnosný second hand stánek v bohémské čtvrti. Todd se tu už nerozhlížel majetnicky. V duchu už ten podnik odepsal.

Odemkl přední vchod. A než za mnou zavřel, dodal:

„Waltera Hendryxe bych s tím, o čem mluvila Sára, neobtěžoval. Sára není moc spolehlivý referent a Hendryx se k vetřelcům nechová tak tolerantně jako já.“

Sára tedy mluvila pravdu.

Vůz jsem nechal tam, kde jsem ho prve zaparkoval, a přešel jsem k stanovišti taxíků na protějším rohu. Stál tam žlutý sedan a do hněda opálený řidič si za volantem četl humoristický román. Na obálce byly mrtvé ženské. Řidič odtrhl dychtivý zrak od písmen, otráveně se nahnul přes opěradlo sedadla a otevřel mi zadní dveře. „Kam to bude?“

„Muž jménem Walter Hendryx – víte, kde bydlí?“

„Za Foothill Drive. Už jsem tam byl. Je to až za hranice města.“ Jeho jerseyský přízvuk se nehodil k jeho sicilskému vzhledu. „Tak jedem.“

Když jsme se dostali z hustého dopravního ruchu ve středu města, prohodil přes rameno: „Máte cestovní pas?“

„Kam mě to, prosím vás, vezete?“

„Tam nemaj rádi návštěvy. Musíte mít vízum, aby vás tam pustili, a propustku, abyste se dostal odtamtud. Ten dědek má strach z lupičů nebo co.“

„Pročpak?“

„Slyšel jsem, že má deset miliónů důvodů. Deset miliónů babek.“ Zamlaskal. „Kde je sehnal?“

„To řekněte vy mně. A já všeho nechám a hasím si to tam.“

„A já s vámi.“

„Je to prej zazobanej podnikatel z Los Angeles. Před pár měsícema jsem tam vez ňákýho novináře z tamního plátku. Chtěl od toho dědka, aby se vyjádřil k nějakejm daním.“

„K jakým daním?“

„To nevím. Na to já nemám hlavu, kamaráde, na všecky ty daňový fígle. Mně dělaj potíže mý vlastní daňový formuláře.“

„A jak to dopadlo s tím novinářem?“

„Hned jsem ho zas vez zpátky. Dědek ho k sobě nepustil. Má rád svý soukromí. Nejste náhodou taky novinář?“

„Ne.“

Byl tak zdvořilý, že se už na nic neptal.

Minuli jsme hranice města. Před námi se zvedaly hory, fialové a v prodlužujících se poledních paprscích ničím nezkreslené. Foothill Drive se vinula kaňonem, pak přes vysoký most na úbočí kopce, odkud moře vypadalo jako nízko ležící modrý oblak na obzoru. Odbočili jsme ze silnice do otevřené brány, nad níž visela výstražná tabule Vstup zakázán.

Další brána uzavírala cestu. Byla to dvojitá brána z tepaného železa, zvedající se mezi kamenným sloupem a kamennou vrátnicí. Na obě strany se od ní přes vrchy do nedohledna táhl bytelný drátěný plot. Hendryxova usedlost měla málem rozlohu menšího evropského státu.

Řidič zatroubil na klakson. Z vrátnice vyšel břichatý chlap s panamákem na hlavě. Protáhl se úzkou postranní brankou a přikolébal se k autu. „No?“

„Přijel jsem za panem Hendryxem kvůli jednomu obrazu.“

Otevřel dvířka taxíku a prohlédl si mě očima, které nápadně zužovala stará jizva. „Vy nejste ten, co tu byl dneska ráno.“

Dostal jsem první dobrý nápad toho dne. „Myslíte toho vysokého chlápka s kotletami?“

„Jo.“

„Přijíždím od něho.“

Klouby prstů si přejel mohutnou bradu, ozval se zvuk, jako by si bradu obrušoval rašplí. Klouby měl zhmožděné.

„Řek bych, že je to v rychtyku,“ usoudil posléze. „Řekněte mi svý jméno a já zatelefonuju do domu. Můžete jet dál.“

Otevřel bránu a vpustil nás do mělkého údolí. O něco níž, v bludišti okrasných křovin stál dlouhý nízký dům, ze dvou stran obklopený tenisovými kurty a stájemi. V terasovité zahradní ploše za domem byl vyhlouben oválný bazén, který jako široké zelené oko zíral do nebe. Na jednom jeho konci seděl na skokanském můstku v póze myslitele malý mužský v trenýrkách.

Mužský i bazén mi zmizeli z očí, když taxík sjel po cestě vroubené eukalypty. Zastavil pod krytým sloupořadím na boku budovy. Ve dveřích čekala služebná ve stejnokroji.

„Tohle je dál, než kam se dostal ten novinář,“ řekl polohlasně řidič. „Asi máte konexe.“

„Ty nejlepší lidi ve městě.“

„Pan Archer?“ zeptala se služebná. „Pan Hendryx se koupe. Ukážu vám, kudy máte jít.“

Řekl jsem taxikáři, aby čekal, a prošel jsem za dívkou domem. Když jsem na druhé straně vykročil ven, uvědomil jsem si, že mužský na skákacím prknu není vůbec malý. Zdál se být malý, protože byl tak široký. Na krku měl vyboulené svaly, svaly se mu jako hrozny kupily na ramenou a na hrudi, svalstvem měl obalené paže i nohy. Vypadal jako absolvent kulturistického institutu, jako podčlověk, zoufale se snažící být nadčlověkem.

Ve vodě se vznášel jiný muž a trudovitá opuchlina jeho břicha trčela nad hladinu jako krunýř galapágské želvy. Myslitel se i se svými parazitickými svaly zvedl a zavolal:

„Pane Hendryx!“

Muž ve vodě se líně převalil a batolil se ke břehu bazénu. I jeho hlava připomínala želvu, byla vrásčitá, holá a tvářila se nepřístupně. Postavil se ve vodě, která mu sahala k pasu, a zvedl hubené snědé paže. Ten druhý se k němu sklonil. Vytáhl ho z vody, spustil ho na nohy a třel ho ručníkem.

„Děkuju, Devline.“

„Sím, pane.“

V hlubokém předklonu a se svěšenými, klátícími se pažemi se Hendryx šoural ke mně jako zchřadlá vypelichaná opice. Klouby kolen a kotníků měl neohebné a plné boulí, vypadalo to jak těžká artritida. Zvědavě ke mně vzhlédl z trvalé pozice skrčence.

„Chcete se mnou mluvit?“ Hlas, který vycházel z toho zmrzačeného těla byl překvapivě sytý a hluboký. Hendryx nebyl tak starý, jak vypadal. „O čem?“

„Z galerie v San Marcosu byl v noci ukraden jeden obraz: Chardinovo ‚Jablko na stole‘. Slyšel jsem, že jste se o něj zajímal.“

„Byl jste špatně informován. Nashledanou.“ Tvář se mu sevřela jako pěst.

„Ještě jste neslyšel všechno.“

Přestal mi věnovat pozornost a zavolal na služku, která čekala opodál: „Vyprovoďte toho člověka.“

Ke mně vyzývavě jako zápasník přistoupil Devlin, obrovské ruce okázale sevřené v pěsti.

„Ještě zbývá dodat,“ řekl jsem, „že ve stejnou dobu byl zavražděn Hugh Western. Myslím, že jste ho znal.“

„Znal jsem ho, ano. To je smutné, že zemřel. Politováníhodné. Ale pokud vím, nemá to nic společného s Chardinem, nic společného se mnou. Tak půjdete, nebo vás mám dát vyvést?“

Zvedl ke mně chladné oči. Upřeně jsem na něj shlížel, ale moc jsem tím nedocílil.

„Berete vraždu na lehkou váhu, Hendryxi.“

„Pro vás pane Hendryxi,“ řekl mi do ucha Devlin. „Tak jdeme chlapče. Slyšel jste, co pan Hendryx řek.“

„Mně nemá co rozkazovat.“

„Mně jo,“ řekl s pokřiveným úšklebkem, který vypadal, jako když horkem popraská meloun. „Mně má co rozkazovat.“ Jeho očka se stočila k Hendryxovi. „Přejete si, abych ho vyhodil?“

Hendryx přikývl a couvl. Jeho oči získaly horečnatý výraz, jako by ho představa násilí vzrušovala. Devlinova ruka mě chytila za zápěstí. Jeho prsty je obemkly.

„Co to, Devline?“ řekl jsem. „Myslel jsem, že Hugh Western byl váš kámoš.“

„To jistě.“

„A já se snažím zjistit, kdo ho zabil. Vás to nezajímá? Nebo jste ho odrovnal vy sám?“

„Blbost!“ Hloupě zamrkal, jak se snažil pochytit obě otázky současně.

Hendryx promluvil z bezpečné vzdálenosti: „Nežvaňte. Dejte mu vejprask a zameťte s ním.“

Devlin se na něj podíval. Jeho ruka svírala mé zápěstí jako široké pouto. Škubl jsem paží nahoru, shýbl jsem se, vyrval mu zápěstí ze sevření a ťal ho do šíje. Jeho vyboulený týl byl tvrdý jako kmen sekvoje.

Zatočil se a znovu se na mě sápal. Svaly na jeho paži vystupovaly jako nehybní hadi. Byl pomalý. Má pravá pěst zasáhla jeho bradu a zvrátila mu ji dozadu. Vzpamatoval se z toho a rozmáchl se po mně. Než mě stačil popadnout, zabušil jsem do jeho hrbolatého žaludku, dvakrát, čtyřikrát. Bylo to, jako bych tloukl pěstí do zvlněné železné stěny. Jeho mohutné paže mě objaly. Sklouzl jsem dolů a vyprostil se.

Když po mně zase šel, přenesl jsem svůj útok na jeho hlavu a mlátil jsem ho levičkou, až ztratil rovnováhu a zapotácel se na patách. Stočil jsem se a vystřelil pravicí dlouhý hák, který se proměnil ve zvedák. Paží mi projel elektrický šok. Devlin se složil na zelené dlaždice jako zmražený kus hovězího.

Podíval jsem se přes něj na Hendryxe. Neměl v očích ani špetku strachu, jen chladnou úvahu. Svezl se do plátěné židle a nemotorně se v ní uvelebil.

„Jste hezky tvrdý chlap, jak se zdá. Asi jste býval profesionální boxer, či ne? Svého času mi pár boxerů patřilo. Mohl byste se v tom oboru dočkat slušné budoucnosti, kdybyste byl mladší.“

„To je profese pro primitivy. Stejně jako zlodějina.“

„Zlodějina – zlobenina,“ odsekl překvapivě. „Co jste říkal, že děláte?“

„Jsem soukromý detektiv.“

„Soukromý, eh?“ Ústa se mu zkroutila do tenkého želvího šklebu. „Zajímáte mě, pane Archere. Měl bych pro vás upotřebení – místo ve své organizaci.“

„V jaké organizaci?“

„Jsem stavitel, stavím domy v masovém měřítku. A jako všichni úspěšní podnikatelé mám nepřátele: mrzouty a věčné nespokojence a patologické veterány, kteří si myslí, že svět jim něco dluží. Tuhle Devlin není zrovna to, co jsem předpokládal. Ale vy…“

„Na to zapomeňte. Já jsem hrozně vybíravý, pokud jde o lidi, pro které pracuju.“

„Idealista, co? Řádný a poctivý americký idealista.“ Ústa se mu pořád šklebila. Ďábelsky. „To teda marníte čas, pane idealisto. Já nevím vůbec nic o tom obraze a o tom, co s ním souvisí. A navíc marníte můj čas.“

„Ten se dá zřejmě lehce oželet. A já si mimochodem myslím, že lžete.“

Hendryx mi neodpověděl. Zavolal na služebnou: „Zavolejte do vrátnice. Řekněte Shawovi, že tu máme potíže s nějakým hostem. Pak se vraťte a postarejte se o tohle.“ Ukázal palcem na svalovce, který začínal jevit známky života.

Otočil jsem se ke služebné: „Tím telefonováním se neobtěžujte. Já bych se tu nepoflakoval, ani kdybych za to dostal zaplaceno.“

Pokrčila rameny a pohlédla na Hendryxe. Přikývl. Následoval jsem tedy dívku před dům.

„Dlouho jste si tam nepobyl,“ poznamenal taxikář.

„Ne. Víte, kde bydlí admirál Turner?“

„Kupodivu vím. Měl bych si zaúčtovat obstarávání adres.“

Nepovzbudil jsem ho, aby se dál rozpovídal. „Zavezte mě tam.“

Vysadil mě v ulici s širokými chodníky a velikými starými domy za vysokými živými ploty a pískovcovými zdmi. Zaplatil jsem a vykročil po stoupajícím chodníku k Turnerovu domu. Byla to věky ošlehaná hrázděná budova s lomenicemi a věžičkami, vystavěná ve stylu devadesátých let. Na zaklepání mi otevřela šedovlasá hospodyně, která rovněž pamatovala devadesátá léta.

„Admirál je na zahradě,“ řekla. „Půjdete tam za ním?“

Zahrada byla hustě osázená mnohobarevnými begoniemi a obklopená zdí s popínavým vínem. Admirál v ušpiněném a vybledlém letním stejnokroji fanaticky soustředěně plel květinový záhon. Když mě uviděl, opřel se o motyčku a hřbetem ruky si otřel zvlhlé čelo.

„Měl byste jít z toho sluníčka,“ napomenula ho hospodyně. „Člověk ve vašem věku…“

„Nesmysl! Jděte pryč, paní Harrisová.“ Hospodyně odešla. „Co pro vás mohu udělat, pane…?“

„Archer. Asi jste už slyšel, že jsme našli Hugha Westerna mrtvého.“

„Před půl hodinou přišla domů Sára a řekla mi to. To je hrozné a naprosto záhadné. Měl se oženit…“

Selhal mu hlas. Pohlédl ke kamennému domku vzadu v zahradě. Za otevřeným oknem tam stála Alice Turnerová. Nedívala se k nám. Měla v ruce tenký štětec a něco malovala na malířském stojanu.

„Není to tak záhadné, jak to bylo, pane admirále. Začínám jednotlivé částečky dávat dohromady.“

Prudce se ke mně otočil. Oči mu ztvrdly a byly najednou prázdné jako ústí pistole.

„Kdo vůbec jste? Jaký je váš zájem v tomhle případu?“

„Jsem přítel Hugha Westerna. Z Los Angeles. Zastavil jsem se tady, abych ho navštívil, a našel jsem ho mrtvého. Můj zájem je tedy sotva nevhodný.“

„Ne, to samozřejmě není,“ zabručel. „Ale na druhé straně, já na amatérské detektivy moc nevěřím. Vodí za nos úřední orgány…“

„Já nejsem zrovna amatér. Býval jsem polda. A jestli tady někdo někoho vodí za nos, tak rozhodně ne já.“

„To narážíte na mě?“

„Máte snad špatné svědomí?“

Na chvíli se mi zahleděl do očí a snažil se nade mnou i nad situací získat vrch. Ale byl už starý a vyvedený z míry. Útočná domýšlivost se z jeho pohledu zvolna vytratila. Skoro zkoprněl.

„Odpusťte. Nevím, co se to děje. Vším, co se stalo, jsem dočista zmaten.“

„A co vaše dcera?“ Alice byla pořád v tom okně, malovala a nám nevěnovala pozornost. „Ví už, že Hugh je mrtvý?“

„Ano. Ví. To, co dělá, si nesmíte špatně vykládat. Je mnoho způsobů, jak překonávat smutek, a v rodině Turnerů je zvykem přemáhat ho prací. Práce je lék na spoustu neštěstí.“ Náhle změnil tón i předmět hovoru. „A jaký je váš názor na to, co se stalo?“

„Mám jen podezření, a to dost mlhavé. Nejsem si jist, kdo váš obraz ukradl, ale myslím si, že vím, kde je.“

„No?“

„Je tu člověk, který se jmenuje Walter Hendryx a bydlí na úpatí hor. Znáte ho?“

„Trochu.“

„Ten toho Chardina pravděpodobně má. Vlastně jsem si jist, že ho má, ale nevím, jak ho získal.“

Admirál se pokusil o úsměv, ale byl to skličující neúspěch. „Snad nechcete tvrdit, že ho ukradl Hendryx? Vždyť se nemůže pohybovat.“

„Hilary Todd se pohybovat může,“ řekl jsem. „A Todd dnes ráno Hendryxe navštívil. A vsadil bych se, že měl toho Chardina s sebou.“

„Ale neviděl jste ho.“

„Nebylo třeba. Viděl jsem Todda.“

Ze stínu pod zadním krytým vchodem do domu promluvil ženský hlas: „Ten pán má pravdu, Johnstone.“

A pěšinou k nám přicházela Sára Turnerova a její vysoké podpatky zlostně bodaly do dlažebních kamenů.

„Udělal to Hilary!“ křičela. „Ukradl ten obraz a zavraždil Hugha. Viděla jsem ho o půlnoci. Měl na šatech červenou horskou hlínu.“

„To je zvláštní, že ses o tom nezmínila už dřív,“ řekl suše admirál.

Pohlédl jsem jí do tváře. Oči měla podlité krví a víčka opuchlá od pláče. I ústa měla napuchlá. Když je otevřela, aby odpověděla, viděl jsem, že má puklý spodní ret.

„Teprve teď jsem si na to vzpomněla.“

Zajímalo by mne, jestli jí to připomněla rána, která jí poranila ret.

„A kdes viděla o půlnoci Hilaryho Todda?“

„Kde?“

V okamžiku ticha, které náhle nastalo, jsem za sebou uslyšel kroky. To Alice vyšla ze svého stavení. Kráčela jako náměsíčník, snící ošklivý sen, a stanula vedle otce, aniž na kohokoli z nás promluvila.

Sára zkřivila obličej, jak hledala nějakou odpověď. A našla ji. „Setkala jsem se s ním v Presidiu. Zaskočila jsem tam po představení na šálek kávy.“

„Lžeš, Sáro,“ řekl admirál. „Presidio zavírá v deset hodin.“

„Ne, ne, nebylo to v Presidiu,“ rychle se opravila. „Bylo to v tom baru přes ulici, ve Čtrnáctce. V Presidiu jsem předtím večeřela, tak jsem si to popletla…“

Admirál nečekal, až se doví víc, protáhl se kolem Sáry a vykročil k domu. Alice šla s ním. Starý pán se pohyboval vratce a opíral se o dívčinu paži.

„Opravdu jste v noci viděla Hilaryho?“ zeptal jsem se Sáry.

Minutu nehybně stála a hleděla na mě. Tvář měla rozrušenou, zrudlou vztekem. „Ano, viděla jsem ho. Měla jsem s ním schůzku v deset hodin. A přes dvě hodiny jsem čekala u něj v bytě. Objevil se až po půlnoci. To jsem jemu říct nemohla.“ Pohrdavě trhla jedním ramenem k domu.

„A měl na šatech červený jíl?“

„Měl. Chvíli mně trvalo, než jsem si to dala dohromady s Hughem.“

„Řeknete to policii?“

Usmála se důvěrným, nepříjemným úsměvem. „Jak bych mohla? Musím to dál táhnout v manželství, ať je jakékoli.“

„Mně jste to řekla.“

„Vy se mi líbíte.“ Aniž se pohnula, vzbudila ve mně dojem, že se ke mně naklání. „Těch smradů, co žijou v tomhle městě, už mám po krk.“

Zůstal jsem chladný a nezasažený a velmi nepříjemný. „Hugha Westerna jste taky měla až po krk, paní Turnerová?“

„Co tím chcete říct?“

„Slyšel jsem, že vás před několika měsíci poslal k čertu. Včera v noci v jeho ateliéru poslal někdo k čertu jeho.“

„Celé týdny jsem do jeho ateliéru nevkročila.“

„A neseděla jste mu modelem?“

Obličej jakoby se jí zmenšil a přiostřil. Položila mi na paži štíhlou ruku s rudými drápy. „Mohu vám důvěřovat, pane Archere?“

„Jestli jste zavraždila Hugha, tak ne.“

„Nezavraždila jsem ho. Přísahám, že ne. Udělal to Hilary.“

„Ale vy jste tam včera v noci byla.“

„Ne.“

„Myslím, že ano. Na stojanu tam byla kresba uhlem a k té jste seděla modelem, viďte?“

Nervy měla bolestně napjaté, ale přesto se pokusila zakoketovat. „Jak to víte?“

„Podle toho, jak se nosíte. To mi připomíná tu kresbu.“

„A líbí se vám to?“

„Poslyšte, paní Turnerová, vy si zřejmě neuvědomujete, že ta kresba je důkaz a zničit ji že je zločin.“

„Já ji nezničila.“

„Kam jste ji teda dala?“

„Neříkám, že jsem ji vzala.“

„Ale vzala jste ji!“

„Ano, vzala,“ přiznala posléze. „Ale to není důkaz v tomto případu. Seděla jsem k ní modelem před půl rokem a Hugh si ji nechal v ateliéru. Když jsem se dnes odpoledne dověděla, že je mrtvý, šla jsem si pro ni, abych měla jistotu, že se neobjeví někde v novinách. Z nějakého důvodu ji pořád měl na tom stojanu a zohyzdil ji plnovousem. Nevím proč.“

„Ten plnovous by dával smysl, kdyby se vaše historka trochu pozměnila. Což jestli jste se pohádali, když vás Hugh včera v noci skicoval, a vy jste ho udeřila do hlavy kovovou pěstí. Pak jste mohla ten plnovous přikreslit sama, abyste všechno zatušovala.“

„Nebuďte směšný. Kdybych musela něco zatušovat, byla bych tu kresbu prostě zničila. Já ostatně neumím kreslit.“

„Hilary to umí.“

„Jděte se vycpat,“ procedila skrze zuby. „Jste zrovna takový smrad jako ti ostatní.“

Energicky zamířila k domu. Šel jsem za ní do dlouhé šeré chodby. V polovině schodiště do prvního patra se otočila a štěkla na mě: „Nezničila jsem ji, ale udělám to teď!“

S tím se nedalo nic dělat, otočil jsem se tedy k odchodu. Když jsem míjel dveře do obývacího pokoje, zavolal na mě admirál: „Jste to vy, Archere! Pojďte sem na minutku.“

Seděl s Alicí na půlkruhové kožené pohovce před arkýřovým oknem v čele místnosti. Zvedl se a těžkopádně ke mně vykročil s hlavou sehnutou jako útočící býk. Obličej měl jako člověk nemocný žloutenkou, pod opálením bez kapky krve.

„Pokud jde o toho Chardina, naprosto se mýlíte,“ řekl. „Hilary Todd nemá s krádeží nic společného. Vlastně tu vůbec nešlo o krádež. Z galerie jsem ten obraz odnesl já sám.“

„Ráno jste to popřel.“

„Se svým vlastnictvím si dělám, co se mi zamane. Nikomu za něj nejsem zodpovědný, vám už vůbec ne.“

„Ale asi by to rád věděl doktor Silliman,“ namítl jsem ironicky.

„Tomu to řeknu, až uznám za vhodné.“

„A řeknete mu, proč jste obraz odnesl?“

„Samozřejmě. A teď, když jste se už dostatečně znemožnil, vás požádám, abyste odešel z mého domu.“

„Tati!“ Přistoupila k němu Alice a položila mu ruku na rameno. „Pan Archer se nám snažil pomoct.“

„A na nic jsem nepřišel,“ řekl jsem. „Udělal jsem chybu, když jsem předpokládal, že někteří Hughovi přátelé jsou počestní.“

„Tak dost!“ zahřměl admirál. „Ven!“

Na verandě mě dohonila Alice. „Nezlobte se. Otec je někdy hrozně dětinský, ale myslí to dobře.“

„Nejde mi to do hlavy. Buď lhal ráno, nebo lže teď.“

„Nelže,“ pravila vážně. „Podfoukl prostě doktora Sillimana a správní radu. Vážně to začalo vypadat, teprve když se ukázalo, co se stalo Hughovi.“

„Vy jste věděla, že ten obraz odnesl sám?“

„Přiznal to až teď, než jste k nám přišel. A já ho přiměla, aby to přiznal i vám.“

„Měla byste do toho žertíku zasvětit Sillimana,“ řekl jsem nevlídně. „Ten se z toho asi div nepomátl.“

„To jistě,“ přikývla. „Viděla jsem ho odpoledne v galerii. Rval si vlasy. Máte vůz?“

„Ne, přijel jsem taxíkem.“

„Tak já vás odvezu.“

„Cítíte se na to?“

„Všechno je lepší, když něco dělám.“

Na příjezdové cestě u domu stál starý černý sedan. Nasedli jsme a Alice zacouvala do ulice a rozjela se k středu města.

Pozoroval jsem ji. „Jistě si uvědomujete, že jeho historce nevěřím.“

„Otcově?“ Nevypadala překvapeně. „Já sama nevím, čemu mám věřit.“

„Kdy říká, že toho Chardina sundal?“

„Včera večer. Hugh pracoval v mezipatře. Otec vyklouzl ven a odnesl obraz do auta.“

„Copak Hugh nezamkl vchod?“

„Zřejmě ne. Otec říká, že ne.“

„Ale z jakého důvodu ukradl vlastní obraz?“

„Aby dokázal, že má pravdu. Dlouho už tvrdí, že by se z galerie dal snadno ukrást nějaký obraz. Snaží se přesvědčit správní radu, aby nainstalovala poplašné zařízení. Je tou myšlenkou doslova posedlý. A svého Chardina nepůjčil galerii dřív, než rada odsouhlasila, že ho pojistí.“

„Na pětadvacet tisíc dolarů,“ dodal jsem spíš pro sebe. Pětadvacet tisíc dolarů, to byl dost silný motiv, aby někdo ukradl svůj vlastní obraz. A jestli Hugh Western byl svědkem té krádeže, byl tu i motiv pro vraždu. „Váš otec si vymyslel dost dobrou historku. Ale kde je ten obraz teď?“

„To mi neřekl. Patrně je někde v domě.“

„Pochybuju. Mnohem pravděpodobněji je někde v domě Waltera Hendryxe.“

Trochu se zajíkla. „Proč to říkáte? Vy Waltera Hendryxe znáte?“

„Setkal jsem se s ním. A vy?“

„To je strašný člověk,“ řekla. „Nedovedu si představit, proč si myslíte, že obraz má on.“

„Je to jen tušení.“

„Kde by k němu přišel? Otce by ani nenapadlo, aby mu ho prodal.“

„Hilaryho Todda by to napadout mohlo.“

„Hilaryho? Vy si myslíte, že ho ukradl Hilary?“

„Zeptám se ho na to. Vysaďte mě, prosím vás, u jeho krámu. Později za vámi přijdu do galerie.“

Tabulka Zavřeno pořád ještě visela za zrcadlovým sklem a přední vchod byl zamčený. Prošel jsem uličkou ke dveřím za krámem. Bylo pootevřeno. Bez zaklepání jsem vstoupil dovnitř.

Obývací pokoj byl prázdný. Ze skvrny na stěně, kde Sára roztřískla sklenici, vycházel pach alkoholu. Přešel jsem chodbou k protějším dveřím. I ty byly částečně pootevřené. Strčil jsem do nich, rozevřel je a vešel.

Hilary Todd ležel roztažený, tváří dolů na posteli a pod sebou měl váhou těla pomačkaný otevřený kufřík. Ze zad mezi lopatkami uprostřed mokré temné skvrny mu trčela stříbrná střenka jeho sekáčku na led. Stříbro se chladně lesklo v paprscích světla, které sem pronikalo zpola zataženými žaluziemi.

Chtěl jsem nahmatat jeho puls, ale vůbec jsem ho neucítil. Hlavu měl otočenou ke straně a jeho bezvýrazné tmavé oči zíraly bez mrknutí do stěny. Slabounký vánek z otevřeného okna u nohou postele mu na hlavě čechral vlasy.

Hrábl jsem pod jeho těžké tělo a prošacovával jsem mu kapsy. Ve vnitřní náprsní kapse saka jsem našel, co jsem hledal: obyčejnou bílou obálku, nezalepenou, a v ní patnáct tisíc dolarů ve velkých bankovkách.

Stál jsem nad postelí s penězi v ruce, když jsem uslyšel, že někdo je v chodbě. A za okamžik se ve dveřích objevila Mary.

„Zahlédla jsem vás, když jste sem šel,“ řekla. „Myslela jsem…“ Pak uviděla mrtvolu.

„Někdo zabil Hilaryho.“

„Zabil Hilaryho?“ Dívala se na mrtvého na posteli, pak pohlédla ke mně. Uvědomil jsem si, že peníze v mé ruce musí vidět. „Co to máte?“

Přeložil jsem bankovky a strčil si je do vnitřní kapsy. „O něco se chci pokusit. Buďte tak hodná a zavolejte místo mě policii.“

„Kde jste ty peníze vzal?“

„Od někoho, komu nepatřily. Šerifovi se o nich nezmiňujte. Řekněte jen, že se vrátím za půl hodiny.“

„Bude chtít vědět, kam jste šel.“

„A když vy to nebudete vědět, nebudete mu to moct říct. Udělejte, oč vás prosím.“

Pohlédla mi do tváře. Uvažovala, jestli mi může důvěřovat. Její hlas zněl váhavě: „Víte jistě, že si počínáte správně?“

„To neví nikdy nikdo.“

Odešel jsem k svému autu a jel na Foothill Drive. Slunce už kleslo nízko nad moře a vzduch se ochlazoval. Když jsem dorazil k železné bráně, která oddělovala Waltera Hendryxe od obyčejných smrtelníků, údolí za bránou bylo ve stínu.

Ten břichatý chlap vyšel z vrátnice, jako kdybych ho byl přivolal stisknutím nějakého tlačítka, a stanul u auta. „Co chcete?“ Pak mě poznal a strčil tvář do okna. „Zabalte to, brácho. Mám nařízíno nepustit vás dál.“

Potlačil jsem touhu do toho obličeje praštit a zkusil jsem to s diplomacií: „Přijel jsem prokázat vašemu šéfovi laskavost.“

„O žádnou nestojí. Tak koukejte mazat.“

„Hele!“ Vytáhl jsem z kapsy svazek bankovek a zamával mu s nimi pod nosem. „Jde o velikánskou sumu peněz.“

Otáčel panenkami se po těch míhajících se bankovkách, jako kdyby ho peníze zhypnotizovaly. „Já neberu úplatky,“ prohlásil chraptivým a vzrušeným šepotem.

„Taky vám úplatek nenabízím. Ale měl byste Hendryxovi zatelefonovat, než uděláte něco ukvapeného, a říct mu, že jde o peníze.“

„Peníze pro něj?“ V hlase mu zazněl rozbouřený tón. „Kolik?“

„Řekněte mu, že patnáct tisíc.“

„Nějaká prémie.“ Zahvízdl. „Jakej barák vám to staví, mladej, že mu dáváte extra patnáct táců?“

Na to jsem neodpověděl. Jeho otázka mi poskytla mnoho důvodů k zamyšlení. Vrátil se do vrátnice.

Za dvě minuty zase vyšel a otevřel bránu. „Pan Hendryx vás přijme. Ale nepokoušejte se o žádnou levotu, nebo se nedostanete ven po vlastních nohou.“

Ve dveřích čekala služebná. Zavedla mě do rozlehlé obdélníkové místnosti s francouzskými okny, po jedné straně, vedoucími na terasu. Ostatní stěny byly od podlahy do stropu pokryty knihami – takovými knihami, jaké se kupují na metry a nikdy se nečtou. Vzadu před krbem seděl zabořen v přepolstrované lenošce Hendryx s koleny obalenými přikrývkou.

Zvedl ke mně pohled, když jsem vstoupil. Po lebce mu tancovalo světlo z krbu a na tvář mu vrhalo zlostnou záři. „Tak co zas? Pojďte se posadit.“

Služebná se tiše vzdálila. Přešel jsem dlouhou místnost a posadil se do lenošky proti němu. „Já vždycky přináším špatné zprávy, pane Hendryxi. Tentokrát je to Hilary Todd.“

V želví tváři se nic nezměnilo, ale hlava se ponořila do šálového límce županu. „To je mi nesmírně líto. Ale můj vrátný se zmínil, že jde o peníze. To mě zajímá víc.“

„Dobrá.“ Vytasil jsem se s bankovkami a rozložil je do vějíře na koleně. „Poznáváte je?“

„To bych měl?“

„Na člověka, který se zajímá o peníze, se chováte velice rezervovaně.“

„Zajímá mě, odkud pocházejí.“

„Představoval jsem si, že zrovna tyhle peníze pocházejí od vás. Mám i další představy. Například, že Hilary Todd ukradl Chardina a prodal ho vám. Nedovedu si ale představit, proč byste koupil ukradený obraz a zaplatil za něj v hotovosti.“

Ve světle z krbu se studeně zaleskly jeho falešné zuby. Stejně, jako chlap ve vrátnici neodtrhl pohled od peněz.

„Ten obraz nebyl ukraden. Řádně jsem ho koupil od právoplatného majitele.“

„To bych vám možná věřil, kdybyste odpoledne nebyl popřel, že o tom něco víte. Myslím si, že jste věděl, že je kradený.“

Tón jeho hlasu se přiostřil: „Nebyl!“ Rukou s modrými žílami vklouzl pod župan, vytáhl složený list papíru a podal mi ho.

Byl to doklad o prodeji obrazu, neformální, ale legální, rukou napsaný na dopisním papíře Pobřežního klubu v San Marcosu, podepsaný admirálem Johnstonem Turnerem, a měl datum toho dne.

„A smím se vás teď zeptat, kde jste přišel k těm penězům?“

„Budu k vám upřímný, pane Hendryxi. Sebral jsem je mrtvému Hilarymu Toddovi, když už je nemohl použít.“

„To je určitě trestný čin.“

Hbitě jsem uvažoval a snažil se utřídit spoustu skutečností, které si odporovaly. „Domnívám se, že o tom s nikým nebudete mluvit.“

Pokrčil rameny. „Máte zřejmě plno všelijakých domněnek.“

„Mám taky tuhle: Možná, že mi nejste vděčný za to, že vám ty peníze přináším, ale mám za to, že byste mi vděčný být měl.“

„Z jakého důvodu to říkáte?“ Odtrhl oči od peněz na mém koleně a zahleděl se mi do obličeje.

„Podnikáte ve stavebnictví, pane Hendryxi?“

„Ano.“ Řekl to bezvýrazně.

„Není mi přesně známo, jak jste tyhle peníze získal. Podle mého dohadu jste je vymačkal z lidí, co od vás kupují domy, vyžádal jste si od nich zvláštní sumu v hotovosti kromě odhadní ceny.“

„To je dost odvážný dohad, nemyslíte?“

„Nečekám, že to přiznáte. Ale patrně byste si nepřál, aby se zjistilo, že tyhle peníze pocházejí od vás. Svědčí o tom fakt, že jste je neuložil do banky. A proto mohl Todd počítat s tím, že koupi toho obrazu udržíte v tajnosti. A proto byste mi měl být vděčný.“

Želví oči zíraly do mých očí a nic nepřiznávaly. „A kdybych vám vděčný byl, jakou formu vděčnosti byste navrhoval?“

„Chci ten obraz. Tak nějak jsem po něm zatoužil.“

„Nechte si místo něho ty peníze.“

„Ty by mi nepřinesly štěstí. Špinavé peníze nikdy štěstí nepřinášejí.“

Strhl si z kolen přikrývku a těžce se zvedl z lenošky. „Jste o něco poctivější, než jsem si myslel. Vy tedy navrhujete, že za ty peníze odkoupíte obraz zpátky.“

„Přesně tak.“

„A když nebudu souhlasit?“

„Půjdou ty peníze do státního úřadu, který vyšetřuje daňové podvody.“

Chvíli bylo ticho, které jitřivě rušil jen tlumený sykot a praskot ohně.

„No dobře,“ řekl posléze Hendryx. „Dejte mi ty peníze.“

„Dejte mi ten obraz.“

Kratičkými šoupavými krůčky přebrodil vysoký koberec a stiskl roh jedné přihrádky s knihami. Přihrádka se rozevřela jako dvířka. Za ní byla čelní plocha velikého do stěny zabudovaného sejfu. S nepříjemnými pocity jsem čekal, zatímco Hendryx otáčel dvojitým číselníkem.

O minutu později se přišoural zpátky ke mně, v rukou obraz. Byl to zarámovaný chlapeček v modré vestičce, dívající se na jablko, které i po více než dvou stech letech vypadalo k nakousnutí.

Hendryxova povadlá tvář vyjadřovala jakousi nenávistnou rezignaci. „Jistě si uvědomujete, že tohle není o nic lepší než vydírání.“

„Naopak. Zachraňuju vás před důsledky vašeho vlastního špatného úsudku. Neměl byste uzavírat obchody se zloději a vrahy.“

„Pořád tvrdíte, že ten obraz byl ukraden?“

„Asi byl. Vy pravděpodobně víte, že byl. Odpovíte mi na jednu otázku?“

„Možná.“

„Když s vámi Hilary Todd navázal kontakt kvůli koupi tohohle obrazu, prohlašoval, že jedná jménem admirála Turnera?“

„Ovšem. Máte přece v ruce kupní smlouvu. Podepsanou admirálem.“

„To vidím, ale neznám jeho podpis.“

„Já ano. A teď jestli nemáte žádné další otázky, mohu dostat své peníze?“

Vztáhl ke mně dlaní nahoru snědou ruku. Dal jsem mu svazek bankovek.

„A tu kupní smlouvu, prosím.“

„Na tom jsme se nedohodli.“

„Na tom se musíme dohodnout.“

„Asi máte pravdu.“ A podal jsem mu ten doklad.

„A potřetí se už, prosím, nevracejte,“ řekl, když zazvonil na služebnou. „Vaše návštěvy mě unavují a obtěžují.“

„Už se nevrátím,“ řekl jsem. Už jsem se vracet nemusel.

Zaparkoval jsem v uličce vedle galerie a vystoupil s Chardinem pod paží. Ze zahradní restaurace za živým plotem se ozýval hovor a smích a klapot příborů. Na druhé straně uličky bylo vidět světlo za zamřížovaným oknem Sillimanovy kanceláře. Vztáhl jsem ruku mezi mříže a zaťukal na okno. Za stažené žaluzie jsem neviděl.

Někdo otevřel jedno okenní křídlo. Byla to Alice a proti světlu měla kolem světlovlasé hlavy svatozář. „Kdo je?“ zeptala se ustrašeným šepotem.

„Archer.“ Náhle se mi zachtělo zachovat se dost teatrálně. Zvedl jsem Chardina a bokem ho prostrčil mezi mřížemi. Vzala mi ho z ruky a překvapeně vyjekla.

„Byl tam, kde jsem si myslel, že je,“ řekl jsem.

Vedle ní se objevil Silliman a pištěl: „Co je to? Co je to?“

Opožděně mi došlo, co jsem vlastně právě udělal. Vrátil jsem do galerie Chardina, aniž jsem tam vešel dveřmi. Stejným způsobem mohl být ukraden. Mohl ho ukrást Hilary Todd nebo kdokoli jiný, kdo měl do budovy přístup. Člověk nemohl mezi těmi mřížemi projít, ale obraz ano.

Z okna se vyklonila Sillimanova hlava jako vytřepávaný šedivý mop. „Kde jste ho proboha našel?“

Neměl jsem připravenou žádnou historku, tak jsem nic neřekl.

Mé paže se dotkla něžná ruka a zůstala na ní jako přistávající pták. Trhl jsem sebou, ale byla to Mary.

„Sháněla jsem se po vás,“ řekla. „V Hilaryho krámku je šerif a běsní. Zavře vás prý do kriminálu jako důležitého svědka.“

„O těch penězích jste mu nic neřekla?“ zeptal jsem se polohlasně.

„Ne. Vy jste vážně našel ten obraz?“

„Pojďte se dovnitř podívat.“

Když jsme zahýbali kolem rohu budovy, od okraje chodníku před ní odstartovalo auto a s burácením se rozjelo po ulici. Byl to černý sedan admirála Turnera.

„Za volantem je zřejmě Alice,“ řekla Mary.

„Asi to jede oznámit otci.“

Z náhlého popudu jsem se obrátil a vykročil zpátky k autu. „Kam jdete?“

„Chci vidět admirálovu reakci na tu zprávu.“

Šla za mnou k autu. „Vezměte mě s sebou.“

„Radši byste měla zůstat tady. Nemůžu říct, co se stane.“

Pokusil jsem se zavřít dveře, ale Mary je zadržela.

„Vždycky někam spěcháte, a já abych to za vás vysvětlovala.“

„Dobrá, nastupte si. Nemám čas se přít.“

Projel jsem uličkou a pak přes parkoviště do Rubio Street. U zadních dveří do Hilaryho krámu stál uniformovaný policista, ale nesnažil se nás zastavit.

„Co říkala policie o Hilarym?“ zeptal jsem se Mary.

„Moc ne. Sekáček na led byl bez otisků prstů a policie nemá ponětí, kdo to udělal.“

Projel jsem na oranžovou a na křižovatce za sebou jsem nechal sbor rozhorlených klaxonů.

„Řekl jste, že nevíte, co se stane, až tam přijedete. Myslíte si, že admirál…?“ Tu větu nedokončila.

„Nevím. Ale mám tušení, že to brzy vědět budu.“ Bylo toho mnoho, co jsem mohl říct. Ale soustředil jsem se na řízení.

„Je tohle ta ulice?“ zeptal jsem se nakonec.

„Ano.“

Mé pneumatiky zavřískly na nároží a pak znovu před domem. Mary byla venku z vozu dřív než já.

„Držte se za mnou,“ nařídil jsem jí. „Může to být nebezpečné.“

Nechala mě jít před sebou. Na příjezdové cestě stál černý sedan s rozsvícenými reflektory a s levými předními dveřmi dokořán. Průčelní vchod do domu byl zavřený, ale bylo za ním světlo. Vstoupil jsem bez zaklepání.

Z obývacího pokoje vyšla Sára. Celý ten den se jí rozpadal obličej a teď byla stará, zvadlá a ošklivá. Světlé vlasy měla roztřepené a roztřepený byl i její hlas. „Co vás to napadá?“

„Chci mluvit s admirálem. Kde je?“

„Jak to mám vědět? O žádném ze svých mužských nevím, co s nimi je.“ O krok se ke mně přiblížila, zavrávorala a div se neskácela.

Ujala se jí Mary a opatrně ji posadila do křesla. Sára si zemdleně opřela hlavu o stěnu a ústa jí zůstala ochable otevřená. Rtěnka na jejích ústech vypadala jako věneček z rozpraskané uschlé krve.

„Určitě jsou tady.“

Osamělý výstřel, který jsme uslyšeli, byl vykřičníkem za mou větou. Zazněl odkudsi za domem, ztlumen zdmi a vzdáleností.

Prošel jsem do zahrady. V zahradníkově stavení bylo světlo a za oknem se tam mihla mužská silueta. Rozběhl jsem se po pěšině k otevřeným dveřím domku a tam jsem stanul jako přimražený.

Proti mně stál admirál Turner, v ruce pistoli. Byla to těžká armádní pistole, jaké používalo námořnictvo. Z jejího kulatého ústí stoupal obláček modravého kouře. Na koberci mezi námi ležela tváří dolů Alice.

Podíval jsem se do ústí pistole a do Turnerovy žulové tváře. „Vy jste ji zabil.“

Ale zareagovala na to Alice. „Jděte pryč!“ Ta slova se prodrala záchvatem vzlykání, které lomcovalo jejím zhrouceným tělem.

„Tohle je soukromá záležitost, Archere.“ Pistole v admirálově ruce se trochu pozvedla. I přes rozlohu místnosti jsem pociťoval její naléhavou výzvu. „Poslechněte Alici.“

„Slyšel jsem výstřel. Vražda je záležitost veřejná.“

„K žádné vraždě nedošlo, jak vidíte.“

„Máte špatnou paměť.“

„S tím nemám nic společného,“ prohlásil. „A teď jsem čistil svou zbraň a zapomněl jsem, že je nabitá.“

„A proto se Alice položila a rozplakala? Budete mi to muset vysvětlit líp.“

„Má otřesené nervy. Ale ujišťuju vás, že já ne.“ Postoupil ke mně o tři pomalé kroky a zastavil se před dívkou na podlaze. Pistoli držel naprosto pevně. „Jděte pryč, nebo budu nucen tohle použít.“

Pistole mě ještě naléhavěji vyzývala k poslušnosti. Opřel jsem se rukama o rám dveří a znehybněl jsem. „Teď už zřejmě víte, že pistole nabitá je.“

Při těch slovech jsem zaslechl slabý skřípot oblázků ze zahradní stezky za sebou. Zvýšil jsem hlas, abych ten zvuk přehlušil.

„Říkáte, že jste s tou vraždou neměl nic společného. Proč tedy dnes ráno přišel Todd do klubu? A proč jste změnil svou historku o Chardinovi?“

Sklopil pohled k dceři, jako by na mé otázky mohla odpovědět ona. Alice nevydala ani hlásku, ale její ramena se zachvívala vnitřním vzlykotem.

Jak jsem ty dva, otce a dceru pozoroval, obrazec toho dne se zaostřoval. V jeho středu bylo ústí admirálovy pistole, kulaté modré ústí smrti.

Promluvil jsem velice opatrně, abych získal čas: „Dovedu uhodnout, co vám dnes ráno řekl Todd. Mám vám váš dialog zopakovat?“

Prudce zvedl pohled a zvedl i pistoli. Ze zahrady se už nic neozývalo. Jestli byla Mary tak hbitá, jak jsem předpokládal, byla už asi u telefonu.

„Řekl vám, že ukradl váš obraz a že má pro něj kupce. Ale Hendryx je opatrný. Todd potřebuje doklad, že má právo obraz prodat. Vy jste mu ten doklad dal. A když Todd tu transakci provedl, nechal jste mu peníze.“

„Nesmysl! Pitomý nesmysl!“ Ale byl mizerný herec a ještě mizernější lhář.

„Já jsem tu kupní smlouvu viděl, pane admirále. Zbývá jediná otázka: proč jste mu ji poskytl.“

Pohnul rty, jako by se chystal promluvit. Ale neřekl ani slůvko.

„A já vám i na ni odpovím. Todd věděl, kdo zabil Hugha Westerna. Vy jste to věděl rovněž. A musel jste si zajistit Toddovo mlčení, i kdybyste měl mlčky schválit krádež vlastního obrazu.“

„Nic jsem mlčky neschválil.“ Jeho hlas už ztrácel sílu. Ale jeho pistole neztrácela autoritu.

„Ale Alice ano,“ řekl jsem. „Pomohla mu ráno obraz ukrást. Podala mu ho oknem, když Silliman a já jsme byli v mezipatře. To byla jedna z věcí, které vám řekl v Pobřežním klubu, že ano?“

„Todd vám napovídal spoustu lží. Jestli mi nedáte čestné slovo, že ty lži nebudete opakovat, a to před nikým, budu vás muset zastřelit.“

Jeho pravice se ještě víc sevřela, jak odjišťovala pojistku pistole. To slabé cvaknutí zaznělo v tichu velmi významně.

„Z Todda bude brzy potrava pro červy,“ řekl jsem. „Je mrtvý, pane admirále.“

„Mrtvý?“ Hlas se mu rozechvěl do stařeckého tremola, zachrčel mu v hrdle.

„Probodnut ve svém bytě sekáčkem na led.“

„Kdy?“

„Dnes odpoledne. Pořád ještě si myslíte, že vám to nějak pomůže, když mě zastřelíte?“

„Lžete!“

„Nelžu. Došlo k druhé vraždě.“

Zahleděl se na dívku u svých nohou. Ohromenýma očima. V jeho bolesti a zmatku číhalo nebezpečí. Pramenem jeho bolesti jsem byl já, mohl na mě neuváženě zaútočit. Hlídal jsem pistoli v jeho pravici a číhal na příležitost, abych se jí zmocnil. Rukama jsem se pevně opíral o rám dveří.

Pod mou levou paží proklouzla Mary Westernová a stanula v pokoji přede mnou. Neměla žádnou zbraň, jenom svou odvahu.

„Říká pravdu,“ pravila. „Hilaryho Todda dnes někdo probodl. Je mrtvý.“

„Odložte pistoli,“ vyzval jsem admirála. „Nic vás už nemůže zachránit. Myslel jste si, že chráníte nešťastnou dívku. Ukázalo se, že je to dvojnásobná vražedkyně.“

Stále hleděl na dívku na podlaze. „Jestli je to pravda, Alice, myju si ruce.“

Ani nehlesla. Tvář jí zakrýval pramen plavých vlasů. Admirál si těžce povzdychl. Pistole v jeho ruce se sklonila. Vykročil jsem, odstrčil Mary a zbraň mu odebral. Nekladl mi odpor, ale mně se čelo náhle zalilo potem.

„Byl jste asi další v jejím seznamu,“ řekl jsem.

„Ne.“

To ztlumené slovo pronesla jeho dcera. Vstávala, těžce se zvedajíc z opřených rukou a z kleku jako poraněný zápasník. Odhodila z čela vlasy. Obličej se jí téměř nezměnil. Byl na povrchu stejně půvabný jako dřív, ale zcela bezvýrazný jako obličej panenky z plastiku.

„Já byla další na svém seznamu,“ řekla mdle. „Chtěla jsem se zastřelit, když jsem si uvědomila, že o mně všechno víte. Tatínek mi to znemožnil.“

„Až do teďka jsem to o vás nevěděl.“

„Věděl. Musel jste to vědět. Když jste v zahradě mluvil s tatínkem, chtěl jste, abych všechno slyšela – všechno, co jste říkal o Hilarym.“

„Myslíte?“

Admirál řekl až s jakousi posvátnou úctou: „Tys ho zabila, Alice? Proč jsi chtěla mít na rukou jeho krev? Proč?“ Tápavě k ní vztáhl ruku a nechal ji trčet ve vzduchu. Díval se na dceru, jako by byl zplodil něco podivného, zlověstného.

Mlčky sklonila hlavu. Odpověděl jsem za ni: „Ukradla pro něho Chardina a přijala jeho podmínky. Pak pochopila, že Todd nemůže uniknout, a kdyby unikl, že ho přivedou zpátky a budou vyslýchat. A nemohla si být jistá, že bude mlčet o Hughovi. Odpoledne se tedy pojistila. Podruhé se už vraždí snadněji.“

„Ne!“ Zuřivě zavrtěla plavou hlavou. „Hugha jsem nezavraždila. Něčím jsem ho uhodila, ale nechtěla jsem ho zabít. On mě uhodil první, uhodil mě a já mu to oplatila.“

„Smrtící zbraní, kovovou pěstí. Rozehnala jste se po něm dvakrát. První úder ho minul a zanechal stopu na rámu dveří. Druhý úder ho už neminul.“

„Ale zabít jsem ho nechtěla. Hilary věděl, že zabít jsem ho nechtěla.“

„Jak to věděl? Byl při tom?“

„Byl dole ve svém bytě. Když uslyšel, že Hugh upadl, přišel nahoru. Hugh ještě žil. Zemřel v Hilaryho autu, když jsme se chtěli rozjet do nemocnice. Hilary řekl, že mi pomůže všechno zamaskovat. Vzal tu strašlivou pěst a hodil ji do moře.

Já si sotva uvědomovala, co dělám. Všechno zařídil Hilary. Uložil mrtvého do Hughova auta a odvezl ho do hor. Já jela za ním jeho vozem a přivezla ho zpátky. Na zpáteční cestě mi pověděl, proč mi tak pomáhá. Potřeboval peníze. Věděl, že my peníze nemáme, ale naskytla se mu příležitost prodat Chardina. Toho jsem pro něj vzala dnes ráno. Musela jsem. Všechno, co jsem udělala, jsem udělala, protože jsem musela.“

Její pohled se ode mě svezl k otci. Ten odvrátil tvář.

„Nemusela jste přece roztříštit Hughovi lebku,“ řekl jsem. „Proč jste to udělala?“

Její panenkovské oči opsaly oblouk a opět spočinuly na mně a zaleskla se v nich chladná a smrtící koketerie. „Když vám to řeknu, uděláte něco pro mě? Jedinou laskavost? Dáte mi na vteřinu tátovu pistoli?“

„Abyste nás všechny zabila?“

„Abych zabila sebe. Jen sebe. Nechte v ní jen jeden náboj.“

„Nedávejte jí zbraň,“ zvolal admirál. „Už toho udělala dost, aby nás zostudila.“

„Nemám v úmyslu jí pistoli dát. A nemusí mi říkat, proč zabila Hugha. Když na něj včera večer v ateliéru čekala, našla jednu jeho kresbu. Byla to stará kresba, ale to ona nevěděla. Předtím ji nikdy neviděla, a to z pochopitelných důvodů.“

„Jakou kresbu?“

„Portrét nahé ženy. Připíchla ho na malířský stojan a ozdobila plnovousem. Když přišel Hugh, uviděl, co provedla. Nelíbilo se mu, když někdo ničil jeho výtvory, a patrně ji pleskl do tváře.“

„Uhodil mě pěstí,“ opravila mě Alice. „Vlastně jsem ho zabila v sebeobraně.“

„Tak jste si to možná zdůvodnila. Ale ve skutečnosti jste ho zabila ze žárlivosti.“

Zasmála se. Byl to nelidský zvuk, jako když se trhá životně důležitá tkáň. „Ze žárlivosti na ni?“

„Ze stejné žárlivosti, která vás přiměla zohyzdit tu kresbu.“

Její oči se široce rozevřely, byly však slepé, zahleděné jen do vlastního nitra. „Ze žárlivosti? Nevím. Cítila jsem se osamělá, jediná v celém světě. Neměla jsem nikoho, kdo by mě měl rád, když umřela maminka.“

„To není pravda, Alice. Mělas mě.“ Váhavě k ní napřáhl ruku a opět ji zarazil ve vzduchu, jako by mezi nimi byla neviditelná zeď.

„Tebe jsem neměla nikdy. Pak tě odvedla Sára. Neměla jsem nikoho, až potom Hugha. Konečně jsem si myslela, že mám někoho, kdo mě miluje, někoho, s kým mohu počítat…“

Hlas se jí zlomil. Admirál se díval kamkoli, jenom ne na dceru. Pokoj dělal dojem kóje v pekle, kde v mlčenlivém soužití trpí ztracené duše. Ticho posléze rozbil zvuk vzdálené sirény. Ten vzrůstal a sílil, až jeho nářek vyplnil noc.

Alice plakala a ani si nezakryla obličej. Přistoupila k ní Mary Westernová a objala ji jednou paží. „Neplač.“ Její hlas hřál. A její tvář byla důstojně krásná.

„Ty mě taky nenávidíš.“

„Ne, já tě lituju, Alice. Ještě víc než Hugha.“

Mé paže se dotkl admirál. „Kdo to byl, ta žena na té kresbě?“ zeptal se rozechvělým hlasem.

Zadíval jsem se do jeho znavené staré tváře a usoudil jsem, že už trpěl až dost. „Nemám zdání.“

Ale viděl jsem mu na očích, že to ví.

POTÁPĚČŮV ÚLOVEK

Sbalil jsem ji za plného denního jasu. Nebo možná ona sbalila mě. S některými z těch nejhezčích děvčat člověk nikdy neví, jak na tom vlastně je.

Vypadala moc pěkně a moc mladě. Měla drzý nosík a veliké modré oči, takové, o jakých muži rádi říkají, že jsou nevinné. Vlasy jí vířily kolem modrého kloboučku jako rozžhavené zlato. Když se otočila od okna, aby vyslechla mé nesmrtelné výroky o ubíhající krajině a o počasí, zavanuly ke mně jarní vůně.

Smála se na správných místech, trochu horečně. Ale když konverzace ochabovala, viděl jsem jí v očích jakousi zádumčivost a kolem úst takový stísněný rys, jako důsledek předčasných nezdarů. Když jsem se jí zeptal, jestli by se mnou šla do jídelního vozu něčeho se napít, řekla:

„Ne, ne, děkuju. To bych přece nemohla.“

„Proč ne?“

„Ještě mi není celých jednadvacet, to za prvé. Jistě byste nechtěl spáchat delikt na nezletilé osobě.“

„To zní jako příjemné provinění.“

Zakryla si oči a odvrátila se. Zelené pahorky se vynořovaly a mizely za oknem železničního vozu jako obrovití delfíni na nezvlněném modrém pozadí moře. Odpolední slunce jí rozzářilo vlasy. Doufal jsem, že jsem se jí svými slovy nějak nedotkl.

Ne, nedotkl jsem se jí. Po chvíli se ke mně naklonila a nerozhodnými konečky prstů se dotkla mé paže.

„Když už jste tak laskavý, řeknu vám, co bych ráda.“ Rozdychtěně svraštila nos. „Co takhle sendvič? Ten by stál o mnoho víc než pití?“

„Sendvič bude.“

Cestou do jídelního vozu zaměstnala oči všech bdících mužů. Dokonce i někteří ze spáčů se pohnuli, jako kdyby tím, že kolem nich prošla, vyvolala nějaký sen. Já jsem svůj osobní sen podrobil cenzuře. Byla pro mě moc mladá, moc nevinná. Řekl jsem si, že můj zájem je přísně otcovský.

Požádala mě, abych jí objednal sendvič s krůtím masem, jen s tím bílým, a než jí ho přinesli, bubnovala prsty na ubrus. Pak sendvič bleskurychle zmizel. Měla zřejmě hlad jako vlk.

„Dejte si ještě jeden,“ řekl jsem.

Podívala se na mě ne zrovna vypočítavě, jen tázavě. „Myslíte, že bych měla?“

„Proč ne? Jste pořádně vyhladovělá.“

„To jsem. Ale…“ Začervenala se. „Nerada chci něco po cizím člověku… chápete?“

„To není ode mě žádná laskavost. Rád vidím hladové lidi jíst.“

„Jste hrozně šlechetný. A já jsem hrozně hladová. Určitě si to můžete dovolit?“

„Peníze nehrajou žádnou roli. Právě jsem dostal tisícidolarový honorář v San Francisku. Jestli máte chuť na celý oběd, klidně to řekněte.“

„Ne, ne, to bych nemohla přijmout. Ale přiznám se, že bych spořádala ještě jeden sendvič.“

Dal jsem znamení číšníkovi. Druhý sendvič zmizel stejně jako ten první, zatímco jsem pil kávu. Snědla i olivy a plátky okurky.

„Je vám teď líp? Vypadala jste dost pohuble.“

„Stydím se to přiznat, ale celý den jsem nejedla. A už týden žiju na omezený příděl.“

Uvážlivě jsem si ji prohlížel. Její tmavomodré šaty byly nové a měly nákladný střih. Kabelku měla z jemné teletiny. Na náramkových hodinkách z bílého zlata jí blikaly drobné diamanty.

„Vím, co si myslíte,“ pravila. „Že jsem něco mohla dát do zastavárny. Jenže s tím bych se nedokázala smířit. Poslední centík jsem utratila za jízdenku – čekala jsem až do poslední chvíle, až jsem měla právě jenom na tu jízdenku.“

„A nač jste čekala?“

„Že se ozve Ethel. Ale to nebudeme probírat.“ Přes oči jí sklesla víčka a její hezká pusinka byla nejednou méně hezká. „To je moje starost.“

„No prosím.“

„Nechci být neomalená nebo nevděčná. Myslela jsem si, že všechno vydržím, dokud se nedostanu do Los Angeles. A byla bych to vydržela, kdybyste mě nebyl rozložil svou laskavostí.“

„Na mou laskavost zapomeňte. Doufám, že vás v Los Angeles čeká nějaké zaměstnání. Nebo možná manžel.“

„Kdepak.“ Představa manžela nebo i výdělečné činnosti zapůsobila na její smysl pro humor. Zahihňala se jako malá školačka. „Musíte hádat dál.“

„No dobrá. Utekla jste ze školy a bojíte se předstoupit před rodiče.“

„Jste vedle. Jsem pořád studentkou v Berkeley a nemám v úmyslu odtamtud utéct. A v předmětech, co studuju, mám výborný prospěch.“

„A co studujete?“

„Psychologii a sociologii především. Chci pracovat jako psychiatr v sociální péči.“

„Na to nevypadáte.“

„Ale jsem taková.“ Zase se jí ve tváři objevily známky předčasných zklamání. Nedokázal jsem držet krok s jejími náladami. Najednou velice zvážněla. „Ráda bych pomáhala lidem v jejich trampotách. Setkala jsem se už se spoustou trampot. A tolik lidí potřebuje pomoc v moderním světě.“

„To mi povídejte.“

Zvedla jasný pohled k mé tváři. „Vy taky rád lidem pomáháte, viďte? Jste doktor? Nebo právník?“

„Proč myslíte?“

„Zmínil jste se o honoráři, který jste dostal, o tisícidolarovém honoráři. To vypadá, že vykonáváte duševní práci.“

„Nevím, zda můžete o mé práci říct, že je to práce duševní. Jsem soukromý detektiv. Jmenuju se Archer.“

Na to zareagovala velice neklidně. Sevřela rukama hranu stolu a odtáhla se. A řekla šeptem, tenounkým a ostrým jako břitva:

„Najal si vás Edward? Abyste mě špehoval?“

„No ovšem. Samosebou. Proto jsem přiznal, že jsem detektiv. Jsem hrozně mazaný. A kdo je ksakru Edward?“

„Edward Illman.“ Rychle oddychovala. „To víte jistě, že vás nezaměstnává, abyste mě sebral – abyste se mnou navázal spojení? Řekněte na mou duši.“

K našemu stolu přistoupil černý číšník, přilákán naléhavým tónem v jejím hlase. „Něco v nepořádku, dámo?“

„Ne, všechno v pořádku, díky. Sendviče byly prima.“

Podařilo se jí vyumělkovaně se na něj usmát a číšník odcházel a ještě se po ní ohlédl.

„Tak já se ke všemu přiznám,“ řekl jsem. „Edward si mě najal, abych vás nakrmil otrávenými sendviči. Personál tady v kuchyni, to jsou moji zaměstnanci a účinky toho jedu brzy pocítíte. A pak bude následovat únos helikoptérou.“

„Prosím! O takových věcech nesmíte žertovat. Já bych se u Edwarda ničemu nedivila, po tom, co provedl Ethel.“

„Ethel?“

„Mé sestře, mé starší sestře. Ethel je drahoušek. Ale Edward si to nemyslí. Nenávidí ji – obě nás nenávidí. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby za tohle všechno byl zodpovědný on.“

„Za všechno co?“ zeptal jsem se. „Zdá se, že se konečně někam dostáváme. Vy jste zřejmě v nějaké bryndě. Chcete mi o tom povědět a já si to chci poslechnout. Tak se nadechněte a spusťte – pěkně od začátku. Mějte na mysli, že nikoho z těch lidí vůbec neznám. Nevím ani, jak se jmenujete.“

„Odpusťte, jmenuju se Clare Larrabeeová.“ Poslušně nabrala dech. „Mluvím jako pitomec, viďte? Ale to proto, že mám takovou úzkost o Ethel. Pár neděl se už neozvala. Nemám tušení, kde je a co se s ní děje. Minulý týden, když nepřišla má apanáž, jsem se o ni vážně začala strachovat. Telefonovala jsem do jejího domu v Západním Hollywoodu a nikdo se tam nehlásil. Pak jsem tam volala nejmíň dvakrát denně a nikdy nic. Tak jsem nakonec spolkla svou hrdost a spojila se s Edwardem. Ten mi řekl, že ji neviděl od chvíle, kdy odjela do Nevady. Ne že bych mu věřila, pochopitelně. Ten spíš lže, než říká pravdu. Ze všeho se vylhal a odjel, jakmile se dohodli.“

„Abych měl o něm jasno,“ přerušil jsem ji. „Edward je manžel vaší sestry?“

„Byl. Ethel se s ním minulý měsíc rozvedla. A dobře udělala, že se ho zbavila, i když ji při tom ošidil o její spravedlivý podíl na společném majetku. Tvrdil, že je doslova nuzák, ale já vím, jak na tom je. Je to úspěšný spekulant s nemovitostmi – určitě jste slyšel o Illmanově pásmu.“

„Tak to je tenhle Illman?“

„Ano. Znáte ho?“

„Osobně ne. Vídal jsem jeho jméno ve zprávách ze společnosti. Je to pěkný Casanova, že?“

„Edward je strašný chlap. Proč si ho Ethel vůbec brala… No ovšem, chtěla být zajištěná, aby mě mohla poslat na univerzitu a tak vůbec. Ale já bych byla šla s radostí někam do práce, jen kdybych byla s to, zabránit tomu manželství. Bylo mi jasné, jaký z něho bude manžel. Měl dokonce tolik drzosti, že na svatební hostině se pokoušel… no, že nadbíhal i mně.“ V panenském rozhořčení našpulila ústa.

„A teď si myslíte, že má něco společného se zmizením vaší sestry?“

„Buď to, nebo si ona sama vzala… Ne, já jsem si jistá, že v tom má prsty Edward. Když jsem s ním včera mluvila meziměstsky, byl hrozně arogantní. Říkám vám, ten chlap je všeho schopný. Jestli se Ethel něco stalo, já vím, kdo je za to zodpovědný.“

„Pravděpodobně se jí nestalo nic. Mohla přece někam odjet.“

„To Ethel neznáte. Vždycky jsme se jedna druhé se vším svěřovaly a naprosto pravidelně mi posílala mou apanáž. To by ji ani nenapadlo, aby si odjela a nechala mě ve škole na holičkách, úplně bez peněz. Vydržela jsem to, jak jen to šlo, pořád jsem čekala, že se mi ozve. Když jsem už neměla ani dvacet dolarů, rozhodla jsem se sednout si do vlaku a jet domů.“

„Do Ethelina domu v Hollywoodu?“

„Ano. To je jediný domov, který mám od té doby, co umřel táta. Ethel je celá moje rodina. Kdybych přišla o Ethel, vůbec bych se s tím nevyrovnala.“

„Máte na taxík?“

Zahanbeně zavrtěla hlavou.

„Já vás tedy svezu. Nebydlím daleko odtamtud. Auto mám v jedné garáži nedaleko nádraží.“

„Jste ke mně moc hodný.“ Její ruka se plíživě přesunula přes ubrus a stiskla hřbet ruky mé. „Odpusťte mi, že jsem řekla takové pitomosti, jako že si vás Edward najal.“

Ujistil jsem ji, že nebude těžké jí to odpustit.

Projeli jsme Sunset bulvárem a stoupali jsme ke kopcům. Odpoledne se měnilo ve večer. Pozdní slunce se jako blikající světlomety odráželo od západních oken budov na úbočí. Clare se v obavách choulila v nejzazším koutku sedadla. Promluvila, jen když mi ukazovala cestu k domu své sestry.

Byla to budova s plochou střechou a stála vysoko na svažující se parcele. Stěny byly ze sekvojového dřeva a ze skla a dřevo ještě nevybledlo do šeda. Zaparkoval jsem na šikmé asfaltové příjezdovce a vystoupil jsem. Obě otevřené garáže pod domem byly prázdné. Za velkými okny, hledícími do údolí, byly zatažené závěsy.

Zaklepal jsem na hlavní vchod. Ten zvuk opuštěně rezonoval v domě. Vzal jsem za kliku. Bylo zamčeno. Stejně tak jako postranní dveře pro dodavatele.

Otočil jsem se k dívce, stojící vedle mě. Oběma rukama křečovitě svírala držadlo svého malého příručního kufříku a zase už vypadala vyzáble. Pomyslel jsem si, že je to pro ni mrazivý návrat domů.

„Nikdo doma,“ řekl jsem.

„Toho jsem se bála. Co mám teď dělat?“

„Dělíte se o tenhle dům se svou sestrou?“

„Když jsem doma ze školy.“

„A patří jí?“

„Ano, od té doby, co se rozvedla.“

„Můžete mi tedy dát povolení, abych se tam vloupal?“

„No dobře. Ale prosím vás, nic nepoškoďte, jestli je to možné. Ethel je na svůj dům moc pyšná.“

Postranní dveře měly střelkový zámek. Vytáhl jsem z náprsní tašky malý čtyřúhelník z umělé hmoty a vsunul ho do škvíry mezi dveřmi a jejich rámem. Zámek snadno povolil.

„Vy jste učiněný lupič,“ řekla dívka s neveselým pokusem o humor.

Vstoupil jsem dovnitř, aniž jsem jí odpověděl. Kuchyně byla světlá a čistá, ale byl v ní trochu zatuchlý, nevětraný pach. Chléb v plechové krabici byl okoralý. Lednice potřebovala odmrazit. Na jedné poličce ležel zezelenalý plátek šunky a na jiné stála poloprázdná láhev zkyslého mléka.

„Je pryč už delší dobu,“ řekl jsem. „Nejméně týden. Měli bychom zkontrolovat její šatník.“

„Proč?“

„Něco by si s sebou vzala, kdyby si někam vyjela z vlastní vůle.“

Vedla mě obývacím pokojem, zařízeným jednoduše, ale nákladně, do hlavní ložnice. Obrovská čtvercová postel byla úhledně ustlaná a zakrytá růžovým prošívaným hedvábným přehozem. Clare od ní odvrátila pohled, jako by v ní postel v souvislosti s mužem vyvolávala pocit provinění. Zatímco se probírala šatníkem, já prohledával toaletní stolek a zásuvky prádelníku.

Ty byly prázdnější, než být měly. Nápadné bylo, že tam nebyla žádná kosmetika. V horní zásuvce toaletního stolku jsem pod změtí punčoch našel něco zajímavého: vkladní knížku lasvegaské pobočky Jihokalifornské banky. Čtrnáctého března tohoto roku si Ethel Illmanová uložila 30,000 dolarů. Sedmnáctého března si vyzvedla 5,000. Dvacátého března si vyzvedla 6,000. Dvaadvacátého března si vyzvedla 18,995. Po zaplacení manipulačních poplatků měla teď na účtu 3,65 dolaru.

Od šatníku se tlumeně ozvala Clare:

„Hodně jejích věcí zmizelo. Norková štola, parádní kostýmy a střevíce, řada nejpěknějších letních šatů.“

„Tak si pravděpodobně vyjela na dovolenou.“ Snažil jsem se nedat najevo své pochybnosti. Žena, cestující s 30.000 dolarů v hotovosti, notně riskovala. Rozhodl jsem se tím neznepokojovat Clare a vkladní knížku jsem zastrčil do kapsy.

„A mně o tom nic neřekla? To by Ethel neudělala.“ Odstoupila od šatníku a shrnula si z čela hezké plavé vlasy.

„Nemáte ponětí, jak my dvě držíme spolu, mnohem víc než bývá u sester zvykem. Po tatínkově smrti…“

„Jezdí vlastním vozem?“

„Ovšem. Má buick kabriolet, z loňského roku, světle modrý jako ptačí vajíčko.“

„Jestli vám to dělá moc velké starosti, jděte na oddělení pohřešovaných.“

„Ne. To by se Ethel nelíbilo. Je moc hrdá a ostýchavá. A já mám lepší nápad.“ Upřela na mě ten svůj tázavý a vypočítavý pohled. „Který počítá se mnou?“

„Prosím.“ Její oči byly v tom stmívajícím se pokoji jako veliké macešky bez středního terče, fialové nebo černé. „Jste detektiv, a zřejmě dobrý. A jste muž. Vy se můžete postavit Edwardovi na odpor a donutit ho, aby odpovídal na otázky. Mně se jenom vysmívá. Já vám, toť se ví, nemůžu vyplatit žádnou zálohu…“

„Na peníze teď zapomeňte. Ale z jakého důvodu jste přesvědčená, že je do toho zapleten Illman?“

„Prostě to vím. Toho dne, kdy uzavřeli dohodu, jí v advokátově kanceláři vyhrožoval. Sama mi to řekla. Edward prohlásil, že ty peníze dostane zpátky, i kdyby z ní měl sedřít kůži. A to myslel vážně. Už předtím ji několikrát ztloukl.“

„A co vaše sestra tou dohodou získala?“

„Třicet tisíc dolarů, dům a auto. Mohla dostat mnohem víc, statisíce, kdyby byla zůstala v Kalifornii a vymáhala to soudně. Ale ona hrozně toužila se od něho osvobodit. A tak radši připustila, aby ji ošidil, jen aby získala rozvod v Nevadě. Jenže on se ani tak s ničím nespokojil.“

Rozhlédla se po opuštěné ložnici a bojovala proti slzám. Pleť měla tak bledou, že se v tom přítmí zdála světélkovat. Náhle vzlykla, hodila sebou tváří dolů na postel a začala plakat. Řekl jsem jejím třesoucím se zádům:

„Vyhrála jste. Kde ho najdu?“

Byl ubytován v jednom chatičkovém hotelu na periferii BelAiru. Brána ve zdi, kterou bylo pueblo obehnáno, byla otevřená, vešel jsem tedy dovnitř. Po oblázkových cestičkách mezi chatičkami se ve stínu palem pohybovalo několik dvojic, které chtěly rozchodit účinky koktejlů, nebo povzbudit chuť k večeři. Ženy byly plavovlasé a zjevně jim šlo o prachy. Muži byli nápadně starší než ty ženy, až na jednoho, který byl nápadně mladší. Mně nikdo z nich nevěnoval pozornost.

Obešel jsem oválný bazén a našel chatičku Edwarda Illmana, číslo dvanáct. Z otevřených francouzských oken proudilo světlo na dlážděnou terasu. Na chromovaném lehátku na rozhraní světla a stínu ležela mladá žena v černém župánku, přiléhavém v pase a dole rozevlátém. S pažemi volně svěšenými od nahých ramen vypadala jako drahá francouzská panenka, kterou tam někdo náhodou upustil. Obličej měla hlaďounký, vyzývavý, nalíčený a bezvýrazný. Ale při zvuku mých kroků hbitě rozevřela oči.

„Kdopak to k nám jde?“ otázala se s lehkým koktejlovým přízvukem. „Stůjte a řekněte heslo, nebo vás odstřelím zázračnou atomovou zbraní.“ Zamířila na mě rozkolísaným prstem a řekla: „Bum! Měla bych vás znát? Já mám mizernou paměť na tváře.“

„A já mám mizernou tvář na zapamatování. Je doma pan Illman?“

„Mhm. Je pod sprchou. Pořád je pod sprchou. Řekla jsem mu, že má komplex ušpiněnosti a ušmudlanosti, protože jeho mámu vylekala pračka.“ Její smích zahlaholil jako nakřáplý zvon. „Jestli jde o kšeft, můžete to projednat se mnou.“

„Jste jeho sekretářka?“

„To jsem byla.“ Posadila se na lehátku a zatvářila se potěšeně a spokojeně. „Teď jsem jeho snoubenka.“

„Gratuluju.“

„Mhm. Má prachů jako smetí.“ Pousmála se a vstala. „Taky máte prachů jako smetí?“

„Ne tolik, abych si s nimi nevěděl rady.“

Namířila na mě prst, zase řekla bum, zasmála se a zavrávorala na vysokých podpatcích. Kácela se dopředu. Chytil jsem ji v podpaží.

„To je zlý,“ řekla mé hrudi. „Ale vy nemáte mizernou tvář na zapamatování. Jste o moc hezčí než můj méďa.“

„Díky. Tu poklonu si schovám na památku.“

Položil jsem ji na lehátko, ale její paže se mi ovinuly kolem krku jako bílí hadi a tělem se ke mně přitiskla. Držela se mě jako topící se děcko. Musel jsem vynaložit značné úsilí, abych se od ní odtrhl.

„Co je?“ Změřila si mě od hlavy k patě. „Jste snad teplouš?“

V jednom francouzském okně se objevil nějaký muž a téměř zaclonil světlo. V bílém froté koupacím plášti objemem i obrysy připomínal medvěda kodiaka. Vršek hlavy měl holý jako pštrosí vejce. A naježený byl jako dikobraz.

„Co se tu děje?“

„Vaše snoubenka tak trošku omdlela.“

„Houby snoubenka! A já viděl, jak to bylo.“ Na chlapa jeho věku a váhy se pohyboval velice hbitě. Popadl dívku na lehátku do spárů a začal s ní cloumat. „To musíš letět na všecko, co má kalhoty?“ Její hlava se kejklala dopředu a dozadu. A zuby jí cvakaly jako kastaněty.

Drsně jsem ho chytil za rameno. „Nechte ji!“ Otočil se ke mně. „S kým si myslíte, že mluvíte?“

„S Edwardem Illmanem, předpokládám.“

„A vy jste kdo?“

„Jmenuji se Archer. Chci přijít na to, jak a proč zmizela vaše žena.“

„Já nejsem ženatý. A nemám v úmyslu se oženit. Už jednou jsem se spálil.“ Ohlédl se na dívku. Mlčky k němu vzhlížela a objímala si ramena.

„Tak vaše bývalá žena,“ řekl jsem.

„Ethel se něco stalo?“

„Myslel jsem, že mi to řeknete vy.“

„Jak jste na to přišel? Mluvil jste s Clare?“

Přikývl jsem.

„Té nevěřte. Ta je na mě nabroušená, zrovna jako její sestra. Protože jsem byl takový trouba, že jsem se oženil s Ethel, tak si obě myslí, že ze mě dostanou všecko, co chtějí shrábnout. Teď už bych se ani jedné z nich nedotknul ani tyčí. Je to párek chamtivých holek, jestli chcete něco vědět. Okradly mě o šedesát táců a já dostal leda bolení hlavy.“

„Já myslel, že to bylo třicet táců.“

„Šedesát!“ štěkl a z očí mu svítily peníze. „Třicet v hotovosti a barák má cenu nejmíň dalších třiceti.“

Rozhlédl jsem se po tom prostředí, které ho muselo stát padesát dolarů za den. Nad palmami se zatřpytily první hvězdy jako veliké diamanty.

„Dost vám zřejmě zbylo.“

„To jistě. Ale já za ty peníze pracuju. Ethel neměla vůbec nic, když jsem ji poznal. Patřilo jí to, co měla na sobě, a to, co měla pod tím, a to bylo všecko. A tak mám kvůli ní na tři roky nouzi. Je to fér, ptám se vás.“

„Prý jste jí vyhrožoval, že to z ní vydřete zpátky.“

„To víte od Clare, co? No, tak jsem jí teda vyhrožoval. Ale nemyslel jsem to vážně. Někdy mi to moc mluví a naštvu se.“

„To bych si o vás nepomyslel.“

Ozvala se dívka: „Pusť mě, Teddy, to bolí. A potřebuju se ještě napít. Přines mi pití, Teddy.“

„Jdi si pro ně sama.“

Zahrnula ho spoustou nadávek a doloudala se do chaty. Šla nemotorně jako oživená panenka.

Sevřel mi paži. „Co je to za malér, co má Ethel? Říkal jste, že zmizela. Myslíte, že se jí něco stalo?“

Ruku jsem mu odtáhl. „Je pryč. Třicet tisíc v hotovosti je taky pryč. V Las Vegas jsou lumpové, co by ji odrovnali pro jednu větší bankovku, i pro míň.“

„Copak ty peníze neuložila do banky? Přece by takovou sumu nenosila u sebe. Je sice cvok, ale takovýhle ne.“

„Ovšemže je uložila, čtrnáctého března. Pak si ale v příštím týdnu všechno vyzvedla. Kdy jste jí peníze poslal?“

„Dvanáctého nebo třináctého. Tak jsme se dohodli. Rozvod se uskutečnil jedenáctého.“

„A od toho dne jste ji neviděl?“

„Neviděl. Ale viděla ji Frieda.“

„Frieda?“

„Má sekretářka.“ Ukázal palcem k chatě. „Frieda šla minulý týden do toho baráku, aby vyzvedla nějaké moje šaty, co jsem tam nechal. Ethel byla doma a byla v pořádku. Zřejmě si to rozdává s nějakým jiným mužským.“

„Víte, jak se jmenuje?“

„Nevím a vůbec mě to nezajímá.“

„Máte nějakou Ethelinu fotku?“

„Pár jsem jich měl, ale roztrhal jsem je. Je to pěkně udělaná blondýna, přirozená blondýna. Je moc podobná Clare, má stejnou pleť, jenom je o tři čtyři roky starší. Fotku byste mohl dostat od Clare. A když v tom jedete, vyřiďte jí ode mě, že je to od ní lumpárna, poštvat na mě policajty. Já jsem v tomhle městě vážený obchodník.“ Vypnul pod koupacím pláštěm prsa. Měl na nich husté hnědé chlupy, které už začínaly šedivět.

„Nepochybně,“ řekl jsem. „Mimochodem, já nejsem policajt. Mám soukromou detektivní agenturu. Jmenuju se Archer.“

„Tak takhle to je!“ Jeho široká tvář se ve světle zlostně zaleskla. Zvedl tlustou červenou pěst. „Vy ze mě prostě taháte rozumy. Vypadněte, ksakru, nebo vás odtud vynesu!“

„Jen klid. Moh bych vás přerazit na dva kusy.“

Do obličeje se mu nahrnula krev a oči mu div nevypadly z důlků. Pravičkou se mi rozmáchl po hlavě. Uhnul jsem a odstrčil ho. „Doporučil jsem vám, abyste se uklidnil, starouši. Rupne vám céva.“

Ztratil rovnováhu a prudce se svezl na lehátko. Z kouta terasy se na nás dívala Frieda a zasmála se tak bujně, že vyšplíchla svůj drink.

Illman vypadal staře, vyčerpaně a chrčivě oddychoval otevřenými ústy. Ani se nepokusil vstát. Frieda přistoupila ke mně a celou vahou se mi opřela o paži. Cítil jsem její malé špičaté prsy.

„Proč jste ho nepraštil,“ zašeptala, „když jste měl tu možnost? On pořád do někoho tluče.“ Přidala na hlase. „Méďa si myslí, že mu projde i vražda.“

„Zavři klapačku,“ křikl Illman, „nebo ti ji zavřu já.“

„Zavři tu svou, gorilo! Po mně se už sápat nebudeš.“

„Máš padáka!“

„Sama dávám výpověď.“

Roztomilí lidé, jen co je pravda. A já už se chtěl od nich trhnout, když tu se ze tmy jako skřítek v uniformě vynořil hotelový sluha.

„Přišel za vámi nějaký pán, pane Illmane.“

Ten pán byl opálený mladý policista od silniční hlídky. Dost ostýchavě vstoupil do světla. „Promiňte, že vás obtěžuju, pane. Naše stanice v San Diegu mě požádala, abych se s vámi co nejdřív spojil.“

Frieda odvrátila pohled ode mě a vykročila k němu. Illman se namáhavě zvedl a postavil se mezi ně. „Oč jde?“

Policista rozložil dálnopisnou depeši a zvedl ji ke světlu. „Jste majitelem modrého kabrioletu buick, modelu z loňského roku?“ Přečetl poznávací číslo.

„Ten mi patřil,“ přikývl Illman. „Ale teď patří mé bývalé manželce. Zapomněla přeregistrovat technický průkaz?“

„Zřejmě ano, pane Illmane. Ale, jak se zdá, zapomněla i na ten vůz. Nechala ho stát na parkovišti nad veřejnou pláží v La Jolle. Trčel tam celý týden, než jsme ho odtáhli. Kde najdu paní Illmanovou?“

„To nevím. Už nějaký čas jsem ji neviděl.“ Policista protáhl tvář a zachmuřil se. „Chcete říct, že se ztratila z dohledu?“

„Rozhodně z mého dohledu. Proč?“

„Nerad to říkám, pane Illmane. Ale podle téhle zprávy je na předních sedadlech toho buicku značné množství krve. Zatím se nezjistilo, je-li to krev lidská, ale vzniká tu podezření na nějaký násilný čin.“

„Panenanebi! Toho jsme se obávali, no viďte, Archere?“ Illman huhňal, jako by měl ústa plná sirupu, a přestíral, že ho to rozrušilo. „Tak jste přece jen měli pravdu, vy a Clare.“

„Pravdu v čem, pane Illmane?“ Policista se zatvářil trochu zmateně.

„O chudince Ethel,“ vysvětloval Illman. „Já jsem tady s panem Archerem hovořil o tom, že zmizela. Pan Archer je soukromý detektiv a já si zrovna chtěl zajistit jeho služby a najmout si ho, aby Ethel našel.“ Otočil se ke mně s trapným úsměvem, který mu zaškubal jedním koutkem úst. „Kolik jste říkal, že potřebujete jako zálohu? Pět stovek?“

„Stačí dvě stovky. Tím si koupíte mé služby na čtyři dny. Ale nekoupíte si nic jiného.“

„Chápu, pane Archere. Mám upřímný zájem na tom, aby se Ethel našla, z různých důvodů, jak víte.“

Byl to mazaný starý lišák. Málem jsem se mu vysmál do obličeje. Ale hrál jsem s ním. Zalíbila se mi představa, že by mi možná jeho vlastní peníze pomohly, abych ho dostal.

„Jo. Pro vás je to tragické nadělení.“

Vylovil z kapsy koupacího pláště stříbrný klips na peníze ve tvaru kovového dolaru. Napadlo mě, že asi své spolubydlící nedůvěřuje. Dvě bankovky přešly z ruky do ruky.

Policista odešel.

„No,“ řekl Illman, „to vypadá hezky vážně. Jestli si myslíte, že já s tím mám něco společného, tak jste naprostý cvok.“

„Ale vy jste říkal, že vaše žena je cvok. V jakém směru?“

„Byl jsem její manžel, ne její psychoanalytik. Jak to mám teda vědět?“

„Potřebovala psychoanalytika?“

„Někdy jsem si myslel, že by ho potřebovala. V jednom týdnu se zrovna vznášela a měla plno plánů, jak sehnat spoustu prachů. A pak spadla do černé nálady a říkala, že spáchá sebevraždu.“ Pokrčil rameny. „To bylo u nich v rodině.“

„To jste si mohl dodatečně vymyslet.“

Zrudl.

Otočil jsem se k Friedě, která vypadala, jako by jí ta zpráva pomohla vystřízlivět. „Kdo byl ten muž, co jste ho v Ethelině domě minulý týden viděla?“

„Nemám tušení. Říkala mu Owene, mám dojem. To mohlo být jeho křestní jméno nebo to mohlo být příjmení. Nepředstavila nás.“ Řekla to, jako by se cítila ošizená.

„Popište mi ho.“

„Jistě. Chlap jako hora, přes sto osmdesát. Široký ramena, útlý boky. Prima fešák. A mladej.“ Škodolibě se ohlédla po Illmanovi. „Černý vlasy, a měl je všecky, zasněný tmavý oči, slušivej tenkej knírek. Šacovala jsem ho na kovboje z nějaký špeluňky v Las Vegas, ale mohla by to bejt filmová hvězda, kdybych já byla producent.“

„Bohudík, že nejsi,“ ušklíbl se Illman.

„Proč jste si myslela, že s ním Ethel drží?“

„Podle toho, jak se v tom baráku choval. Jako by mu patřil. Naléval si pití, když jsem tam byla. A měl na sobě jen gatě a košili. Ale přitom elegán. Hadry na míru.“

„Máte dobré oči.“

„Na chlapy, to teda jo,“ řekl Illman.

„Mě vynech,“ odsekla tvrdě. Už z ní nemluvilo martini. „Nebo tě vážně nechám ve štychu a jakej potom budeš?“

„Jako teď. Spokojenej.“

„To si jenom myslíš.“

Přerušil jsem jejich výměnu názorů: „Víte něco o tom Owenovi, Illmane?“

„Vůbec nic. Toho cucáka patrně sebrala v Nevadě, zatímco si vydupávala rozvod.“

„Byl jste teď někdy v San Diegu?“

„To už je pár měsíců.“

„To je pravda,“ řekla Frieda. „Já se teď od Teddyho ani nehnu. Musím se ho držet. Mimochodem, je už dost pozdě a já mám hlad. Jdi na sebe něco hodit, miláčku. V šatech vypadáš líp.“

„Což se o tobě říct nedá,“ hodil po ní.

Opustil jsem je a jel zpátky do Západního Hollywoodu. Na Sunset Stripu se začala objevovat nočňátka se svými doprovody. Ze dveří, které se před nimi otvíraly, zněla hudba. Ale když jsem odbočil z bulváru, ulice byly opuštěné, vyprázdněné televizním programem.

V sekvojovém domě na úbočí kopce byla rozsvícena všechna světla. Zaparkoval jsem na příjezdové cestě a zaklepal na hlavní dveře. Na okně vedle nich se poodhrnul závěs a hned byl zase spuštěn zpátky. Pronikl ke mně slabý hlásek.

„To jste vy, pane Archere?“

Řekl jsem, že jsem to já. Clare centimetr po centimetru otevřela dveře. Tvář měla skoro vyzáblou. „To se mi ulevilo, že vás vidím.“

„Copak se děje?“

„Nějaký člověk pozoroval dům. Seděl tamhle u chodníku v dlouhém černém autě. Vypadalo jako pohřební vůz. A mělo nevadské číslo.“

„To víte jistě?“

„Ano. Rozsvítilo se, když odjížděl. Viděla jsem ho oknem. Odjel teď před několika minutami.“

„Viděla jste řidiči do obličeje?“

„Bohužel ne. Nevyšla jsem ven. Byla jsem bez sebe hrůzou. Svítil si hledáčkem do okna.“

„Z toho si nic nedělejte. Ve městě je plno velkých černých aut a dost jich má nevadská čísla. Třeba ten člověk sháněl nějakou jinou adresu.“

„Ne, ne. Měla jsem takový… takový nepříjemný pocit, když jsem ho viděla. Vím, že nějak souvisí s Etheliným zmizením. Jsem vyděšená.“

Opřela se o dveře a zrychleně oddychovala. Vypadala úžasně mladě a zranitelně. Řekl jsem:

„Co já si s vámi počnu, děťátko? Samotnou vás tady nechat nemohu.“

„Jedete pryč?“

„Musím. Mluvil jsem s Edwardem. Když jsem u něho byl, navštívil ho člen silniční hlídky. Našli vůz vaší sestry, opuštěný blízko San Diega.“ O krvi jsem se nezmínil. Už toho na ni bylo dost.

„Edward ji zabil!“ vykřikla. „Já to věděla.“

„O tom pochybuji. Snad ani není mrtvá. Pojedu do San Diega, abych to zjistil.“

„Vemte mě s sebou, prosím vás.“

„To by neprospělo vaší pověsti. Nemluvě o tom, že byste mi překážela.“

„Nebudu vám překážet, slibuju. Mám v San Diegu přátele. Dovolte mi jet s vámi, můžu zůstat u nich.“

„Nevymýšlíte si to?“

„Na mou čest, mám tam přátele. Gretchen Falkovou a jejího manžela. Jsou to dobří přátelé, Ethelini i moji. Žili jsme chvilku v San Diegu, než si Ethel vzala Edwarda. Falkovi mě rádi u sebe ubytují.“

„A nezavoláte jim napřed?“

„To nemůžu. Náš telefon je vypnutý, už jsem to zkoušela.“

„Určitě ti lidé existují?“

„Ovšemže,“ řekla tvrdošíjně.

Vzdal jsem se. Zhasl jsem všechna světla, zamkl dveře a uložil Clarin kufřík do svého vozu. Clare se držela v mé blízkosti.

Když jsem couval, zastavilo za mnou auto a zahradilo mi výjezd na ulici. Otevřel jsem dvířka a vystoupil. Byl to černý lincoln s hledáčkem u čelního skla.

Clare šeptla: „Vrátil se.“

Hledáček se rozsvítil. Jasný proud světla zamířil na mě. Sáhl jsem po pistoli v podpažním pouzdru a nic jsem nenahmatal. Pouzdro i s pistolí byly v brašně v kufru auta. Hledáček mě oslepoval.

Z toho oslnivého světla se vynořila černá pistole a s ní ruka a paže. To vše patřilo k hranatému muži v dvouřadovém flanelovém obleku, který ke mně rychle vykročil. Přes oči měl staženou střechu klobouku. Ústa měl plná zubů jako barakuda.

„Kde je Dewar?“

„O tom jsem v životě neslyšel.“

„Owen Dewar. O tom jste slyšet musel!“

Pistole ho přitáhla o krok blíž ke mně a narazila na mou hrudní kost. Volnou levicí mě ohmatal. Viděl jsem jen jeho neměnný úsměv, zarámovaný prudkým světlem. Popadla mě bláznivá touha ten úsměv odstranit. Ale pistole mi v tom bránila.

„Pletete si nás s někým jiným.“

„Houby! Tohle je ten dům a tohle je ta fuchtle. Vylezte ven, dámo!“

„Ani mě nenapadne,“ pípla za mnou Clare.

„Vylezte, nebo toho vašeho milase provrtám!“

Neochotně se vysoukala z auta. Barakudí zuby shlédly na její kotníky, jako by je chtěly rozkousat. Pokusil jsem se ho odzbrojit. Ale pistole se mi přitiskla na solar plexus, že jsem se až prohnul. A pak mě její ústí rýplo do skráně a odhodilo mě na blatník mého vozu. Cítil jsem, jak mi kolem ucha stéká krev.

„Zbabělče! Nechte ho na pokoji!“ Vrhla se na něj. Obratně se uhnul, nepřestávaje mi mířit na prsa. Clare upadla koleny na asfalt.

„Vstaňte, dámo, ale držte jazyk za zuby. Kolik milasů si vůbec vodíte na šňůře?“

Postavila se. „Tohle není můj milas. Kdo jste? A kde je Ethel?“

„No to je teda gól.“ Jeho úsměv se přiostřil. „Vy jste Ethel. Otázka je, kde je Dewar.“

„Žádného Dewara neznám.“

„Ale znáte, Ethel! Znáte ho tak dobře, že jste se za něj provdala. Tak mi povězte, kde je, a nikomu se nic nestane.“ Snížil rozhodný hlas a dodal chraptivě: „Jenže nemám moc času nazbyt.“

„Pletete se,“ řekla Clare. „Jste úplně vedle. Já nejsem Ethel. Já jsem Clare. Ethel je má starší sestra.“

Trochu ustoupil a pootočil pistoli, aby měl na mušce nás oba. „Obraťte se ke světlu. Ať se na vás můžu pořádně podívat.“

Udělala, co jí nařídil, a zaujala strnulý postoj. Muž si přehodil pistoli do levé ruky a z náprsní kapsy vytáhl fotografii. Od té obrátil pohled k dívce a nerozhodně zakroutil hlavou.

„Jste jí podobná. Ale jste mladší než tahle a štíhlejší.“ Podal jí fotografii. „Vaše sestra?“

„Jo, to je Ethel.“

Přes rameno jsem se jí podíval na fotografii. Byla to zvětšenina nenarežírovaného záběru dvou osob. Jedna byla hezká blondýna, která vypadala jako Clare za pět let ode dneška. Opírala se o paži vysokého snědého muže s tenounkým knírkem. Culili se na sebe a za nimi byl květinami vyšňořený oltář.

„Kdo je ten muž?“ zeptal jsem se.

„Dewar. Kdo jiný?“ řekly zuby za pistolí. „Brali se minulý měsíc v Las Vegas. Tu fotku jsem dostal v jedné tamější kapli. Ta patří k svatbě za pětadvacet dolarů.“ Vytrhl ji z Clariných prstů a dal si ji zpátky do kapsy. „Trvalo mi pár neděl, než jsem je vystopoval. Ona totiž vystupovala pod svým dívčím jménem.“

„A kde jste ji dopadl? V San Diegu?“

„Vůbec jsem ji nedopad. Byl bych tady, kdybych ji byl dopad?“

„A proč ji sháníte?“

„Ji nesháním. Proti té fuchtli nic nemám, až na to, že se dala dohromady s Dewarem. Toho sháním.“

„Proč?“

„To vás nemusí zajímat. Jeden čas pro mě dělal.“ Pistole se otočila přímo proti Clare. „Víte, kde vaše sestra je?“

„Ne, nevím. A kdybych to věděla, tak bych vám to neřekla.“

„Takhle se mnou nemluvte, dámo. Mně jde o spolupráci. Se všemi.“

Vložil jsem se do toho: „Její sestra se už týden pohřešuje. Silniční policie našla její vůz v San Diegu. Na předních sedadlech jsou krvavé skvrny. To víte jistě, že jste ji nedopadl?“

„Otázky kladu já, mladej.“ Ale hlas mu už zněl trochu nejistě. „Co je s Dewarem, když ta blondýna je v tahu?“

„Myslím, že upláchl s jejími penězi.“

Clare se ke mně otočila. „Tohle všechno jste mi neřekl.“

„Říkám to teď.“

Zuby se zeptaly: „Ona měla peníze?“

„Spoustu.“

„Ten parchant! Ten parchant nás dostal oba dva, co?“

„Dewar vás obral o peníze?“

„Moc se ptáte, mladej. Jednou se uptáte k smrti. Teď stůjte deset minut, kde stojíte, oba. Ani se nehněte, neječte, netelefonujte. Třeba se rozhodnu objet blok a vrátím se, abych se přesvědčil, že jste mě poslechli.“

Odcouval vstříc palčivému světlu hledáčku. Dvířka jeho auta se zabouchla. Světlo zhaslo. Odjel do tmy a už se nevrátil.

Bylo už po půlnoci, když jsme dojeli do San Diega, ale v domě Falkových se ještě svítilo. Byla to štuková vilka v ulici se stejnými vilkami.

„Jednou jsme tady bydlely,“ řekla Clare. „To když jsem chodila na střední školu. Tamhle v tom domku, v tom druhém od rohu.“ Její hlas zněl nostalgicky a rozhlížela se po těch všelijak sflikovaných stavbách, jako kdyby pro ni znamenaly něco drahocenného. Bylo to předillmanské údobí jejího mladého života.

Zaklepal jsem na přední vchod. Pootevřela ho na řetěz velká, hennou obarvená hlava nad župánkem. Ale když vedle mě uviděla Clare, rozevřela dveře dokořán.

„Clare, zlato moje, kde se tu bereš? Pokoušela jsem se tě dovolat do Berkeley a ty jsi tady. Jak se máš, zlato?“

Rozpřáhla ruce a mladší žena jí skočila do náruče. „Ách, Gretchen,“ zvolala s obličejem na zrzčiných prsou. „Něco se stalo Ethel, něco strašného.“

„Já vím, zlato, ale mohlo to být horší.“

„Horší než vražda?“

„Ethel není zavražděná. To pusť z hlavy. Je moc vážně zraněná, ale zavražděná není.“

Clare odstoupila a podívala se jí do tváře. „Tys ji viděla? Je tady?“

Zrzka zvedla prst k ústům, která byla veliká a přívětivá jako všechno na ní. „Psst, Clare. Jake spí, musí ráno brzy vstávat, jde do práce. Ano, viděla jsem ji, ale tady není. Je v jednom sanatoriu na druhém konci města.“

„Říkalas, že je vážně poraněná.“

„Moc ošklivě ztlučená, to jo, chudinka malá. Ale doktor mi řekl, že se z toho vylíže. Malá plastická operace – a bude jako nová.“

„Plastická operace?“

„Jo, tu bohužel potřebovat bude. Zahlídla jsem dneska její obličej, když ji převazovali. Ale nedělej si starosti, zlatíčko, mohlo to dopadnout hůř.“

„Kdo jí to udělal?“

„Ten mizera, ten její manžel.“

„Edward?“

„Ale ne, kruci. Ten druhý. Ten, co si říká Dewar, Owen Dewar.“

Zeptal jsem se: „Vy jste Dewara viděla?“

„Před týdnem, tu noc, co ji tak zřídil, lump jeden ničemná, hnusná.“ Hluboký kontraalt jí v hrdle zavrčel. „Aspoň na pět minut bych ho ráda dostala do rukou.“

„To by si přálo víc lidí, paní Falková.“

Tázavě se podívala na Clare. „Kdo je ten tvůj přítel? Nepředstavilas nás.“

„Promiň. Pan Archer, paní Falková. Pan Archer je detektiv, Gretchen.“

„No, však jsem si říkala… Ethel nechtěla, abych zavolala policii. Přesvědčovala jsem ji, že by ji zavolat měla, ale byla proti tomu. Hrozně se stydí, chuděra malá, že se zapletla s takovým všivákem. Vždyť ani se mnou se nespojila, až teprv včera večer. To se dočetla v novinách, že objevili její auto, a myslela si, že bych ho pro ni mohla dostat zpátky a postarat se, aby se to vůbec nezveřejňovalo. Pozornost veřejnosti, to je to, čemu se chce nejvíc vyhnout. Já vím, že pro tak krásnou holku, jako je Ethel, je to tragédie přijít o pěkný zevnějšek.“

„Nic se zveřejňovat nebude, jestli se mi to podaří,“ ujišťoval jsem ji. „Šla jste na policii kvůli tomu jejímu vozu?“

„Jake mi radil, abych to nedělala. Říkal, že by to celou záležitost rozvířilo. A doktor mi přiznal, že vlastně jednal protizákonně, když o tom jejím potlučení nic nehlásil. Tak jsem to nechala být.“

„Jak se to vůbec stalo?“

„Řeknu vám všechno, co o tom vím. Ale pojďte do obýváku, děti, a dovolte, abych vám nabídla něco k pití.“

„Jsi hrozně hodná, Gretchen,“ řekla Clare, „ale já musím jít k Ethel. Kde je?“

„V Misijním sanatoriu. Ale nemyslíš, že bys měla počkat do rána? Je to soukromé sanatorium a na návštěvy je hodně pozdě.“

„Musím ji vidět,“ trvala na svém Clare. „Oko bych nezamhouřila, kdybych ji neviděla. Tolik jsem se o ni bála.“

Gretchen si povzdychla: „Jak myslíš, zlatíčko. Můžem se aspoň pokusit. Věnuj mi minutku, abych se oblékla, a ukážu vám, kde ten špitál je.“

Zavedla nás do zešeřelého pokoje, zhasla televizi a rozsvítila světla. Na nízkém stolku vedle divanu stála skoro plná láhev piva. Paní Falková mi nabídla sklenici, kterou jsem vděčně přijal. Clare odmítla. Byla tak nervózní, že se ani nedokázala posadit.

Asi minutu jsme stáli a dívali se jeden na druhého. Pak se vrátila Gretchen a zápasila se zipem na jednom robustním boku.

„Hotovo, děcka. Za volant si radši sedněte vy, pane Archere. Já jsem vypila pár piv, abych si uklidnila nervy. Nebudete mi to věřit, ale od toho dne, co sem přijela Ethel, jsem přibrala pět kilo. Vždycky přibudu na váze, když mě něco zneklidní.“

Vyšli jsme ven, k mému vozu a rozjeli se ke světlům San Diega. Obě ženy se usadily na předním sedadle, Gretchen mě svou objemnou figurou hřála.

„Ethel byla u vás, než se to stalo?“

„No jistě, celý den. Objevila se tu před osmi či devíti dny. V úterý minulý týden to bylo. Neozvala se pár měsíců, naposled mi napsala, že jede do Nevady dát se rozvést. Bylo ještě časné ráno, když přijela; vlastně mě vytáhla z postele. A jen jsem ji uviděla, hned jsem věděla, že něco neklape. Chudák holka byla vyděšená, doslova vyděšená. Studená byla jak mrtvola a jektala zuby. Tak jsem do ní nalila kafe a připravila jsem jí horkou lázeň a pak teprve mi pověděla, co ji tak odrovnalo.“

„Dewar?“

„Vy jste to řek, pane. Ethel si nikdy neuměla vybrat. Když pracovala jako hosteska v Grantově kavárničce, kdysi v dávných časech, vždycky se zakoukala do těch nejhorších lumpů. A když už mluvíme o parchantech, tak tenhle Dewar, to je vrchol. Seznámila se s ním v Las Vegas, když tam čekala, až ji rozvedou s Illmanem. Namluvil jí, že je senzační spekulant. Pár dní po rozvodu si ho vzala. Ohromná romantika. Ohromná obchodní dohoda. Budou z nich prý obchodní partneři. Tvrdil, že má peníze na investice, pětadvacet tisíc nebo tak, a že ví o nóbl hotýlku v Acapulcu, a ten že by mohli koupit dočista za babku, za padesát tisíc. Viděl to tak, že každý z nich vysolí polovičku a že si pak budou do konce života žít v Mexiku jako v bavlnce. Nic z těch peněz jí neukázal, ale ona mu věřila. Vyzvedla si z banky peníze, co vysoudila, a odjela s ním do Los Angeles, aby zavřela svůj dům a vydala se za tou mexickou transakcí.“

„To ji musel zhypnotizovat,“ řekla Clare. „Ethel je přece chytrá obchodnice.“

„Ne, když má vedle sebe něco vysokého, snědého a hezkého, zlato. A to mu přiznat musím, že je to fešák. No žili pár neděl v Los Angeles, za Etheliny peníze, toť se ví, a on tu cestu do Mexika pořád odkládal. Nechtěl jet nikam, chtěl pěkně sedět v domě a pít její drinky a krmit se dobrotami, co uvařila.“

„Schovával se prostě,“ řekl jsem.

„Před čím? Před policií?“

„Před něčím horším. Měl na něj spadeno nějaký jeho gangsterský kámoš z Nevady; a pořád na něj spadeno má. Ethel není jediná, kterou se snažil oškubat.“

„Prima chlápek, co? No Ethel začínala být neklidná. Nelíbilo se jí takhle nečinně sedět s všemi těmi penězi v domě a čekat na nic. Předposlední pondělí večer, teda týden před minulým pondělkem, ho přiměla, aby vyložil karty. A všecko vyšlo najevo. Nemá žádné peníze, vůbec nic. A není podnikatel a neví o žádném hotelu v Acapulcu. Všecko, čím se chvástal, bylo falešné jako padělaná třídolarovka. Zřejmě si vydělával na živobytí hazardní hrou, ale co měl, o to dávno přišel. Nic. Ale ona je teď jeho žena, prohlásil, a tak bude zticha a bude ráda, že je ráda, nebo jí urazí palici.

A to myslel vážně, říkala Ethel. A teď jí to dokázal. Tenkrát čekala, dokud se neopil tak, že usnul, pak si zabalila pár věcí, včetně svých pětadvaceti tisíc, a přijela sem. Byla na cestě do Mexika, kde chtěla docílit co nejrychlejšího rozvodu, ale Jake a já jsme ji přemluvili, aby u nás chvíli zůstala a všecko si promyslela. Jake tvrdil, že by pravděpodobně prohlásili její manželství za neplatné tady v Kalifornii a to že bylo legálnější.“

„Asi měl pravdu.“

„Jo? Možná že to nebyl tak moc chytrý nápad. Zdrželi jsme ji tady tak dlouho, že ji tu Dewar nakonec objevil. Zřejmě nechala doma nějaké dopisy a on se probíral seznamem jejích přátel, až ji našel tady u nás. Přemluvil ji, aby si spolu vyjeli a všechno prodebatovali. Neslyšela jsem, co všechno říkali – byli u ní v pokoji – ale on ji patrně přesvědčoval násilím. Vycházela s ním z domu pokorně jako jehňátko a odjeli jejím vozem. A to jsem ji viděla naposled, spojila se se mnou až včera. Když se nevrátila, chtěla jsem to oznámit policii, ale Jake mi to nedovolil. Říkal, že nemám právo plést se mezi manžele, a takové ty kecy. Teď jsem Jakeovi hezky zostra vyložila, jak se na to dívám. Měla jsem poldy zavolat, hned jak se ten Dewarův sprostý ksicht ukázal u nás přede dveřmi.“

„Co přesně jí provedl?“

„Hrozně ji zmlátil, to je jistá věc. Ethel o tom dneska v noci nechtěla mluvit. To bylo pro ni bolavé téma, z mnoha důvodů.“

„A sebral jí peníze?“

„Zřejmě. Ty jsou pryč. A on taky.“

Jeli jsme po silnici, která se stáčela za kopce Balboa Parku. Stromy té umělé džungle se neklidně zachvívaly proti nebi. Na druhé straně pod námi se město jako zmrzlá kaskáda světel svažovalo k černé vyhloubenině zátoky.

Misijní sanatorium stálo ve východním předměstí, bylo to staré panské sídlo, přeměněné v soukromou nemocnici. Okna v jeho silných kamenných zdech byla malá a zamřížovaná a v některých bylo světlo.

Zazvonil jsem u hlavních dveří. Clare stála tak těsně za mými zády, že jsem cítil její dech. Dveře otevřela žena v nachovém flanelovém úboru. Vlasy jí visely ve dvou šedivých copech, rovných jako podle pravítka. Její tvrdé černé oči si nás tři prohlédly a zastavily se u Gretchen.

„Co je zas, paní Falková?“ zeptala se příkře.

„Tohle je sestra pani… slečny Larrabeeové, Clare.“

„Slečna Larrabeeová nejspíš spí. Neměla by být vyrušována.“

„Já vím, že je pozdě,“ řekla rozechvělým hlasem Clare. „Ale já jsem přijela až ze San Franciska, abych ji mohla vidět.“

„Daří se jí dobře, o tom vás ujišťuji. Je už úplně mimo nebezpečí.“

„Nemohla bych k ní zajít jenom na kratičkou chvilku? Ethel mě ráda uvidí a pan Archer se jí chce na něco zeptat. Pan Archer je soukromý detektiv.“

„Je to zcela proti našemu řádu.“ Neochotně rozevřela dveře. „Počkejte tady, podívám se, je-li slečna vzhůru. A chovejte se, prosím vás, tiše, máme tu i jiné pacienty.“

Čekali jsme v šeré místnosti s vysokým stropem, která kdysi bývala přijímacím salonem. Nehybný vzduch se skličujícím způsobem mísil s pachy plísně a medikamentů.

„Rád bych věděl, co ji přivedlo právě sem,“ řekl jsem.

„Znala starou lady Lestinu,“ vysvětlovala Gretchen. „Jeden čas byla u ní, když tu lady Lestina zřídila penzión.“

„No ovšem,“ přikývla Clare. „Vzpomínám si na to jméno. To bylo v době, kdy Ethel odjela do San Diega. Tehdy táta… tehdy byl zabit… a Ethel musela opustit školu a jít pracovat.“ V očích se jí zatřpytily slzy. „Chudinka Ethel. Vždycky se těžce protloukala a ke mně byla hrozně hodná.“

Gretchen ji polaskala po rameni. „To si piš, zlatíčko. Teď máš příležitost být hodná k ní.“

„Budu, budu. Udělám všecko, co budu moct.“

Z klenuté chodby vyšla paní Lestina. „Nespí. Snad si s ní tedy můžete pár minut promluvit.“

Šli jsme za ní k pokoji na konci jednoho křídla budovy. U dveří čekala ošetřovatelka v bílé uniformě. „Neříkejte nic, co by ji mohlo rozčílit. Pořád ještě je pod vlivem sedativ.“

Pokoj byl velký, ale uboze zařízený. Toaletní stolek bez zrcadla, pár rozviklaných židlí, hnědě natřená postel. Hlava na vysoce nastlaném polštáři byla obalená obvazy, z nichž vykukovaly chomáče plavých vlasů. Žena v obvazech se posadila a rozpřáhla náruč. Bělmo jejích očí bylo zarudlé, zalité krví z popraskaných cév. Pootevřela oteklé rty a tónem nevěřícné radosti šeptla „Clare!“

Sestry se v slzách a se smíchem něžně objaly. „To je báječné, že tě vidím,“ procedila ta starší skrze zpřerážené zuby. „Jak ses sem tak rychle dostala?“

„Přijela jsem, abych se ubytovala u Gretchen. Proč jsi mě nezavolala, Ethel? K smrti jsem se o tebe bála.“

„Hrozně mě to mrzí, miláčku. Měla jsem se ozvat, no ovšem. Ale nechtěla jsem, abys mě takhle viděla. A tolik jsem se styděla. Byla jsem takový strašlivý blázen. A přišla jsem o naše peníze.“

U dveří zůstala stát ošetřovatelka, váhající mezi povinností a dojetím. „Slíbila jste, že se nebudete rozčilovat, slečno Larrabeeová.“

„To je pravda,“ přitakala Clare. „Už na to nemysli. Já odejdu ze školy, najdu si místo a budu se o tebe starat. Teď zas pro změnu potřebuješ ty, aby se o tebe někdo staral.“

„Nesmysl! Za pár neděl budu v pořádku.“ Statečný hlas, vycházející z obvazové masky, byl hluboký a rozechvělý. „Nedělej žádná ukvapená rozhodnutí, holčičko. Hlavu mám samou krev, ale rozbitá není.“ Sestry se na sebe dívaly s mlčenlivou hlubokou láskou.

Přikročil jsem k posteli a představil se. „Jak se vám to stalo, slečno Larrabeeová?“

„To je dlouhá historie,“ zašišlala, „a moc špinavá.“

„Paní Falková mi většinu z toho vyprávěla, až do toho momentu, kdy vás Dewar přinutil, abyste si s ním vyjela autem. Kam vás odvezl?“

„Na pobřeží. Myslím, že to bylo v La Jolle. Bylo už pozdě a nikdo tam nebyl. A zvedal se příliv. A Owen měl revolver. Byla jsem vyděšená. Nevěděla jsem, co ještě ode mě chce. Mých pětadvacet tisíc už měl.“

„Ty peníze už měl?“

„Ano. Byly v mém pokoji u Gretchen. Owen mě donutil, abych mu je dala, než jsme odjeli. Ale to mu nestačilo. Prohlásil, že tím, že jsem od něj odešla, jsem urazila jeho hrdost. Že tu svou hrdost musí uspokojit.“ Jako tenké ocelové vlákno se jejím hlasem proplétalo opovržení.

„Tím, že vás ztluče?“

„Zřejmě. Mlátil mě, pořád a pořád. Patrně si myslel, že je po mně, když šel pryč. Když jsem přišla k sobě, cákaly na mě vlny. Nějak se mi podařilo vstát a dostat se k autu. Ale to mi nebylo nic platné, protože Owen odnesl klíčky. Divná věc, že si nevzal i auto.“

„To se dá snadno vystopovat,“ řekl jsem. „Co jste tedy udělala?“

„To sotva vím. Myslím, že jsem chvíli seděla v autě a uvažovala, co si počít. Pak jel kolem taxík, tak jsem ho zastavila a řekla mu, ať mě zaveze sem.“

„To nebylo moc moudré, že jste nešla na policii. Policie mohla dostat zpátky vaše peníze. Teď už stopa vychladla.“

„Přišel jste mi dělat kázání?“

„Odpusťte, nechtěl jsem…“

„Div jsem nezešílela bolestí. Sotva jsem věděla, co dělám. Nebyla bych snesla, aby mě někdo viděl.“

Její prsty si nervózně hrály se záhyby přikrývky. Clare vztáhla paži a hladila jí ruce, až je uklidnila. „No tak, no tak, miláčku,“ broukala. „Nikdo ti nic nevytýká. Neber si to tak. Clare se o tebe bude starat.“

Maskovaná hlava se svezla na polštář. Ošetřovatelka vykročila starostlivě k nám. „Myslím, že slečna Larrabeeová už toho má dost, nezdá se vám?“

A vystrkovala nás z pokoje. Clare ještě chviličku otálela u sestry, pak přišla za námi k autu. Celou cestu k Pacific Beach seděla mezi mnou a Gretchen v zamyšleném mlčení. Než jsem je vysadil před domem, žádal jsem ji, aby mi dovolila jít na policii. To povolení mi nedala a ničím, co jsem dokázal říct, jsem její rozhodnutí nezměnil.

Zbytek noci jsem strávil v jednom motelu a snažil jsem se přeplazit práh spánku. Krátce po úsvitu jsem se vyhrabal ze zmuchlaného ložního prádla a jel jsem do La Jolly. La Jolla je předměstí San Diega, malé letovisko, obklopené mořem. Bylo šedivé ráno. Svažující se ulice byly vydrhnuté chladnými výdechy moře a moře samo vypadalo jako vykovaný starý cín.

Zahřál jsem se snídaní v jednom bufetu a udělal jsem okružní cestu po všech hotelech a motelech. Minulý týden se nikde neubytoval muž, podobný Dewarovi. Zkusil jsem pátrat u autobusových a taxíkářských společností, ale marně. Dewar vyklouzl z města zcela nepozorovaně. Ale sehnal jsem tip na řidiče taxíku, který zavezl Ethel do Misijního sanatoria. Řidič se zmínil o zraněné ženě dispečerovi a dispečer mi sdělil jeho jméno i adresu: Stanley Simpson, Calle Laureles, číslo 38.

Simpson byl břichatý, zklamaně se tvářící mužský, který se pár dní neholil. Přišel ke dveřím své chatičky ve spodním prádle a vytíral si z očí spánek. „O co frčí, vašnosti. Jestli jste mě vytáh z postele, abyste mi něco prodal, tak vás čeká zklamání.“

Řekl jsem mu, kdo jsem a proč jsem přišel. „Pamatujete se na tu ženu?“

„To teda pamatuju. Krvácela jako zapíchnutý prase, celý zadní sedadlo mi zakrvácela. Pár hodin mi trvalo, než jsem to vypucoval. Někdo ji mlátil pažbou pistole, jestli chcete něco vědět. Chtěl jsem ji zavízt do špitálu, ale ona že prej ne. Ksakru, přeci jsem se s ní v tom jejím stavu nemoh hádat. Udělal jsem chybu?“ Jeho malátná ústa se zašklebila v pochybovačné grimase.

„Jestli ano, tak to není důležité. Je o ni dobře postaráno. Já jen myslel, že jste třeba zahlédl toho chlapa, co jí to udělal.“

„To teda ne, pane. Byla tam sama, nikdo jinej nebyl v dohledu. Vylezla ze zaparkovanýho auťáku a vpotácela se do ulice. Přeci jsem ji tam nemoh nechat, no ne?“

„Ovšemže ne. Jste milosrdný Samaritán, Simpsone. Kde přesně jste ji naložil?“

„Dole u zálivu. Seděla v tom buicku. Já vysadil jednu parta u pobřežního klubu a vracel jsem se a koukal po dalším kunšaftovi…“

„Kdy to bylo?“

„Asi tak v deset, mám dojem. Můžu si to zkontrolovat v záznamech.“

„Není třeba. Mimochodem, zaplatila vám za svezení?“

„Jo, měla v portmonce dolar a ňáký drobný. Dalo jí moc práce, než to dala dohromady. Žádnej tazér,“ dodal zasmušile. „Smůla.“

Zamlžené oči se trochu rozjasnily. „Vy jste její přítel, že jo? Řek byste jí, že za takovýhle rito si diškreci zasloužím? Líp pozdě než nikdá, říkám já.“

Dal jsem mu dolar.

La Jolla byla zhruba půlkruhová zátoka na úpatí strmého kopce, obklopená několika hotely. Úzká pláž i ulice nad ní byly opuštěné. Vítr od moře odvál časnou ranní mlhu, ale nebe bylo stále zamračené a moře ponuré. Vysoké vlny se řítily k pláži jako kácející se kamenné stěny a tříštily se do pěny o skaliska, lemující vstup do zátoky.

Seděl jsem v autě a pozoroval je. Byl jsem ve slepé uličce. To mořem vymetené místo pod kovovým nebem mi připadalo jako slepá ulička celého světa. Daleko na moři jako nějaká tříska na obzoru plula letadlová loď. Vzlétl z ní tryskáč a čmáral po obloze obrovské nuly.

Můj pohled upoutalo něco světlého. Bylo to v úžlabí mezi vlnami pár set metrů před zátokou. Pak to bylo na hřebenu vlny: aluminiová kyslíková bomba potápěčského přístroje, připevněná k nahým snědým zádům. Nositel bomby ležel na břiše na surfovém prknu a nohama s černými ploutvemi se odkopával ke břehu. Odrážel se rázně a jednou rukou pádloval, ale dostával se vpřed velmi pomalu. Druhou ruku vláčel v neprůhledné vodě. Jako by něco za sebou táhl, něco těžkého. Možná ulovil harpunou žraloka nebo sviňuchu. Z jeho tváře za skleněnou kuklou se nedalo nic vyčíst.

Vylezl jsem z auta a sestupoval na pláž. Muž na surfovém prkně se šplhal na hřebeny vln, klouzal do úžlabí mezi nimi a unavenými jednorukými tempy se ke mně přibližoval. Poslední vlna ho zvedla a hodila na písek téměř k mým nohám. Odtáhl jsem prkno z ustupujícího příboje a pomohl mu udržet lano, které svíral jednou rukou. Jeho úlovkem nebyl žádný tvor zrozený mořem. Byl to člověk.

Smyčka na konci lana byla obtočena kolem jeho těla pod pažemi. Ležel tváří do písku jako vyčerpaný běžec. Byl to vysoký muž, oblečený do promočeného tvídového obleku. Obrátil jsem ho a spatřil jsem orlí profil, vlasově tenký knírek nad modrými ústy, tmavé oči zalepené pískem. Owen Dewar tedy unikl po vodě.

Potápěč sundal kuklu, těžce se posadil a jeho hruď pracovala jako kožešinový kovářský měch. „Tak já se potápím kvůli perlorodkám,“ vypravil ze sebe mezi výdechy, „a najdu tohle. Zachycený mezi dvěma skaliskama v deseti, dvanáctimetrový hloubce.“

„Jak dlouho byl ve vodě?“

„Těžko říct. Já bych to odhad na pár dní. Koukněte se na tu jeho barvu. Chudák utopenec. Ale kdyby se aspoň netopili v mým lovišti.“

„Znáte ho?“

„Kdepak. Vy jo?“

„Nikdy předtím jsem ho neviděl,“ řekl jsem po pravdě.

„Co kdybyste brnknul na policii, kamaráde? Já jsem utahanej, že se sotva hejbu. A jestli nic nevylovím, tak dneska nežeru. Za vylovený mrtvoly vám nikdo nic nezaplatí.“

„Hned to zařídím.“

Prohrabal jsem mrtvému kapsy. V saku měl svazek klíčků od automobilu a vzadu v gatích tašku z aligátoří kůže. Žádné peníze v ní nebyly. Ale dal se přečíst řidičský průkaz: Owen Dewar, Mesa Court, Las Vegas. Tašku jsem zastrčil zpátky. Hlava se přitom otočila stranou. Uviděl jsem malý otvor v jeho krku, dočista vymytý vodou.

„Panenko Marie!“ vydechl potápěč. „On byl zastřelenej!“

V polovici dopoledne jsem dojel zpátky k domu Falkových. Slunce už vypálilo mraky a začalo být vedro. V denním světle vypadala dlouhá ulice bez stromů a se stejnými vilkami lacině a sešle. Byla to jedna z těch mnoha předměstských chudých čtvrtí, které válka rozsela po celé jižní Kalifornii.

Gretchen postřikovala starou hadicí hnědý trávníček před domem. Na té zahrádce, mrňavé jako kapesník, vypadala příliš mohutně. V opalovacím úboru, který sotva zakrýval její přerůzné vypukliny, se zdála ještě mohutnější. Zastavila přívod vody, když jsem vystoupil z vozu.

„Co se děje? Máte napsáno na obličeji, že nastaly trable.“

„Dewar je mrtvý. Zavražděný. Nějaký potápěč ho našel v moři u La Jolly.“

Přijala to klidně. „Moc špatná zpráva to není, no ne? Patří mu to. Kdo ho zabil?“

„Říkal jsem vám, že po něm šel nějaký pistolník z Nevady. Možná že ho dostal. Ať tak nebo tak, Dewara někdo postřelil a on vykrvácel z rány na krku. A pak ho vrah hodil do oceánu. Musel jsem to dát do rukou policie, když v tom jde o vraždu.“

„Pověděl jste jim, co se stalo Ethel?“

„Musel jsem. Teď s ní mluví v sanatoriu.“

„A co její peníze? Našly se u něj peníze?“

„Vůbec nic. A nežil tak dlouho, aby je mohl utratit. Policejní patolog soudí, že je mrtvý už týden. Ten, kdo dostal Dewara, dostal současně i peníze.“

„Uvidí je někdy Ethel, co myslíte?“

„Jestliže dopadneme vraha a on je bude mít ještě u sebe. To je dost důležité jestliže. Mimochodem, kde je Clare? U sestry?“

„Clare se vrátila do Los Angeles.“

„Proč?“

„Na to se mě neptejte.“ Pokrčila růžovými rameny. „Přemluvila Jakea, aby ji odvezl na nádraží. Ještě než šel do práce. Já ani nebyla vzhůru. Ani mi neřekla, že odjíždí.“ Gretchen se zatvářila dotčeně.

„Dostala nějaký telegram, nebo jí někdo telefonoval?“

„Nic takového. Vím jenom to, co mi řekl Jake. Ukecala ho, aby jí půjčil deset lupenů. To by mi tak moc nevadilo, jenže to byly naše poslední hotové prachy, než bude výplata. No snad to dostaneme zpátky, jestli Ethel získá svoje peníze.“

„Dostanete je zpátky!“ prohlásil jsem. „Clare je, jak se zdá, poctivá holka.“

„To jsem si myslela vždycky. Když žily tady, než se Ethel seznámila s Illmanem a přišla k prachům, Clare byla nejhodnější žába z celého bloku. Přes ten malér u nich v rodině.“

„Jaký to byl malér?“

„Její táta se zastřelil. To jste nevěděl? Holky říkaly, že to byla nešťastná náhoda, ale lidi tady v ulici… my jsme věděli, jak to bylo. Pan Larrabee se hrozně změnil, když ho opustila žena. Pořád jen dumal, pil a dumal. Clare mi ho včera večer připomínala. Chovala se tak divně, když jste odjel. Nepromluvila ani slovo a ani se na mě nepodívala. Zavřela se v pokoji a byla studená jak psí čumák. Mám-li být dočista upřímná, tak to já nemám ráda, když se na můj dům pohlíží jako na motel a na Jakea jako na taxikáře. To nejmenší, co mohla udělat, bylo dát mi aspoň sbohem.“

„To vypadá, jako by jí něco začalo vrtat hlavou!“

Celou cestu do Los Angeles jsem přemýšlel, co to může být. Přes dvě hodiny mi trvalo, než jsem ze San Diega dojel do Západního Hollywoodu. U chodníku pod sekvojovým domem stál černý lincoln s hledáčkem a nevadskou poznávací značkou. Hlavní vchod do domu byl dokořán.

Přemístil jsem svou pistoli z brašny do kapsy saka a ujistil jsem se, že je odjištěná. Stoupal jsem terasovitou zelení vedle příjezdové cesty. Mé nohy nepůsobily v trávě žádný zvuk. Když jsem došel k verandě, slyšel jsem zevnitř hlasy. Jeden, ten chraptivý a vražedně monotónní patřil tomu pistolníkovi.

„Vezmu si je, ségro. Jsou moje.“

„Lžete.“

„Často, ale tentokrát ne. Ty prachy jsou moje.“

„Patří mé sestře. Jaké vy na ně máte právo?“

„Tohle: Dewar mi je ukrad. Hrál pro mě poker v Las Vegas, o veliký prachy, v několika tamějších hotelech. Uměl senzačně rozdávat a já věřil, že vždycky něco trhne. Nechával jsem to pár dní narůst a to byla chyba. Měl jsem ho líp hlídat. Vykašlal se na mě, zdrhnul a připravil mě o pětadvacet táců, ne-li o víc. To jsou ty prachy, co máte v rukou, dámo.“

„Tomu nevěřím. Nemůžete to dokázat.“

„Já nic dokazovat nemusím. Za mě to dokáže železo. Tak sem s tím!“

„To byste mě musel dřív zabít.“

„Asi budu muset.“

Protáhl jsem se podél zdi k otevřeným dveřím. Clare se opírala zády o protější stěnu předsíně. Na prsa tiskla svazek bankovek. Přede mnou byla široká flanelová pistolníkova záda. Vykročil k dívce.

„Nepřibližujte se ke mně!“ Křičela tenkým, zoufalým hlasem. Bez sebe hrůzou, snažila se prostoupit zdí.

„Nerad beru děckám cukrátka,“ řekl velice mírně. „Jenže ty prachy dostat musím.“

„Nemůžete. Patří Ethel. Je to všecko, co má.“

„Trhni si nohou, dámo. Ty i tvoje ségra.“

Zvedl ozbrojenou ruku a uhodil Clare do tváře pažbou pistole. Lehce. Sáhla si na podlitinu, kterou to způsobilo, a řekla v zoufalé otupělosti:

„Tak to vy jste zmlátil Ethel, viďte? A teď mlátíte mě. Vy rád lidi mlátíte, viďte?“

„Měj rozum, dámo! Tady nejde jen o prachy, jde o princip. Když připustím, aby se taková věc stala jednou, stane se znova. Nemůžu si dovolit, aby z toho někdo vybruslil. Musím jednat podle svých zásad.“

Řekl jsem ode dveří: „Proto jste Dewara zabil?“

Vydal zvířecí skřek a prudce se ke mně otočil. Vystřelil jsem dřív než on, dvakrát. První střela ho rozkymácela, zvrátil se na patách. Jeho kulka vylétla vzhůru a zaryla se do stropu. Má druhá střela ho úplně zbavila rovnováhy a přirazila ho ke stěně. Jeho krev pocákala Clare a peníze v jejích rukou. Jednou zaječela, velice hlasitě.

Muž z Las Vegas upustil pistoli. Zarachotila na parketách. Ve snaze zadržet krev sevřely jeho ruce prostřelenou hruď. Sklouzl pomalu po stěně, na tváři masku úsměvné bolesti, a praštil sebou na podlahu. Vydechl rudé bubliny a vypravil ze sebe:

„Špatně jste mě pochopil. Já Dewara nezabil. Ani… jsem nevěděl, že je po něm. Ty prachy… patří mně. Udělal jste velikánskou… chybu, mladej.“

„Vy taky.“

Pořád se usmíval, jako by oceňoval krutý vtip. Pak se jeho škleb změnil v široce otevřená ústa. Zhroutil se na bok.

Clare zvedla pohled od něho ke mně. Oči měla vykulené a temné z té podívané na smrt. „Nevím, jak vám poděkovat. Byl by mě zabil.“

„Pochybuju. Spojoval jenom potěšení s obchodní záležitostí.“

„Ale na vás vystřelil.“

„To je v pořádku. Nikdo nebude pochybovat, že šlo o sebeobranu.“

„A to je pravda, co jste mu řekl? Že Dewar je mrtvý? On ho zabil?“

„To mi povězte vy.“

„Jak to myslíte?“

„Vy máte peníze, které Dewar sebral vaší sestře. Jak jste k nim přišla?“

„Byly tady, tady v domě. Našla jsem je v kuchyni.“

„To se dá těžko spolknout, Clare.“

„Ale je to pravda.“ Sklopila oči ke krví pocákaným penězům v rukou. Horní bankovka byla stovka. Bezděky se snažila ji otřít o šaty. „Měl je tu schované. Musel se sem vrátit a schovat si je.“

„Ukažte mi kde.“

„Moc hodný na mě nejste. A mně není dobře.“

„Dewarovi taky ne. Nezastřelila jste ho náhodou vy?“

„Jak bych mohla? Byla jsem v Berkeley, když se to stalo. A kéž bych byla v Berkeley zpátky!“

„Tak vy víte, kdy se to stalo? Ano?“

„Ne!“ Kousla se do rtu. „Tak to taky nemyslím. Chci prostě říct, že jsem byla v Berkeley celou tu dobu. Vy jste svědek, byl jste se mnou v tom vlaku, co jel odtamtud.“

„Vlaky jezdí obojím směrem.“

Podívala se na mě s nechutí. „Vůbec nejste hodný. Když si pomyslím, že ještě včera jsem vás pokládala za milého člověka…“

„Zdržujete mě, Clare. Musím zavolat policii. Ale nejdřív chci vidět, kde jste našla ty peníze. Nebo kde říkáte, že jste je našla.“

„V kuchyni. Musíte mi věřit. Trvalo mi dlouho, než jsem sem z nádraží dojela autobusem. A zrovna když jsem ty peníze objevila, přišel ten… ten chlap.“

„Jestli vám mám věřit, musíte mi předložit nějaký důkaz.“

K mému překvapení ten důkaz v kuchyni byl. Na stolku vedle dřezu stála otevřená plechovka s moukou. Na mouce bylo vidět, že se v ní někdo hrabal prsty, a v dřezu byl pohozen zamoučený nepromokavý sáček.

„Schoval si ty peníze do mouky,“ řekla Clare. „Asi měl za to, že tam budou ve větším bezpečí, než kdyby je nosil u sebe.“

To neznělo moc pravděpodobně. Na druhé straně je však mozek kriminálníka schopen všelijakých podivností. Jakého kriminálníka, ptal jsem se v duchu: Clare Larrabeeová nebo Owen Dewar, nebo někdo jiný? Zeptal jsem se:

„A jak jste přišla na ten nápad, rozjet se zpátky sem a hledat ty peníze?“

„To mi včera v noci poradila Ethel. V poslední chvíli, než jsem od ní odešla. Řekla mi, že tohle byla jeho oblíbená schovávačka, když s ním tady žila. Objevila ji jednoho dne čirou náhodou.“

„Schovávačka čeho?“

„Nějaké drogy. On byl feťák. Pořád si myslíte, že lžu?“

„Někdo lže docela určitě. Ale asi vám budu muset věřit, než se dovím něco pravděpodobnějšího. Co s těmi penězi uděláte?“

„Ethel mi řekla, že jestli je najdu, mám je uložit do banky.“

„Na to teď není čas. Radši mi je dejte, mám ve své kanceláři trezor.“

„Ne. Vy mi nedůvěřujete. Proč bych já měla důvěřovat vám?“

„Protože mi důvěřovat můžete. A vy to víte. Kdyby je zkonfiskovala policie, musela byste dokazovat, kdo je jejich vlastník, abyste je dostala zpátky.“

Byla příliš zmořená, aby se vzmohla na odpor. Dovolila, abych jí peníze vzal z rukou. Spěšně jsem je prolistoval a zhruba jsem odhadl, kolik to je. Docela jistě to bylo pětadvacet tisíc. Na tu částku jsem jí rychle napsal stvrzenku a svazek bankovek jsem si dal do náprsní kapsy.

Bylo už po setmění, když to poldové se mnou vyřídili. To už jsem byl schopen porovnat všechna fakta s policií v San Diegu a v Los Angeles. S pomocí kamaráda v úřadě státního zástupce, očitého svědectví Clare Larrabeeové a kulky ve stropě jsem se z toho dostal, aniž si mě odvedli. Pomohl taky rejstřík mrtvého. Byl v podezření, že zastřelil Bugsyho Siegela, po němž zdědil leccos z jeho majetku. Jmenoval se Jack Fidelis, requiescat in pace.

Odjel jsem po bulváru do své kanceláře. Sunset Strip se opět rozžíhal pro kšeftaře. Hvězdy shlížely na ten oheň neonů jako přísné, vědoucí oči. Stáhl jsem na oknech žaluzie, zamkl dveře a spočítal peníze: 26.380 dolarů. Zabalil jsem je do balicího papíru, zapečetil a schoval do trezoru. Raději bych je byl roztrhal na maličké kousky a spláchl ty zelené konfety do záchodu. Dva lidé už kvůli nim zemřeli. Nijak jsem netoužil připojit se k nim jako třetí.

Dal jsem si stejk v restauraci na mezinárodním letišti a kyvadlovým letadlem jsem se přepravil do Las Vegas. Tam jsem strávil vyčerpávající noc v různých hernách, pozoroval důvěřivé kořeny, jak rozfofrovávají své peníze na dovolenou, ždímají i ze mě mé drobné a baví se s mládenci a děvčaty, kteří ty prachy shrabují. Zbytek z Illmanových dvou stovek mi obstaral fakta, která jsem potřeboval.

Ráno jsem letěl zpátky do Los Angeles, vzal si svůj vůz a zamířil do San Diega. Byl jsem tak utahaný, že bych jako kůň usnul i ve stoje. Ale něco naléhavějšího než spánek nebo únava mi sedělo v týle a sešlapovalo akcelerátor až k podlaze. Bylo to pomyšlení na Clare.

Clare byla u sestry v sanatoriu. Čekala před zavřenými dveřmi Ethelina pokoje, když mě paní Lestina zavedla nahoru. Vypadala, jako by měla za sebou ještě víc vyčerpávající noc, než byla ta moje. Byla neupravená, neučesaná, pusu měla nenamalovanou. Stopa po Fidelisově pistoli zmodrala a roztáhla se až k opuchlému oku. Říkal jsem si, jak málo stačí, aby z ní bylo něco ještě horšího než vagabund.

„Máte je s sebou?“ zeptala se, jakmile paní Lestina byla z doslechu. „Ethel se na mě zlobí, že jsem vám je svěřila.“

„To mě nepřekvapuje.“

„Dejte mi je. Prosím vás.“ Její ruka mi chňapla po rukávu. „Proto jste přeci přijel, abyste mi je vrátil.“

„Jsou v sejfu v mé kanceláři v Los Angeles. Jestli totiž mluvíte o těch penězích.“

„O čem jiném bych mluvila? Budete se tam muset rozjet zpátky a vyzvednout je. Ethel nemůže odejít bez nich. Potřebuje je na zaplacení účtu.“

„Copak Ethel zamýšlí někam odjet?“

„Já jsem ji přemluvila, aby se se mnou vrátila do Berkeley. V tamější nemocnici bude o ni líp postaráno a já vím o dobrém plastickém chirurgovi…“

„Bude toho zapotřebí víc, aby se Ethel vzpamatovala.“

„Jak to myslíte?“

„To byste měla uhodnout. Nejste hloupá holka, nebo jste? Oblafla vás zrovna tak, jako oblafla mě?“

„Nevím, o čem mluvíte. Ale nelíbí se mi to. Pokaždé když se s vámi setkám, připadáte mi odpornější než posledně.“

„Tohle je odporná záležitost. Padá na nás na všecky, no ne, děťátko?“

Zahleděla se na mě nevyzpytatelně skrze mlhu pochybností. „Neopovažujte se říkat mi děťátko. Chvíli jsem si myslela, že jste opravdový přítel, ale vy mě vůbec nemáte rád. Říkáte hrozné věci. Patrně si myslíte, že mě můžete do té míry vylekat, že vám nechám ty peníze. Tak to nemůžete.“

„To je můj problém, co s těmi penězi,“ řekl jsem.

„Dáte je mně a Ethel, to s nimi uděláte. Existujou zákony na to, jak jednat s lidmi, jako jste vy…“

„A s lidmi jako je Ethel. Musím s ní mluvit.“

„Já vám to nedovolím. Má sestra toho už vytrpěla dost.“

Rozpřáhla paže přes celou šířku dveří. Byl jsem v pokušení odejít, poslat jí ty peníze a na všechno zapomenout. Ale nutnost všechno to zakončit mě zadržela tak velitelsky, jako by mi do zad mířila nějaká pistole.

Uchopil jsem ji v pase, zvedl ji a pokusil se postavit ji vedle dveří. Celé tělo se jí začalo křečovitě zmítat. Ručeji vklouzly pod mé paže a sevřely mě. Hlava jí klesla na mé rameno a přitiskla se k němu. A najednou, jako opožděný déšť po bouřce, jí z očí vytryskly slzy. Stál jsem tam, držel v náručí její třesoucí se tělo, snažil jsem se zchladit nebezpečnou horkost, která se mi zvedla v cévách, a ptal jsem se v duchu, co mám k čertu dělat.

„Ethel to udělala kvůli mně,“ vzlykala. „Chtěla mi zajistit šťastný start do života.“

„O první kroky se vám postarala. Řekla vám to?“

„Nemusela. Bylo mi to jasné. Snažila jsem se něco si předstírat, ale bylo mi to jasné. Když mi řekla, kde ty peníze najdu, když mi to včera… ne, předevčírem večer řekla…“

„Bylo vám tedy jasné, že je sebrala Dewarovi a ukryla je v domě?“

„Ano. Vrtalo mi to hlavou a nemohla jsem se toho zbavit. Ethel vždycky strašně riskovala, peníze pro ni strašně moc znamenají. Nechce je pro sebe. Chce je pro mě.“

„Ale na vás nemyslela, když prohrávala peníze, které dostala od Illmana. Prošustrovala je v jediném týdnu.“

„Tak takhle to s nimi dopadlo?“

„Takhle. Letěl jsem včera na noc do Las Vegas a mluvil jsem s některými lidmi, co shrábli její peníze, s karbaníky a sázkaři. Pamatovali se na ni. Měla ten týden šeredný záchvat hráčské horečky. A z toho se dostala, teprv když všechny její peníze byly fuč. Potom možná pomyslela na vás.“

„Chudák Ethel. Já jsem ji zažila ve chvílích, kdy měla ve hře kliku.“

„Chudák Dewar,“ poznamenal jsem.

Dveře vedle nás zavrzaly a otevřely se. Vykoukla na nás hlaveň modrého revolveru. Nad ním zlobně, rudě planuly z ofačované tváře Etheliny oči.

„Pojďte dovnitř, oba dva.“

Clare k ní vztáhla ruce. „Ne, Ethel! To nesmíš, drahoušku! Dej mi ten revolver.“

„Já vím, co s ním. Vím, co dělám.“ Ustoupila. Přidržovala se kliky.

„Radši udělejme, co chce,“ radil jsem Clare. „Vám neublíží.“

„Ani vám, když mě k tomu nedonutíte,“ řekla Ethel. „Nesahejte na pistoli a nepokoušejte se o nějaký podraz. Víte, jak to dopadlo s Dewarem.“

„Ne tak přesně, jak to víte vy.“

„Kvůli tomu chlapovi neplýtvejte slzami. Ušetřte si je pro sebe. A pojďte sem.“ Revolver kategoricky zahrozil.

Protáhl jsem se kolem ní. Clare vešla za mnou. Ethel zavřela dveře a přikročila k posteli. Ani na okamžik ze mě nespustila oči. Posadila se na kraj postele a loket ruky s revolverem si opřela o koleno. Seděla shrbená jako stará ženská troska.

O to divnější bylo, že se jí pod nemocničním úborem kinklaly pěkné nahé nohy, od jejichž nehtů se odlupoval červený lak. Hlas měla tichý, ale zvučný.

„Tohle dělám nerada. Ale jak vás mám přesvědčit, abyste se na všecko díval mýma očima? Chci, aby se tak na to dívala i Clare. Byla to sebeobrana, chápejte. Nechtěla jsem ho zabít. Čekala jsem, že ho už neuvidím. Šel po něm Fidelis, a byla to jen otázka času, kdy ho dopadne. Owen to věděl. Sám mi říkal, že nepřežije tenhle rok. Tím si byl tak jistý, že ho to úplně ochromilo. Ani z domu nechtěl vytáhnout paty.

Někdo musel podniknout nějaké kroky a já se rozhodla, že je podniknu sama. Proč trčet doma a čekat, až se objeví Fidelis, sebere peníze a Owenovi ustřelí hlavu? A ty peníze patřily mně, mně a Clare…“

„Mě z toho vynech,“ přerušila ji Clare.

„Copak to nechápeš, zlato?“ trvala na svém potlučená ústa. „Vážně patřily mně. Byli jsme řádně oddáni, takže co bylo jeho, bylo i moje. A to já ho přemluvila, aby si je vzal. On by jakživ neměl kuráž to udělat. Myslel si, že Fidelis je sám pámbůh. To já jsem si nemyslela. Ale nechtěla jsem tam být, až ho Fidelis najde. Tak jsem od něho odešla. Vzala jsem mu peníze zpod polštáře, když spal, a schovala jsem je tam, kde by je nikdy nehledal. A pak jsem odjela sem. Jak to bylo dál, to už víš. Našel v domě dopis od Gretchen a vypátral mě. Myslel si, že ty peníze mám u sebe. Když se ukázalo, že ne, odvezl mě na tu pláž a mlátil mě. Nechtěla jsem mu říct, kde ty peníze jsou. Tak mi hrozil, že mě zastřelí. Prala jsem se s ním o revolver a ten spustil. Byl to jasný případ sebeobrany.“

„Možná, že ano,“ kývl jsem. „Ale žádná porota tomu neuvěří. Nevinní lidé neházejí své zastřelené oběti do moře.“

„Však já ho tam nehodila. Byl zrovna příliv. Ani jsem se ho nedotkla, když bylo po něm. Prostě tam ležel a odnesla ho voda.“

„A vy jste nad ním stála a dívala se.“

„Nemohla jsem se hnout. Byla jsem tak slabá, že jsem se dlouho nemohla hnout. A když jsem se nakonec pohnula, bylo už pozdě. Byl pryč a měl u sebe klíčky od auta.“

„To on vás odvezl na La Jollu, viďte?“

„Ano.“

„A přitom na vás mířil pistolí. To byl tedy výkon.“

„Ale dokázal to. Přesně tak se to stalo.“

„Vy to aspoň tvrdíte, paní Dewarová.“

Trhla sebou, když jsem vyslovil to jméno. „Nejsem paní Dewarová,“ řekla, „vrátila jsem se k svému dívčímu jménu. Jsem Ethel Larrabeeová.“

„O vaše jméno se nebudeme přít. Stejně je vyměníte za číslo.“

„To teda ne. Střelila jsem ho v sebeobraně, a když bylo po něm, ty peníze patřily jenom mně. Nijak se nedá dokázat, že je ukradl, teď, když Fidelis je taky v tahu. Za to vám vlastně dlužím poděkování.“

„Tak odložte revolver.“

„Tak vděčná zase nejsem.“

Clare k ní vykročila přes pokoj. „Dovol, ať se na ten revolver kouknu, Ethel. To je tatínkův revolver, viď?“

„Buď zticha, blázínku.“

„Nebudu zticha. Tohle se říct musí. Jsi hezky daleko ode mě a sama. Já tam s tebou nejsem. S tímhle nechci mít nic společného, ani s těmi penězi. Copak nechápeš, jak cizí a strašné je pro mě…“ Selhal jí hlas. Zastavila se pár metrů před sestrou, zadržela ji hrozba revolveru, který ji ale podivně přitahoval. „Je to tatínkův revolver, viď? Ten, kterým se zastřelil?“

„A co když je?“

„Na to vám odpovím, Ethel Larrabeeová,“ řekl jsem. „Dewar vás neohrožoval revolverem. To vy jste měla revolver. Přinutila jste Dewara, aby vás zavezl na pláž a tam jste ho chladnokrevně zastřelila. Ale on nebyl hned mrtvý. Žil ještě dost dlouho, aby vás poznamenal. Nestalo se to takhle?“

Ofačovaná tvář mlčela. Od děsivých očí jsem čekal souhlas. Ale byly naprosto nepřístupné a zdivočelé jako oči nějakého zvířete.

„Je to pravda, Ethel?“ Clare shlédla na sestru se soucitem a s hrůzou. „Zavraždilas ho?“

„Udělala jsem to pro tebe,“ vypravila ze sebe zamaskovaná tvář. „Vždycky jsem se snažila dělat to, co bylo nejlepší pro tebe. Ty mi nevěříš? Copak nevíš, že tě mám ráda? Od chvíle, kdy se náš táta zabil, snažila jsem se…“

Clare se odvrátila, udělala pár kroků ke stěně a opřela se o ni čelem. Ethel si strčila hlaveň revolveru do úst. Její zpřerážené zuby se do ní zakously, jako se kuřákovy zuby zakusují do troubele dýmky. Její kosti a vrásčitá část obličeje ztlumily zahřmění výstřelu.

Položil jsem její tělo na postel a přetáhl přes ně pokrývku.

BLONDÝNA S LEOPARDÍM PLÁŠTĚM

U branky v rohu přistávací plochy mě čekal nějaký muž. Nevypadal jako ten, koho jsem předpokládal. Měl na sobě ušpiněnou hnědou koženou bundu, vytahané kalhoty a klobouk stejně zmačkaný a podezřelý jako obličej. Podle šedin ve vlasech a vrásek kolem očí mu muselo být takových čtyřicet let. Oči měl tmavé a vyhýbavé, těkaly sem a tam, jako by pořád odněkud čekaly ránu. Dostal asi moc ran a ošklivých, usoudil jsem. „Archer?“

Přikývl jsem a podával jsem mu ruku. Nevěděl, co s ní. Podíval se na ni podezíravě, jako bych se chystal k nějakému džudistickému chvatu. Nevyndal ruce z kapes bundy.

„Já jsem Harry Nemo.“ Měl chabý, kňouravý hlas. Dalo mu práci vyslovit své jméno. „Bratr mi řek, abych vás odtud přivez. Můžete jet hned?“

„Jen co si vezmu kufřík.“

U přepážky v prázdné hale jsem si vyzvedl své zavazadlo. Na to, jak bylo malé, bylo velice těžké. Kromě kartáčku na zuby a prádla jsem v něm měl dvě pistole a náboje. Speciální osmatřicítku pro náhlé případy a automatickou dvaatřicítku jako rezervu.

Harry Nemo mě vedl ven k autu. Byl to sedmisedadlový vůz, vyrobený zřejmě na zakázku, dlouhý a černý jako smrt. Přední i postranní skla byla tlustá a měla charakteristické žlutavé zabarvení skla neprůstřelného.

„Čekáte, že po vás budou střílet?“

„Já ne.“ Jeho úsměv byl skličující. „Tohle je Nickovo fáro.“

„Proč nepřijel sám Nick?“

Rozhlédl se po opuštěném letišti. Letadlo, kterým jsem přiletěl, bylo už jen blýskavou tečkou nad rudým sluncem. Jedinou lidskou bytostí v dohledu byl pracovník na řídící věži. Nemo se ke mně na sedadle auta naklonil a řekl šeptem:

„Nick je strašpytel. Bojí se i vyjít z domu. Od dnešního rána.“

„Co se stalo dnes ráno?“

„On vám to neřek? Mluvili jste přeci telefonem.“

„Moc mi toho neřekl. Jen, že si chce najmout tělesného strážce. Na šest dní, než vypluje jeho loď. Proč, to mi neřekl.“

„Protože po něm jdou. Vyšel si ráno na pláž. Má soukromou pláž vzadu za svou farmou. Tak si tam ráno vyšel, aby si zaplaval. A někdo po něm vystřelil z vrcholku skal. Pětkrát nebo šestkrát. Nick byl ve vodě, žádnou bouchačku po ruce. Říkal, že kulky pleskaly kolem něj jako kroupy. Potopil se a plaval pod vodou dál do moře. Má kliku, že je dobrej plavec, jinak se z toho nedostal. Není divu, že je vyplašenej. Znamená to, že ho konečně dopadli.“

„A kdo vlastně, nebo je to rodinné tajemství?“

Nemo se ke mně od volantu otočil. Dech měl nechutný, pohled udivený. „Kristepane, vy nevíte, kdo je Nick? On vám to neřek?“

„Pěstitel citronů, či ne?“

„To je teď.“

„A co býval?“

Zahořklá rozbitá tvář se uzavřela. „Neměl bych mlátit hubou. Může vám to říct sám, když bude chtít.“

Dvě stovky koní nás odtrhly od chodníku. Jel jsem s těžkým koženým kufříkem na kolenou. Nemo řídil, jako by řízení auta bylo jedinou věcí v životě, která ho těší, byl pohroužen do mlčenlivého kontaktu s motorem. Řítili jsme se po dálnici, pak po zvolna se svažující silnici mezi geometricky osázenými citrusovými hájky. Moře se v zapadajícím slunci rudě třpytilo pod úpatím stráně.

Než jsme k němu dojeli, zahnuli jsme z asfaltové silničky na soukromou cestu, která jako rovná pěšinka ve vlasech běžela mezi temně zelenými stromky. Asi půl míle běžela k nízkému domu na jakési mýtině.

Dům s rovnou střechou a s připojenou garáží byl z betonu. Všechna jeho okna byla zakryta těžkými závěsy. Byl obklopen dobře udržovaným křovinným porostem a trávníkem, obehnaným tři metry vysokou drátěnou ohradou s ostnatým drátem nahoře.

Nemo zastavil před zavřenou a visacím zámkem opatřenou bránou a zatroubil. Žádná odpověď. Zatroubil znovu.

Z křovin asi v polovici cesty od branky k domu se něco vyplazilo. Byl to muž, nesmirně pomalu se pohybující po rukou a po kolenou. Hlava mu visela až skoro k zemi. Jedna strana hlavy byla jasně červená, jako by byla spadla do barvy. Na oblázcích příjezdové cesty nechával muž klikatou rudou stopu.

„Nicku!“ vykřikl Hany Nemo. Vyškrábal se z auta. „Co se stalo, Nicku?“

Plazící se muž zvedl těžkou hlavu a zadíval se na nás. Těžkopádně se zvedl na nohy. Vykročil k nám, rozkročený a rozkolísaný jako veliké děcko, které se učí chodit. Dýchal hlasitě a hrůzostrašně a hleděl na nás s příšernou beznadějí. Pak zemřel za chůze. Viděl jsem tu změnu v jeho tváři, dřív než dopadla na oblázky.

Harry Nemo přelezl jako vyčerpaná opice ohradu a o ostnatý drát si roztrhl kalhoty. Poklekl vedle bratra, obrátil ho a dlaní mu zkoumal hruď. Pak vstal a potřásl hlavou.

Já už otevřel zip na kufříku a ruku jsem měl na pistoli. Šel jsem k bráně. „Otevřte, Harry!“

„Tak ho dostali,“ znovu a znovu opakoval Harry. Několikrát se pokřižoval. „Parchanti špinaví!“

„Otevřte,“ houkl jsem.

Našel v jedné kapse mrtvého kroužek s klíči a otevřel bránu. Pod našimi kročejemi chrupaly oblázky. Sklonil jsem pohled na drť kamínků v očích Nicka Nema a na otvor po kulce ve spánku. „Kdo ho dostal, Harry?“

„Nevím. Fats Jordan, nebo Artie Castola, nebo Faronese. Musel to bejt někdo z nich.“

„Krvavý gang.“

„Vy jste to řek. Nicky byl kdysi v třicátejch letech jejich pokladník. Jedinej se nikdy nedostal do novin. Staral se o vejplaty, víte. Když je vyhmátli poldové a gang se začal rozpadat, měl Nicky nějaký prachy v bankovním sejfu. A jedinej ze všeho vyklouz.“

„Kolik peněz?“

„To mi Nicky nikdy neřek. Vím jenom, že před válkou přišel sem a koupil tisíc akrů citrusovejch pozemků. Trvalo jim patnáct let, než ho dostali. Ale vždycky věděl, že k tomu jednou dojde. Vždycky to věděl.“

„Artie Castola vyšel z basy loni na jaře.“

„To mi povídejte. To si Nicky koupil to neprůstřelný fáro a postavil si tenhle plot.“

„Po vás jdou taky?“

Rozhlédl se po tmavnoucích skupinách stromů a po nebi. Nebe bylo pruhované mokvavou červení, jako kdyby slunce bylo zemřelo násilnou smrtí.

„Nevím,“ odpověděl nervózně. „Nemají k tomu důvod. Já jsem čistej jako mejdlo. Jakživ jsem nebyl v branži. Aspoň od mládí. Manželka, víte, mě přiměla chodit rovnejma cestama.“

Řekl jsem: „Měli bychom jít do domu a zavolat policii.“

Hlavní dveře byly o pár centimetrů pootevřené. Viděl jsem na jejich hraně, že jsou obedněné tenkým ocelovým plátem. Harry oděl mé myšlenky slovy.

„Proč kruci vyšel ven? Uvnitř byl v bezpečí.“

„Žil sám?“

„Víceméně.“

„Jak tomu mám rozumět?“

Předstíral, že mě neslyší, ale jakousi odpověď jsem přece jen dostal. Když jsem z klenuté chodby pohlédl do obývacího pokoje, který neměl dveře, spatřil jsem leopardí plášť, přehozený přes opěradlo pohovky. A v popelnících byly mezi špačky doutníků i červené nedopalky cigaret.

„Nicky byl ženatý?“

„To zrovna ne.“

„Vy tu ženu znáte?“

„Kdepak.“ Ale jasně lhal.

Někde za tlustými zdmi domu se ozvalo zavrzání per, skřípavé žuchnutí, přerušované hučení vychladlého motoru, drcení štěrku pneumatikami. Včas jsem doběhl ke dveřím, takže jsem ještě uviděl třešňově červený kabriolet, svištící po příjezdové cestě k bráně. Střechu měl staženou a za volantem soustředěně seděla drobná plavovlasá dívka. Vyhnula se Nickově mrtvole a s pištícími pneumatikami nějak proklouzla bránou. Zamířil jsem na pravé zadní kolo a netrefil jsem se. Harry vyběhl za mnou. Srazil mi paži s pistolí, než jsem mohl vystřelit znovu. Kabriolet zmizel směrem k dálnici.

„Nechte ji,“ zvolal.

„Kdo je to?“

Zamyslel se nad tím a jeho pomalý mozek tikal skoro slyšitelně. „Já nevím. Nějaká štětka, kterou Nicky někde sebral. Jmenuje se Flossie nebo Florrie nebo tak nějak. Ta ho neodbouchla, jestli je to to, co vám dělá starosti.“

„Vy ji znáte moc dobře, no ne?“

„Houby. S Nickyho holkama nemám nic společnýho.“ Snažil se předstírat hněv, aby byl v souladu s příkrými slovy, ale nedařilo se mu to. Jediné, nač se vzmohl, byla urážlivá nedůtklivost. „Hele, pane, proč se tu ještě flákáte? Ten, co si vás najal, je mrtvej.“

„Nedostal jsem zaplaceno, to především.“

„To já zařídím.“

Odťapal přes trávník k mrtvému a vrátil se s peněženkou z aligátoří kůže nacpanou penězi. „Kolik?“

„Postačí stovka.“

Podal mi stodolarovou bankovku. „A co kdybyste vypad, než se sem dostane zákon?“

„Potřebuju, aby mě někdo odvezl.“

„Vemte si Nickyho fáro. On s ním teď jezdit nebude. Zaparkujte ho na letišti a klíčky nechte u správce.“

„To mohu?“

„Říkám vám přeci, že můžete.“

„Nejednáte trošku volně s majetkem svého bratra?“

„Teď je to můj majetek, kamaráde.“ Najednou si něco uvědomil, a to změnilo jeho výraz. „Mimochodem, nechtěl byste zmizet z mýho pozemku?“

„Zůstanu tady, Harry. Mně se tu líbí. Vždycky říkám, že prostředí dělají lidi.“

Pořád jsem měl v ruce pistoli. Pokukoval po ní.

„Jděte k telefonu, Harry. Zavolejte policii.“

„Kdo si myslíte, že jste, že mě takhle sekýrujete? Od nikoho si nenechám rozkazovat.“ Ohlédl se přes rameno na ten temný a nehybný předmět na cestě a vztekle si odplivl.

„Jsem občan, který pracuje pro Nickyho. Ne pro vás.“

Velice nečekaně změnil tón. „Kolik, když budete pracovat pro mě?“

„To záleží na tom, jaká by to byla práce.“

Otevřel aligátorovou peněženku. „Tady je další stovka. Když se tu musíte potloukat, neztraťte ani slůvko o tý holce. Jasný?“

Neodpověděl jsem, ale ty peníze jsem si vzal. Dal jsem si je do zvláštní kapsy. A Harry zatelefonoval krajskému šerifovi.

Než přijeli šerifovi lidé, vyprázdnil popelníky a leopardí plášť nacpal do bedny. Seděl jsem a pozoroval ho.

Příští dvě hodiny jsme strávili s ukřičenými šerifovými pomocníky. Zlobili se na mrtvého, že měl minulost, jaká přitahuje kulky. Zlobili se na Harryho, že je jeho bratr. Tajně se zlobili i na sebe, že jsou nezkušení a neschopní. Neobjevili ani ten leopardí plášť.

Harry Nemo odjel do soudní budovy. Čekal jsem, až vyjde, a šel jsem za ním. Pěšky.

Tam, kde nad chodník zvedala střapatou korunu nějaká palma, otvíralo se zelené prostranství, lemované chatrnými dřevěnými baráky. Harry tam zabočil a vešel do toho prvního domku. Zevnitř ho ozářilo světlo. Slyšel jsem ženský hlas, který mu něco říkal. Ale zavírající se dveře zvuk i světlo vypnuly.

Na druhé straně prostranství stála stará haluzna s lomenicemi a zabedněnými okny. Přešel jsem k ní, usadil se na její verandě a pozoroval stavení Harryho Nema. O tři cigarety později vyšla z toho stavení vysoká žena v tmavém klobouku a světlém plášti, svižně kráčela k rohu a zmizela z dohledu. Po dvou dalších cigaretách se znovu objevila na rohu na mé straně prostranství. I teď šla svižně. V pouličním osvětlení byl její obličej dlouhý a kamenný.

Odbočila po rozbitém dlážděném chodníčku k verandě, kde jsem se opíral ve stínu o stěnu. Pod jejími rozhodnými kroky zavrzaly schůdky. Sevřel jsem v kapse pistoli a čekal jsem. S nesmlouvavou jistotou seržanta od ženské policie, pochodujícího v čele své čety, přešla verandu přímo ke mně, hubená širokoramenná silueta rýsující se proti nárožnímu světlu. Pravici měla v slaměné tašce a roh té tašky mi mířil na žaludek. V její zastíněné tváři se třpytily jenom oči a leskly zuby.

„O nic bych se nepokoušel, bejt váma,“ řekla. „Mám tady bouchačku, odjištěnou, a umím z ní pálit, pane.“

„Gratuluju.“

„Nedělám si srandu.“ Její hluboký kontraalt se o stupeň zvýšil. „Rychlej zásah, to bejvala moje specialita. Tak radši vytáhněte ruce z kapes.“

Předvedl jsem jí ruce, prázdné. Hbitými pohyby zbavila mou kapsu tíhy pistole a prohledala mě, nemám-li někde jinou zbraň.

„Kdo jste, pane?“ Zeptala se a ustoupila. „Arturo Castola bejt nemůžete, na to nejste dost starej.“

„Vy jste policistka?“

„Otázky kladu já. Co tady děláte?“

„Čekám na přátele.“

„Jste lhář. Hodinu a půl už pozorujete můj dům. Koukala jsem na vás oknem.“

„A tak jste si šla koupit pistoli.“

„Jo. Sledoval jste domů Harryho. Já jsem paní Nemová a chci vědět proč.“

„Harry je ten přítel, co na něj čekám.“

„Jste dvojnásobnej lhář. Harry z vás má strach. Nejste žádnej jeho přítel.“

„To záleží na Harrym. Jsem detektiv.“

Odfrkla si. „To teda určitě. Kde máte služební odznak?“

„Jsem soukromý detektiv,“ řekl jsem. „Průkaz mám v náprsní tašce.“

„Ukažte. A nepokoušejte se o nějaký levoty.“

Ukázal jsem jí svůj průkaz. Zvedla si ho do světla z ulice a pak mi ho vrátila. „Tak vy jste detektiv. To byste teda měl něco udělat s tím způsobem, jakým špiclujete. Děláte to moc okatě.“

„Nevěděl jsem, že mám co dělat s poldou.“

„Polda jsem bejvala. Teď už nejsem.“

„Tak mi dejte zpátky mou osmatřicítku. Stála mě sedmdesát dolarů.“

„Nejdřív mi řekněte, co vás zajímá na mým muži. Kdo vás najal?“

„Nick, váš švagr. Volal mi dneska do Los Angeles, že prý na týden potřebuje tělesného strážce. To vám Harry neřekl?“ Neodpověděla.

„Když jsem se k Nickovi dostal, tak už tělesného strážce nepotřeboval. Nic už nepotřeboval. Ale napadlo mě, že se tu budu poflakovat, abych zjistil, co se o jeho smrti dá objevit. Byl to, konec konců, můj klient.“

„Měl byste si klienty vybírat opatrnějc.“

„Co kdybych si vybíral švagry?“

Rázně zavrtěla hlavou. Vlasy, které jí vyklouzly zpod klobouku byly skoro bílé. „Za Nicka a za nic, co se ho týká, neodpovídám. Moje odpovědnost je Harry. Seznámila jsem se s ním, když jsem ještě byla ve službě, a přivedla jsem ho k spořádanýmu životu, rozumíte? Vytrhla jsem ho z Detroitu a z branže a odvezla sem. Nemohla jsem ho úplně odpoutat od jeho bratra. Ale co se se mnou oženil, nedostal se do maléru. Ani jednou.“

„Až do teďka.“

„Harry v žádným maléru není.“

„Ještě ne. Oficiálně ne.“

„Co tím chcete říct?“

„Dejte mi mou pistoli a tu svou skloňte. Do železa mluvit nemůžu.“

Váhala, nepůvabná žena, plná obav, na kterou je vyvíjen nátlak. Ptal jsem se v duchu, jaký zvrat osudu nebo psychický stav ji asi provdal za nějakého lotříka, a usoudil jsem, že to musela být láska. Jenom láska dokáže přimět ženu, aby přešla temnou ulici a postavila se tváří v tvář neznámému pistolníkovi. Paní Nemová měla koňskou tvář, stárla a nebylo na ní nic hezkého, ale měla kuráž.

Podala mi mou pistoli. Její pažba dlaň mé ruky uklidnila. Strčil jsem zbraň do kapsy. Po ulici se flákala banda černošských kluků, nesmyslně hulákajících a hvízdajících.

Žena se ke mně naklonila. Byla bezmála stejně vysoká jako já. Tiše syčela mezi zuby:

„Harry nemá se smrtí svýho bratra nic společnýho. Jste blázen, jestli si něco takovýho myslíte.“

„Jak to, že to víte tak jistě, paní Nemová?“

„Harry to prostě udělat nemoh. Já Harryho znám, čtu v něm jako v knize. I kdyby na to dostal chuť, a tu by nedostal nikdy, tak by se neodvážil Nicka zabít. Nick byl jeho starší brácha, chápejte, ten úspěšnej člen rodiny.“ Hlas jí opovržlivě zaskřípěl. „Přes všechno, co jsem dokázala udělat nebo říct, Harry Nicka až do konce zbožňoval.“

„Tyhle bratrské city jsou někdy dvojsečné. A Harry na tom mohl pěkně vydělat.“

„Ani cent! Vůbec nic!“

„Je přece Nickův dědic, či ne?“

„Dokud je oženěnej se mnou, tak ne. Já bych mu nedovolila dotknout se jedinýho centu ze špinavejch prachů Nicka Nema. Je to jasný?“

„Mně ano. Ale je to jasné Harrymu?“

„Mockrát jsem mu to objasnila. Ale stejně je to směšný. Harry by se ani prstem svýho drahocennýho bráchy nedotknul.“

„Třeba to neudělal sám. Mohl mít někoho, kdo to udělal za něj. Vím, že někoho kryje.“

„Koho?“

„Z toho domu odjela nějaká blondýna, když jsme tam přišli. Odjela v třešňově nalakovaném kabrioletu, Harry ji znal.“

„V třešňově nalakovaném kabrioletu?“

„Ano. Říká vám to něco?“

„Ne. Nic zvláštního. To musela být jedna z těch Nickových holek. On měl pořád nějaký holky.“

„A proč by ji Harry kryl?“

„Co tím myslíte, že ji kryl?“

„Nechala tam leopardí plášť. Harry ho schoval a zaplatil mi, abych to neřekl policii.“

„To že Harry udělal?“

„Pokud jsem neměl halucinaci.“

„Asi jste měl. Jestli si myslíte, že Harry tý holce zaplatil, aby odpráskla Nicka, nebo měl něco společnýho…“

„Tak jsem blázen, já vím.“

Paní Nemová mi na paži položila hubenou ruku. „Harryho nechte prostě na pokoji. Prosím. I tak to s ním mám těžký. Je horší než byl můj první manžel. To byl ochlasta, věřte si tomu nebo ne.“ Zadívala se na osvětlené stavení naproti a já viděl polovinu jejího trpkého úsměvu. „To bych ráda věděla, jak může ženskou přitahovat takovej moula, jakej přitáh mě.“

„To nevím, paní Nemová. No dobrá, Harryho nechám na pokoji.“

Ale neměl jsem v úmyslu nechat Harryho na pokoji. Když se Nemová vrátila do svého domku, přesunul jsem se asi o tři čtvrtiny toho bloku dál a zaujal jsem nové stanoviště v krytém vchodu do jedné čistírny. Tentokrát jsem nekouřil. Dokonce jsem se ani nehýbal, jen jsem se čas od času podíval na hodinky.

Asi v jedenáct hodin zhasla za roletami Nemova stavení všechna světla. Krátce před půlnocí se otevřely hlavní dveře a ven vyklouzl Harry. Rozhlédl se nahoru i dolů a vykročil. Přešel můj temný úkryt necelé dva metry ode mě a kradmými krůčky se šoural dál.

Velice opatrně a v bezpečné vzdálenosti jsem za ním šel do středu městečka. Zmizel v osvětlené jeskyni garáží, otevřených po celou noc. Za pár minut vyjel z garáží v předválečném chevroletu.

I moje peníze zahovořily k obsluhujícímu zřízenci. Sedl jsem si za volant předválečného buicku, který pořád ještě dokázal jet stovkou. O tom jsem se přesvědčil, jakmile jsem se dostal na dálnici. Dorazil jsem k odbočce na soukromou cestu Nicka Nema včas, abych viděl, jak se Harryho světla blíží k temné farmě.

Vypnul jsem světla a zaparkoval jsem na okraji silnice, sto metrů pod odbočkou na soukromou cestu, tak abych na tu cestu viděl. Za několik minut se chevrolet znovu objevil. Harry pořád ještě seděl sám na předním sedadle. Jel jsem za ním poslepu až k dálnici a teprve tam jsem se odvážil rozsvítit světla. Po dálnici jsme se vrátili k okraji městečka.

Uprostřed skupiny motelů a restaurací s obsluhou přímo do vozu zahnul Harry na vedlejší cestu a podjel neonový nápis PARKOVIŠTĚ PRO TRAJLERY, který svítil do tmy. Přívěsné obytné vozy stály na břehu vyschlého potoka. Chevrolet zastavil před jedním z nich, jehož okénko svítilo. Harry vystoupil se skvrnitým balíkem pod paží. Zaklepal na dveře trajleru.

Na příštím rohu jsem se otočil do protisměru a zastavil. Chevrolet se objevil pod neonovým nápisem a zahnul k dálnici. Nechal jsem ho jet.

Vylezl jsem z auta a kráčel po břehu potoka k osvětlenému trajleru. Okénka byla zakryta záclonami. Za trajlerem stál třešňově nalakovaný kabriolet. Zaťukal jsem na hliníkové dveře.

„Harry?“ ozval se dívčí hlas. „To jsi ty, Harry?“

Zabručel jsem něco nesrozumitelného. Dveře se otevřely a vyhlédla z nich plavovlasá dívka. Byla velmi mladá, ale kulaté modré oči měla znavené a zkalené kocovinou – nebo výčitkami. Na sobě měla nylonové kombiné, nic jiného.

„Co to znamená?“

Snažila se dveře zavřít. Držel jsem je otevřené. „Jděte pryč! Nechte mě! Budu ječet!“

„No prosím. Ječte.“

Otevřela ústa. Ale nevyšel z nich žádný zvuk. Zase ústa zavřela. Byla to malá ústa, smyslná a vyzývavá. „Kdo jste? Zákon?“

„Přihořívá. Jdu dovnitř.“

„Tak pojďte, krucinál. Nic neskrejvám.“

„To vidím.“

Prodral jsem se kolem ní. Bylo z ní cítit pár martini. Malá místnůstka, to byla rozházená hadrárna ženských šatů, hedvábí a kašmíru a tvídu a průsvitného nylonu, něco z toho se válelo po podlaze, něco viselo, aby to uschlo. Na kavalci ležel leopardí plášť a zíral nesčetnýma drzýma očima. Dívka ho zvedla a zakryla si jím ramena. Bezděky začala z té kožešiny nervózníma rukama vytahovat třísky.

„Harry vám prokázal laskavost, co?“ řekl jsem. „Možná že jo.“

„Vy jemu taky prokazujete laskavosti?“

„Jako třeba?“

„Jako třeba že mu odrovnáte bratra?“

„To jste úplně vedle, pane. Já měla strejdu Nicka moc ráda.“

„Tak proč jste po vraždě upláchla?“

„Zpanikařila jsem. To by se stalo každý holce. Spala jsem, když to slíznul, trošku jsem přebrala, abyste věděl. Slyšela jsem ránu z pistole, ta mě probudila, ale chvilku mi trvalo, než jsem se sebrala a než jsem vystřízlivěla, abych se mohla oblíct. Když jsem se došátrala v ložnici k oknu, byl venku Harry s nějakým chlápkem.“ Zahleděla se mi do tváře. „To jste byl vy?“

Přikývl jsem.

„Myslela jsem, že jste polda. A Nicka jsem viděla ležet na cestě, celýho v krvi, a když jsem si dala dvě a dvě dohromady, vyšly mi trable. Hrozný trable, když se mi nepodaří zdrhnout. A tak jsem zdrhla. Nebylo to ode mě hezký po tom všem, co pro mě Nick znamenal, ale byla to jediná rozumná věc. Musím myslet na svou kariéru.“

„Jaká je to kariéra?“

„Dělám modelku. Hraju. Strejda Nick mě chtěl poslat do školy.“

„Když nebudete mluvit, skončí vaše vzdělávání v kriminále. Kdo zastřelil Nicka?“

V hlase jí zazněla příchuť hrůzy. „Já nevím, říkám vám, že nevím. Zhasla jsem v ložnici. Nic jsem neviděla.“

„Proč vám Harry přivezl váš plášť?“

„Nechtěl, abych do toho byla zapletená. Je to přece jen můj otec.“

„Harry Nemo je váš otec?“

„Jo.“

„Musíte si vymýšlet líp. Jak se jmenujete?“

„Jeannine. Jeannine Larueová.“

„Proč se nejmenujete Nemová, je-li Harry váš otec? A proč mu říkáte Harry?“

„Je to totiž můj nevlastní otec.“

„No jistě,“ řekl jsem. „A Nick byl váš skutečný strýc a mívali jste s ním rodinné schůzky.“

„Nebyl to můj blízký příbuzný. Ale vždycky jsem mu říkala strejdo.“

„Jestli je Harry váš otec, proč s ním nežijete?“

„Dřív jsem s ním žila. Na mou čest. Říkám vám pravdu. Musela jsem vypadnout kvůli paní domu. Ta stará bába mě má plný zuby. Je to šťoura, učiněnej špicl. Nesnese, aby se holka nějak bavila. Protože můj táta byl prevít…“

„Jak vy si představujete zábavu, Jeannine?“

Potřásla natupírovaným účesem. Ovanul mě těžký parfém. Obnažila jedno perleťové rameno a usmála se vyumělkovaným úsměvem rajdy. „A jak vy? Třeba bysme se mohli dát dohromady.“

„Myslíte tak, jak jste se dala dohromady s Nickem?“

„Vy jste hezčí, než byl on.“

„Taky jsem chytřejší, doufám. Je Harry vážně váš nevlastní otec?“

„Zeptejte se ho, když mi nevěříte. Jen se ho zeptejte. Bydlí v Tule Street – číslo si nepamatuju.“

„Já vím, kde bydlí.“

Ale Harry nebyl doma. Zaklepal jsem na dveře dřevěného stavení a nikdo se neozval. Vzal jsem za kliku a zjistil jsem, že dveře nejsou zamčeny. Bylo za nimi světlo. Všechny ostatní domky byly temné. Bylo už dávno po půlnoci a ulice byly liduprázdné. Vešel jsem do stavení s pistolí v ruce.

Žárovka u stropu osvětlovala skrovné a ošuntělé zařízení a prošlapaný koberec. Kromě obýváku obsahoval domek těsnou ložnici a mrňavou kuchyňku. Všechno v tom ubohoučkém bytě bylo dojemně čisté. Na stěnách visely vyšívané mravoučné citáty a jeden obraz. Byla to fotografie dívenky s vlasy jako koudel a v slavnostním holčičím oblečení. Jeannine, dřív než se poučila, že hezká tvářička a štíhlé tělíčko jí mohou opatřit všechno, co potřebuje. Všechno, co si myslí, že potřebuje.

Z jistých důvodů se mi zvedal žaludek. Vyšel jsem ven. Někde mimo dohled hučel starý automobilový motor. Hučení se zvyšovalo. Kolem rohu pod pouličním osvětlením zahýbal chevrolet, který si vypůjčil Nemo. Přední kola kličkovala. Jedno z těch kol vjelo na chodník před stavením. V opilém úhlu chevrolet zastavil.

Přešel jsem k němu a otevřel jeho dveře. Vpředu seděl Harry a zoufale se držel volantu, jako by se bez jeho podpory měl zhroutit. Měl zkrvavenou hruď. I ústa se mu leskla krví. Těžce skrze tu krev promluvil:

„Dostala mě.“

„Kdo vás dostal, Harry? Jeannine?“

„Ne. Kdepak ta. Ale bylo to kvůli ní. No, mohli jsme to čekat.“

To byla jeho poslední slova. Zachytil jsem jeho tělo, když padalo do strany ze sedadla. Položil jsem je na chodník a nechal je tam, aby je objevil polda na obchůzce.

Jel jsem za město k parkovišti trajlerů. V Jeannine voze bylo pořád světlo, prosvítalo záclonami v oknech. Rozrazil jsem dveře.

Děvče si na pryčně balilo příruční kabelu. Podívalo se mně přes rameno a ztuhlo. Blond hlava se vztyčila jako hlava vylekaného ptáka, zhypnotizovaná mou pistolí.

„Kam se chystáte, dítě?“

„Pryč z tohohle města. Pryč.“

„Napřed si musíme promluvit.“

Napřímila se. „Řekla jsem vám všecko, co vím. Vy jste mi nevěřil. Co je zas, nesetkal jste se s Harrym?“

„Viděl jsem ho. Harry je mrtvý. Celá vaše rodina umírá jako mouchy.“

Pootočila se a zvadle dosedla na rozházené lůžko. „Mrtvý? A vy si myslíte, že jsem to udělala já?“

„Myslím si, že víte, kdo to udělal. Harry řekl, než umřel, že příčinou toho všeho jste vy.“

„Já že jsem toho příčinou?“ Oči se jí rozšířily předstíranou naivitou, ale bylo v nich tušení, hbité a zoufalé tušení. „Chcete říct, že Harry byl zabitej kvůli mně?“

„Harry i Nick. Zastřelila je žena.“

„Panebože!“ vydechla. Zoufalé tušení v jejích očích vykrystalizovalo v poznání. V poznání, které jsem sdílel.

Bolestné mlčení porušil veliký dieselový motor, který se přehnal po dálnici. Do jeho hřmotu řekla dívka:

„Ta bláznivá stará baba! Tak to ona zabila Nicka.“

„Mluvíte o své matce. O paní Nemové.“

„Jo.“

„Viděla jste ji, když po něm střílela?“

„Ne. Byla jsem namol, to už jsem vám řekla. Ale tenhle tejden jsem ji tam viděla, jak špicluje kolem domu. Pořád mě pozorovala jako jestřáb.“

„Proto jedete odtud pryč? Protože jste věděla, že zabila Nicka?“

„Možná. Nevím. Nepřipustila jsem si takový myšlenky.“

Její modrý pohled se od mé tváře přesunul na něco za mnou. Otočil jsem se. Ve dveřích stála paní Nemová. K hubeným prsům tiskla slaměnou tašku.

Její pravice se ponořila do tašky. Střelil jsem ji do té pravice. Opřela se o rám dveří a levičkou se chytila za svěšenou paži. Její tvář byla tvrdá jako žula a v jejích prasklinách jako něco živého zářily jen oči.

Zbraň, kterou upustila, byl laciný revolver dvaatřicítka, jeho niklové obložení bylo zašlé a zkorodované. Otočil jsem bubínkem. Jednou se z něj vystřelilo.

„Tak tohle vysvětluje Harryho,“ řekl jsem. „Ale Nicka jste tímhle revolverem nezastřelila, to by z té vzdálenosti nešlo.“

„Ne.“ Podívala se na ruku, z níž odkapávala krev. „Na Nicka Nema jsem si vzala svou starou policejní pistoli. Když jsem ho odpráskla, hodila jsem pistoli do moře. Nevěděla jsem, že ještě budu bouchačku potřebovat. Tuhle hračičku jsem si koupila dneska v noci.“

„Na Harryho?“

„Na vás. Myslela jsem si, že jdete po mně. Nic jsem nevěděla, dokud jste mi neřek, že Harry to o Nickovi a o Jeannine věděl.“

„Jeannine je vaše dcera z prvního manželství?“

„Má jediná dcera.“ Promluvila k dívce: „Udělala jsem to pro tebe, Jeannine. Moc jsem toho viděla – všechno to strašný, co se může stát.“

Dívka neodpověděla.

„Dovedu pochopit, proč jste zastřelila Nicka,“ řekl jsem, „ale proč musel zemřít Harry?“

„Nick mu platil,“ odpověděla. „Nick mu platil za Jeannine. Před hodinou jsem Harryho našla v jednom baru a on všecko doznal. Doufám, že jsem ho zabila.“

„Zabila jste ho, paní Nemová. A co vás přivedlo sem? Jeannine byla třetí na vašem seznamu?“

„Ne! Ne! To je má jediná holčička. Přišla jsem jí říct, co jsem pro ni udělala. Chtěla jsem, aby to věděla.“

Podívala se na dívku na pryčně. Její oči byly hrůzné bolestí a láskou. Dívka řekla konsternovaným hlasem:

„Mami. Jseš raněná. Je mi to líto.“

„Pojďme, paní Nemová,“ nařídil jsem.

NEBLAHÝ NÁVYK

Do mých dveří se bokem sunul muž v konzervativním tmavošedém obleku a s tmavošedým plstěným kloboukem v ruce. Obličej měl podlouhlý a bledý. Měl černé oči, černé obočí a černé nozdry. Nad vysokým čelem měl úhledně zkartáčované černé proužky vlasů. Barevná na něm byla jen vázanka: ležela na jeho úzké hrudi jako podřimující brunátný vztek.

Ostrý černý pohled přelétl mou kancelář, pak se stočil zpátky do chodby. Chlupaté nozdry začenichaly, jako kdyby měly podezření, že tu uniká plyn.

„Někdo vás sleduje?“ zeptal jsem se.

„Nemám důvod si to myslet.“

Měl jsem svlečené sako a košili rozepnutou. Bylo horké odpoledne na počátku smogového období. Můj návštěvník se na mě podíval způsobem, který mi připomínal učitele ze školy. „Že byste byl Archer?“

„To je rozumná dedukce. Na dveřích je mé jméno.“

„Děkuji, číst umím.“

„Gratuluju, ale tohle není agentura, shánějící talenty.“

Napřímil se, rukou s pečetním prstenem se chytil za namodralou bradu a upřel na mě dlouhý, smutný, nepřátelský pohled. Pak nerudně pokrčil rameny, jako by se stejně nedalo nic dělat.

„Pojďte dál, je-li libo,“ řekl jsem. „A zavřete za sebou. A na mě se nezlobte, mám kousavou náladu, když je vedro.“

Zuřivě zavřel dveře, tak prudce, že div nevyrazil drahou, jen z jedné strany průhlednou tabulku skla. Při té ráně, kterou způsobil, sebou trhl a omlouval se.

„Promiňte. Jsem jaksi přetažený.“

„Máte nějaké potíže?“

„Já ne. Ale má sestra…“ Zase se na mě dlouze díval. Nasadil jsem si výraz unuděné rozšafnosti, vyzdobený snítkou nevinnosti.

„Vaše sestra,“ připomněl jsem mu po chvilce. „Něco provedla, nebo se jí něco přihodilo?“

„Obojí, bohužel.“ Předvedl zuby v utrápeném drobném úsměvu, který mu svěsil koutky úst. „Ona a já vedeme dívčí školu v… v blízkosti Chicaga. Nemohu dost důrazně připomenout, že je důležité, aby se ta záležitost udržela v naprosté tajnosti.“

„To záleží na vás. Posaďte se, pane…“

Z vnitřní kapsy saka vytáhl s jakousi úctou náprsní tašku a vylovil z ní navštívenku. Váhavě ji držel v prstech.

„Nic mi neříkejte,“ řekl jsem, „nechte mě hádat. Začíná vaše jméno souhláskou nebo samohláskou?“

Velice obezřetně se posadil, když napřed prozkoumal křeslo, nejsou-li v něm skryté mikrofony, a daroval mi svou vizitku. Bylo na ní ozdobně vytištěno: J. Reginald Harlan, mistr svobodných umění, Harlanova škola.

Přečetl jsem to nahlas. Zamrkal.

„No prosím, pane Harlane. Vaše sestra je v nějaké šlamastyce. Vy řídíte dívčí školu…“

„Ředitelkou je ona. Já jsem tajemník a pokladník.“

„… takže nějaký skandál by mohl vaše postavení ohrozit. Jsou ty problémy, do kterých se dostala vaše sestra, povahy sexuální?“

Zkřížil nohy a oběma rukama si sevřel jedno špičaté koleno. „Jak jste to mohl uhodnout?“

„Některé z mých přítelkyň jsou něčí sestry. Mám dojem, že vaše sestra je mladší než vy.“

„O několik let, ano, ale Maude už není žádná mladice. Je to zralá žena, já měl aspoň vždycky za to, že je zralá. Právě vzhledem k jejímu věku a k jejímu postavení je celá ta aféra tak neuvěřitelná. Žena s takovou profesionální a společenskou kvalifikací jako Maude, žena, která má na starosti stovku panenských květů – a najednou se zblázní do mužského. Dovedete takové chování pochopit?“

„Dovedu. Dost podobných případů jsem zažil.“

„Já to pochopit nedovedu.“ Ale na chviličku změkčila jeho oči slabounká, sympatizující pochybnost. Třeba mu proběhlo hlavou, že by nějaký velice opožděný blesk mohl někdy zasáhnout a rozzářit i jeho. „Já se vždycky domníval, že nebezpečný věk je takových osmnáct, devatenáct let. Ale patrně je to třicítka.“ Jedna ruka se mu jako sinalý krab připlazila na prsa a pohladila brunátnou vázanku.

„Záleží na osobě,“ řekl jsem, „a na okolnostech.“

„Asi ano.“ Obrátil klobouk, který měl na klíně, a zíral do něho. „Teď si uvědomuju, že k matčinu kolapsu došlo, když jí bylo třicet pryč. Rád bych věděl, jestli se v Maude nemohly prostě ozvat nějaké dědičné sklony, zda nezapracovalo něco labilního v jejích genech.“

„Matka měla smyslné geny?“

Harlan se utrápeně pousmál. „To tedy měla. Formulujete to velice výstižně. Ale matčiným případem se zabývat nebudeme. Mně dělá starosti sestra.“

„A co vlastně udělala? Utekla s někým?“

„Ano, naprosto skandálně, nemožně, s mužem, kterého sotva znala, no s hrozným chlapem.“

„Povězte mi něco o něm.“

Podíval se znovu do svého klobouku, jako by ho jeho neviditelný obsah fascinoval a děsil. „Moc se toho o něm říct nedá. Já ani nevím, jak se jmenuje. Viděl jsem ho jen jednou, minulý pátek, zítra to bude týden. Přijel do školy v potlučeném starém autě, zrovna když se začaly dělat slavnostní zkoušky na závěr školního roku. Maude mi ho ani nepředstavila. Nepředstavila ho nikomu, a kdybyste ho viděl, pochopil byste proč. Typický syčák, takové mohutné vlasaté hovado se zrzavými vousy a v ušpiněných starých gatích a v rádiovce a roláku. Sestra se k němu před všemi přítomnými rodiči rozběhla, zavěsila se do něj a odešla s ním pod jilmy, totálně zhypnotizovaná.“

„Chcete říct, že se už nevrátila?“

„Ó ne, vrátila se večer, jen na chvíli, aby si zapakovala. Já byl pryč, musel jsem se věnovat řadě společenských povinností, to víte, byl to večer závěrečných zkoušek. Když jsem se vrátil domů, sestra už tam nebyla. Nechala mi stručnou zprávu, a to bylo všechno.“

„Máte ji u sebe?“

Sáhl do náprsní kapsy a hodil mi na psací stůl složený dopisní papír. Úhledný rukopis pravil: „Milý Reginalde, budu se vdávat. Nemám nejmenší naději, že mě pochopíš, proto odcházím tak, jak odcházím. Nedělej si o mě starosti a hlavně se nesnaž nějak se do toho plést. Jestli ti to připadá kruté, měj na paměti, že bojuju o život. Můj budoucí manžel je veliká a vřelá osobnost, která svého času trpěla stejně, jako trpím já. Teď na mě čeká venku.

Ujišťuji Tě, milý Reginalde, že velký díl mé náklonnosti zůstává s Tebou a se školou. Ale nikdy už se nevrátím ani k Tobě ani do školy.

Tvá sestra.“

Přistrčil jsem dopis přes stůl k Harlanovi. „Byli jste se sestrou v přátelském poměru?“

„Vždycky jsem si to myslel. Za ta léta jsme ovšem měli drobné neshody v názorech, jak pokračovat v otcově práci a jak si vykládat tradici školy. Ale mezi mnou a Maude existoval hluboký oboustranný respekt. To přece vidíte i z toho dopisu.“

„Ano.“ Viděl jsem ovšem i něco jiného. „O jakém utrpení to mluví?“

„Nemám tušení.“ Prudce škubnul svou brunátnou kravatou. „Žili jsme spolu v dobré shodě, Maude a já, žili jsme bohatý život, naplněný službami dívčí a mladé ženské generaci. Měli jsme úspěchy a byli jsme šťastni. Takhle se ke mně zachovat – taková rána z čistého nebe! Znenadání, po jedenácti letech nadšené oddanosti, pro ni škola nic neznamená. Říkám vám, že ten gauner ji uhranul. Celý její systém hodnot je rozvrácen.“

„Třeba se jenom náhle zamilovala. Čím starší jsou, když je to potká, tím tvrději je to zasáhne. Ksakru, třeba je pomilováníhodný.“

Harlan ohrnul nos. „Ten chlap je sprostý ničema. Poznám sprostého ničemu na první pohled. Je to děvkař a opilec a patrně něco ještě horšího.“

Ohlédl jsem se na svůj likérník. Byl zavřený a vypadal nevinně. „Nejste trošku zaujatý?“

„Vím, co říkám. Ten chlap je surový darebák. Maude je citlivá žena, která vyžaduje ty nejjemnější životní podmínky. On zničí jejího ducha, bude brutálně zacházet s jejím tělem, rozfofruje její peníze. Opakuje se prostě matčina situace, jenže tahle je horší, o moc horší, Maude je nepoměrně zranitelnější, než kdy byla matka.“

„Co se stalo s vaší matkou?“

„Rozvedla se s otcem a utekla s jedním mužem, s učitelem kreslení ze školy. Žili si veselým životem, to musím říct, dokud se on neupil k smrti.“ To zřejmě bylo pro Harlana jisté zadostiučinění. „Teď žije matka v Los Angeles. Já ji neviděl skoro třicet let, ale Maude ji během našich velikonočních prázdnin jela navštívit. Proti mému výslovnému přání, musím dodat.“

„A se svým manželem odjela Maude do Los Angeles?“

„Ano. Včera mi odtud poslala telegram. Chytil jsem první možné letadlo.“

„Ukažte mi ten telegram.“

„Ten nemám. Četli mi ho do telefonu.“ A podrážděně dodal: „Aspoň mohla použít méně veřejného způsobu komunikace, když jde o takovou ostudu.“

„Co v tom telegramu stálo?“

„Že je velice šťastná. Ten nůž v ráně mi ovšem ještě otočila.“ Tvář se mu zachmuřila a z očí mu jako bengálský oheň vyšlehla zuřivost, která se v něm nahromadila. „Varovala mě, abych za ní nejel, a omlouvala se, že si vzala ty peníze.“

„Jaké peníze?“

„Minulý pátek, než odjela, si vypsala šek, kterým málem vyčerpala náš společný účet. Šek na tisíc dolarů.“

„Ale ty peníze jsou její, ne?“

„Legálně ano, nikoli morálně. Vždycky se mlčky předpokládalo, že o peníze se starám já.“ Do hlasu se mu vetřelo zkormoucené zakňourání. „Ten chlap jde jasně po našich penězích a, čert aby to spral, neexistuje nic, čím by se Maude dalo zabránit, aby nevybrala celý náš kapitál. Mohla by dokonce prodat školu.“

„Ta patří jí?“

„Bohužel ano, po právu. Otec odkázal školu jí. Já… mé administrativní schopnosti se vyvíjely dost pomalu… pomalé dospívání, víte. Chudák otec se nedočkal mé dospělosti.“ Odkašlal si, aby nedal najevo, jak ho to dojímá. „Samy budovy mají cenu téměř dvou set tisíc. A hodnota našeho renomé je nevyčíslitelná.“

Odmlčel se a vypadal, že naslouchá. Jako kdyby vskutku slyšel, jak v kanalizaci příšerně zurčí jeho unikající peníze. Já si oblékl sako.

„Chcete je vystopovat, viďte? Abyste se přesvědčil, že to manželství je právoplatné, a ujistil se, že ten člověk není podvodník?“

„Chci vidět sestru. Kdybyste si s ní prostě mohl promluvit, něco by se snad dalo zachránit. Třeba přišla o rozum. Nemohu přece připustit, aby si zničila život, a můj taky, jako matka zničila život otci a sobě.“

„Kde vaše matka v Los Angeles bydlí?“

„Má dům ve čtvrti, která se, tuším, jmenuje Westwood. Já tam nikdy nebyl.“

„Asi bychom k ní měli zajít. Nikdy jste s ní nebyl ve styku?“

„Ovšemže ne. A nemám nejmenší touhu se s ní teď setkat.“

„Myslím, že byste měl. Jestli Maude byla o velikonocích u ní, vaše matka třeba toho muže zná. Nezdá se mi, že vaše sestra utekla z náhlého popudu.“

„To můžete mít pravdu,“ řekl zvolna. „To mě nenapadlo, že se s ním třeba seznámila tady. A že on pak za ní přijel do Chicaga. No ovšem. To je logická hypotéza.“

Měli jsme krátký pohovor o penězích. Harlan na mě převedl cestovní šek na padesát dolarů a pak jsme sešli dolů k mému vozu.

Do Westwoodu nebylo daleko. Zapojili jsme se do podvečerního provozu, směřujícího k předměstí a k moři. Harlan si rukou chránil oči proti horizontálním paprskům slunce a leccos mi pověděl o své matce. Bylo toho dost, abych věděl, co mám čekat.

Bydlela v hrázděné vilce na úbočí kopce, shlížejícího na vzdálený univerzitní areál. Dvorek před vilkou byl přecpán desítkou roztodivných kaktusů, z nichž některé vyrůstaly až ke střeše. Stavení potřebovalo omítnout a spočívalo na strmém svahu dost vratce, stejně jako jeho obyvatelka.

Otevřela dveře, mžourajíc proti slunci. Tvář měla rozrytou a rozhlodanou léty a trampotami. Černé vlasy, prokvetlé šedí, jí zplihle spadaly přes čelo. Od ušních lalůčků jí visely zašlé kovové kruhy. Kolem povadlého krku se jí pohupovalo několik zlatých řetězů a kruhy klinkaly, kdykoli se pohnula. Na sobě měla sandály a hnědé šaty na doma, které vypadaly jako z pytloviny a v pase byly převázány provazem.

Její oči byly matně černé a zapadlé. Harlana zřejmě nepoznala. Řekl novým tónem, nakřáplým tázavým šepotem:

„Máti?“

Zahleděla se na něj a její tvář se kolem jasnících se očí zkrabatila do nových vrásek. Usmála se. Zuby měla zahnědlé od tabáku, ale její úsměv byl vlidný. Změnil se ve smích. Jak byla do ruda opálená sluncem, vypadala jako stará cikánka na džbánku na víno.

„Pane na nebi! Ty jsi Reginald!“

„Ano.“ Smekl klobouk. „Ale marně hádám, čemu se směješ.“

„No protože,“ zajíkla se, „se tolik podobáš otci.“

„A to je tak směšné? Já doufám, že se mu podobám. Řídil jsem se otcovým vzorem, snažil jsem se žít podle jeho zásad. Kéž bych to mohl říci o Maude.“

Její smích zhasl. „Maude nemáš právo kritizovat. Ta má větší cenu než dva takoví, jako jsi ty. Maude je vynikající žena.“

„Vynikající blázen!“ Zvolal zuřivě: „Takhle se zahodit, zpronevěřit peníze…“

„Dej si pozor na jazyk. Maude je moje dcera.“ Ta stará paní měla jistou důstojnost.

„To tedy je tvoje dcera, zjevně. Je tady u tebe?“

„Ne, není. A já vím, proč jsi přijel, no bodejť. Varovala jsem Maude, že ji budeš chtít zatáhnout zpátky do solných dolů.“

„Takžes ji viděla! Kde je?“

„Ani trochu nemám v úmyslu ti to říct. Maude se má dobře a je šťastná – poprvé v životě je šťastná.“

„Ty mi řekneš, kde je!“ procedil skrze zaťaté zuby.

Chňapnul po jejím tenounkém zápěstí. Zamrkala v posměšném vzdoru, i když polekaně, popraskané rty obnažily její dlouhé zuby. Chytil jsem ho za rameno a za paži a odtrhl ho od ní, takže ji musel pustit.

„Klid, Harlane. Z nikoho nemůžete informace vynucovat.“

Vrhl po mně pohled tupé nenávisti, pak ten pohled obrátil na matku. Ona mu ho oplatila.

„Pořád ten starý Reginald,“ řekla, „ten, co s oblibou připichoval na prkénka brouky. Kdo je tento pán, mimochodem?“

„Pan Archer.“ A dodal důrazně: „Soukromý detektiv.“

Spráskla ruce a ušklíbla se. „Ach, Reggie, ty se překonáváš. Ani trošku ses nezměnil.“

„Ty taky ne, mami. Ale o tebe a o mě teď nejde. Nesnaž se, prosím tě, odvést hovor někam jinam. Chci vědět, kde jsou Maude a ten její… ten její společník.“

„Ode mě se to nedovíš. Třicet let jejího života ti nestačí? Musíš mít celý její život?“

„Já vím, co je pro Maude nejlepší. Že to víš ty, o tom moc pochybuji, po tom guláši, cos udělala ze svého vlastního života.“ Pohrdavě se podíval na odlupující se stěny, na odřené dveře a na tu opotřebovanou starou ženu, která za nimi našla útočiště. „Jestli jsi zodpovědná za to její pominutí smyslů…“

Došla mu slova. Zachvátila ho zuřivost, obtočila ho jako ostnatý drát. Málem jsem slyšel, jak to v něm vrčí. A postavil jsem se mezi něj a dveře.

„To není žádné pominutí smyslů,“ řekla žena. „Maude konečně našla muže, který se k ní hodí, a měla tolik rozumu, že kvůli němu všechno opustila.“ Vzpomínka jí vyhladila tvář a v hlasu jí jako ze zprohýbané gramofonové desky zaznělo romantické vzrušení. „Na svou roli v tom všem jsem pyšná.“

„Takže to přiznáváš?“

„A proč ne. Dala jsem ji s Leonardem Listerem dohromady, když byla na jaře tady u mě. Leonard je skvělý člověk a oba se do sebe okamžitě zakoukali. Maude potřebovala mocnou mužskou osobnost, aby jí po všech těch staropanenských letech pronikla k srdci…“

„Jak říkáš, že se ten člověk jmenuje?“

„Leonard Lister,“ odpověděl jsem já.

Stařena si rukou přikryla ústa. A řekla skrze zažloutlé prsty: „Nechtěla jsem vám to říct. Ale když jste to ze mě vytáhli… museli jste přece o Leonardovi slyšet. Je to vynikající tvůrčí divadelní osobnost.“

„Slyšel jste o něm někdy, Archere?“

„Ne.“

„Leonard Lister?“ zvolala stařena. „To jméno určitě znáte, jestli žijete v Los Angeles. Je to známý režisér experimentálního divadla. Přednášel dokonce na univerzitě. Má spoustu skvostných plánů na poetické filmy, jako Cocteau ve Francii.“

„Do těch plánů nepochybně zařadil i Maudiny peníze,“ pravil Harlan.

„Takového něco může napadnout jenom tebe. Ale není to pravda. Miluje Maude pro ni samotnou.“

„To jistě. To jistě. A ty jsi počestná kuplířka, která dohodila svou vlastní dceru lovci věna. Kolik ti ten skvělý chlap za tvé služby zaplatí?“

Západ slunce pohasl. Zbavena od něho vypůjčených barev byla teď stařenina tvář svraštělá a bezkrevná.

„Dobře víš, že to tak není, a nesmíš takové věci říkat. Maude byla k tobě vždycky laskavá. Dlužíš jí kapku shovívavosti. Proč to elegantně nevzdáš a nejedeš domů?“

„Protože má sestra se dostala na scestí. Je v rukou bláznů a ničemů. Do které z těch dvou kategorií patříš ty, mami?“

„Ani do jedné. A Maude je na tom líp, než byla kdykoli předtím.“ Ale to ujištění jeho umíněnost nezviklalo.

„O tom se chci přesvědčit na vlastní oči. Kde jsou?“

„Ode mě se to nedovíš.“ A s prosbou v očích se obrátila ke mně.

„Tak si to zjistím sám!“

To nebylo těžké. Leonard Lister byl v telefonním seznamu. Bytovou adresu měl v Santa Monice, v jedné z těch křižujících se uliček nad bulvárem Lincoln. Snažil jsem se přemluvit Harlana, zřejmého potížistu, aby mě nechal vyřídit tu záležitost bez něho. Ale byl nažhavený jako kokršpaněl, který vyčenichal nějaké ptáky. Buď jsem ho musel vzít s sebou, nebo ten případ vzdát. A pak by asi Harlan natropil ještě víc malérů.

Byla už skoro tma, když jsme to místo našli, starý jednoposchodový štukový dům, stojící kousek od ulice za zhnědlou záplatou trávníku. Lister bydlel v malém ateliéru nad přilehlou garáží. Po vnější zdi garáže k němu vedlo betonové schodišťové rameno. V domě i za zacloněnými okny ateliéru se svítilo. Do ticha pozdního soumraku šelestily naše nohy v suché trávě.

„Tak takhle Maude ponížil!“ pravil Harlan. „Jemná, kultivovaná žena – a musí žít v tomhle brlohu s nějakým… s nějakým gigolem.“

„Mhm. Nechte radši mluvit mě. Mohl byste přijít k úrazu, povedete-li takovéhle řeči.“

„Mně žádný rabiát strach nenažene.“

Ale nechal mě po schodech jít před sebou. Byly osvětleny žlutou, hmyz odpuzující žárovkou nahoře nade dveřmi. Zaklepal jsem na ně. Žádná reakce. Zaklepal jsem znovu. Harlan se prodral přede mě a otočil kulovitou klikou. Dveře byly zamčené.

„Zkuste ten zámek vypáčit,“ naléhal šeptem Harlan. „Schovávají se tam, to je jisté. Máte přece paklíče?“

„Taky mám licenci, o kterou bych mohl přijít.“

Bušil do dveří, až se třásly v závěsech. Pěstí s pečetním prstenem nadělal důlky do nátěru. Zevnitř se ozvaly tiché kroky. Odstrčil jsem Harlana, že na tom úzkém odpočívadle málem ztratil rovnováhu.

Dveře se otevřely. „Co se děje?“

Muž za dveřmi měl na sobě proužkovaný bavlněný župan a nic jiného. Ramena a hruď měl jako Herkules, trochu sehnutý věkem. Bylo mu asi tak k padesáti. Zrzavé střapaté vlasy byly postříkané šedí. Tučná ústa se mu jako ústřice leskla v zrzavém hnízdě vousů. Oči měl hluboko posazené a zasněné, byly to takové ty oči, co hledí do minulosti nebo do budoucnosti, ale málokdy přímo do přítomnosti.

Přes jeho ramena, která vyplňovala bezmála celý rám dveří, jsem viděl do osvětleného pokoje. Byl těsný a pěkně zařízený. Gauč a pár židli. Primitivní police, domácky vyrobené z cihel a prken, byly přecpány knihami. V mrňavé kuchyňce vzadu pracovala nějaká žena. Viděl jsem její tmavou hlavu a štíhlá záda s tkanicemi od zástěry převázanými v pase a slyšel jsem rachocení nádobí.

Řekl jsem Listerovi, kdo jsem, ale on hleděl na muže za mnou.

„Pan Harlan, že ano? To je tedy překvapení. Nemohu ovšem říct, že radostné.“ V jeho hlase zněla pohoda, jakou poskytuje člověku statná schránka. „Tak copak si přejete, pane Harlane?“

„To moc dobře víte. Svou sestru.“

Lister vykročil ven a dveře za sebou zavřel. Bylo to skoro útulné, jak jsme se všichni tři tlačili na čtverečním metru plošinky. Listerovy nahé nohy nebylo na betonu vůbec slyšet. Jeho hlas byl klidný:

„Maude má co dělat. Já sám mám spoustu práce. A zrovna jsem si chtěl dát sprchu. Tak vám radím, abyste šel pryč. A neobtěžujte se sem znova. Dost dlouho budeme mít co dělat.“

„Co dělat, abyste utratili její peníze?“ řekl Harlan.

Listerovi se ve vousech zaleskly zuby. Jeho hlas se přiostřil.

„Už chápu, proč s vámi Maude nechce mluvit. Tak seberte svého přítele detektiva a vzdalte se od mých dveří.“

„Tak vy jste ve styku s tou starou čarodějnicí? Kolik procent jí platíte?“

Lister mě hbitě odstrčil. Popadl Harlana za klopy saka, zvedl ho, zatřepal s ním a zase ho postavil na nohy.

„Mluvte o své matce trochu uctivěji, vy nevychovanče!“

Harlan se opřel o zábradlí a pevně se ho chytil, jako dítě, provokující dospělé, aby ho odnesli. Tvář mu v tom žlutém světle zezelenala ponížením. Řekl s tvrdošíjným záštím:

„Chci vidět svou sestru. Chci vidět, co jste s ní udělal, vy lotře.“ Vložil jsem se do toho: „Pojďme.“ A položil jsem mu ruku na paži.

„Tak i vy jste na jeho straně?“ skoro zařval.

„Domov člověka, to je konec konců jeho hrad. Nemá vás rád, Reginalde. A ona zřejmě taky ne.“

„To mu zopakujte,“ přikývl Lister. „Ta pijavice jí už moc dlouho vysávala krev. A teď už zmizte, než se vážně namíchnu.“

„Pojďte, Reginalde. Takhle se nikam nedostaneme.“

Odtrhl jsem ho od zábradlí. Dole a za mnou hlasitě promluvil mužský hlas: „Nějaký potíže, Listere?“ Ten hlas zněl, jako by jeho majitel v nějaké potíže doufal.

Byl to šedovlasý mužský v potištěné havajské košili, který stál široce rozkročen v kruhu světla u paty schodiště. Světlo žlutě barvilo jeho houbovitý obličej a měnilo barvu jeho očí.

„Žádné potíže, Dolphe. Ti pánové jsou na odchodu.“

Lister stál zády ke dveřím jako ošuntělý hrdina v umazaném županu, hájící svůj ubohoučký hrad, a díval se za námi, jak sestupujeme po schodech. Pak se dveře prudce zavřely a žluté světlo nad nimi zhaslo. Harlan si šeptem něco bručel.

Dole na nás čekal ten šedovlasý mužský. Zašpital skrze alkoholické výpary:

„Poldové?“

Neodpověděl jsem mu. Škubnul mi rukávem, až to zabolelo: „Co je s tím děvkařem?“

„To by vás nezajímalo.“

„To si nemyslete. Lister má u sebe nějakou ženskou, no ne?“

„Do toho vám nic není.“

Uvolnil jsem si rukáv saka. Ale nebylo snadné toho člověka setřást. Div mi nevrazil svou těstovitou tvář až do obličeje.

„Co Lister vyvádí, do toho mi náhodou je hodně. Mám právo vědět, jestli mí nájemníci nežijou v hříchu.“

Začal jsem od něj couvat, od něj a od jeho dechu. Ale potácel se za mnou přes příjezdovou cestu a vztaženou rukou se opřel o zavřená vrata garáže. Jeho hlas mě nakřáple pronásledoval:

„Co jste na mě tak naježenej? Já mám právo všechno vědět. Jsem slušnej člověk. Nevedu žádnej veřejnej dům pro zkrachovaný podvodníky.“

„Počkejte,“ promluvil Harlan. „Vy jste Listerův domácí?“

„No jistě. Mně se ten parchant nikdy nelíbil, ten byt mu pronajala moje ženuška. To ona si o něm myslela, že je klasa. Já ho prokouk na první pohled. Vyřízená veličina od filmu. Zkrachovanec.“

Našišato se opíral o štukovou zeď. Harlan se nad ním sklonil jako prokurátor a v matném světle z okna se spuštěným závěsem byla jeho tvář jako kovová silueta.

„Co ještě o Listerovi víte, milý člověče?“

„Vyrazím ho z domu, jestli si nebude dávat pozor.“

„Zmínil jste se o jeho milostných pletkách. Jak to s tím je?“

„Nevím, co se tam teď nahoře děje. Ale zjistím si to.“

„Tak proč nejdete nahoru hned? Máte na to právo, ten dům patří vám.“

„To na mou duši udělám.“

Přistoupil jsem k Harlanovi a vzal ho za paži. „Pojďme odtud, Reginalde. Na jeden večer jste už nadělal potíží až dost.“

„Já že dělám potíže? Nesmysl. Má sestra se provdala za kriminálníka, za kurevníka.“

Muž opřený o zeď vážně potřásl hlavou. „Nemůžete mít víc pravdu. Ta ženská u něj, to je vaše sestra?“

„Ano.“

„A je za něj provdaná?“

„Myslím, že je. Ale nemohu ji u něho nechat. Odvedu ji domů…“

„Dnes večer ne, Reginalde.“ Sevřel jsem mu paži ještě pevněji. „Něco udělat musím. Musím jednat.“

Snažil se vytrhnout. Sletěl mu z hlavy klobouk a řídké vlasy mu spadly přes uši. Skoro zavřeštěl:

„Jak se opovažujete? Dejte ty ruce pryč!“

Na záclonu v okně padl stín ženy s plným poprsím. Ostře se ozval její hlas:

„Jacku! Jsi ještě venku?“

Šedovlasý muž se napřímil, jako by ho zasáhl elektrický proud. „Jo. Jsem tady.“

„Pojď dovnitř. Jsi opilý a mluvíš nesmysly.“

„Kdopak mě donutí jít?“ zašeptal.

Ale žena ho slyšela. „Řekla jsem, abys šel! Zesměšňuješ se. A svým přátelům řekni, ať jdou taky domů.“

Otočil se k nám zády a klopýtavě vykročil k domovním dveřím.

Harlan se pokusil jít za ním. Ale já ho zadržel. Dveře se zabouchly. A zapadla závora.

„Vidíte, co jste způsobil,“ zavyčítal Harlan. „Neměl jste se do toho plést. Zrovna bych se byl něco dověděl.“

„Vy se nedovíte nikdy nic.“

Pustil jsem ho a šel k autu a bylo mi jedno, jestli jde za mnou nebo ne. Dohonil mě u kraje chodníku. Kapesníkem si čistil klobouk a hlasitě oddychoval.

„To nejmenší, co můžete udělat za peníze, které vám platím, je, abyste mě zavezl k mému hotelu. Taxíky jsou tady skandálně drahé.“

„No prosím. Kam to bude?“

„Hotel Oceano v Santa Monice.“

„Tohle je Santa Monica.“

„Vážně?“ A za okamžik dodal: „To mě ani nepřekvapuje. Něco mě vedlo k Santa Monice. Maude a já se tak nějak telepaticky dorozumíváme, už od dětství. Zvláště když Maude je v nějakých nesnázích.“

„Nejsem si jist, jestli je v nesnázích.“

„S tím surovcem?“ Trpce se zasmál. „Copak jste neviděl, jak se choval ke mně?“

„To mi za těch okolnostní připadalo dost normální.“

„Normální pro tohle bohem opuštěné místo, to asi ano. Ale já se s tím smířit nemíním. A mimochodem, jestli už pro mě nehodláte nic udělat, počítám s alespoň padesátiprocentní slevou.“

Chtěl jsem se ho zeptat, kdo mu ukradl chrastítko, když byl ještě dítě. Ale místo toho jsem řekl: „Za své peníze dostanete služby. Zítřek věnuju Listerovi. Jestli je Lister pochybná existence, tak to určitě zjistím. Jestli není…“

„To je jasné, že je! Slyšel jste, co o něm říkal jeho domácí.“

„Ten chlap byl opilý. A bezdůvodně nebudu nikoho tupit. Vy jste málem přišel o hlavu.“

„Co se stane se mnou, to je mi jedno. Hrozně se bojím o Maude. Mám jen jednu sestru.“

„Taky hlavu máte jen jednu.“

Po zbytek cesty mlčky trucoval. I já ho beze slova vysadil na bílý chodník. V neonovém kaleidoskopu promenády nad mořem a s růžovým hotelem v pozadí vypadal jako přízrak z nějakého zlověstného snu. Blahopřál jsem si, že nikoli z mého snu.

To bylo ode mě ukvapené.

Ráno jsem zatelefonoval jednomu příteli v kanceláři okresního státního zástupce. Lister měl záznam v policejním rejstříku: dvakrát byl odsouzen za řízení auta v opilosti, jednou byl obviněn z ublížení na těle, ale nakonec se to projednávalo jen jako výtržnictví, nic horšího. Býval to bezvýznamný režisér ještě z dob před zavedením televize. Posledním jeho hlášeným zaměstnavatelem byla univerzita.

Měl jsem ještě jeden telefonický rozhovor a pak jsem navštívil univerzitu. Jarní semestr skončil a letní vyučování ještě nezačalo, a tak studentské ubytovny byly prázdné. Ale většina profesorského sboru byla něčím zaměstnána. Vedoucí logopedické katedry, muž jménem Schilling, byl ve své kanceláři.

Schilling nebyl typický profesor. Pod svalstvem, které krylo jeho obličej maskou středního věku, měl profil mladistvého představitele hlavní role. Na sobě měl jako nějaký herec nápadně elegantní gabardénový oblek a sportovní rozhalenku. Hnědé vlasy, vlnící se od špice nad čelem, měl úhledně sčesané. Nebyl jsem si jist, jestli je nemá obarvené.

Řekl jsem: „To je od vás moc hezké, doktore, že mi věnujete chvíli svého času.“

„Ale to nic. Posaďte se, pane Archere.“ Sám seděl za svým psacím stolem u okna, kde světlo mohlo výhodně zdůrazňovat jeho rysy. „Když jsme spolu hovořili telefonicky, vyjádřil jste zájem o jednoho člena – o jednoho bývalého člena našeho profesorského sboru.“ Artikuloval nesmírně zřetelně a zaposlouchával se do bohatých tónů svého hlasu. Zřejmě se mu líbily.

„Leonard Lister.“ Posadil jsem se na strohou židli na konci papíry posetého stolu.

„A jakou přesně informaci si přejete? A jak jí použijete? Vězte, že máme svá malá profesionální tajemství, i v tomto svém chráněném světě.“

„Rád bych věděl, je-li to člověk poctivý. To je to hlavní. Jak se zdá, přiženil se do slušné zámožné rodiny. Tam o něm mnoho nevědí.“ Vyjádřil jsem se umírněně.

„A ta rodina používá vašich služeb, abyste to prošetřil?“

„Tak si to představuji. Jistí členové té rodiny se domnívají, že Lister je podvodník.“

„Tak to nikoli, to bych neřekl.“

„Proč jste ho odtud vyrazili?“

„My jsme ho po pravdě řečeno nevyrazili. Leonard neměl definitivu, byl pouze mimořádným lektorem na této katedře. A my jsme mu na konci podzimního semestru prostě neobnovili smlouvu.“

„Ale měli jste k tomu zajisté důvod, kterým nebyla jeho nezpůsobilost?“

„Nezpůsobilost rozhodně nikoli. Leonard se v teatrologii vyzná. Pracoval v tomto oboru dvacet let, v New Yorku, na kontinentě i zde. A svého času znamenal něco i ve filmu. V té době vydělal velké peníze, měl dům na venkově a jachtu a dokonce, mám za to, i jednu herečku za manželku. Pak o to všechno přišel. Ale to bylo před léty. Nevím, co všechno se s ním potom dělo, ale rád přijal mou nabídku, aby u nás přednášel.“

„O čem přednášel?“

„Používali jsme ho převážně v nástavbových kursech, režíroval představení různých skupin a přednášel o dramatu. U studentů byl velice oblíben.“

„Co v tom tedy bylo?“

Zaváhal. „Asi bych měl říci, že šlo o etické principy. Je to svým způsobem chlapák – já jsem ho osobně měl vždycky rád – ale on se prostě nedokázal ztotožnit s kódem profesorského postavení. Strávil, abyste věděl, nějaký čas ve Francii, kdysi tam emigroval a poněkud načichl levičáctvím. Příliš se věnoval pití, příliš se věnoval ženám, nedovedl se prostě vyrovnat s požadavky své profese. Je to mohutný muž – nevím, jestli ho znáte…“

„Znám.“

„… ale není vlastně úplně dospělý. Na štíru s realitou, dalo by se říci, chvílemi až trochu potřeštěný.“

„Můžete se vyjádřit přesněji, doktore?“

Odvrátil pohled ode mě, podíval se z okna a rukou si opatrně přihladil vlasy. „Velice nerad očerňuji něčí pověst. Konec konců, je v sázce jméno univerzity. Jde o nesmírně delikátní věc.“

„To si uvědomuji. Uchovám to v tajnosti. To všechno je pouze pro mou důvěrnou informaci.“

„Dobrá.“ Znovu se obrátil ke mně. Potřeboval jen kapku přemlouvání. „Leonard měl ve zvyku zaplétat se se studentkami, obzvláště s jednou z nich. Kolovaly o tom řeči, jak už to bývá, a já jsem Leonarda varoval. Nedal si říci, a tak jsem z něho nespustil oči. Tato katedra má tak dost choulostivou pověst, i kdyby ji nepostihl větší skandál. Naštěstí jsem Leonarda osobně přistihl a zachoval jsem to v tajnosti.“

Schilling se až divadelně rozzářil pocitem uspokojení. Zřejmě znovu sehrával svou velkou scénu. „Ke konci podzimního semestru, jednoho prosincového odpoledne, jsem je viděl, jak jdou spolu do jeho kanceláře. Všiml jsem si výrazu její tváře – toho kravského zbožňování. Nu, opatřil jsem si od údržbářů univerzální klíč a po přiměřené chvíli jsem za nimi vstoupil. A přistihl jsem je in flagranti, jestli mi rozumíte.“

„Byla to nějaká mladá dívka?“

„Nikoli. To by bylo ještě horší. Vlastně to byla vdaná žena. Mezi našimi studentkami je několik vdaných žen s… nu, s divadelními ambicemi. Ale i tak to byla situace, jakou nebylo možno strpět. Udělal jsem rázný konec a Leonard od nás odešel. Od té doby jsem ho neviděl.“

„A jak to dopadlo s tou ženou?“

„Odešla z univerzity. Beztak nevykazovala slibný talent a já byl rád, že odchází. Měl jste ji slyšet, jakými nadávkami mě to odpoledne častovala, když jsem konec konců konal jen svou povinnost. Řekl jsem Leonardovi, že si zahrává s dynamitem. Ta žena byla učiněná dračice.“ Ukazováčkem levice si přejel profil od vlasů až k bradě a pousmál se. „To je bohužel jediná informace, kterou vám mohu poskytnout.“

„Jen jednu věc. Říkal jste, že Lister je člověk poctivý.“

„Kromě té záležitosti se ženami určitě.“

„Poctivý v záležitostech peněžních?“

„Pokud já vím, Leonardovi nikdy nešlo o peníze. Tak málo mu o ně jde, že je, pokud jde o finance, až nezodpovědný. Nu, když se teď bohatě oženil, předpokládám, že se usadí. Doufám, kvůli němu, že se mu to podaří. A hlavně doufám, že jsem neřekl nic, co by mu v očích té rodiny uškodilo.“

„Jestli přerušil styky s tou druhou ženou, pak jistě ne. Jak se, mimochodem, jmenovala?“

„Dolphinová. Stella Dolphinová. Dost neobvyklé jméno.“ Hláskoval mi je.

Podíval jsem se do Schillingova telefonního seznamu. Byl tam jen jeden Dolphine: Jack Dolphine, který měl stejnou adresu jako Leonard Lister.

Za plného denního světla vypadal ten štukový dům v Santa Monice zpustle. Ve všech oknech, nahoře i dole byly staženy rolety. Hynoucí trávník, neudržované květinové záhony, rdoušené plevelem, jako by zrcadlily životy lidí, zasažených a ochromených neštěstím. Všiml jsem si však, že trávník byl nedávno pokropen, a na nerovném betonu příjezdové cesty bylo ještě pár schnoucích kaluží.

Vyšplhal jsem po venkovních schodech k Listerovu bytu. Nikdo nezareagoval na mé klepání. Zkusil jsem kliku. Dveře byly zamčeny. Sešel jsem dolů a vysunul vrata garáže. Garáž byla prázdná.

Stiskl jsem tlačítko zvonku vedle hlavních dveří a čekal jsem. Domem se vláčely šouravé kroky. Dveře otevřel ten šedovlasý muž v havajské košili a vykoukl do slunce. Měl za sebou zlou noc. Oči mu zkalil alkohol a zármutek, ústa měl bezbranně pootevřená. Masité části obličeje mu jako rozměklá formela ochable visely od kostí. Stejně zvadlé bylo jeho tělo. Byl jako na hniličku uvařené vejce bez skořápky.

Zřejmě mě nepoznal.

„Pan Dolphine?“

„Jo.“ Poznal můj hlas. „Hele, o co frčí? Byl jste tu včera večer. A říkal jste, že jste polda.“

„To jste si myslel vy. Jsem soukromý polda. Jmenuju se Archer.“

„Tak abyste věděl, já bejval taky soukromej polda – tovární hlídač v Douglasu. Ale šel jsem do penze, když se mi začaly vyplácet mý investice. Mám šest domů a jeden činžák. To byste neřek, když se na mě kouknete.“

„Přeju vám to. Co se stalo s těmi nájemníky tady nahoře?“

„Listera myslíte? To vy mi povězte, co s ním je. Vystěhoval se.“

„Nadobro?“

„Bodejťže nadobro.“ Vypotácel se přes práh, před ním jeho dech, a důvěrně mi položil jednu ruku na rameno. Taky mu to pomohlo udržet rovnováhu. „Stejně jsem se chystal dát mu padáka, ale on mi uspořil práci. Sbalil svejch pět švestek, všecko, co měl, a fouknul.“

„A ta žena odjela s ním? Jeho manželka?“

„Jo, ta foukla taky.“

„Jeho autem?“

„Přesně tak.“

To auto mi popsal. Byl to modrý sedan buick, předválečný, se spoustou ujetých kilometrů. Poznávací značku Dolphine neznal. A Listerovi nezanechali žádnou novou adresu.

„Mohl bych mluvit s paní Dolphinovou?“

„Co po ní chcete?“ Jeho ruka na mém rameni ztěžkla. Oči se mezi opuchlými víčky zúžily a ztratily všechen výraz.

„Třeba ví, kam Lister odjel.“

„Myslíte?“

„Ano.“ Trhl jsem rameny a zbavil se jeho ruky. „Prý je to jeho přítelkyně.“

„Jo? Prej?“

S tváří náhle znetvořenou zuřivostí se na mě vrhl a sápal se mi po krku. Měl sílu, ale reakce byly neobratné. Jeho ruce jsem odrazil. Zavrávoral a padl zády na dveře, paže rozpřažené v póze ukřižovaného.

„To byla od vás pitomost, Dolphine.“

„Odpusťte.“ Rozklepal se, jako kdyby se strašlivě vyděsil. „Já jsem nemocnej člověk. To rozčilení…“ Sepjal ruce na dívce v havajské sukni na svých prsou. Někde vzadu v hrdle mu jako uvolněná kytarová struna hvízdlo astmatické zasípění. Tvář měl jakoby pocákanou bělobou.

„Jaké rozčilení?“

„Stella mě opustila. Obrala mě, o co jen mohla, a pak mě odhodila jako horkej brambor. Dám vám dobrou radu: nikdá se nežeňte s mladší ženskou…“

„Kdy se to stalo?“

„V noci. Pláchla s Listerem.“

„To s ním odjely obě ty ženy?“

„Jo, pane. Stella i ta druhá. Obě.“ Tvář mu pokřivil opilecký nápad. „Ten velkej bejček si asi myslí, že na obě stačí. No budiž mu to přáno. Já už toho mám dost.“

„Viděl jste je odjíždět?“

„Kdepak. Byl jsem v posteli.“

„Jak tedy víte, že vaše žena odjela s Listerem?“

„Řekla mi, že to udělá.“ Zvedl těžké břemeno svých ramen a zase je spustil. „Co jsem moh dělat?“

„Musíte mít nějakou představu, kam jeli.“

„Ne, nevím to a vědět to nechci. Jen ať si jdou! Stejně se ke mně nechovala dobře.“ Za jeho slovy hvízdalo astma jako nevyřčený žal. „A tak říkám, ať si jde, pro mě je fajn, když tu není.“

Posadil se na schod a přikryl si rukama tvář. Vlasy měl divoce rozcuchané jako hrst šedého peří. Odešel jsem od něho.

Jel jsem k hotelu Oceano a domácím telefonem zavolal Harlana. Okamžitě se ozval vysokým naštvaným hlasem.

„Kde jste proboha byl? Sháněl jsem vás.“

„Ověřoval jsem si, jak je to s Listerem. Vzal do zaječích s vaší sestrou…“

„Já vím. Telefonoval mi. Mé nejhorší předtuchy se vyplnily. O peníze mu jde. Přijde sem, aby se pokusil je získat.“

„Kdy?“

„V pravé poledne. Mám se s ním sejít v hale.“

Podíval jsem se na elektrické hodiny nad pultem recepce: dvacet minut po jedenácté.

„Já jsem právě v hale. Mám vyjet nahoru?“

„Já sejdu dolů.“ Zaváhal. „Mám tu návštěvu.“

Posadil jsem se na červenou plastikovou pohovku u dveří výtahu. Kovová ručička nad nimi se otočila od jedničky k trojce a zpátky k jedničce. Dveře se rozevřely. Vynořila se z nich Harlanova matka, cinkala klenoty a rozhlížela se po hale. Přes pytlovinové šaty měla zelenavě černou pelerínu, v které vypadala jako zlověstný starý pták.

Uviděla mě a její vychrtlé nohy ke mně zamířily dlouhými kroky. „Dobrý den, paní Harlanová.“

„Nejmenuju se Harlanová,“ řekla přísně. Ale jak se jmenuje, to mi neprozradila. „Vy mě sledujete, mladý muži? Varuji vás…“

„To nemusíte. Přišel jsem za vaším synem. Vy asi taky.“

„No ano, můj syn.“ Zasmušilost jí až zohyzdila obličej. Z jeho hlubokých vrásek se její oči leskly jako zvlhlé černé oblázky. „Vypadáte jako slušný člověk. Já něco vím o spirituálních aurách. Studovala jsem to, celý život se tím zabývám. Ale řeknu vám, pane Jaksejmenujete, že od chvíle, kdy jste přišel s Reginaldem do styku, má můj syn ošklivou auru. Byl to nemilosrdný chlapec a vyrostl z něho nemilosrdný muž. Ani své vlastní sestře nehodlá pomoct v kritické situaci.“

„V kritické situaci?“

„Ano, ona se dostala do velice vážného maléru. Nechtěla mi říct, jaký malér to je. Ale já svou dceru znám…“

„Kdy jste se s ní viděla?“

„Neviděla jsem se s ní. Telefonovala mi v noci a zoufale sháněla peníze. Ovšemže ví, že já žádné nemám. Žiju jen díky její štědrosti celých deset let. Chtěla, abych se za ni přimluvila u Reginalda. A to jsem udělala.“ Ústa se jí zavřela, jako když se zdrhovadlem zavře nějaké pouzdro.

„A on nechce otevřít rodinné truhlice?“

Zavrtěla hlavou a z koutků očí jí vyhrkly slzy.

Ručička nade dveřmi výtahu ukázala na trojku a pak zpátky na jedničku. Z výtahu vystoupil Harlan. Jeho matka se na něho podívala úkosem a odvrátila se. Šlapala přes halu a ven na ulici, zlověstný pták, který se setkal s ptákem mnohem zlověstnějším.

Harlan přistoupil ke mně s nejistým úsměvem a se vztaženou rukou. Její stisk byl bez života.

„Nechtěl jsem být včera nepříjemný. Ale my Harlanové jsme založení velice citově.“

„To nic, já nejsem netykavka.“

Zahleděl se na sluncem ozářené dveře, jimiž zmizela jeho matka. „Krmila vás všelijakými výmysly? Měl bych vás varovat, ona není úplně normální.“

„Hm… Řekla mi, že Maude potřebuje peníze.“

„Rozhodně je potřebuje Lister.“

„Kolik?“

„Pět tisíc dolarů. Přiveze prý Maudin šek na tuto částku. Já mám jeho vyplacení urychlit tím, že zatelefonuji naší chicagské bance. A mám ten šek vyinkasovat.“

„Mluvil jste vůbec se sestrou?“

„Ne. To je jedna z věcí, které mě znepokojují. Jedna z mnoha. Lister mi složitě vysvětloval, že Maude na tom není tak dobře, aby mohla vyjít z domu, a že tam, kde jsou, není telefon.“

„A kde to je, to vám neřekl?“

„Vůbec ne. Mluvil vyhýbavě. Říkám vám, že to s ní nemyslí dobře. Je-li ještě vůbec naživu…“

„Nedělejte ukvapené závěry. Nejdůležitější teď je – zjistit, kde jsou. Jednejte s ním tedy obezřetně. Udělejte, co říká.“

„Snad si nemyslíte, že bych měl vyinkasovat ten šek?“ Mluvil velice vzrušeně, jak to zasluhovalo těch pět tisíc dolarů.

„Jsou to přece peníze vaší sestry, no ne? Možná, že je opravdu potřebuje. Vaší matce to tak řekla.“

„Matka to tvrdí. Ale ta bláznivá bába by kvůli ní klidně lhala. Podezřívám ji, že se s Maude proti mně spikla.“

„O tom pochybuji.“

To nevzal Harlan vůbec na vědomí. „Jak by Maude mohla potřebovat peníze? Minulý týden si odvezla tisíc dolarů.“

„Třeba se zastavili v Las Vegas.“

„Nesmysl. Už pouhé pomyšlení na hazard je Maude odporné. Je to osoba velice hospodárná, stejně jako já. Nemohla v jediném týdnu utratit tisíc dolarů, leda by ji ten chlap vysával.“

„Ovšemže tolik utratit mohla, vždyť byla na svatební cestě. Asi to všechno není tak zlé, jak si představujete. Prováděl jsem nějaká šetření a Lister má slušnou reputaci.“ Usoudil jsem, že to je tvrzení poněkud přehnané, a dodal jsem: „Rozhodně to není úplně špatný člověk.“

„To Landru nebyl taky,“ řekl ponuře Harlan.

„No uvidíme.“ Na elektrických hodinách bylo za deset minut dvanáct. „Z ničeho ho neobviňujte. Ale řekněte mu, že pro peníze musí přijít ještě jednou. Já počkám venku a budu ho sledovat, až bude odjíždět. Vy se odtud nehněte. Spojím se s vámi, až zjistím, kde se schovávají.“

Několikrát přikývl.

„A jednejte s ním, proboha, klidně, Harlane. Nevěřím, že je to zabiják, kterému jde o peníze. Ale může se z něho vyklubat zabiják z vášně.“

Lister měl alespoň tu ctnost, že byl přesný. Minutu před dvanáctou se ve směru do centra Santa Moniky objevil starý sedan buick. Zastavil u chodníku asi třicet metrů od vchodu do hotelu. Lister vystoupil a vůz zamkl. Baret a tmavé brýle mu dodávaly vzhled dekadentního Vikinga.

Já parkoval v protisměru na druhé straně širokého bulváru. Jakmile Lister vešel do hotelu, přejel jsem bulvár a otočil se o sto osmdesát stupňů a našel si místo k zaparkování několik vozů za buickem. Vystoupil jsem, abych se na něj pořádně podíval.

Jeho modrý lak byl vybledlý a skoro úplné se ztrácel pod silničním prachem. Blatníky byly zprohýbané. Skrze zašpiněné sklo jsem se podíval na zavazadla na zadním sedadle: dámská letecká kabela s monogramem M. H., pánský kožený kufr, odřený a polepený vinětami z evropských hotelů a zámořských lodí, plátěná brašna, přecpaná obdélníkovými předměty, což byly nejspíš knihy. Na zavazadlech leželo v balicím papíře něco podlouhlého. Mělo to tvar rýče.

Rozhlédl jsem se. Na ulici bylo příliš mnoho lidí, abych se mohl dostat do auta větracím okénkem.

Vrátil jsem se do svého vozu, poznamenal si značku a čekal jsem. Ostré modré mořské světlo, odrážející se v chromování kolemjedoucích aut, mě bodalo do očí. Nasadil jsem si brýle proti slunci.

Za několik minut se na chodníku objevil Lister a švihácky si vykračoval směrem ke mně. Byl bez tmavých brýlí a modré oči mu jakoby vylézaly z pod bledých víček. Tvářil se velice spokojeně. Vzpomněl jsem si, co říkal Schilling o jeho občasné potřeštěnosti, a rád bych byl viděl spodní část jeho obličeje, z které se často dá vyčíst, že hrozí nebezpečí. Jeho vousy měly možná své odůvodnění.

Posadil se do buicku a rozjel se k severu. Sledoval jsem ho v nestejném odstupu hustým poledním provozem. Řídil až s uměleckou bezohledností a před červenou na jedné křižovatce div nespálil pneumatiky. Asi šest nebo osm mil za tou křižovatkou odbočil z dálnice a jeho pneumatiky opět zakvílely. Prudce jsem zabrzdil a zvolna zahnul po štěrku.

Štěrková cesta příkře stoupala po úbočí kopců. Buick zmizel za hrbolem. Polykal jsem jeho prach a z vrcholu vyvýšeniny jsem ho opět uviděl. Jel rychle, čtvrt míle přede mnou. Cesta se teď kroutila dolů do nevelkého uzavřeného údolí, kde v obdělávaných polích stálo pár farmářských domků. Pod vzdáleným svahem se jako oranžový brouk pomalu plížil traktor. Vzduch tu byl tak nehybný, že prach po buicku visel jako chuchvalec nad cestou. Propolykal jsem se jím místo oběda o pár mil dál.

Za třetí a poslední farmou oznamovala dopravní značka: Slepá cesta. Vedle ní na sloupku nakřivo visela poštovní schránka. Na schránce jsem zahlédl zašlý nápis. Měl jsem dojem, že říká LEONARD LISTER.

Buick byl už daleko přede mnou, stáčel se do úzké soutěsky mezi dvěma útesy na konci údolí. Ztratil se mi z dohledu. Cesta se ještě víc zhoršila, byla z ní jen úzká polní stezka, rozbrázděná a vymletá dešti mnoha jar. Na nejužším místě ji skoro úplně zatarasil dávný sesuv půdy. Takovou pozornost jsem musel věnovat cestě, že jsem si málem nevšiml osamělého stavení. Stálo daleko stranou, na konci eukalypty zastíněné pěšiny. Skrze stromy jsem viděl osaměle stojící buick. Jel jsem ještě dál, a když jsem byl z dohledu od domu, otočil jsem se, vystoupil a vůz zamkl.

Vyšplhal jsem se žlutou hořčicí a purpurovou lupinou k místu, odkud jsem se mohl shora podívat na stavení. Byla to ruina. Popraskané štukové zdi se bláznivě nakláněly. Kus taškové střechy se propadl. Hádal jsem, že domek byl opuštěn, když jeho základy podemlela voda. Na předním dvorku bujely přerostlé pelargonie a kolem buicku se až po klenbu blatníků zvedal planý oves.

Na zadním dvorku, blízko domovní zdi hloubil mohutný muž jámu. Chvílemi blýsklo ve slunci lesklé železo jeho rýče. Slezl jsem po svahu blíž k němu. Jáma byla asi dva metry dlouhá a šedesát centimetrů široká. Listerova hlava, když přestal rýt, aby si odpočinul, vrhala na spodní část zdi stín s vysunutou bradou.

Posadil jsem se do žluté hořčice, která mi sahala až k očím, a pozoroval jsem Listera, jak pracuje. Po chvíli si svlékl košili. Jeho mohutná bledá ramena byla posypána zarudlými pihami. Kov jeho rýče se už neleskl. O hodinu později byla jáma přibližně půl druhého metru hluboká. Listerovy zrzavé vlasy ztmavly potem a pot mu stékal i po pažích. Zarazil rýč do kupy hlíny, kterou vyryl, a odešel do stavení.

Začal jsem ustupovat ze svahu. Pod nohama mi vzlétla bažantí slepice. V tom strnulém tichu způsobila její křídla hluk startujícího letounu. Zadíval jsem se na stavení, ale nic v něm nezareagovalo, v rozbitých oknech se neobjevila žádná tvář. Překročil jsem zborcený drátěný plot a přešel zadní dvorek.

Špatně zavěšené otevřené dveře vedly do místnosti, která asi bývala kuchyní. Její podlaha byla plná odprýskané omítky, která mi chrupala pod nohama. Mezi holými stropními žebry probleskovalo denní světlo. Ticho bylo protkáno slabounkým hmyzím hukotem. Měl jsem dojem, že odněkud slyším šeptající hlasy; pak se ke mně domem blížil zvuk těžkých kroků.

Nachystal jsem si revolver. Vnitřní chodbou přicházel Lister a nesl v náručí veliký plátěný ranec. Hlavu měl nemotorně skloněnou do strany, jak se díval, kam šlápnout, a neviděl mě, dokud jsem nepromluvil.

„Zastavit stát, hrobaři!“

Zvedl hlavu a oči se mu v rudé, potem skropené tváři široce a modře rozevřely. Jeho reakce byla neuvěřitelně hbitá a úspěšná. Aniž zakolísal, postoupil vpřed a hodil po mně rancem. Vystřelil jsem, když jsem se kácel na záda s tím plátěným balíkem na sobě. Odstrčil jsem ho. Byl těžký a neohebný jako zmražené maso. Jeden z Listerových podpatků dupl na mou ruku s pistolí, druhý na můj obličej. Světlo od stropu rudě zablikalo a zhaslo.

Když se mé oči mžouravě otevřely, zabodlo se do nich z otevřených dveří sluneční světlo. Jedna z mých paží byla zmrtvělá, jak na ní spočívala ta věc v plátěném rubáši. Vyprostil jsem se z jejího objetí a posadil se zády ke zdi. Bzukot hmyzu mi zněl v hlavě jako palba z pušek uprostřed těžké artilerie pulsu. Chvíli jsem se v sedě potácel mezi vědomím a bezvědomím. Pak se mi v očích vyjasnilo. Použitelnou rukou jsem si ohmatal opuchlou tvář.

Můj revolver ležel na podlaze. Zvedl jsem ho a roztočil bubínek. Komory byly pusté a prázdné. Zůstal jsem sedět, přitáhl si k sobě ranec a rozvázal provaz, kterým byl omotán. Chvějící se rukou jsem rozvinoval plátno a uviděl kadeř černých zvlněných vlasů, spečených krví.

Zvedl jsem se a tělo jsem úplně rozbalil. Byla to mrtvola nějaké ženy, která bývala krásná. Tu krásu poničila hluboká zhmožděnina, která se jako šikmá rýha táhla přes levý spánek. Sklonil jsem se níž a spatřil jsem rovněž pár zfialovělých skvrn na přední straně hrdla. Otisky palců.

Ve světle procházejícím dveřním otvorem svítila její kůže jako slonovina. Zakryl jsem ji plátnem. Pak jsem si povšiml, že má náprsní taška leží rozevřená na podlaze. Nic z ní zřejmě nebylo odstraněno, ale můj průkaz s fotografií byl napůl vytažen z pouzdra.

Prošel jsem stavením. Bylo to divné místo pro líbánky, dokonce i pro líbánky, které skončily vraždou. Nikde žádné světlo, žádný nábytek, s výjimkou jakéhosi vybavení pro patio – plátěných židlí a sekvojového lehátka s potrhaným čalouněním – v místnosti, která bývala obývacím pokojem. Tato místnost měla slušně zachovalý strop a bylo jasné, že tady se Lister a jeho žena usídlili. V krbu byly pozůstatky nedávného ohniště: opálené úlomky eukalyptové kůry a útržky nějaké ožehlé látky. Popel ještě úplně nevychladl.

Přešel jsem místnost k tomu dřevěnému lehátku a zaznamenal jsem stopy po ženských podpatcích v prachu na podlaze. Do prachu vedle lehátka napsal někdo dlouhým šikmým písmem tři slova: Ora pro nobis. Smysl té věty se mi po dvaceti či ještě více letech připomněl. Ora pro nobis. Pros za nás. Nyní i v hodině smrti naší…

Celou minutu jsem si připadal neskutečný jako nějaký duch. Mrtvá žena a živá slova byly skutečnější než já. Aktuální svět – to bylo stavení se zborcenou střechou, rozpadlou tak, že skrze ni bylo vidět sluneční světlo.

Když jsem zvenku uslyšel hukot motoru, nevěřil jsem svým uším. Šel jsem k předním dveřím, které byly otevřené. Po přebujelé pěšině pod eukalypty se plahočil nový světle hnědý studebaker. Zastavil tam, kde nedávno stál buick, a vystoupil Harlan.

Stál jsem za dveřmi a pozoroval ho. Přibližoval se opatrně a jeho černý pohled se točil zprava doleva. Když postavil nohu na práh, ukázal jsem se mu s nenabitým revolverem v ruce. Zarazil se uprostřed kroku a ztuhl tak jako ta mrtvá žena.

„Proboha živého, dejte tu bouchačku pryč. Strašlivě jste mě vyděsil.“

„Než ji odložím, chci vědět, jak jste se sem dostal. Mluvil jste s Listerem?“

„V poledne, to přece víte. Řekl mi o tomhle místě, které mu kdysi patřilo. Nedostal jsem se včas na ulici, abych vás zadržel. A teď dejte pryč ten revolver, buďte tak hodný. Co se vám propána stalo?“

„To počká. Pořád nechápu, proč jste tady.“

„Copak jsme neměli v plánu, že se s vámi tady sejdu? Najal jsem si vůz a dojel sem, jak nejdřív to šlo. Zabralo mi spoustu času, než jsem to místo našel. No není divu. Jsou uvnitř?“

„Jeden z nich ano.“

„Má sestra?“ Sevřel mi paži. Jeho dlouhé bílé prsty byly silnější, než vypadaly, a bylo nesnadné je setřást.

„To mi řeknete vy.“

Vedl jsem ho stavením k zadní kuchyni. Sňal jsem plátno z poraněné hlavy a pozoroval jsem Harlanovu tvář. Nezměnila se. Ani sval se nepohnul. Buď byl Harlan stejně chladný jako ta mrtvola, nebo své rozrušení úmyslně potlačil.

„Tu ženu jsem jakživ neviděl.“

„To není vaše sestra? Pořádně se podívejte.“ Odkryl jsem celé tělo.

Harlan odvrátil oči a líce mu zrudly. Ale jeho pohled se plíživě vrátil k mrtvé.

Musel jsem opakovat otázku, aby mě slyšel. Zavrtěl hlavou. „Jakživ jsem ji neviděl.“

„Nevěřím vám.“

„Snad si vážně nemyslíte, že bych odmítl identifikovat svou vlastní krev?“

„Kdyby v tom byly peníze.“

Neslyšel mě. Ta odkrytá mrtvola ho fascinovala. Znovu jsem ji zakryl a pověděl Harlanovi, co se stalo. Vylíčil jsem to stručně, protože jsem viděl, že ho to nezajímá.

Zavedl jsem ho do přední místnosti a ukázal mu nápis v prachu.

„Je to rukopis vaší sestry?“

„To rozhodně nemohu říci.“

„Podívejte se zblízka.“

Harlan se posadil do dřepu a jednou paží se opřel o lehátko. „Není to její písmo.“

„Uměla latinsky?“

„Ovšem. Učila latinu. Překvapuje mě, že se v ní vyznáte vy.“

„Nevyznám se v ní, ale moje matka byla katolička.“

„Aha.“ Neohrabaně se zvedal, padl na jedno koleno a vymazal jím písmo.

„Ksakru, Harlane!“ křikl jsem. „Vy se chováte, jako byste ji byl sám zavraždil.“

„Nemluvte nesmysly.“ Usmál se tím svým nepřesvědčivým úsměvem. „Vy jste si nepochybně jist, že to je Maude, ta žena v zadní místnosti, viďte?“

„Jsem si nepochybně jist, že jste mi lhal. Dával jste si moc velký pozor, abyste ji nepoznal.“

„Tak tedy…“ Oprašoval si rukou koleno. „Asi bych vám měl radši říci pravdu, když ji tak jako tak znáte. Máte naprostou pravdu, je to má sestra. Ale nebyla zavražděna.“

Do místnosti se vrátil ten pocit neskutečnosti. Posadil jsem se na lehátko, které pod mou váhou zasténalo jako živý tvor.

„Je to tragická historie,“ pravil zvolna Harlan. „Doufal jsem, že vám to nebudu muset říci. Maude zemřela včera v noci nešťastnou náhodou. Když jsme odešli z toho ateliéru, pohádala se s Listerem kvůli tomu, že mě odmítl pustit dál. Začala se chovat dost nerozumně. Lister se snažil ji ukonejšit, ale ona šla od něho pryč a vrhla se z těch venkovních schodů. A ten pád ji zabil.“

„To je Listerova verze?“

„To je prostá pravda. Před malou chvílí přišel za mnou do hotelu a pověděl mi, co se stalo. Ten člověk byl strašlivě vážný. Já poznám duševní muka, když je vidím, a mohu říci, kdy člověk mluví pravdu.“

„To jste na tom tedy líp než já. Já si myslím, že si z vás tropí šašky.“

„Cože?“

„Přistihl jsem ho málem při činu. Snažil se tu mrtvou pohřbít. Vylhává se z toho všeho, jak jen to jde. A zaráží mě, že jste mu to spolknul.“

Harlanovy černé oči se mi zkoumavě zahleděly do tváře. „Ujišťuji vás, že to jeho vylíčení je pravdivé. Pověděl mi všechno, víte, i o tom… i o tom pohřbu. Vžijte se do jeho situace. Když se Maude zabila… když zemřela… Listerovi bylo okamžitě jasné, že na něho padne podezření, zejména moje podezření. Měl už dřív nějaké potíže s policií, k tomu se přiznal. V té své panice nevyhnutelně jednal jako provinilec. Vzpomněl si na tenhle opuštěný kout a odvezl sem mrtvou, aby se jí zbavil. Jednal ukvapeně a dokonce protizákonně, ale mně to za těchto okolností připadá pochopitelné.“

„Najednou jste úžasně tolerantní. A co těch pět táců, o které se vás pokoušel ožulit?“

„Prosím?“

„Ten šek na pět tisíc, ten vám vyklouzl z paměti?“

„Na ten zapomeneme,“ řekl chladně. „To je moje záležitost, jenom mezi ním a mnou.“

Začínal jsem do té situace vidět, i když ne do motivů toho všeho. Lister nějak přesvědčil Harlana, aby ho kryl. Řekl jsem ironicky:

„Takže tu mrtvolu pohřbíme a zapomeneme na ni.“

„Přesně tak si to představuji. Nikoli my, ovšem. Vy! Já si nemohu dovolit zaplést se do jakékoli nezákonnosti.“

„A proč si myslíte, že já ano?“

Z kapsy saka vytáhl pouzdro z umělé kůže a otevřel je, aby mi ukázal svazek cestovních šeků. Bylo jich tam deset, každý na sto dolarů. „Tisíc dolarů,“ pravil, „mi připadá jako přiměřený honorář pro hrobníka. Je to dost, aby to zajistilo i ztrátu paměti.“

Zatvářil se velice prohnaně, ale protože měl takovou vášeň pro peníze, vypadal spíš jako idiot. Podobal se člověku, který nemá hudební sluch a nemůže uvěřit, že ostatní slyšeli hudbu a byli jí dokonce nadšeni. Ale nehádal jsem se s ním. Nechal jsem ho podepsat šeky a naslouchal jsem jeho instrukcím: Pohřbít mrtvou a zapomenout na ni.

„Upřímně říkám, že to dělám Maude strašlivě nerad,“ prohlásil, než odjel. „Je mi proti mysli, že nechávám sestru v neoznačeném hrobě, ale musím brát v úvahu, co je ze všeho nejlepší. To by zruinovalo školu, kdyby se celá záležitost dostala do novin. Nemohu dovolit, aby pouhá bratrská pieta byla na překážku prosperitě školy.“

Mrtvolu jsem samozřejmě nepohřbil. Nechal jsem ji tam, kde ležela, a jel jsem za Harlanem zpátky do Santa Moniky. Dohonil jsem studebaker ještě před městem, ale nepředjel jsem ho.

Zastavil na bulváru Wilshire a Harlan vešel do jedné cestovní agentury. Než jsem mohl najít místo k zaparkování, vyšel opět ven a vlezl do svého vozu. Zapsal jsem si název agentury a rozjel se za studebakeřem k hotelu Oceano. Harlan nechal auto u bílého obrubníku, aby se ho ujal garážista. V zásuvce v palubní desce jsem měl náboje a znovu jsem si nabil revolver.

Hotelová hala byla opuštěná, až na recepčního a pár starých dam, které hrály kanastu. Vzadu jsem našel telefonní budku a zavolal do té cestovní agentury. Ozval se pečlivě udržovaný britský akcent:

„Sandersova cestovní kancelář. Pan Sanders u telefonu.“

„Tady J. Reginald Harlan,“ pravil jsem nervózně. „Říká vám něco mé jméno?“

„Ovšem, pane Harlane. Doufám, že jste s těmi rezervacemi spokojen.“

„Tím si nejsem zcela jist. Velice mi jde o to, abych se tam dostal co nejdříve.“

„Ujišťuji vás, pane Harlane, že jsem vám zajistil nejbližší možný let. V deset hodin z mezinárodního letiště.“ Do zdvořilého tónu se proplétala jistá netrpělivost.

„Kdy budu na místě?“

„Měl jsem dojem, že jsem vám to jasně vysvětlil. Je to napsáno na vaší obálce.“

„Zřejmě jsem tu obálku někam založil.“

„Podle letového řádu přistanete zítra ráno v osm hodin chicagského času. Správně?“

„Děkuji vám.“

„Není zač.“

Zavolal jsem hotelovou centrálu a žádal Harlana. „Kdo volá, prosím?“ zajódloval telefonista. „Lister. Leonard Lister.“

„Okamžik, pane Listere. Zazvoním do pokoje pana Harlana. Pan Harlan vás očekává.“

„Neobtěžujte se. Půjdu rovnou nahoru. Jaké je to číslo?“

„Třetí patro, čtrnáct, pane.“

Vyjel jsem výtahem do třetího patra. Klučík, který výtah obsluhoval, si všiml mé tváře, otevřel ústa, aby něco poznamenal, zachytil můj pohled a ústa zavřel, aniž promluvil. Harlanův pokoj byl v průčelí hotelu, na výhodném místě. Zaklepal jsem.

„To jste vy, Leonarde?“

„Mhm.“

Harlan otevřel dveře a já se protlačil dovnitř. Zvedl pěsti na prsa, jak to dělají ženy. Podíval se na mě, jako by mě nenáviděl, a řekl: „Pojďte dál, pane Archere.“

„Už tam jsem.“

„Tak se posaďte. Bohužel jsem vás nečekal. Tak brzy,“ dodal. „Nějaké potíže?“

„Žádné potíže. Prostě běžný případ vraždy.“

„Ale vždyť to byla nehoda…“

„Ten pád ze schodů, to možná nehoda byla. Ale já si nemyslím, že ji zabil ten pád. Má na hrdle otisky palců.“

„Ale to je pro mě novinka. Posaďte se, pane Archere, posaďte se.“

„Zůstanu stát. Za druhé: vaše sestra vepsala do prachu v tom domě modlitbu. Byla tedy naživu, když ji tam Lister odvezl. A za třetí: právě jste koupil letenky do Chicaga a očekáváte další Listerovu návštěvu. Neskamarádil jste se s ním trochu moc?“

„Je to konec konců můj švagr.“ Jeho hlas byl bezvýrazný.

„A vy ho máte velice rád, co?“

„Leonard má něco do sebe.“

Usedl do lenošky u okna. Za jeho úzkou ptačí lebkou jsem viděl nebe a moře, širé a bezelstné, potečkované bílou čistotou plachet. Už jsem strávil až moc času vyslýcháním lhářů v pronajatých pokojích.

„Myslím, že je to váš zločinecký parťák. Oba se chystáte vydělat na smrti vaší sestry. Jak jsem vás dva poznal, jste schopni vraždit, když na tom vyděláte.“

„Změnil jste o Listerovi své mínění, co?“

„Ne tolik jako vy.“

Harlan spráskl ruce. „Můj milý zlatý, víc už se mýlit nemůžete. I když si odmyslím peníze, které jsem vám vyplatil, vážně doufám, už kvůli vám, že nebudete jednat podle té směšné teorie. Za prvé,“ opičil se po mně, „kdybych se byl spřáhl s Listerem, nebyl bych včera hledal pomoc u vás, nemyslíte?“

„Nějaký důvod jste jistě měl, i když mi není jasný.“

„Přišel jsem za vámi naprosto upřímně. Ale teď vím o celé situaci víc. A upřímně vám říkám, že kdyby byl Lister mou sestru zabil, uštval bych ho, i kdybych se za ním měl hnát až na konec světa. Vy mě neznáte.“

„A co s těmi letenkami?“

„Mýlíte se. Nekoupil jsem žádné letenky, a i kdybych je byl koupil, vám by do toho nic nebylo.“ Ukázal mi zpáteční půlku letenky na trasu Los Angeles – Chicago. „Jak vidíte, já sám letím zítra domů do Chicaga.“

„Poslání skončeno?“

„Ďas aby vás spral!“ Byla to nejhrubší slova, jaká jsem od něho kdy slyšel. „Zmizte z mého pokoje. Už při pohledu na vás je mi zle.“

„Ani se nehnu.“

„Tak zavolám hotelového detektiva.“

„Zavolejte, krucifix, policii!“

Šel k telefonu a zvedl sluchátko. Stál jsem bez hnutí a díval se, jak marně blufuje. Položil sluchátko zpátky. Posadil jsem se do lenošky, kterou uvolnil. Harlan odešel do koupelny. Slyšel jsem, jak zvrací. Myslel to tedy doslova, když řekl, že je mu ze mě zle.

Za chvilku zazvonil telefon a já zvedl sluchátko. Ženský hlas se zeptal: „Reggie? Volám z jednoho dragstóru. Můžeme zajít k tobě do pokoje? Leonard myslí, že to tak bude bezpečnější.“

„Přirozeně,“ řekl jsem vyšším hlasem.

„Máš ty letenky?“

„Ovšem.“

To už se otevřely dveře koupelny. Harlan se mi vrhl na záda. Pozorně jsem zavěsil, než jsem se k němu otočil. Bojoval nehty a zuby. Musel jsem ho uklidnit velice tvrdě, levou pěstí. Odvlekl jsem ho do koupelny a zavřel za ním dveře.

Pak jsem se posadil na postel a zahleděl se na telefon. Lister měl s sebou nějakou ženu, a ta znala Harlana. Znala Harlana tak dobře, že mu říkala Reggie, a Reggie koupil letenky pro ni a pro Listera. Ten zvrat mnou otřásl od hlavy až k patě a celý případ se mi v hlavě zpřevracel a uvízl v bláznivé podobě. Přes jeho rozkymácené tvary jsem viděl houbovitý obličej Dolphinův a ženu, která ho opustila a jejíž obličej jsem neznal.

Znovu jsem si jeho jméno vyhledal v telefonním seznamu. Telefon zazvonil šestkrát a pak dráty přenesly jeho kalný hlas:

„Tady Jack Dolphine.“

Řekl jsem bez jakéhokoli úvodu, aby mi nezavěsil: „Paní Dolphinová vás, pokud vím, opustila.“

„Co to znamená? Kdo je to?“

„Soukromý polda, s kterým jste mluvil ráno. O Listerově případu. Vyklubal se z něho případ vraždy.“

„Vraždy? A jak do toho zapadá Stella?“

„To je ten problém, pane Dolphine. Je tam u vás?“

Nastalo dlouhé mlčení, končící slůvkem „ne“, které bylo skoro stejně neslyšitelné jako mlčení.

„Kdy odjela?“

„To už jsem vám říkal. Včera večír. No byla prostě pryč, když jsem dneska ráno vstal.“ Z hrdla mu stoupala sebelítost nebo nějaký podobný pocit. „Ta vražda, to máte na mysli Stellu?“ Ten pocit ho dusil.

„Vzchopte se. Opravdu odjela vaše žena s Listerem?“

„Pokud vím, tak jo. To on ji zabil? To se mi pokoušíte říct?“

„Nic se vám nepokouším říct. Mám v rukou mrtvolu. Vy byste ji mohl identifikovat.“

„A máte v hrsti Listera?“ Řekl to velice dychtivě.

„Ještě ne. Ale zakrátko ho v hrsti mít budu.“

„Tak ho nepusťte, ať už uděláte cokoli. Je to nebezpečnej chlap. Zabil ji. Já vím, že ji zabil.“

Opět se dusil. Ostřejšem se zeptal:

„Jak to víte?“

„Vyhrožoval jí. Slyšel jsem je před pár tejdny, než odjel na východ. Hádali se hlava nehlava u něj v ateliéru, ječeli na sebe jako divá zvěř. Stella chtěla, aby si ji vzal, chtěla se se mnou rozvést a jet s ním pryč. On říkal, že si vezme jinou ženskou, ženskou, kterou má prej rád. Ona řvala, že mu to nedovolí. A on na to, že když se do toho bude plést, tak ji zaškrtí vlastníma rukama.“

„Tohle můžete odpřisáhnout?“

„Přísahám. Je to pravda.“ Hlas mu selhal. „Uškrtil ji?“

„Ta žena je mrtvá. Já nevím, kdo to je. Někdo ji musí identifikovat. Jsem v Santa Monice v hotelu Oceano. Můžete sem přijet?“

„Snad jo. Vím, kde to je. A Stella je tam?“ V chodbě se ozvaly spěšné kroky.

„Možná, že tu brzy bude. Přijeďte sem co nejrychleji. Jsem v pokoji čtrnáct v třetím patře.“

Někdo zaklepal na dveře. Zavěsil jsem, vytáhl revolver a šel s ním ke dveřím, které se rozlétly. Lister byl překvapen, když spatřil mě. Oči mu div nevylezly z důlků. Pozvedl pravici, ale žena vedle něho ho zarazila. Oběma rukama mu sevřela paži a zavěsila se na ni.

„Prosím tě, Leonarde, už žádné násilí. To už bych nesnesla.“

K násilí zřejmě došlo, to na ní bylo vidět. Stopy po něm měla v obličeji. Kolem jednoho oka měla modřinu a po jedné líci se jí šikmo táhly hluboké škrábance. Jinak to byla hezká žena, asi třicetiletá, vysoká a útlá v bocích a na sobě měla kostým, šitý na míru. Na tmavých vlasech jí elegantně seděl nově vypadající klobouk.

„Vy jste policista?“

Listerova volná ruka jí zakryla ústa. „Mlč! Ani slovo! Mluvit budu já.“

Těsně u sebe nejistě vešli do pokoje. Patou jsem zavřel dveře. Žena se posadila na postel. Pohmožděniny na obličeji ostře kontrastovaly s její bledostí. Lister se postavil před ni.

„Kde je Harlan?“

„Ptát se budu já. Vy budete odpovídat!“

„Kdo si myslíte, že jste?“

Hrozivě vykročil. Zvedl jsem revolver a zamířil mu na žaludek.

„Ten s bouchačkou. A nabitou. Když budu muset, tak ji použiju.“

Za ním promluvila žena. „Poslechni mě, Leonarde. Nemá to smysl. Násilí vyvolává další násilí. O tom ses ještě nepoučil?“

„Klid, k žádným potížím nedojde. Já vím, jak jednat s těmihle hollywoodskými lovci peněz.“ Otočil se ke mně a ve vousech mu bíle zasvítil jízlivý škleb. „Jdete přece po penězích, no ne?“

„To si myslel Harlan. Zaplatil mi tisíc dolarů, abych pohřbil mrtvou ženu a zapomněl na ni. Odevzdám jeho šeky policii.“

„Co mi to chcete namluvit?“

„Uvidíte, že to udělám, Listere. Odevzdám policii současně i vás.“

„Když vám nezaplatím, co? Kolik?“

Žena si povzdychla. „Zlato moje. Tyhle triky a finty – copak nevidíš, jak jsou nechutné, jak jsou nechutné a ubohé? Zkoušeli jsme to po tvém a selhalo to, úplně. Je na čase jít na to po mém.“

„To nemůžeme, Maude. A ještě nic neselhalo.“ Posadil se na postel a jednou paží objal její útlá ramena. „Nech mě, ať s ním promluvím. S takovými mám svoje zkušenosti. Je to jen soukromý detektiv. Tvůj bratr si ho včera najal.“

„Kde je můj bratr?“ zeptala se mě. „Je v pořádku?“

„Je tamhle. Trochu potlučený.“

Ukázal jsem revolverem ke koupelně. Z nějakého důvodu mi připadalo trapné mířit na ni střelnou zbraní. Zastrčil jsem ji za opasek, ale nechal jsem si rozepnuté sako, pro případ, že bych musel hbitě tasit.

„Vy jste Maude Harlanová.“

„Byla jsem. Teď jsem paní Listerová. Tohle je můj manžel.“ Podívala se mi do tváře. Postřehl jsem, jak mezi nimi bliklo jakési dorozumění. Zajiskřilo jako náhlé zablesknutí v modré temnotě.

„Ta mrtvá je tedy Stella Dolphinová,“ řekl jsem.

„Jmenuje se Stella? Divná věc, zabít ženu, o níž ani nevím, jak se jmenuje.“

„Ne!“ To slovo se bolestivě vydralo z hrdla Listerova. „Má žena neví, co mluví, má za sebou zlé chvíle.“

„Ty jsem už překonala, Leonarde. Nehodím se, bohužel, do zločinecké role.“ Věnovala mu zářivý úsměv, zkreslený jejími zraněními. „Leonard u toho nebyl. Byl pod sprchou, když ta žena… když paní Dolphinová přišla k našim dveřím. Já ji zabila.“

„Proč?“

„Za to můžu já,“ vložil se do toho Lister, „za všechno od samého začátku. Neměl jsem právo se s Maude oženit, zatáhnout ji do života, jaký vedu. Byl jsem blázen, že jsem ji přivedl do toho bytu.“

„Tak proč jste to udělal?“

„Nevím, vážně to nevím. Stella si myslela, že patřím jí. Musel jsem jí dokázat, že jí nepatřím. No, jsem katastrofální blázen.“

„Mlč.“ Její prsty se dotkly jeho vousatých úst. I hřbet ruky měla podrápaný. „Byla to nešťastná náhoda. Sotva vím, jak se to stalo. Prostě se to stalo. Ptala se mě, kdo jsem, a já jí řekla, že jsem Leonardova manželka. Řekla, že ona je jeho manželka v očích nebes. Pokoušela se vynutit si vstup do bytu. Požádala jsem ji, aby odešla. Řekla mi, že odejít bych měla já. A napadla mě. Vytáhla mě za vlasy na ty venkovní schody. Nějak jsem ji musela odstrčit. Spadla pozpátku ze schodů, sletěla až dolů. Slyšela jsem, jak hlavou narazila na beton.“ Zvedla ruku k ústům, jako by je chtěla umlčet. „Potom jsem asi omdlela.“

„Ano,“ přitakal Lister. „Maude ležela v bezvědomí na plošince nad schody, když jsem vylezl zpod sprchy. Odnesl jsem ji dovnitř. Chvíli mi trvalo, než jsem ji přivedl k sobě a zjistil, co se stalo. Uložil jsem ji do postele a sešel dolů k Stelle. Ležela u paty schodů. Mrtvá.“ Hlas měl nakřáplý.

„Byl jsi do ní zamilovaný, Leonarde,“ zašeptala jeho žena.

„Když jsem poznal tebe, tak už ne.“

„Byla krásná.“ V hlase se jí ozval tázavý smutek.

„Teď už není,“ řekl jsem. „Je mrtvá a vy jste odvezl její tělo na venkov. Jaký to mělo smysl?“

„Žádný.“ Pod tou vousatou maskou měl Lister zahanbený výraz provinilého chlapečka. „Zpanikařil jsem. Maude chtěla okamžitě zavolat policii. Ale já měl v minulosti s policií pár průšvihů. A taky jsem věděl, co by udělal Dolphine, kdyby u mých dveří našel mrtvou Stellu. On mě nenávidí.“ Naivní modré oči zíraly ohromeně, začínalo jim to docházet. „A já mu to nemůžu mít za zlé.“

„Co by udělal?“

„Křičel by ‚vražda‘ a mě by do toho byl uvrtal.“

„Nevím jak. Podle toho, jak to líčí vaše žena, je to jasný případ zabití, pravděpodobně ospravedlnitelného.“

„Myslíte? To jsem nevěděl. Cítil jsem se vůči Stelle tak provinile, že jsem nebyl schopen logicky uvažovat. Chtěl jsem ji prostě ukrýt a Maude jsem chtěl dostat ze Států, pryč od toho zmatku, který jsem způsobil.“

„Na to mělo být těch pět tisíc?“

„Ano.“

„Ale měli jste letěl do Chicaga.“

„To byla změna plánu. Maudin bratr mi poradil, abych ji radši dopravil do Chicaga. Když jste nás vypátral, odjel jsem za ním a ke všemu se přiznal. Říkal, že odjezd ze země by vypadal jako přiznání viny, kdyby se to všechno dostalo k soudu.“

„Dostane se to tam.“

„Je to nutné?“ Naklonil se ke mně a postel zasténala, když přenesl váhu. „Je-li ve vás kapka lidskosti, nechte nás odletět do Chicaga. Má manželka je žena z dobré rodiny. Nevím, jestli to pro vás něco znamená.“

„A pro vás ano?“

Sklopil oči. „Ovšem. Nedokáže se prokousat losangeleským procesem a veškerou špínou, kterou o mně vyhrabou a kterou jí budou házet do tváře.“

Řekl jsem mu: „Kapka lidskosti ve mně je, ale ne tolik, aby vystačila pro všechny. Právě teď jí většinu spotřebuje Stella Dolphinová.“

„Sám jste prohlásil, že to bylo ospravedlnitelné zabití.“

„Podle toho, jak to vypráví vaše žena, tomu tak je.“

„Vy mi nevěříte?“ hlesla užasle.

„Vašemu vylíčení věřím. Ale vy neznáte všechna fakta. Na hrdle Stelly Dolphinové jsou otisky palců. Viděl jsem takové otisky na hrdlech jiných žen, které byla zardoušeny.“

„Ne,“ šeptala. „Přísahám! Jen jsem ji odstrčila.“

Pohlédl jsem na jemné ruce, které se jí splétaly v klíně. „Ty otisky jste nemohla udělat vy. Vy jste ji odstrčila a shodila dolů pro někoho jiného. Někdo jiný ji tam našel v bezvědomí a uškrtil ji. Listere?“

Hlava mu sklesla jako hlava vyčerpaného býka. Na svou ženu se nepodíval.

„Stella Dolphinová vám působila potíže a měla možnost působit vám potíže další. Rozhodl jste se udělat tomu konec a dorazit ji. Bylo to tak?“

„Neblahý návyk,“ řekl. „Neblahý návyk klást otázky, jak to definuje Cocteau. Udělal jste z toho ošklivý případ, Archere.“

„Tak to vykládají lháři.“

„No prosím,“ promluvil k podlaze. „Když to přiznám a vezmu vinu na sebe, pustíte na svobodu Maude a necháte ji s bratrem odjet do Chicaga?“

Přitiskla tvář k jeho svěšenému rameni a řekla: „Ne. Tys to neudělal, Leonarde. Jenom se snažíš mě chránit.“

„Udělal jste to vy?“

Zvolna se o něho opřela hlavou. Otočil se a objal ji. Díval jsem se přes ně do okna, ven na temnějící moře. Byli to docela slušní lidé, jak už to bývá, sužovaní budoucností a minulostí, ale balancovali spolu na ostré hraně okamžiku. A já je mučil. Případ se mi na sítnici znovu převracel, mnohohlavá příšera, která se namáhala, aby se mi v mysli přerodila.

Dveře koupelny se otevřely a vratce se v nich objevil Harlan. Krvácel z nosu. Nenávistně se podíval na mě a bezútěšně na oba milence. Ti ho neviděli a Harlan stál ve dveřích jako člověk, kterého si nikdo nevšímá.

„Neměl jsem sem jezdit,“ řekl hořce.

Otočil jsem se k Listerovým. „Zašlo to příliš daleko.“

Byli slepí a hluší, společně na té ostré hraně, přitisknuti k sobě. Vrzly dveře. Myslel jsem, že Harlan zavírá dveře koupelny, a podíval jsem se nesprávným směrem. Dřív než jsem ho uviděl, byl v pokoji Dolphine. V ruce se mu houpal těžký služební revolver. Vykročil k Listerovi a jeho ženě.

„Vy jste ji zabili, vy lotři!“

Lister se pokoušel vstát z postele. Žena se ho držela. Zády byla obrácena k revolveru.

Ten jednou promluvil, velice hlasitě, jeho ozvěny zarachotily jako opožděné hřmění. Harlan byl už uprostřed pokoje, asi měl v úmyslu chránit sestru. Dostal střelu do těla. Znehybněl. Pak padl. Vypálil jsem přes něho.

Dolphine upustil revolver. Chytil se rukama za břicho, skácel se na zeď a sesul se po ní na podlahu. Sípavě oddychoval. Z očí a z nosu mu teklo. V tváři mu škubalo, jak si uvědomoval svůj žal a svůj nezdar. Mezi prsty mu začala stékat krev. Stanul jsem nad ním.

„Jak víte, že ji zabili oni?“

„Viděl jsem je. Všecko jsem viděl.“

„Byl jste v posteli?“

„Ne. Byl jsem v garáži. Srazili ji ze schodů, seběhli dolů a uškrtili ji. Lister to udělal. Viděl jsem ho.“

„Nezavolal jste policii.“

„Ne. Já…“ Ústa mu tápala po slovech. „Já jsem nemocnej člověk. Bylo mi příliš zle, abych moh poldy volat. Zmatenej jsem byl. Nemoh jsem mluvit.“

„Teď je vám hůř, ale mluvit musíte. To neudělal Lister, že ne? To jste udělal vy.“

Zalykal se a začal vykašlávat krev. Vyčerpávající vzlyky mu vyvrhovaly z úst rudá slova.

„Dostala, co si zasloužila. Myslel jsem… když jsem jí říkal, že když si veme… toho druhýho… že se zas vrátí do mý postele. Ale… ani se na mě nekoukla. Jediný, nač… nač byla schopná myslet, bylo… že dostane zpátky jeho. A já byl… jedinej, kdo ji… měl rád.“

„To vidím.“

„Jo. Měl… jsem… ji rád.“

Pozvedl zkrvavené ruce k očím a začal skučet. Svezl se na bok, tváří po zdi a pořád skučel. V noci zemřel. To už byl Harlan mrtvý. Neměl sem jezdit.

NA FALEŠNÉ STOPĚ

Letadlo se stočilo k obrysu pobřeží a začalo klesat. Od rozlohy modři se oddělily hory. Pak se mezi horami a mořem objevilo malé městečko, vystavěné z kostek cukru. Rozměry kostek se zvětšovaly. Mezi budovami se jako pestří brouci plazila auta a po bílých ranních chodnících se trhaně pohybovaly figurky velké jako sirky. Za pár minut jsem byl jednou z nich.

Žena, která mi telefonovala, čekala, jak slíbila, na letišti. Vystoupila z cadillacu, když jsem se objevil ve vchodu do haly, a udělala směrem ke mně pár váhavých krůčků. Přestože byla vysoká a blond, tmavé brýle se zešikmenými skly, které měla na očích, jí propůjčovaly podivně orientální vzhled.

„Vy musíte být pan Archer.“

Řekl jsem, že ano, a čekal jsem, že mi výměnou poví svoje jméno – do telefonu mi je nesdělila. Jediné, co do telefonu řekla, byla naléhavá žádost, abych chytil první letadlo na sever, a ujištění, že za svůj čas dostanu zaplaceno.

Vycítila, nač čekám. „Omlouvám se, že se chovám tak tajemně. Opravdu si nemohu dovolit vám říct, jak se jmenuju. Už to, že jsem přijela sem, je pro mě riskantní.“

Pečlivě jsem si ji prohlížel a snažil jsem se odhadnout, jestli mě zase nečeká nějaká marná námaha. Ačkoli měla na sobě velice slušivé vlněné sukno, její vlasy i tvář byly maličko neupravené, jako kdyby ji byla náhle ovanula nějaká bouře. Sundala si brýle, aby si je vyčistila, a já viděl, že ta bouře je uvnitř a rozviřuje modrozelenou barvu jejích očí.

„Jaký máte problém?“ zeptal jsem se.

Nerozhodně stála mezi mnou a svým vozem, zasahovaná nárazy hluku z letiště, kde se opět chystalo vzlétnout moje letadlo. Za ní, na předním sedadle cadillacu seděla malá holčička s pletí panenky z míšeňského porcelánu. Seděla tam stejně nehybně jako taková panenka. Žena se na dítě ohlédla a odstoupila dál od auta.

„Nechci, aby mě Janie slyšela. Je jí tři a půl roku, ale spoustě věcí už rozumí.“ Zhluboka se nadechla jako plavec, chystající se skočit do vody. „Tady ve městě je souzen pro vraždu jeden muž. Žalobce tvrdí, že zavraždil svou manželku.“

„Glenway Cave?“

Překvapeně sebou trhla. „Vy ho znáte?“

„Ne. Ale sleduju ten proces v novinách.“

„Pak víte, že obžalovaný dneska svědčí. Právě teď je asi na stanovišti svědků.“ Hlas měla zachmuřený, jako by duševním zrakem viděla do soudní síně.

„Pan Cave je váš přítel?“

Kousla se do rtu. „Řekněme, že jsem zainteresovaný pozorovatel.“

„A vy nevěříte v jeho vinu.“

„To jsem řekla?“

„Mezi řádky. Řekla jste, že žalobce o něm tvrdí, že svou ženu zavraždil.“

„Máte bystré uši, viďte? Ostatně na tom, čemu věřím já, vůbec nezáleží. Záleží na tom, čemu uvěří porota. Myslíte, že ho zprostí viny?“

„Těžko si utvořit úsudek, když člověk přímo nesleduje přelíčení. Ale běžná porota je už předem zaujatá proti tomu, kdo práskne svou ženu do hlavy loveckou flintou. Já bych řekl, že má vážné vyhlídky na plynovou komoru.“

„Na plynovou komoru.“ Rozšířily se jí nozdry a zbledla, jako kdyby vdechla pach toho smrtícího plynu. „Vážně si myslíte, že hrozí takové nebezpečí?“

„Mají proti němu pádné argumenty. Motiv. Příležitost. Zbraň.“

„Jaký motiv?“

„Jeho žena byla zámožná, no ne? To Cave, pokud vím, není. Byli sami v domě, manželé, co se jim starají o domácnost, odjeli na víkend. Ta puška patřila Caveovi a chemický test prokázal, že ji při výstřelu držely jeho automobilové rukavice.“

„Sledoval jste ten proces důkladně.“

„Pokud to šlo – z Los Angeles. Z novin se to ovšem dozvíte zkresleně. Články se píšou líp, když se zdá, že obžalovaný je vinen.“

„On není vinen,“ řekla tiše.

„To víte, nebo v to jenom doufáte?“

Jednu ruku si přitiskla na ústa. Nehty měla okousané až do živého masa. „To nechme stranou.“

„Víte, kdo Ruth Caveovou zavraždil?“

„Ne. Ovšemže ne.“

„A předpokládáte, že já se pokusím vypátrat, kdo to udělal?“

„Nebylo by to moc těžké, když je to tak dlouho, co se to stalo? Ostatně, mně na tom tolik nezáleží. Já jenom, že jsem tu ženu znala.“ Její myšlenky se opět stočily ke Caveovi. „Nebude hrozně moc záležet na tom, jaký dojem udělá na svědeckém stanovišti?“

„Na tom obyčejně záleží, když běží o vraždu.“

„Vy jste viděl moc procesů, že?“

„Až moc. A pokud tomu rozumím, uvidím další.“

„Ano.“ Teď mluvila úsečně a rozhodně, nakloněna ke mně. „Já sama si tam jít netroufám. Ráda bych, abyste pozoroval porotu a zjistil, jak na ně Glenovo… jak svědectví pana Cavea na ně působí. A řeknete mi, máte-li dojem, že z toho vyvázne.“

„A co když to nebudu moci odhadnout?“

„Musíte mi říct ano nebo ne.“ Šťourala mě do paže svými prsty. Ale byla tak soustředěná na to, o čem mluví, že si to vůbec neuvědomila. „Rozhodla jsem se, že svůj odjezd zařídím podle vašeho úsudku.“

„Odjezd kam?“

„Do pekla, když to jinak nepůjde – v případě, že je jeho život ve vážném ohrožení.“

„Udělám, co bude možné. Jak se s vámi spojím?“

„Já se spojím s vámi. Zajistila jsem vám pokoj v hotelu Rubio. A teď vás vysadím před soudem. A… no ovšem… peníze.“ Otevřela koženou kabelku a já na jejím dně zahlédl záblesk modrého revolveru. „Kolik?“

„Postačí sto dolarů.“

Podala mi několik bankovek a šli jsme k autu. Ukázala na pravé zadní dveře. Obešel jsem vůz, abych si mohl hbitě přečíst její jméno na palubní desce. Ale kožený rámeček na doklady byl prázdný.

Holčička se zvedla z předního sedadla a naklonila se přes opěradlo, aby se na mě podívala. „Ahoj. Ty jseš můj táta.“ Oči měla modré a čisťounké jako nebe.

Než jsem mohl odpovědět, řekla její matka: „Ale jdi, Janie, to přece víš, že to není tvůj táta. Tohle je pan Archer.“

„A táta je kde?“

„V Pasadeně, děvenko. To přece víš. Posaď se, Janie, a buď zticha.“

Holčička sklouzla na sedadlo a zmizela mi z očí. Zlostně zaburácel motor.

Podle hodin na věži soudní budovy bylo deset minut po jedenácté. Soudní síň byla v druhém poschodí. Vklouzl jsem na jedno z volných sedadel v poslední řadě oddělení pro diváky. Několik starých dam se po mně pohoršeně ohlédlo, jako bych v kostele rušil bohoslužbu.

Přelíčení spíš připomínalo dávný kmenový obřad v nějaké jeskyni. Přes vysoká okna byly staženy rudé závěsy. Vzduch zkalily lidské výpary. Černá železná osvětlovací tělesa, visící od stropu, vrhala sinalé světlo na šedivou hlavu starého soudce a na muže ve svědecké ohrádce.

Poznal jsem Glenwaye Cavea podle novinových fotografií. Byl to statný hezký muž, bylo mu něco přes třicet a kdysi byl ještě statnější a hezčí. Za čtyři měsíce, kdy ve vězení čekal na proces, zhubl skoro až na kost. Oči měl hluboko v očních důlcích. Dvouřadový gabardénový oblek mu plandavě visel z ramen. Vypadal jako vhodná oběť pro tenhle obřad.

Nad stenografický přístroj se skláněl muž široký v ramenou, s krátce ostříhanými vlasy a neslyšně hovořil se soudním zpravodajem. Obhájce Harvey. Při své práci jsem se s Rodem Harveym setkal už několikrát, a to byl jeden z důvodů, proč jsem tento proces sledoval tak pozorně.

Soudce rozsekl ovzduší svým ostrým profilem: „Pokračujte ve výslechu, pane Harvey.“

Harvey zvedl na ježka ostříhanou plavou hlavu a oslovil svědka:

„Pane Cave, pokoušeli jsme se zjistit důvod vaší… eh… vašeho nedorozumění s manželkou. Došlo mezi vámi a paní Caveovou večer devatenáctého května k nějaké neshodě?“

„Ano. To už jsem vám řekl.“ Caveův hlas zněl mdle, ale ozývaly se v něm ostré tóny.

„Čeho se týkal váš rozhovor?“

„To byla spíš hádka než rozhovor.“

„Ale pouze slovní hádka, že?“ Jeho vlastní svědek Harveyho zřejmě nemile překvapil.

Od prokurátorova stolu promluvil muž tvrdých rysů: „Námitka! Ta otázka je navádějící, ne-li dokonce zavádějící.“

„Námitku připouštím. Otázku vyškrtnout ze zápisu!“

Harvey pokrčil mocnými tvídovými rameny. „Povězte nám tedy, co bylo řečeno, pane Cave. Začněte od začátku.“

Cave se ošil, jako by se necítil ve své kůži. Dlaní jedné ruky si přetřel oči. „Doslova si to nepamatuju. Byl to dost vzrušený rozhovor a…“

Harvey mu vskočil do řeči: „Povězte nám vlastními slovy, o čem jste vy a paní Caveová mluvili.“

„O budoucnosti,“ odpověděl Cave. „O naší budoucnosti. Ruth se mě chystala opustit kvůli jinému muži.“

Z řad diváků se zvedl hmyzí bzukot. Přehlédl jsem řadu, v které jsem seděl. Pár sedadel do prava ode mě seděla, nakloněna dopředu, mladá žena s kytičkou umělých fialek u pasu a upřeně pozorovala Cavea. Vůbec se nehodila mezi ty zatuchlé staré fúrie, které ji obklopovaly. Měla nápadně půvabnou hlavu, malou a chlapecky elegantní a pěknou stavbu kostí zdůrazňoval krátký účes. Otočila se a její hnědé oči se setkaly s mým pohledem. Ty oči byly tragicky temné.

Bzukot přehlušil hlas prokurátora: „Proti tomuto svědectví vznáším námitku. Svědek záměrně očerňuje pověst mrtvé ženy. Své tvrzení nemůže podpořit žádnými důkazy, jen se zbaběle pokouší zachránit svůj krk.“

Stočil pohled k porotcům. Jejich tváře byly kamenné. Cave byl bílý jako kus mramoru. Harveymu vyskočily na lících červené skvrny. „Toto je základní kámen obhajoby. Neustále se připomíná, že pan Cave v den úmrtí své manželky náhle odešel z domu. Já objasňuji důvod toho odchodu.“

„Ten důvod známe,“ řekl státní zástupce s jasným podtextem.

Harvey mlčky vzhlédl k soudci, jehož nelibost padla rysům jeho obličeje jako stará rukavička.

„Námitka se zamítá. Obžaloba upustí od nechutných poznámek. Porota jim v žádném případě nebude věnovat pozornost.“

Státní zástupce se nicméně zatvářil spokojeně. Zdůraznil svůj názor, a porota si to zapamatuje. Jejích čtyřiadvacet očí z polovice ženských a převážně starých se na Cavea upíralo s jednoznačným nesouhlasem.

Harvey promluvil hlasem vzrušeně zastřeným: „Řekla vám vaše manželka, kdo to je, ten muž, kvůli kterému vás hodlá opustit?“

„Ne, neřekla.“

„A víte, kdo to byl?“

„Ne. Pro mě to všechno byl blesk z jasného nebe. Domnívám se, že Ruth neměla vůbec v úmyslu prozradit, o čem uvažuje. To jí prostě vyklouzlo z úst, když jsme se do sebe pustili…“ Okamžitě se zarazil. „Slovně, chci ovšem říct.“

„Co vyvolalo tu slovní rozepři?“

„Nic důležitého. Finanční potíže. Chtěl jsem si koupit ferrari a Ruth to připadalo nesmyslné.“

„Auto značky ferrari?“

„Závodní vůz, ano. Žádal jsem ji o peníze. Řekla mi, že už toho má dost, dávat mi pořád peníze. A já řekl, že už toho mám zrovna tak dost, dostávat ty peníze od ní. A pak vyšlo najevo, že chce ode mě odejít k jinému muži.“

Cave zvedl jeden koutek úst v sardonickém úšklebku. „K někomu, kdo ji bude milovat jenom pro ni samotnou.“

„Kdy měla v plánu vás opustit?“

„Hned jak se bude moct vypravit do Nevady. Řekl jsem jí, aby se vypravila okamžitě, že má volnost jet kdykoli a kamkoli, kam je jí libo a s kýmkoli, s kým jí to vyhovuje.“

„A co jste udělal pak?“

„Zabalil jsem si nějaké oblečení a odjel svým vozem.“

„Kdy jste odjel z domu?“

„To přesně nevím.“

„Byla už tma?“

„Stmívalo se, ale nemusel jsem hned rozsvítit přední světla. Nemohlo být víc než osm hodin.“

„A paní Caveová byla živá a v pořádku, když jste od ní odcházel?“

„Ovšemže byla.“

„Rozešli jste se přátelsky?“

„Docela přátelsky. Řekla mi sbohem a nabídla mi nějaké peníze. Ty jsem si, mimochodem, nevzal. Vůbec jsem si toho vzal moc málo, jen naprosto nezbytné věci. Dokonce jsem tam nechal většinu svých šatů.“

„Proč to?“

„Protože mi je všechny koupila ona. Patřily tedy jí. Myslel jsem si, že je třeba bude moct nosit ten její nový partner.“

„Ach tak.“

Harveyho hlas zněl ochraptěle a rozechvěle. Odvrátil se od Cavea a já viděl, že se mu do tváří vehnala krev, buď hněvem nebo netrpělivostí. Zeptal se, aniž pohlédl na obviněného: „Byla mezi věcmi, které jste doma zanechal, také puška?“

„Ano. Dvouhlavňová. Já si ji bral, když jsem střílel králíky, většinou v kopcích za domem.“

„Byla nabitá?“

„Myslím, že ano. Obyčejně zůstávala nabitá.“

„Kde jste tu pušku měl?“

„V garáži. Ruth ji nechtěla mít v domě. Měla vyslovenou fobii…“

Harvey ho přerušil. „Nechal jste rovněž v garáži automobilové rukavice, ty rukavice, co leží tamhle na stole a jsou označeny jako doličný předmět obžaloby J?“

„Ano. Ty byly také v garáži.“

„A dveře garáže – byly otevřené nebo zavřené?“

„Nechal jsem je otevřené, myslím. Rozhodně jsme je nikdy nezamykali.“

„Pane Cave,“ řekl hlubokým hlasem Harvey, „zabil jste loveckou puškou svou manželku, než jste odjel?“

„Nezabil.“ Na rozdíl od hlasu advokátova zněl Caveův hlas vysoce, tence a nepřesvědčivě.

„Když jste kolem osmé hodiny odjel, vrátil jste se později té noci do domu?“

„Nevrátil. Vlastně jsem se sem vrátil teprve příští den, když jsem byl v Los Angeles zatčen.“

„Kde jste strávil tu noc… po osmé hodině?“

„U přítele.“

Soudní síň začala opět bzučet.

„U kterého přítele?“ štěkl Harvey. Najednou mluvil jako státní zástupce, podrobující křížovému výslechu nepřátelského svědka.

Cave pootevřel ústa, aby promluvil, ale zaváhal. Olízl si oschlé rty. „To raději neřeknu.“

„Proč to raději neřeknete?“

„Protože to byla žena. A tu nechci do této… do těchto nesnází zaplést.“

Harvey se prudce otočil od svědka a vzhlédl k soudci. Ten připomněl porotcům, že nemají s nikým o případu hovořit, a přerušil přelíčení do druhé hodiny po poledni.

Pozoroval jsem porotce, jak jeden za druhým odcházejí. Ani jeden z nich se nepodíval na Glenwaye Cavea.

Harvey byl poslední, kdo tu soudní síň, tolik připomínající šachtu, opouštěl. Čekal jsem na něj u výkyvné branky, která síň oddělovala od prostoru pro diváky. Uložil své věci do aktovky a kráčel ke mně. Aktovku nesl, jako kdyby byla těžká.

„Pane Harvey, můžete mi věnovat pár minut?“

Chystal se mě unaveným gestem odmítnout, ale pak mě poznal. „Lew Archer? Co vás sem přivádí?“

„O tom bych si s vámi chtěl promluvit.“

„Tenhle případ?“

Přikývl jsem. „Vysekáte ho z toho?“

„Samozřejmě. Je nevinen.“ Ale jeho hlas se ozvěnou v té prázdné místnosti vrátil dutě. A Harvey se na mě zahleděl s pochybami. „Snad tu nečmucháte pro obžalobu?“

„Ne, tentokrát ne. Osoba, která mě najala, věří, že Cave je nevinen. Jako v to věříte vy.“

„Žena?“

„Děláte ukvapené závěry, nemyslíte?“

„Když není uvedeno pohlaví, jde obyčejně o ženu. Kdo to je, Archere?“

„To bych sám rád věděl.“

„Ale jděte.“ Položil mi na rameno hranatou růžovou ruku. „Anonymní klienty přece neakceptujete, zrovna tak jako já.“

„Tohle je výjimka. Vím o ní jenom to, že jí velice záleží na tom, aby Cave z toho vyvázl.“

„Na tom záleží nám všem.“ Nasadil si zdvořilý úsměv. „Poslyšte, tady hovořit nemůžeme. Pojďte se mnou do mé kanceláře. Dám tam přinést pár sendvičů.“

Svezl ruku k mému lokti a postrkoval mě ke dveřím. Na chodbě čekala ta tmavooká žena s umělými fialkami u pasu. Její nic neříkající pohled mě přelétl a majetnicky se zaměřil na Harveyho.

„Překvapení.“ Hlas měla hluboký a zastřený, hodil se k jejímu chlapeckému vzhledu. „Vezmeš mě na oběd.“

„Mám spoustu práce, Rheo. A myslel jsem, že dneska zůstaneš doma.“

„Snažila jsem se. Na mou duši. Ale myšlenky mi pořád utíkají do soudní síně, tak jsem se nakonec vydala za nimi.“ Vykročila k němu podivně nešikovně, jako by si byla rozpačitě vědoma svého i jeho těla. „Copak nemáš radost, že mě vidíš?“

„Ovšemže jsem rád,“ řekl tónem, který jeho slova popíral.

„Tak mě vezmi na oběd.“ Rukou v bílé rukavičce mu hladila jednu klopu. „Zajistila jsem stůl v klubu. To ti udělá dobře, když vypadneš na vzduch.“

„Říkal jsem ti, že mám spoustu práce, Rheo. Pan Archer a já musíme něco prodiskutovat.“

„Tak vezmeme pana Archera s sebou. Nebudu překážet, slibuju.“ Otočila se ke mně se zářivým úsměvem. „Když už můj manžel zřejmě zapomněl, jak se má chovat, já jsem Rhea Harveyová.“

Podala mi ruku a Harvey jí řekl, kdo jsem. Rezignovaně krčil rameny a šel s námi ven z budovy k bronzovému kabrioletu. Rozjeli jsme se k moři, které se třpytilo pod městem jako spadlý kus nebe.

„Tak jak to vypadá, co myslíš?“ ptala se Rhea. „Mohlo by to být horší. Taky se mohl obrátit rovnou na porotu a přiznat se.“

„Takhle špatné se ti to zdálo?“

„Bylo to bohužel moc špatné.“ Harvey se předklonil nad volant, aby viděl na ženu i na mě. „Byl jste u té katastrofy, Archere?“

„Částečně. Cave je buď ohromně poctivý nebo ohromně hloupý.“

Harvey si odfrkl. „Hloupý Glen není. Potíž je v tom, že je mu prostě všechno jedno. Nedá na moje rady. Musel jsem tam stát a klást mu otázky a neměl jsem tušení, s jakými bláznivými odpověďmi na mě vyrukuje. S masochistickým potěšením zřejmě odbourává své šance.“

„Třeba ho zpracovává svědomí,“ nadhodil jsem.

Jeho ocelově modrý pohled přelétl mou tvář a vrátil se k silnici. „Tak by to být mohlo, ale není. A to nemluvím jen jako jeho obhájce. Znám už Glena Cavea dlouhý čas. V koleji jsme bydleli ve stejném pokoji. Kruci, vždyť já ho představil jeho budoucí ženě.“

„Proto ještě není neschopný spáchat vraždu.“

„To jistě, každý člověk je schopný vraždy. To taky nemám na mysli. Mám na mysli, že Glen je mazaný chlap. Kdyby se byl rozhodl zabít Ruth pro její peníze, nebyl by to udělal takhle. Nebyl by použil své vlastní pušky. Dokonce moc pochybuju, že by to byl udělal puškou. Takhle průhledný Glen není.“

„Pokud to nebyl zločin z vášně. Žárlivost může člověka zbavit rafinovanosti.“

„Ale ne Glena. Nebyl do Ruth zamilovaný nikdy. Sexuální vášně má v sobě asi tolik co blecha.“ Hlas mu přiostřilo pohrdání. „Ta jeho historka o jiném muži, to je nejspíš blbina.“

„To víš jistě, Rode?“ zeptala se Rhea.

Otočil se k ní skoro zuřivě. „Ne, jistě to nevím. Nic nevím jistě. Glen se mi nesvěřuje, nevím, jak ho mám hájit, když se takhle chová. Kéž by mě do toho nebyl vehnal! Moc dobře ví, že obhajoba před soudem není moje silná stránka. Radil jsem mu, aby si opatřil obhájce v tomhle směru zkušeného, ale nechtěl o tom ani slyšet. Prohlásil, že když ten jeho případ nepřevezmu já, bude se hájit sám. A to sběhl ze studií na právnické fakultě už po dvou letech. Tak co jsem měl dělat?“

Dupl na plyn a proplétal se poledním provozem po bulváru podél oceánu. Palmy se kolem nás míhaly jako hubení a rozcuchaní staří šílenci, závodící na okraji rtuťového moře.

Pobřežní klub stál na konci bulváru, bílá budova ve tvaru U, jejíž skleněné dveře se otvíraly Pouze pro členy a jejich hosty. V nádvoří uvnitř byl plavecký bazén a kolem něho pod širým nebem jídelna se stoly pod slunečníky. Provanutá brízou a prozářená sluncem působila jako protiklad ponuré soudní síně, kde bude rozhodnuto o Caveově osudu. Ale stín té soudní síně dopadal až na náš oběd a stíral barvy i chuť pokrmů.

Harvey odstrčil svůj lososový salát, do kterého sotva šťouchl, a hodil do sebe druhé martini. Přivolal číšníka, aby si objednal třetí. Jeho žena mu v tom zabránila stěží postřehnutelným pohybem hlavy. Číšník se odsunul.

„Ta žena,“ řekl jsem, „ta žena, s kterou strávil tu noc – kdo to je?“

„O té mi Glen neřekl o moc víc, než řekl soudu.“ Harvey se zarazil, na moment ho umlčela instinktivní právnická nechuť sdělovat informace, pak se však přinutil pokračovat. „Zdá se, že té noci, co se střílelo, jel z domova rovnou k ní a strávil tam noc asi tak od půl deváté až do příštího rána. Tak to aspoň tvrdí.“

„Ověřil jste si tu historku?“

„Jak? Odmítl říct cokoli, co by mi umožnilo ji najít nebo identifikovat. To je další příklad toho, jak mi hází klacky pod nohy, když se ho snažím hájit.“

„A je ta žena pro jeho obhajobu tak důležitá?“

„Je to rozhodující důkaz. Ruth byla zastřelena někdy kolem půlnoci. Tak to stanovil patolog podle obsahu žaludku. A v tu dobu byl Glen, říká-li pravdu, s touto svědkyní. Přesto mi nechce dovolit, abych se ji pokusil najít a předvolat. Hodiny jsem ho zpracovával, abych ho vůbec přiměl zmínit se o ní při svědecké výpovědi, a teď si dokonce nejsem jist, jestli jsem neudělal chybu. Ta ostudná porota…“ Selhal mu hlas. Octl se zpátky v soudní síni a sváděl obtížný boj proti předsudkům staromódního městečka.

A já se octl zpátky na chodníku před letištěm a znovu jsem slyšel naléhavý ženský šepot: Musíte mi říct ano nebo ne. Rozhodla jsem se, že svůj odjezd zařídím podle vašeho úsudku.

Harvey se díval někam přes ohraničenou vodu, které proměnlivé prameny světla propůjčovaly podobu sítě. Pod tím jasným zářijovým sluncem jsem v advokátových vlasech viděl šedivé konečky a kolem jeho úst drobné jizvy z vyčerpání.

„Kdybych mohl tu ženu najít!“ Mluvil jakoby jen k sobě a pak se koutkem oka podíval na mě. „Kdo si myslíte, že to je?“

„Jak to mám vědět?“

S důvěrou se naklonil nad stůl. „Proč jste tak skoupý na slovo, Archere? Já jsem si pustil pusu na špacír.“

„Nemůžu pustit na špacír pusu, která není moje.“

„Kdy ji uvidíte?“ zeptal se Harvey.

„Zas už děláte ukvapené závěry.“

„Jestli se mýlím, tak promiňte. Mám-li pravdu, vyřiďte jí ode mě, že Glen – nerad to říkám, ale on je ve velikém nebezpečí. Jestli ho má natolik ráda, aby…“

„Ale no tak, Rode!“ Rhea se zatvářila dotčeně. „Nevymýšlej si!“

Řekl jsem: „Než cokoli podniknu, rád bych mluvil s Cavem. Nevím, je-li to ta žena. A i když je, on má třeba své osobní důvody, aby o ní pomlčel.“

„Snad s ním budete moct pár minut promluvit v soudní síni.“

Podíval se na náramkové hodinky a prudce odstrčil svou židli. „Měli bychom jít. Za dvacet minut jsou dvě.“

Šli jsme po břehu bazénu ke vchodu. Když jsme vstoupili do vestibulu, od bulváru právě přicházela nějaká žena. Přidržovala těžké skleněné dveře malé holčičce s vlásky jako len, která cupitala za ní.

Žena se otočila a uviděla mě. Její veliké tmavé brýle se zešikmenými skly se zablýskly ve světle, odrážejícím se od bazénu. Tvář za brýlemi se na zlomek vteřiny polekala. Žena se otočila na podpatku a vykročila, ale to už se na mě usmála holčička a řekla: „Ahoj! Svezeš se s námi?“ A pak se rozběhla za maminkou.

Harvey se tázavě podíval na manželku. „Co je to s tou Kilpatrickovou?“

„Musí být opilá. Vždyť nás ani nepoznala.“

„Vy ji znáte, paní Harveyová?“

„Ani o to moc nestojím.“ Její oči měly najednou odměřený, skelný výraz – výraz ohromené ctnosti, která se setkala se svým protikladem. „Měsíce jsem Janet Kilpatrickovou neviděla. Nechodí moc mezi lidi, co se rozvedla.“

Harvey se ke mně přitočil a sevřel mi paži. „Mohla by to být paní Kilpatricková, ta žena, co o ní mluvíme?“

„Sotva.“

„Ale zřejmě vás znají.“

Improvizoval jsem: „Setkal jsem se s nimi před měsícem, když jsem letěl z Friska. Byla nalitá, a tak si to asi nechce připomínat.“

Měl jsem dojem, že se s tím Harvey spokojil. Ale když jsem se s nimi loučil pod záminkou, že si chci trochu zaplavat v bazénu, jeho modrý ironický pohled mě poučil, že jsem ho nedoběhl.

Recepční měla dlouhatánské fialové nehty a výraz pohrdavé formálnosti. Ano, paní Kilpatricková je členkou klubu. Nikoli, adresy členů nesmí recepční nikomu prozradit. Neochotně připustila, že v baru je telefonní budka.

V baru nikdo nebyl, až na výčepního, hubeného chlapíka v bílém saku a s cituplnýma očima Evropana od Středozemního moře. V telefonním seznamu jsem našel paní Janet Kilpatrickovou; adresa: Coast Highway, číslo 1201. Objednal jsem si taxi a u výčepního jsem si poručil pivo.

Výčepní byl hovornější než slečna recepční. No ovšem, Glenwaye Cavea zná. Toho zná každý barman ve městě. Ten chlápek seděl zrovna tady v tom baru odpoledne toho dne, co zavraždil svou ženu.

„Vy myslíte, že ji zavraždil?“

„To si myslí kdekdo. Tolik prachů za proces se nerozhází, leda když je k mání usvědčující materiál. A uvažte ten motiv, co měl.“

„Myslíte toho muže, co mu s ním žena chtěla upláchnout?“

„Myslím ty dva miliony lupenů.“ Opožděně zareagoval: „O jakým mužským to mluvíte?“

„Cave dneska ráno u soudu prohlásil, že se s ním žena chtěla rozvést a že si chtěla vzít někoho jiného.“

„To že prohlásil? Nejste náhodou novinář?“

„Něco takového.“ Řadu novin jsem si předplácel.

„Tak to můžete světu oznámit, že tohle jsou kecy. Já viděl paní Caveovou mockrát, tady v klubu. Měla svůj stálej kroužek a dejte na mý slova, že se jakživa neohlížela po jinejch mužskejch. To on měl oči v jednom kuse na stopkách. No, co můžete čekat, když si mladej mužskej vezme dámu o tolik starší? Zrovna v ten den vraždy balil jinou paničku, tady přede mnou.“

„Kdo to byl, ta žena?“

„Nebudu nikoho jmenovat. Byla už pěkně nadrátovaná to odpoledne, sotva věděla, co dělá. A ta chudák jeho dáma měla už tak jako tak dost trablů, to vám povídám.“

Nenaléhal jsem na něj. A o minutku později zahoukal venku na ulici taxík.

Několik mil na jih od kraje města odbočovala z dálnice asfaltová cesta k domu paní Kilpatrickové. To byla veliká staromódní sekvojová vila, stojící mezi stromy a květinami nad pláží, bílou jako kost. Vedle vínem obrostlé verandy stál jako na barevném reklamním snímku cadillac. Řekl jsem taxíkáři, aby na mě počkal, a zaklepal jsem na hlavní dveře.

V těch bylo malé čtvercové okénko. Za ním se odsunula destička a v okénku se jako popraskaný smaragd zalesklo zelené oko.

„Vy?“ řekl tichý hlas. „Sem jste neměl chodit.“

„Mám k vám pár otázek, paní Kilpatricková. Smím dál?“

Slyšitelně si povzdychla. „Když to musí být.“ Odemkla dveře a poodstoupila, abych mohl vejít. „Mluvte tiše, prosím vás. Právě jsem uložila Janii do postýlky, aby si dala odpoledního šlofíka.“

Přes pravou ruku měla přehozený bílý hedvábný šál a pod tím hedvábím se rýsovalo něco, co podivně kontrastovalo s jejím mateřským zaujetím. Rýsoval se tam malý revolver.

„Tohle dejte radši pryč. Teď to nepotřebujete, viďte?“

Trhla pravičkou. Šál slétl na podlahu. V prstech držela malý modrý revolver. Podívala se na něj, jako by se jí byl do ruky nějak vnutil, a položila ho na stolek s telefonem.

„Odpusťte. Nevěděla jsem, kdo je za dveřmi. Jsem hrozně utrápená a vylekaná…“

„Kdo jste si myslela, že to je?“

„Frank třeba, nebo někdo z jeho lidí. On mi chce vzít Janii. Tvrdí, že nejsem dobrá matka. No, možná že nejsem,“ dodala malomyslně. „Jenže Frank je horší než já.“

„Frank je váš manžel?“

„Můj bývalý manžel. Loni jsme se rozvedli a soud přiřkl Janii mně. A od té doby bojuje, aby ji do opatrování dostal on. Janiina babička jí odkázala slušnou rentu. A o tu Frankovi jde. Jenže já jsem přece její matka.“

„Myslím, že už do toho vidím,“ řekl jsem. „Opravte mě, jestli se mýlím. Cave s vámi strávil noc – tu noc, kdy se předpokládá, že zastřelil svou manželku. Ale vy nechcete v tom procesu svědčit. To by vašemu bývalému manželovi poskytlo zbraň, které by mohl v boji o to opatrovnictví použít proti vám.“

„Nemýlíte se.“ Sklopila zrak, ani ne tak ze studu, jako z pokory před fakty. „Mluvili jsme spolu to odpoledne v klubu. Sotva jsem ho znala, ale… no přitahoval mě. Zeptal se mě, jestli by mě večer mohl navštívit. Cítila jsem se osamělá, deprimovaná a osamělá. Moc jsem toho už vypila. Tak jsem mu dovolila, aby přišel.“

„Kdy přišel?“

„Krátce po osmé.“

„A zůstal u vás celou noc?“

„Ano. Ruth Caveovou zabít nemohl. Byl se mnou. Jistě chápete, proč se od té doby, co ho zatkli, div nezblázním. Sedím tady doma, okusuju si nehty a přemýšlím, co bych proboha měla udělat.“ Oči jako zelené hledáčky pod plavým obočím zvedla k nebi. „Co mám udělat, pane Archere?“

„Ještě chvíli čekejte. Přelíčení bude ještě pár dní trvat. A třeba ho neodsoudí.“

„Ale myslíte si, že odsouzen bude, že ano?“

„Těžko říct. Dneska ráno si na svědecké lavici nevedl moc dobře. Na druhé straně řada okolností mluví pro něj, a to on si zřejmě uvědomuje. Moc málo nevinných lidí je odsouzeno za vraždu.“

„O mně se nezmínil?“

„Řekl, že byl s nějakou ženou, jméno nepadlo. Milujete se vy dva, paní Kilpatricková?“

„Ne, nic takového. Já jsem se ten večer prostě litovala. Potřebovala jsem mužskou pozornost. On byl troska z vraku a já nepotřebná věc, odhozená do moře a ve tmě nás vlny připlavily k sobě. V jednu chvíli se tak nějak rozcitlivěl a prohlásil, že by se se mnou rád oženil. Připomněla jsem mu, že už manželku má.“

„A co na to řekl?“

„Že jeho manželka nebude žít věčně. Ale já ho nebrala vážně. Od té noci jsem ho dokonce nikdy neviděla. Ne ne, nejsem do něho zamilovaná. Ale kdybych ho nechala umřít pro něco, co, jak vím, neudělal – sama bych už nedokázala žít.“ A dodala s trpkým úšklebkem: „Už takhle je to pro mě těžké.“

„Ale ráda byste žila dál.“

„Ani moc ne. Ale musím, protože mě potřebuje Janie.“

„Tak zůstaňte doma a zamkněte dveře. To nebylo rozumné, že jste dneska šla do klubu.“

„Já vím. Ale hrozně jsem se potřebovala napít. Všechen alkohol mi došel a do klubu mám nejblíž. Když jsem vás tam uviděla, zpanikařila jsem.“

„Zůstaňte zpanikařená. Uvědomte si, že když tu vraždu nespáchal Cave, spáchal ji někdo jiný – a vinu svalil na něj. Někdo, kdo je pořád ještě na svobodě. Co pijete, mimochodem?“

„Cokoli. Hlavně whisky.“

„Pár hodin to bez ní vydržíte?“

„Když budu muset.“ Usmála se a ten úsměv byl půvabný. „Jste moc ohleduplný.“

Když jsem se dostal zpátky do soudní síně, přelíčení bylo dočasně odročeno. Porotu vykázali ze sálu a Harvey a prokurátor se před soudcovským křeslem o něčem dohadovali. Cave seděl sám u vzdálenějšího konce dlouhého stolu pro obhajobu. Za ním, mezi červeně zahalenými okny stál šerifův zástupce s pistolí na stehně.

Nasadil jsem si sebevědomý legální výraz, vkročil jsem lítačkami do šachty soudní síně a posadil se na prázdnou židli vedle Cavea. Ten zvedl pohled od strojopisu, který pročítal. Přes vězeňskou bledost to byl pohledný muž. Vypadal chlapecky a měl zvlněné hnědé vlasy, jaké ženy asi rády pročesávají prsty. Ale rty měl sevřené a oči temné a pronikavé.

Než jsem se mohl představit, řekl: „Vy jste ten detektiv, co mi o něm říkal Rod?“

„Ano. Jmenuju se Archer.“

„Maříte svůj čas, pane Archere, nic pro mě nemůžete udělat.“ Hlas měl otupělý, jednotvárný, jako kdyby křížový výslech byl rozválcoval jeho city a umrtvil je.

„Tak zlé to být nemůže, Cave.“

„Já neříkám, že je to zlé. Je mi naprosto dobře a vím, co dělám.“

Držel jsem jazyk za zuby. To by bylo k ničemu, říct mu, že jeho vlastní obhájce ztratil v jeho případ důvěru. Tu se ostře zvedl Harveyův hlas, přehlušil šum v soudní síni a trval na tom, že jisté otázky byly irelevantní a nepodstatné.

Cave se ke mně naklonil a hlas naopak ztišil. „Jste s ní ve spojení?“

„To ona mě k tomuto případu přivolala.“

„To bylo nerozvážné, za současných okolností. Nebo jsou vám okolnosti neznámé?“

„Pokud vím, tak kdyby svědčila, riskovala by ztrátu dítěte.“

„Přesně tak. Proč si myslíte, že jsem ji nenechal předvolat? Vraťte se k ní a řekněte jí, že jsem za její zájem vděčný, ale že její pomoc nepotřebuju. Nemohou odsoudit nevinného. Já jsem svou ženu nezastřelil a nepotřebuju žádné alibi, abych to dokázal.“

Zadíval jsem se na něj a obdivoval jsem se jeho vyrovnanému klidu. Jeho gabardénový oblek byl pod pažemi temný potem. A probíhalo jím lehké chvění.

„Víte, kdo ji zastřelil, Cave?“

„Mám na to svůj názor. Ale to nechme stranou.“

„Ten její nový muž?“

„To nechme stranou,“ opakoval a orlí nos zase sklonil ke strojopisu.

Soudce nařídil soudnímu sluhovi, aby přivedl porotu. Harvey se posadil vedle mě, tvářil se rozladěně a Cave se vrátil na stanoviště svědků.

Co následovalo, to byly morální jatky. Žalobce nutil Cavea, aby přiznal, že od svého propuštění z armády neměl žádné výdělečné zaměstnání, že se věnoval pouze amatérskému tenisu a ochotnickému divadlu a že neměl žádné vlastní finanční prostředky. Že byl od své svatby naprosto závislý na penězích své manželky a těch že využíval na dlouhé cesty ve společnosti jiných žen.

Žalobce se s teatrálním rozhořčením otočil ke Caveovi zády. „A vy se opovažujete brát v pochybnost morálku své mrtvé manželky, ženy, která vám poskytovala naprosto všechno!“

Harvey vznesl námitku. Soudce poučil prokurátora, že svou otázku musí formulovat jinak.

Prokurátor přikývl a opět se otočil ke Caveovi. „Dopoledne jste prohlásil, že v životě paní Caveové hrál roli jiný muž?“

„To jsem prohlásil. A je to pravda.“

„Můžete něčím to tvrzení doložit?“

„Ne.“

„Kdo to je, ta mlhavá mužská postava?“

„Nevím. Vím jen to, co mi řekla Ruth.“

„A ta tu není, aby to popřela, že? Povězte nám pravdivě, pane Cave, nevymyslel jste si toho muže? Nevyfantazíroval jste si ho?“

Caveovo čelo se lesklo potem. Vytáhl z náprsní kapsy kapesník a osušil si čelo a potom i ústa. Nad tou bílou látkou, která mu maskovala spodní část obličeje, odvrátil pohled od prokurátora a zahleděl se nad šachtu soudní síně. Nastalo dlouhé ticho.

Pak Cave řekl mírně: „Ne, nevymyslel jsem si ho.“

„Existuje ten muž i mimo vaši vynalézavou mysl?“

„Existuje.“

„Kde? V jakém přestrojení? Kdo je to?“

„Nevím,“ řekl Cave zvyšujícím se tónem. „Když to chcete vědět, proč se ho nesnažíte najít? Máte k dispozici plno detektivů.“

„Detektivové nemohou najít muže, který neexistuje. Ani neexistující ženu, pane Cave.“

Prokurátor zachytil rozzlobený pohled soudce, který odročil přelíčení do příštího dopoledne. V obchodě s lihovinami dole ve městě jsem koupil malou láhev whisky, u nádraží jsem chytil taxi a dal se zavézt na jih od města k domu paní Kilpatrickové.

Když jsem zaklepal na dveře sekvojové vily, někdo uvnitř zašátral po knoflíku kliky. Strčil jsem do dveří a otevřel je. Vzhlédla ke mně holčička s vlásky jako len a tvářičku měla pruhovanou zpola uschlými slzami.

„Mami se nechce probudit.“

Uviděl jsem rudou šmouhu na jejím kolínku a rychle jsem kolem ní proběhl. Na podlaze předsíně ležela na břiše Janet Kilpatricková a její světlé vlasy se vlnily v kaluži krve. Zvedl jsem jí hlavu a spatřil otvor ve spánku. Krev z něj už nevytékala.

U nehybné ruky ležel na podlaze její malý modrý revolver. Bylo z něj jednou vystřeleno.

Dítě se dotklo mých zad. „Mami je nemocná?“

„Ano, Janie, je nemocná.“

„Sežeňte doktora,“ řekla s dojemnou moudrostí.

„On tu nebyl?“

„Já nevím. Já jsem spinkala.“

„Ale někdo tu byl, viď, Janie?“

„Někdo ano. Mami s někým mluvila. Pak jsem slyšela velikou ránu a utíkala jsem dolů a maminka se ne a ne probudit.“

„Byl to muž?“ Zavrtěla hlavou. „Žena, Janie?“

Stejný němý pohyb hlavou. Vzal jsem ji za ručičku a vyvedl ji ven k taxíku. Ta oslnivá pohlednicová scenérie venku dělala z té smrti něco neskutečného. Požádal jsem taxíkáře, aby holčičce něco vyprávěl, cokoli tak dlouhého, aby ji to udrželo ve veselé a spokojené náladě. Pak jsem se vrátil do té ponuré předsíně a dal se do telefonování.

Nejdřív jsem zavolal na úřad šerifa. Druhý hovor byl s Frankem Kilpatrickem v Pasadeně. K telefonu ho zavolal nějaký sluha. Řekl jsem, kdo jsem a kde jsem a kdo leží mrtvý na podlaze za mnou.

„To je strašné!“ Jeho přízvuk prozrazoval nějakou váženou univerzitu, ale byl už poněkud spálený pobřežním sluncem. „Myslíte, že si Janet vzala život? Často tím vyhrožovala.“

„Ne,“ řekl jsem. „Nemyslím si, že si vaše žena vzala život. Vaši ženu někdo zavraždil.“

„To je ale tragédie!“

„Neberte si to tak, Kilpatricku. Získal jste dvě věci, které jste si přál – máte svou dceru a zbavil jste se ženy.“

To bylo ode mě kruté, ale byl jsem v krutém rozpoložení. Třetí hovor jsem uskutečnil osobně, hned jak se mnou domluvili šerifovi lidé.

To už slunce zapadlo do moře. Západní strana oblohy byla počmárána dětskými kresbičkami okolorovaných závojovitých obláčků. Mezi budovy městského centra stékal soumrak jako rzí znečištěná voda. V druhém poschodí domu, kde měl soukromou kancelář Harvey, bylo rozsvíceno.

Když jsem zaklepal, otevřel sám Harvey. Byl bez saka a vázanku měl nakřivo. V ruce držel svazek lejster. Do nosu mi zavanul jeho nakyslý dech.

„Co je, Archere?“

„To mi povězte vy, milovníčku.“

„Co to má znamenat?“

„To jste byl vy, koho si Ruth Caveová chtěla vzít. Chystal jste se na rozvod se svou partnerkou, abyste si vybudoval nový život – s penězi Ruth Caveové.“

Ustoupil zpátky do kanceláře, rozložitý rozcuchaný muž, který se podivně nehodil mezi křesla z bílé kůže a černý železný nábytek a dubové ostění. Vešel jsem za ním. Za mými zády zasyčel automat na zavírání dveří.

„Co to ksakru povídáte? Ruth a já jsme byli dobří přátelé a já se staral o její finance – to bylo všechno.“

„Nesnažte se mě vodit za nos, Harvey. Já nejsem vaše žena a nejsem váš soudce. Ale že jste ten muž, kterého Cave nechtěl jmenovat, to jsem brzy uhodl z vašich reakcí, z vašeho chování. – Mimochodem, před několika hodinami jsem šel navštívit Janet Kilpatrickovou.“

„Ať vám řekla cokoli, byla to lež.“

„Neřekla ani slovo, Harvey. Našel jsem ji mrtvou.“

Zúžily se mu oči a vypadaly jako hlavičky hřebíků v náhle sádrové tváři. „Mrtvou? Co se jí stalo?“

„Někdo ji zastřelil jejím vlastním revolverem. Někdo, koho pustila do domu, někdo, z koho neměla strach.“

„Proč? To nedává žádný smysl.“

„Znamenala pro Cavea alibi. A byla už málem odhodlána dostavit se k soudu jako svědkyně. Vy to víte, Harvey – vy jediný jste to věděl, kromě Cavea a mě.“

„Ale já ji nezastřelil. Neměl jsem k tomu žádný důvod. Proč bych chtěl, aby byl můj klient odsouzen?“

„Ne, vy jste ji nezastřelil. Byl jste v tu chvíli, kdy byla zabita, v soudní síni – máte to nejpevnější alibi na světě.“

„Tak proč mě týráte?“

„Chci znát pravdu o vás a paní Caveové.“

Harvey se zadíval na lejstra ve své ruce, jako by mu mohla poradit, co má dělat, jak se vymlouvat, jak se ze všeho vyvléci. Znenadání se obě jeho ruce sevřely a zmačkaly papíry do nevzhledné koule.

„Dobrá, povím vám to. Ruth byla do mě zamilovaná a já… já ji měl rád. Ani jeden z nás nežil ve šťastném manželství. Byli bychom spolu odjeli a začali znova. Až po rozvodu, samozřejmě.“

„Hm. Všechno legálně.“

„Nechte si tenhle tón. Člověk má právo rozhodovat o svém životě. O tom nebudeme diskutovat. Copak jsem dost netrpěl? Jak si myslíte, že mi bylo, když Ruth byla mrtvá?“

„Asi bídně. Přišel jste o dva miliony dolarů.“

Podíval se na mě mezi přivřenými víčky se zuřivou nenávistí. Ale všechno, co ze sebe vypravil, bylo jen chabé popření viny. „V každém případě vám musí být jasné, že jsem ji nezabil. Ani jednu z nich jsem nezabil.“

„A kdo tedy?“

„Nemám ponětí. Kdybych to věděl, dávno už jsem dostal Glena z vězení.“

„A ví to Glen?“

„Ne, pokud mně je známo.“

„Ale věděl, jaké jste vy a jeho žena měli plány?“

„To asi věděl – podezíral jsem ho, že to ví.“

„A nezarazilo vás, nepřipadalo vám divné, že požádal právě vás, abyste ho obhajoval – za těchto okolností?“

„Bylo mi to divné, ovšem. Je to pro mě strašné, strašná zkouška.“

Asi to byl Caveův záměr, pomyslel jsem si, aby Harveyho potrestal, že mu chtěl ukrást ženu. Řekl jsem: „Věděl někdo kromě vás, že ta žena, co u ní Cave strávil noc, byla Janet Kilpatricková? Mluvil jste o tom s někým?“

Shlédl na tlustý světlý koberec u svých nohou. Někde v jiné místnosti ztichlých kanceláří tikaly elektrické hodiny. Tikaly jako myšlenky v Harveyho hlavě. „Ovšemže ne,“ řekl po chvíli hlasem, který připomínal vraní krákorání.

Chůzí starce odkráčel do své soukromé úřadovny. Šel jsem za ním a viděl jsem, že otvírá zásuvku psacího stolu. V ruce se mu objevila těžká pistole. Ale nenamířil na mě. Zastrčil si ji za pás kalhot a oblékl si sako.

„Dejte mi ji, Harvey. Dvě mrtvé ženy, to je dost.“

„Tak vy víte?“

„Právě jste mi to prozradil. Dejte mi tu pistoli.“

Podal mi ji. Tvář měl pozoruhodně klidnou a bezvýraznou. Odvrátil ji ode mě a zakryl si ji rukama. Celé tělo se mu otřásalo zármutkem bez slz. Byl jako přerostlé dítě, které dlouhý čas žilo z pohádek a teď se nedokázalo smířit se skutečností.

Na psacím stole zacvrlikal telefon. Harvey se vzpamatoval a zvedl sluchátko. „Promiň, měl jsem co dělat, připravoval jsem si další výslech… Ano, už jsem s tím hotov… No ovšem, jsem docela v pořádku. Zrovna odcházím domů.“

Zavěsil a řekl: „To byla moje žena.“

Čekala na něj před domovními dveřmi. Čekací postoj se hodil k její útlé, nevzrušivé postavě a já se v duchu ptal, kolik let už takhle čeká.

„Jsi hrozně bezohledný, Rode,“ peskovala ho. „Proč jsi mi neřekl, že přivedeš hosta k večeři?“ Otočila se ke mně s nevydařenou vlídností. „Ne že nejste vítán, pane Archere.“

Pak se na ni přeneslo naše mlčení. Přimělo ji zacouvat do vysoké bílé předsíně. Zaujala jinou pózu a malým zlatým zapalovačem v podobě rtěnky si zapálila cigaretu. Ruce se jí nezachvěly, ale za opatrným výrazem její tváře jsem postřehl napjatou bdělost strachu.

„Tváříte se oba tak vážně. Něco je v nepořádku?“

„Všechno je v nepořádku, Rheo.“

„Jak to, copak v přelíčení to odpoledne neklapalo?“

„V přelíčení to jde bezvadně. Zítra požádám, aby obžalovaný byl zproštěn viny. A co víc, bude mi vyhověno. Mám nové důkazy.“

„No to je skvělé!“ radostným tónem projevila upřímný zájem. „Kdes proboha vykopal ty nové důkazy?“

„Za svým vlastním prahem. Řadu měsíců jsem měl co dělat, abych utajil své vlastní špinavé tajemstvíčko, a tak mě ani nenapadlo, že ty můžeš taky mít nějaké tajnosti.“

„Co tím chceš říct?“

„Dneska odpoledne jsi nebyla u soudu. Kdes byla? Cos dělala?“

„Pochůzky – měla jsem všelijaké pochůzky. Nezlob se, neuvědomila jsem si, že… že bys chtěl, abych tam byla.“

Harvey k ní vykročil a jeho zdvižená ramena hrozila násilím. Rhea ustoupila k zavřeným bílým dveřím. Postavil jsem se před Harveye a řekl jsem drsně: „My přesně víme, kde jste byla, paní Harveyová. Šla jste navštívit Janet Kilpatrickovou. Pustila vás dovnitř a vy jste sebrala ze stolku v předsíni její revolver a zastřelila ji. Je to tak?“

Pleť v jejím obličeji, to byla jen vytahaná membrána.

„Přísahám, že… že jsem neměla v úmyslu… Chtěla jsem s ní jenom mluvit. Ale když jsem poznala, že si uvědomuje… že ví…“

„Že ví co, paní Harveyová?“

„Že jsem to byla já, kdo zabil Ruth. Musela jsem se nějak podřeknout. Zadívala se na mě a já viděla, že ví. Viděla jsem jí to v očích.“

„Nelžete! Byla jste rozhodnuta ji odstranit hned, když jste se dověděla, že by mohla prokázat Caveovu nevinu. Šla jste ji tedy zabít.“

„Ano, a je mi to líto.“ Zřejmě neměla strach a za nic se nehanbila. Tvář, kterou otočila k manželovi, vypadala vyhladověle a její ústa překusovala slova, jako by to byl trpký pokrm. „Ale té druhé, Ruth, mi líto není. Neměls mi to udělat, Rode. Já tě varovala, vzpomínáš si? Varovala jsem tě, když jsem tě přistihla s Annou, že jestli mi to uděláš ještě jednou – že tu ženu zabiju. Měls mě brát vážně.“

„Ano,“ řekl bezútěšně, „to jsem asi měl.“

„Varovala jsem i Ruth, když jsem se to o vás dvou dověděla.“

„Jak jste na to přišla, paní Harveyová?“

„Tím běžným způsobem – anonymní telefon. Patrně nějaký můj přítel.“

„Nebo nejhorší nepřítel. Víte, kdo to byl?“

„Ne. Nepoznala jsem jeho hlas. Byla jsem ještě v posteli a ten telefon mě probudil. Že prý – byl to mužský hlas – že prý Rod se se mnou hodlá rozvést; řekl mi taky proč. Hned to dopoledne jsem šla k Ruth – Rod byl pryč z města – a zeptala jsem se jí, je-li to pravda. Přiznala, že ano. Řekla jsem jí rovnou, že ji zabiju, jestli se tě nevzdá, Rode. Vysmála se mi. Řekla, že jsem bláznivá ženská.“

„A měla pravdu.“

„Jestli jsem se zbláznila, tak vím, co mě k tomu dohnalo. Mohla jsem snést pomyšlení na nějaké jiné ženy. Ale nemohla jsem snést pomyšlení na ni. Rode – co se to s tebou stalo, že sis chtěl vzít tu šedovlasou starou ženskou? Vždyť ani nebyla atraktivní, ani tak málo atraktivní jako já.“

„Byla napakovaná,“ řekl jsem.

Harvey se vůbec neozval.

Té noci nadiktovala a podepsala Rhea Harveyová plné doznání. Její manžel ani nebyl příštího dne v soudní síni. Státní zástupce formálně navrhl zproštění viny a Cave byl k poledni volný. Vzal si hned u soudní budovy taxi a dal se odvézt k domu své někdejší ženy. Já jel jiným taxíkem za ním. Pořád ještě jsem nebyl uspokojen.

Trávníky kolem velkého venkovského sídla vzrostly až do výše kolen a chřadly v letním slunci. V zahradách přebujely květiny a ještě víc plevel. Cave propustil taxi, zůstal chvíli stát na příjezdové cestě a obhlížel majetek, který zdědil. Posléze vystoupil po schodech před vchodem.

Zavolal jsem na něj od branky. „Počkejte minutku, Cave.“

Neochotně sešel ze schodů a čekal na mě. Nepřátelské zamračení mu zkrabatilo obočí a pokřivilo ústa. Ale než jsem k němu došel, tvářil se vlídně a přívětivě.

„Co chcete?“

„Jen bych rád věděl, jak to chutná.“

Usmál se s chlapeckým půvabem. „Být na svobodě? Skvostně to chutná. Asi vám za to dlužím poděkování. Po pravdě řečeno, chystal jsem se vám poslat šek.“

„Nenamáhejte se, poslal bych vám ho zpátky.“

„Jak myslíte, kamaráde.“ Odzbrojujícím způsobem rozpřáhl ruce. „Můžu pro vás udělat něco jiného?“

„Ano. Můžete uspokojit mou zvědavost. Chci od vás slyšet buď ano nebo ne.“ Ta slova mi připomněla hlas Janet Kilpatrickové. „Zemřely dvě ženy a třetí je na cestě do vězení nebo do ústavu pro duševně nemocné. Chci od vás slyšet, že uznáváte svou odpovědnost.“

„Odpovědnost? Nerozumím.“

„Já vám to vysvětlím. K hádce, kterou jste měl se svou manželkou, nedošlo devatenáctého, toho večera, kdy byla později zavražděna. Došlo k ní dřív, patrně předchozí večer. A žena vám řekla, kdo je ten druhý muž.“

„Nemusela mi to říkat. Znám Roda Harveye dlouhá léta a vím o něm všecko.“

„Pak jste musel vědět, že Rhea Harveyová je na svého manžela chorobně žárlivá. A vymyslel jste si, jak to udělat, aby její žárlivost posloužila vám. To vy jste jí toho rána zatelefonoval. Změnil jste hlas a prozradil jí, co její manžel a vaše žena mají v úmyslu. Přišla sem do domu a vaší ženě vyhrožovala. Nepochybuju, že jste rozhovor vyslechl. Věděl jste, že váš plán funguje, a nechal jste nabitou pušku tam, kde ji Rhea Harveyová mohla snadno najít. Pak jste jel do klubu, abyste si vypracoval alibi. Dlouho jste se v klubu ochomejtal a později jste strávil noc v domě Janet Kilpatrickové – a posléze jste dostal to, nač jste čekal.“

„Kdo čeká, ten se dočká.“

„Vám to připadá směšné, Cave? Vždyť vy jste vinen konspirací k spáchání vraždy.“

„Ničím nejsem vinen, kamaráde. A i kdybych byl, nic v tom nemůžete podniknout. Slyšel jste dopoledne, že mě zprostili obžaloby, a existuje takový zákon, že nikoho nelze znova soudit pro tentýž trestný čin.“

„Hodně jste riskoval, co?“

„Ani ne tak moc. Rhea je labilní povaha a musela se nakonec sesypat, tak či onak.“

„Proto jste požádal Harveye, aby vás hájil? Abyste neustále vyvíjel nátlak na Rheu?“

„Částečně i proto.“ Najednou se ho zmocnila zuřivá nenávist a zkřivila mu obličej. „Hlavně jsem chtěl vidět, jak Harvey trpí.“

„Co teď budete dělat, Cave?“

„Nic. Nebudu si připouštět starosti. Zasloužím si odpočinek. Proč se ptáte?“

„Včera byla kvůli vám zabita moc hodná žena. Dovedu si představit, že jste tu smrt naplánoval zrovna tak jako tu první. V každém případě jste jí mohl zabránit.“

Vyčetl mi z očí, že mu chci ublížit, a couvl. „Klid, Archere. Konec konců, Janet neznamená pro svět moc velkou ztrátu.“

Má pěst roztříštila jeho nervózní úsměv a vrazila mu jeho slova do hrdla. Odplazil se ode mě, vydrápal se na nohy a utekl. Skákal přes záhony a zmizel za rohem domu. Nešel jsem za ním.

Krátce potom jsem se dozvěděl, že se Cave zabil při silniční havárii u Palm Springs. Řídil v tu chvíli zbrusu nový vůz značky ferrari.

PŮLNOČNÍ MODŘ

Tu noc v kaňonu pršelo. Svět měl duhovou svěžest motýla, který se právě vylíhl z kukly a zachvívá se ve slunci.

Skuteční motýli tančili za letu na vzduchových polštářích nebo si bez jakýchkoli pravidel hráli na honěnou mezi větvemi stromů. V této výšce rostly mezi eukalypty i obrovské sosny.

Zaparkoval jsem na místě, kde jsem obvykle parkoval, ve stínu kamenné budovy, přímo v bráně té staré usedlosti. Vlastně jen mezi sloupy po té bráně – veřeje už dávno vypadly ze zrezivělých pantů. Majitel toho venkovského sídla zemřel v Evropě a budova byla už od války opuštěná. To byl jeden z důvodů, proč jsem sem občas v neděli zajel, když jsem chtěl být co nejdál od hollywoodských štvanic za kariérou. V okruhu dvou mil tu nikdo nežil.

Až do dneška, tedy. Okno strážního domku, hledící k příjezdové cestě, bylo posledně, jak jsem si povšiml, rozbité. Teď bylo záplatované kusem lepenky. Dírou, proraženou uprostřed té lepenky, mě pozorovala nezkalená prázdnota – nezkalená prázdnota lidského oka.

„Ahoj,“ zavolal jsem.

Neochotný hlas odpověděl: „Ahoj.“

Dveře domku se otevřely a vyšel z nich bělovlasý muž. Na jeho zpustošené tváři podivně seděl úsměv. Kráčel jako loutka, šoural se listím, jako kdyby jeho tělo nebylo na světě doma. Na sobě měl vybledlé montérky, pod nimiž se vybouleně rýsovaly neforemné svaly jako nějaká zvířátka v pytli. Byl bosý.

Když přišel blíž, viděl jsem, že je to obrovitý stařec, o hlavu vyšší než já a skoro o půl metru širší. Jeho úsměv nebyl nikterak vstřícný, a vůbec ne takový, abych ho mohl oplatit. Byla to vyumělkovaná, mechanická grimasa člověka, který žil v nějakém svém vlastním světě, ve světě, do něhož já jsem nepatřil.

„Jděte pryč. Nechci mít potíže. Nechci, aby se mi tu někdo potloukal.“

„Žádné potíže nebudou,“ ujišťoval jsem ho. „Přijel jsem si jen kapánek zastřílet na terč. Asi mám zrovna tolik práva tady být jako vy.“

Široce rozevřel oči. Byly tak modré a prázdné jako by to byly díry v jeho hlavě, jimiž jsem se mohl koukat na nebe.

„Nikdo tady nemá takový práva, jako mám já. Pozvedl jsem svoje oči k horám a promluvil ke mně hlas a já nalezl svatyni. Nikdo mne nebude vyhánět z mé svatyně.“

Cítil jsem, jak se mi vzadu na krku ježí krátké vlasy. Byl to asi neškodný cvok, i když můj instinkt se mnou nesouhlasil. Snažil jsem se, aby se můj instinkt neozval v mém hlase.

„Nemíním vás nijak obtěžovat. A vy neobtěžujete mě. Tak by to mělo být spravedlivé.“

„Vy mne obtěžujete už pouhou svojí přítomností. Já lidi nesnáším. Nesnáším auta. A tohle je už podruhé ve dvou dnech, co sem přijíždíte, abyste mne sužoval a týral.“

„Já tu nebyl celý měsíc.“

„Jste lhář Annáš.“ Hlas mu skučel jako zvedající se vítr. Sevřel kloubnaté pěsti a rozklepal se, jak se v něm rodila zuřivost.

„Uklidněte se, dědo,“ řekl jsem. „Na světě je dost místa pro nás oba.“

Rozhlédl se po vysokém zeleném světě, jako by ho moje slova vytrhla ze sna.

„Máte pravdu,“ řekl už jiným hlasem. „Dostalo se mi požehnání, musím tedy mít na paměti, že mám rozdávat radost. Rozdávat radost. Zázračný svět patří všem nám ubohým stvořením.“ Jeho roztěkané oči se zahleděly na můj vůz. „A to jste nebyl vy, kdo sem přijel v noci. To byl jiný automobil. Teď si vzpomínám.“

Otočil se, zadrmolil něco o ponožkách, které si musí vyprat, a vláčel mozolnaté nohy zpátky do strážního domku. Vyndal jsem z kufru terče, pistoli a náboje a pečlivě jsem auto zamkl. Stařec mě pozoroval škvírou v lepence, ale ven už nevyšel.

Pod cestou v divoce zarostlém kaňonu byla loučka, ohraničená strmým náspem, na jehož vrcholku se rozpadala zeď usedlosti. To byla moje cvičná střelnice. Sklouzl jsem se po vlhké trávě svahu a k jednomu doubku jsem přitloukl terč. Jako kladivo mi posloužila pažba mé masivní dvaadvacítky.

Když jsem ji nabíjel, něco upoutalo můj pohled – něco, co se červeně lesklo jako rubín v spadaném listí. Shýbl jsem se, abych to zvedl, a zjistil jsem, že to je s něčím spojeno. Byl to rudě nalakovaný nehet na bílé ruce. Ta ruka byla studená a ztuhlá.

Vydal jsem zvuk, který v tom poklidu musel zaznít hlasitě. Z rozložitého pryšce vzlétla sojka, vznesla se k větvi dubu a ječela na mě dolů nadávky. Z dubu vylétlo asi deset drobných ptáčků a usadili se na jiném dubu na vzdáleném konci loučky.

Funěl jsem jako pes, když jsem odhrabával hlínu a mokré listí, ledabyle navršené na mrtvole. Na mrtvole dívky v půlnočně modrém svetru a sukni. Byla to blondýna, asi sedmnáctiletá. S krví, která se jí nahromadila v obličeji, vypadala starší a snědší. Bílé lano, jímž byla zardoušena, se jí zařízlo tak hluboko do krku, že ho skoro nebylo vidět. To lano měla v týle zatažené takzvaným babským uzlem, uzlem, který dokáže udělat každé děcko.

Nechal jsem ji tam, kde ležela, a po roztřesených kolenou jsem se vydrápal nahoru na cestu. Na trávě bylo znát, jak někdo vlekl její tělo dolů po svahu. Díval jsem se po stopách pneumatik na krajnici a v rozjezděném štěrku cesty. Ale jestli tam nějaké byly, smyl je déšť. Těžce jsem se vlekl k strážnímu domku a zaklepal na dveře. Zavrzaly mi pod rukou a otevřely se dovnitř. Tam nebylo nic živého, jen pavouci, kteří opředli pavučinami nízké černé trámy. Bezprašný obdélník před kamenným krbem ukazoval místo, kde ležely nějaké přikrývky. Několik zčernalých plechovek sloužilo očividně jako nádobí k vaření. Na ohništi byl ještě zšedlý popel. Nad ním na hřebíku, zaraženém do krbové římsy visely bílé bavlněné ponožky. Byly mokré. Jejich vlastník odtud zmizel ve spěchu.

Pustit se za ním, to nepatřilo k mým povinnostem. Sjel jsem z kaňonu na dálnici a po ní několik mil k periferii nejbližšího města. Tam šedohnědá, krabici připomínající budova s vlajkou v průčelí poskytovala přístřeší silniční policejní hlídce. Naproti přes silnici byl sklad dříví, teď v neděli opuštěný.

„To je strašné, co potkalo Ginnii,“ řekla úřednice v dispečinku, když radiem předala zprávu místnímu šerifovi. Byla to asi třicetiletá bruneta s hezkýma černýma očima a špínou za nehty. Na sobě měla jednoduchou bílou blůzu, která ji těsně obepínala.

„Vy jste Ginnii znala?“

„Zná ji má mladší sestra. Studuje s ní – studovala s ní na střední škole. To je hrůza, když se něco takového stane takové mladé dívce. Věděla jsem, že se pohřešuje – hlásili to, když jsem v osm přišla – ale doufala jsem, že si jaksi protáhla víkend. Teď už se v nic doufat nedá, viďte?“ Oči jí zvlhly dojetím. „Chudák Ginnie. A chudák pan Green.“

„Její otec?“

„Ano. Byl tu s jejím profesorem ani ne před hodinou. Doufám, že teď zrovna nepřijde zase. Nechtěla bych to být já, kdo mu to řekne.“

„Jak dlouho už je ta dívka pohřešovaná?“

„Od včerejší noci. Dostali jsme hlášení asi ve tři ráno. Zřejmě zdrhla z mejdanu na pláži u jeskyní. Dole tam za tou závorou, kde se vybírají dálniční poplatky.“ Ukázala k jihu, směrem k ústí kaňonu.

„Co to bylo za mejdan?“

„Mládež ze zdejší střední školy. Vzali si k moři nějaké uzeniny a seděli kolem ohně. Na oslavu posledního týdne studia. Náhodou jsem o tom věděla, protože tam šla má mladší sestra Alice. Nechtěla jsem, aby tam šla, přestože to byl mejdan pod dozorem. V noci může být na té pláži nebezpečno. Do těch jeskyní tam se často nakvartýruje všelijaká pakáž, vandráci a gauneři. Prosím vás, já sama, když jsem byla malá, tam jednou při měsíci viděla nahého chlapa. A neměl s sebou žádnou ženskou.“

Uvědomila si smysl těch slov, začervenala se a zarazila svou vyřídilku. Naklonil jsem se nad překližkovou přepážku mezi námi.

„Jaká to byla dívka, Ginnie Greenová?“

„Nevím, blíž jsem ji neznala.“

„Ale zná ji vaše sestra.“

„Své sestře nedovoluju, aby se stýkala s děvčaty jako byla Ginnie Greenová. Je to odpověď na vaši otázku?“

„Nikoli detailní.“

„Mám dojem, že vůbec máte spoustu otázek.“

„Pochopitelně mě to zajímá, když jsem ji našel. A pak, jsem náhodou soukromý detektiv.“

„Který hledá práci?“

„Práce se mi vždycky může hodit.“

„To mně taky. A teď práci mám a nemíním o ni přijít.“ Zmírnila svá slova úsměvem. „Nezlobte se, mám co dělat.“

Otočila se ke krátkovlnné vysílačce a odeslala hlídkujícím autům zprávu, že Ginnie Greenová byla nalezena. Slyšel to otec Virginie Greenové, který se právě objevil ve dveřích. Byl to udýchaný muž s sedavým obličejem a zarudlýma očima. Zpod manžet kalhot mu čouhalo proužkované pyžamo. Boty měl zablácené a šel, jako by byl chodil celou noc.

Opřel se o hranu přepážky a otvíral a zavíral ústa jako ryba vyvržená na břeh. Slova se z něho drala přiškrcená šokem.

„Slyšel jsem vás říkat, že je mrtvá, Anito.“

Žena k němu zvedla pohled. „Ano. Je mi to strašně líto, pane Greene.“

Položil se tváří na přepážku a setrval tak úplně nehybně jako kajícník. Odněkud jsem slyšel hodiny, tikot vteřin a z pozadí místnosti, jako mručivé hlasy, které přicházejí z jiné planety, fonograf losangeleské policie. Z jiné planety, velice podobné té naší, kde hodiny odměřovalo násilí.

„Je to moje vina,“ řekl Green dřevu pod svou tváří. „Nevychoval jsem ji, jak se patří. Nebyl jsem dobrý otec.“

Žena se na něj dívala temnýma a lesknoucíma se očima, které málem slzely. Bezděky vztáhla ruku, aby ho pohladila, ale rozpačitě ji odtáhla, když na policejní stanici vešel druhý muž. Byl to mladík s nakrátko ostříhanými hnědými vlasy, opálený a zdravě vypadající. Měl na sobě havajskou košili. Opravdu vypadal zdravě, až na nápadně nevyspalé oči a úzkostné kruhy pod nimi.

„Tak co je, slečno Broccová? Jaké máte zprávy?“

„Špatné.“ Řekla to hněvivě. „Ginnie Greenovou někdo zavraždil. Tenhle pán je detektiv a právě našel její tělo nahoře v Trumbullském kaňonu.“

Mladý muž si prsty prohrábl krátké vlasy. „Panebože! To je příšerné!“

„To je,“ přikývla žena. „Od vás se čekalo, že na ni budete dohlížet, no ne?“

Hleděli na sebe přes přepážku. Hroty jejích ňader mířily na něho skrze blůzu jako žalující prsty. Mladý muž první sklopil oči. Povadlým pohledem se otočil ke mně.

„Jmenuju se Connor, Franklin Connor, a bohužel na tom všem nesu velkou vinu. Já jsem profesor na té střední škole a měl jsem mít, jak říká slečna Broccová, nad mejdanem dozor.“

„A proč jste nedozíral?“

„Neuvědomoval jsem si… Chci říct… No myslel jsem si, že jsou všichni ohromně šťastní a že jim nic nehrozí. Chlapci a děvčata se kolem ohně pěkně rozdělili do dvojic. Upřímně řečeno, připadal jsem si tam přebytečný. Už to přece nejsou děti. Byli z nejvyšší třídy, měli auta. Tak jsem jim dal dobrou noc a šel jsem po pláži domů. Po pravdě řečeno, doufal jsem, že mi zavolá moje žena.“

„Kdy jste z toho mejdanu odešel?“

„Muselo být skoro jedenáct. Ti, co se nespárovali, šli už domů.“

„A s kým se spárovala Ginnie?“

„To nevím. Bohužel jsem těm dětem nevěnoval velkou pozornost. Je poslední týden před zkouškami a já měl spoustu problémů…“

Otec, Green, tomu všemu naslouchal s měnícím se výrazem. V náhlém záchvatu plačtivého vzteku explodovaly jeho žal a pocit viny navenek.

„To je vaše povinnost o všem vědět! Přísámbůh, za tohle vás vyrazím ze školy. Postarám se o to, aby vás vyhnali z města.“

Connor svěsil hlavu a zahleděl se na ušpiněné dlaždice na podlaze. Krátké hnědé vlasy měl na jednom místě prořídlé a tam prosvítala jeho lebka jako holá bílá kost. Bylo jasné, že tohle bude zlý den pro každého a já zas pociťoval ten známý stísňující vliv nesnází druhých lidí jako bolest zubů, které si nemůžete nevšímat.

Přijel šerif, provázený několika svými zástupci a jedním seržantem od silniční hlídky. Měl zápaďácký klobouk a koženou kravatu a modrý gabardénový služební úbor, což všechno vyvolávalo dojem dýmu z revolverů. Jmenoval se Pearsall.

Jel jsem zpátky do kaňonu na předním sedadle Pearsallova černého buicku a cestou jsem šerifa o všem informoval. Za námi jel ford zástupců a vůz silniční hlídky a kolonu uzavíral Greenův nový kabriolet oldsmobile.

Šerif řekl: „Ten dědek mi připadá jako praštěná nátura.“

„Rozhodně je to samotář.“

„S těmihle vagabundy nikdy nevíte, na čem jste. Proto chlapcům přikazuju, aby je nenechávali na pokoji. No, vypadá to jako jasná záležitost.“

„Možná. Ale neukvapujme se, šerife.“

„Jistě. Jistě. Ale ten starouš vzal nohy na ramena. To svědčí o špatném svědomí. No klid, my ho dopadnem. Mám chlapy, co znají tyhle kopce, jako vy znáte zeměpis manželky.“

„Nejsem ženatý.“

„Tak tedy milenky.“ Poťouchle se na mě podíval, což nebyla žádná lahoda. „A když ho nenajdem opěšale, tak použijem vzdušnou eskadru.“

„Vy máte vzdušnou eskadru?“

„Dobrovolníci, většinou to jsou místní farmáři. No, dostanem ho. Byla ta holka znásilněná?“

„To jsem se nepokoušel zjistit. Nejsem doktor. Nechal jsem ji tak, jak jsem ji našel.“

„A to jste udělal dobře,“ zabrblal šerif.

Na té loučce nahoře se nic nezměnilo. Dívka čekala, až ji vyfotografují. Což se dělalo mnohokrát, z různých úhlů. Všichni ptáci odletěli pryč. Dívčin otec se za nimi díval, opřen o strom. Pak si sedl na zem.

Nabídl jsem se, že ho odvezu domů. Nebylo to z čirého altruismu. Toho nejsem schopen. Zeptal jsem se, když jsem otáčel jeho oldsmobil:

„Proč jste řekl, že je to vaše vina, pane Greene?“

Neposlouchal mě. Čtyři uniformovaní muži se pod cestou namáhali, aby vytáhli těžká nosítka na příkrý svah. Green je pozoroval, jako prve pozoroval odlétající ptáky, dokud je v zatáčce neztratil z dohledu.

„Byla tak mladá,“ řekl k zadku auta.

Čekal jsem a zkusil jsem to znovu: „Proč jste za její smrt dával vinu sobě?“

Vyburcoval se ze svého omámení. „To jsem řekl?“

„Na stanici silniční policie jste něco takového prohlásil.“ Dotkl se mé paže. „Nechtěl jsem tím říct, že jsem ji zabil.“

„Nemyslel jsem si, že chcete říct tohle. Rád bych zjistil, kdo to udělal.“

„Vy jste polda – policista?“

„Býval jsem.“

„K těm zdejším nepatříte.“

„Ne. Jsem náhodou soukromý detektiv z Los Angeles. Jmenuju se Archer.“

Uvažoval o té informaci. Před námi za ústím kaňonu se ukázalo letní moře.

„Vy si nemyslíte, že ji oddělal ten starý pobuda?“ zeptal se Green.

„Těžko si lze představit, jak by to byl provedl. Ten otrapa sice vypadá jako silák, ale nemohl ji nést celou tu cestu od pláže. A ona by s ním přece dobrovolně nešla.“

To byla svým způsobem otázka.

„Já nevím,“ pravil její otec. „Ginnie byla dost neukázněná. Byla schopná udělat něco jen proto, že to nebylo správné, protože to bylo nebezpečné. Hrozně nerada odmítla nějakou výzvu, zvláště výzvu od muže.“

„Byli v jejím životě nějací muži?“

„Byla pro muže přitažlivá. Vždyť jste ji viděl, i takovou, jaká je teď.“ Polkl. „Ale abyste mi špatně nerozuměl. Ginnie nikdy nebyla špatná holka. Jen někdy unáhlená, a já dělal chyby. Proto si dávám vinu.“

„Jaké chyby, pane Greene?“

„Všechny ty běžné a někdy i další.“ Hlas měl trpký. „Ginnie neměla matku, abyste věděl. Její matka mě před lety opustila, a za to jsem mohl zrovna tak já jako ona. Snažil jsem se vychovávat Ginnii sám. Ale neměl jsem ji pod řádným dohledem. Vedu ve městě restauraci a domů se dostanu vždycky až po půlnoci. Ginnie měla velikou volnost, už od té doby, co chodila do základní školy. Dobře jsme si rozuměli, když jsem byl doma, ale já obyčejně doma nebyl.

Největší chybu jsem udělal, když jsem ji o víkendech nechal pracovat v restauraci. To začalo asi tak před rokem. Chtěla peníze na parádu a já si myslel, že disciplína jí prospěje. Víte, myslel jsem si, že ji uhlídám. Ale to mi nevyšlo. Moc rychle dospěla a noční práce nadělala paseku v jejím studiu. Nakonec si mě zavolali do školy. Před několika měsíci jsem ji z práce vyhodil, ale to už asi bylo pozdě. Od té doby jsme spolu dobře nevycházeli. Pan Connor mi řekl, že mi Ginnie zazlívá mou nerozhodnost, že jsem jí nejdřív poskytl velkou zodpovědnost, a pak jsem ji o tu zodpovědnost připravil.“

„Vy jste o ní hovořil s Connorem?“

„Nejednou, naposled včera v noci. Byl to její třídní a záleželo mu na jejím prospěchu. Mně na něm záleželo taky. Ginnie se nakonec přece jenom sebrala, díky jemu. Měla studia dokončit. Ne že by to teď mělo nějaký význam, samozřejmě.“

Green se na chvíli odmlčel. Moře pod námi se rozjasňovalo jak druhý modrý úsvit. Už jsem slyšel hukot dálnice. Green se znovu dotkl mého lokte, jako by potřeboval lidský kontakt.

„Neměl jsem se na Connora tak utrhnout. Je to slušný chlapec, myslí to dobře. Minulý měsíc dával mé dceři soukromé hodiny. A má, jak říkal, taky svoje starosti.“

„Jaké starosti?“

„Náhodou vím, že od něho odešla jeho žena, jako ta moje. Neměl jsem na něj tak vyletět. Mám odpornou povahu, odjakživa.“ Zaváhal, pak vyhrkl, jako kdyby najednou našel zpovědníka: „Včera při večeři jsem řekl Ginnii něco strašného. Vždycky večeří se mnou v restauraci. Řekl jsem, že když nebude doma, až přijdu domů já, že jí zakroutím krkem.“

„A ona doma nebyla,“ řekl jsem. A že jí někdo zakroutil krkem, to už jsem nedodal.

Nad dálnicí svítila červená. Podíval jsem se na Greena. Stopy slz se mu na tváři leskly jako cestičky slimáka. „Povězte mi, co se stalo včera v noci.“

„Moc toho k povídání není,“ řekl. „Přišel jsem domů asi půl hodiny po půlnoci a ona, jak jste řekl, tam nebyla. Tak jsem zavolal Alu Broccovi. To je můj noční kuchař a já věděl, že jeho nejmladší dcera Alice šla na ten mejdan taky. Alice už byla doma.“

„Mluvil jste s ní?“

„Už byla v posteli a spala. AI ji vzbudil, ale já s ní nemluvil. Řekla Alovi, že neví, kde je Ginnie. Šel jsem si lehnout, ale nemohl jsem usnout. Nakonec jsem vstal a zavolal jsem pana Connora. To bylo asi o půl druhé. Napadlo mě, že bych si měl promluvit s někým z městské rady, ale Connor byl proti tomu, říkal, že Ginnie je tam už beztak špatně zapsaná. Přišel za mnou do domu, chvilku jsme ještě čekali a pak jsme se vydali na pláž u jeskyní. Tam po ní nebylo ani stopy. Radil jsem, abychom to oznámili policii, a Connor s tím souhlasil. Šli jsme do jeho pobřežního domku, protože tam jsme to měli blíž, a odtamtud jsme zavolali šerifovi. Pak jsme se s několika baterkami vrátili na pláž a prohledali jsme jeskyně. Connor se mnou zůstal celou noc. To mu musím připsat k dobru.“

„Kde jsou ty jeskyně?“

„Za minutku pojedem kolem nich. Ukážu vám je, máte-li zájem. Ale ani v jedné z těch tří nic není.“

Nic než šero a prázdné plechovky od piva a pohozené prezervativy a zápach z rozkládajících se chaluh. Do bot jsem si nabral písek a pod límečkem jsem se opotil. Když jsem napůl vyšel, napůl se vyplazil z poslední jeskyně, úplně mě oslepilo slunce.

Green čekal vedle hromady popele.

„Tady si opékali ty buřty.“

Rozkopl jsem popel. Do písku se skutálela napůl spálená klobása. Ve slunci poskakovaly písečné mušky jako tuk na pánvi. Green a já jsme si nad zšedlým ohništěm vyměnili pohledy. Pak se Green otočil k moři. Za příbojem jako malá špičatá šiška plul čumák lachtana.

Z dálky k nám po pláži přicházeli dva lidé. Byli malí a osamělí a výrazní jako Chiricovy postavy.

Green přimhouřil oči. Ač je měl zarudlé, viděl dobře. „Myslím, že je to pan Connor. Nemám ale ponětí, kdo je ta žena, co s ním jde.“

Kráčeli těsně u sebe, jako milenci, hned nad bílým okrajem vlnobití. Odstoupili od sebe, když nás uviděli, ale když se k nám přiblížili, pořád se drželi za ruce.

„To je paní Connorová,“ řekl tiše Green.

„Vždyť jste říkal, že ho opustila.“

„To mi řekl včera v noci. Odešla od něho před několika týdny, nesnášela ty dlouhé vyučovací hodiny. Zřejmě si to rozmyslela.“

Vypadala, jako by si měla co rozmýšlet. Byla to blondýna tvrdých rysů a vykračovala si jako muž. Jistá míra stylu zmírňovala její hranatost. Na sobě měla madrasovou košili pánského střihu a černé kalhoty, které těsně přiléhaly k jejím dlouhým štíhlým nohám. Nohy měla pěkné.

Connor se na nás díval v naprostých rozpacích. „Myslel jsem si, že jste to vy, pane Greene, když jsem vás viděl z dálky. Mou paní asi neznáte.“

„Viděli jsme se u mě v podniku.“ Ženě vysvětloval: „Mám totiž tady ve městě restauraci.“

„Dobrý den,“ řekla blazeovaně a pak dodala zcela jiným tónem: „Vy jste Gininiin otec, viďte? Je mi to moc líto.“

Ta slova zněla podivně. Asi to bylo tím okolím: popel na pláži, vchody do jeskyní, moře a čirá obloha, která z nás všech dělala trpaslíky. Green vážně odpověděl:

„Děkuji vám, madam. Pan Connor mi byl včera v noci velikou oporou, to vám tedy řeknu.“ Znělo to omluvně. A Connor na to zareagoval:

„Co kdybyste zašel k nám domů na doušek? Bydlíme hned támhle za pláží. Mám dojem, že by vám pár kapek udělalo dobře, pane Greene. A vám taky,“ otočil se ke mně. „Myslím, že neznám vaše jméno.“

„Archer. Lew Archer.“

Podal mi pevnou ruku. Do hovoru se vložila jeho žena: „Dovedu si představit, že pan Green a jeho přítel si nepřejí, abychom je v takovýhle den obtěžovali. Ostatně, ještě ani není poledne, Franku.“

To ona nechtěla být obtěžována. Postávali jsme ještě chvíli a pronášeli neradostné, nesmyslné poznámky o kráse toho dne. Pak odváděla Connora zpátky tam, odkud přišli. Soukromé vlastnictví, hlásila její póza: Nezvaní návštěvníci se dočkají mrazivého přivítání.

Zavezl jsem Greena ke stanici silniční policie. Prohlásil, že už je mu líp a že domů už dojede sám. Mnohomluvně mi děkoval, že jsem se, jak to řekl, prokázal jako přítel v nouzi, a doprovodil mě až ke dveřím stanice.

Dispečerka si pilníčkem s držátkem ze slonoviny čistila nehty. Dychtivě ke mně vzhlédla:

„Už ho chytili?“

„Na totéž jsem se já chtěl zeptat vás, slečno Broccová.“

„Zatím ne. Ale dostanou ho,“ řekla s ženskou pomstychtivostí. „Šerif svolal vzdušnou eskadru a poslal do Ventury pro honící psy.“

„No ne!“ ušklíbl jsem se. „Co ten tón?“ řekla udiveně.

„Já si nemyslím, že ji zabil ten dědek z hor. Kdyby to byl udělal, nečekal by až do dnešního rána a hned by byl vzal roha.“

„Tak proč vůbec vzal roha?“ Z jejích korektních úst zněl ten obrat cize.

„Asi viděl, že jsem objevil tu mrtvou, a uvědomil si, že na něj padne podezření.“

Uvažovala o tom a ohýbala dlouhý pilníček mezi prsty. „Ale jestli to neudělal ten starej tramp, tak kdo to udělal?“

„Na tu otázku byste mi vy mohla pomoct najít odpověď.“

„Já? Jak?“

„Především znáte Franka Connora.“

„Znám. Několikrát jsem se s ním viděla, když sestra dělala zkoušky.“

„Nezdá se, že ho máte moc ráda.“

„Nemám ho ráda ani nerada. Je mi prostě fuk.“

„Proč? Co je s ním?“

Její stažené rty se zkroutily a pak propustily slova: „Já nevím, co s ním je. Nemůže prostě nechat na pokoji mladé holky.“

„Jak to víte?“

„Slyšela jsem to.“

„Od sestry Alice?“

„Ano. Povídá se to ve škole, říkala.“

„Povídá se to i o Ginnii Greenové?“ Přikývla. Její oči byly černé jako barva na otisky prstů. „Proto Connora opustila jeho žena?“

„O tom nic nevím. Paní Connorovou jsem jakživa neviděla.“

„To jste o moc nepřišla.“

Zvenku se ozvalo zaječení, něco jako přidušený nářek. Byl to zrovna tak zvířecí jako lidský zvuk. Byl to Green. Když jsem doběhl ke dveřím, vylézal ze svého kabrioletu s těžkým modrým revolverem v ruce.

„Viděl jsem toho vraha!“ zařval vítězoslavně.

„Kde?“

Mávl revolverem ke skladu dřeva na druhé straně ulice. „Vystrčil hlavu támhle za tou haldou sosnových prken. Když mě uviděl, mazal si to pryč jako jelen. Ale já ho dostanu.“

„Ne. Dejte mi ten revolver.“

„Proč? Mám povolení ho nosit. A použít ho.“

Vyrazil přes čtyřproudou silnici a obratně kličkoval typickým nedělním provozem. Vzduch rozráželo skřípění brzd a hlasité nadávky. Green se přesoukal přes zamčená vrata skladu dřív, než jsem k nim doběhl. Lezl jsem za ním.

Green zmizel za haldou stavebního dříví. Běžel jsem za roh a viděl ho pádit prošlapanou uličkou, z obou stran lemovanou naskládaným dřevem. Před ním utíkal stařec z hor. Mléčné vlasy mu vlály ve větru, který působil svým pohybem. Po zádech mu poskakoval hrubý pytel jako břímě žalu a hanby. „Stůj, nebo střelím,“ křičel Green.

Stařec utíkal dál, jako by se za ním hnal sám ďábel. Doběhl k větrolamu, odhodil svůj ranec a pokoušel se překážku přešplhat. Málem se přes ni dostal. Ale tři pruhy ostnatého drátu nahoře na ohradě ho zadržely. Těžce se mezi nimi prodíral.

Slyšel jsem trhající se látku a pak výstřel. Obrovské staré tělo zůstalo chvilku vězet v drátech jako popínavý keř, škubalo sebou, pak ochablo a těžce spadlo na zem. Green stanul nad ním a sípavě oddychoval.

Odstrčil jsem ho. Stařec ještě žil, ale ústa měl plná krve. Vyplivl si ji na bradu, když jsem mu pozvedl hlavu.

„To jste neměli dělat. Byl bych se přihlásil. Ale měl jsem strach.“

„Proč jste měl strach?“

„Viděl jsem vás, jak vyhrabáváte z listí to děvčátko. Věděl jsem, že to bude na mě. Já patřím mezi vyvolené. Vždycky se vina dává těm vyvoleným. Už jsem takové nesnáze měl.“

„Nesnáze s děvčátky?“ Green vedle mě se příšerně šklebil.

„Nesnáze s poldy.“

„Protože jste někoho zabil?“ vybafl Green.

„Protože jsem kázal na ulici a neměl k tomu povolení. Ale hlas mi velel, abych kázal hříšníkům. A hlas mi pravil dnes ráno, abych šel a vydal svědectví.“

„Jaký hlas?“

„Ušlechtilý hlas.“ Jeho hlas byl už tenký a zesláblý. Červeně zakašlal.

„Je dementní jako štěnice,“ prohlásil Green.

„Držte hubu!“ Opět jsem se otočil k umírajícímu. „Jaké svědectví jste měl vydat?“

„O automobilu, který jsem viděl. Probudil mě uprostřed noci. Zastavil na cestě před mou svatyní.“

„Jaký to byl automobil?“

„V automobilech se nevyznám. Myslím, že to byl takový ten cizozemský. Dělal randál, že by probudil mrtvého.“

„Viděl jste, kdo ho řídil?“

„Ne. Nešel jsem k němu. Měl jsem strach.“

„V kolik hodin stál ten vůz na cestě?“

„Nesleduji běh času. Měsíc byl nízko, za stromy.“

To byla jeho poslední slova. Očima, zbarvenýma jako obloha, vzhlédl k obloze, přímo do slunce. A barva jeho očí se změnila.

Green spustil: „Neříkejte jim to. Jestli to řeknete, prohlásím, že lžete. Jsem v tomhle městě vážený občan. A mohl bych přijít o podnik. Mně budou věřit víc než vám, pane.“

„Držte hubu!“

To ale nedokázal.

„Ten dědek stejně lhal. A vy to víte. Slyšel jste, jak říkal, že slyší hlasy. To dokazuje, že je psychopat. Psychopatologický vrah. Zastřelil jsem ho, jako vy byste zastřelil vzteklého psa. A správně jsem udělal.“

Mával revolverem.

„Udělal jste pěknou špinavost a jste si toho vědom. Dejte mi tu bouchačku, než zabije někoho dalšího.“

Najednou mi ji vložil do ruky. Vyndal jsem z ní náboje, přičemž jsem si zlámal nehty, a vrátil jsem mu ji vyprázdněnou. Šťouchl do mě.

„Hele, možná, že jsem udělal chybu. Vyprovokoval mě. Ale nemusí to vyjít najevo. Mohl bych přijít o podnik.“

Zašmátral do zadní kapsy kalhot a vytáhl tlustou peněženku ze žraločí kůže. „Hele. Můžu vám dobře zaplatit. Říkáte, že jste privátní očko; tak víte, jak držet jazyk za zuby.“

Odešel jsem a nechal ho blábolit vedle mrtvoly muže, kterého zabil. Oba dva byli svým způsobem oběti, ale jen jeden z nich měl na rukou krev.

Slečna Broccová byla na policejním parkovišti. Ňadra se jí vzrušeně zvedala.

„Slyšela jsem výstřel.“

„Green zastřelil toho starouše. Je po něm. Měla byste zavolat funebráky a odvolat ty zatracené psy.“

Ta slova na ni dopadala jako facky. Zvedla ruce k obličeji, jako na obranu. „Vy se na mě zlobíte. Proč se na mě zlobíte?“

„Zlobím se na kdekoho.“

„Pořád si myslíte, že ten dědek to neudělal?“

„Zatraceně dobře vím, že to neudělal. Chci mluvit s vaší sestrou.“

„S Alicí? Proč?“

„Abych získal informace. Byla v noci na té pláži s Ginnií Greenovou. Třeba by mi mohla něco říct.“

„Alici nechte na pokoji.“

„Budu s ní jednat něžně. Kde bydlíte?“

„Nepřeji si, aby moje sestřička byla zatažena do téhle hnusné historie.“

„Chci jenom vědět, s kým se Ginnie spárovala.“

„Já se jí na to zeptám a povím vám to.“

„Nechme toho, slečno Broccová, maříme čas. Konec konců, k tomu, abych si promluvil s vaší sestrou, nepotřebuju vaše svolení. Vaši adresu si můžu najít v telefonním seznamu, když budu muset.“

Vzplanula, ale hned zase zchladla.

„Vyhrál jste. Bydlíme v Orlando Street, číslo 224. Je to na druhém konci města. Ale budete na Alici hodný, viďte, že budete? I tak už je z Ginniiny smrti celá pryč.“

„Takže přece jen byla Ginniina kamarádka?“

„Ano. Snažila jsem se to kamarádství rozbít. Ale to víte, jak to s těmi dětmi je… Dvě holky bez matek spolu drží. Chtěla jsem být Alici matkou…“

„Co se stalo vaší matce?“

„Otec… No zemřela.“ Po obličeji se jí rozlila zelenavá sinalost a změnila se v starý bronz. „Prosím. Nechci o tom mluvit. Byla jsem ještě děcko, když zemřela.“

Vrátila se ke svým mumlajícím vysílačkám. Je to prostě ženská, pomyslel jsem si, když jsem odjížděl. Sexuálně dávno dospělá, ale neprovdaná, patrně plná nevybouřených jižanských vášní. Jestliže pracuje osm hodin denně a začíná v osm, bude volná asi ve čtyři.

Nebylo to veliké město a projet je celé, neznamenalo dlouhou cestu. Dálnice se rozšířila v hlavní třídu. Přejel jsem kolem střední školy. Na sousedícím travnatém hřišti řada dětí v akademických úborech procvičovala slavnostní ceremonie, prováděné po závěrečných zkouškách. Měl jsem dojem, že nad hřištěm visí nějaký mrak. Ale ten byl asi v mé mysli.

O kus dál na hlavní třídě jsem minul Greenovu restauraci. Na jejím parkovišti stálo asi deset aut. Za okny se míhalo pár servírek v bílých stejnokrojích.

Orlando Street byla středostavovská vilová ulička, přetnutá dálnicí. Kolem jejích štukových a hrázděných vilek kvetly jako fialové obláčky jacarandové stromky. Před domkem Broccových byla ulička pokryta kobercem spadlých fialových plátků.

Na příjezdové cestě před přední verandou omýval štíhlý snědý muž, pod tričkem s krátkými rukávy zjevně šlachovitý, malou červenou fiatku. Určitě mu bylo už přes padesát, ale dlouhé vlasy měl černé jako Indián. Sicilský nos měl uprostřed zjizvený následkem nějaké dávné zlomeniny.

„Pan Brocco?“

„To jsem já.“

„Je doma vaše dcera Alice?“

„Je doma.“

„Rád bych s ní mluvil.“

Uzavřel hadici a její kapající trysku na mě namířil jako střelnou zbraň.

„Pro tu jste trochu moc starý, nemyslíte?“

„Jsem detektiv a vyšetřuju smrt Ginnie Greenové.“

„O tom Alice nic neví.“

„Právě jsem na policejní stanici mluvil s vaší starší dcerou. Myslí si, že by Alice mohla něco vědět.“

Přešlápl. „No prosím, když to říká Anita, je to v pořádku.“

„Je to v pořádku, tati,“ řekla od domovních dveří nějaká dívka. „Anita mi zrovna telefonovala. Pojďte dál, pane… Archere, že ano?“

„Archer.“

Otevřela přede mnou dveře se sítí proti hmyzu. Vedly přímo do malého čtvercového obýváku s odřeným zeleným frýzovým nábytkem a s televizí, kterou dívka vypnula. Byla to dívka hezká, vážně vypadající, mladší verze své sestry bez deseti let a deseti kilo, ale s účesem à la koňský ohon. Důstojně se posadila na kraj židle a pokynula mi k pohovce. Pohybovala se trochu malátně. Pod očima měla modré kruhy a pleť pobledlou.

„Na co se mě chcete zeptat? To mi sestra neřekla.“

„S kým byla včera v noci Ginnie?“

„S nikým. Totiž… byla se mnou. Ona s nikým z kluků nic neměla.“ Podívala se na němý televizor. „V televizi říkali, že byla s nějakým mužem, že to potvrdil lékař. Ale já ji s žádným mužem neviděla. S žádným.“

„A chodila s muži?“

Zavrtěla hlavou. Její koňský ohon se roztřásl a zase svěsil. Bylo jí do pláče.

„Anitě jste řekla, že ano.“

„Neřekla!“

„Vaše sestra by nelhala. Řekla jste jí, co se povídá ve škole. Že Ginnie měla něco s nějakým určitým mužem.“

Dívka se mi ohromeně podívala do tváře. Oči měla jako ptáček, jasné, mělké a polekané.

„Byly ty povídačky pravdivé?“

Pokrčila úzkými ramínky. „Jak to mám vědět?“

„Byly jste s Ginnií dobré kamarádky.“

„Ano, byly.“ Při tom minulém čase jí selhal hlas. „Byla to moc milá holka, i když si tak trochu potrpěla na klukoviny.“

„Potrpěla si na klukoviny, ale včera v noci s žádným klukem nic neměla.“

„Když jsem tam byla já, tak ne.“

„Měla něco s panem Connorem?“

„Ne. Ten tam nebyl. Odešel. Říkal, že jde domů. On bydlí za pláží.“

„A co dělala Ginnie?“

„Nevím. Nevšimla jsem si.“

„Říkala jste, že byla s vámi. Byla s vámi celý večer?“

„Jo.“ Zatvářila se zoufale. „Totiž ne.“

„Ginnie odešla taky?“ Přikývla.

„Stejným směrem jako pan Connor? Směrem k jeho domu?“ Skoro nepostřehnutelně sklonila hlavu. „Kdy to bylo, Alice?“

„Asi v jedenáct.“

„A z domu pana Connora se už Ginnie nevrátila?“

„To nevím. Nejsem si ani jistá, že tam šla.“

„Ale Ginnie a pan Connor byli dobří přátelé?“

„Řekla bych, že ano.“

„Jak dobří? Jako milenci?“

Seděla mlčky, ptačí očka jí ani nezamrkala.

„Povězte mi to, Alice.“

„Já se bojím.“

„Pana Connora?“

„Ne, toho ne.“

„Někdo vám vyhrožoval? Někdo vám přikázal, abyste nic neřekla?“

Znovu sotva viditelně přikývla.

„Kdo vám vyhrožoval, Alice? Radši mi to řekněte, abych vás mohl ochránit. Ten, kdo vám vyhrožoval, je pravděpodobně vrah.“ Propukla v zoufalé slzy. Ve dveřích se objevil Brocco. „Co se to tu děje?“

„Vaše dcera je rozčilená. Lituju.“

„Jo, a já vím, kdo ji rozčílil. Radši odtud vypadněte, nebo budete litovat ještě víc.“

Otevřel síť proti hmyzu i dveře a držel je otevřené, hlavu skloněnou jako tmavou a nalomenou sekyru. Protáhl jsem se kolem něho. Plivl za mnou. Ti Broccovi byli moc vznětlivá rodina.

Rozjel jsem se ke Connorovu pobřežnímu domu na jižním konci města, ale cestou jsem odbočil. Před Greenovou restaurací byl zaparkován Greenův vůz. Vešel jsem do restaurace.

Byl tam cítit přepálený tuk. Jídelna byla skoro plná, v boxech a uprostřed u baru ve tvaru U seděli u pozdní přesnídávky nedělní hosté. Green seděl v pokladně a počítal peníze. Počítal je, jako kdyby jeho život a jeho naděje na nebesa záležely na těch barevných papírech v jeho rukou.

Zvedl hlavu a nedbale a bezvýrazně se usmál. „Ano, pane?“ Pak mě poznal. Jeho obličej hbitě prodělal řadu proměn a nakonec se ustálil na výrazu studu jakoby po flámu. „Já vím, že v den, jako je tenhle, bych tady neměl pracovat. Ale odvádí to myšlenky od těch trablů. Nemluvě o tom, že lidi vás okrádají, když je nehlídáte. A já budu potřebovat peníze.“

„Na copak, pane Greene?“

„Na proces.“ Vyslovil to, jako by mu to poskytlo trpké zadostiučinění. „Na čí proces?“

„Můj. Pověděl jsem šerifovi, co řekl ten starý chlapík. A co já jsem udělal. Dobře vím, co jsem udělal. Zastřelil jsem ho jako psa a neměl jsem k tomu právo. Dalo by se říct, že jsem zešílel zármutkem.“

Teď už tak šílený nebyl. Stud z jeho očí se vytrácel. Ale bolest v jejich hlubinách zůstávala, jako kámen na dně studny.

„Jsem rád, že jste řekl pravdu, pane Greene.“

„Já taky. Jemu to nepomůže a Ginnii mi to nevrátí. Ale aspoň teď můžu sám se sebou žít.“

„Když už se zmiňujete o Ginnii,“ řekl jsem, „vídala se hodně s Frankem Connorem?“

„To ano. Dalo by se to tak říct. Mockrát jí přišel vypomoct se studiem. Učil se s ní doma a v knihovně. A nic mi za to neúčtoval.“

„To bylo od něho hezké. Měla Ginnie Connora ráda?“

„Jistěže. Měla o něm vysoké mínění.“

„Byla do něho zamilovaná?“

„Zamilovaná? Sakra, něco takového mě nikdy nenapadlo. Proč?“

„Mívala s Connorem nějaké schůzky?“

„Pokud já vím, tak ne. Jestli ano, muselo se to dít za mými zády.“ Oči se mu zúžily do dvou červeně oteklých škvír. „Vy si myslíte, že Frank Connor má něco společného s její smrtí?“

„Existuje taková možnost. Ale nevybuchněte zas. Víte, co to s vámi udělá.“

„Nebojte se. Ale jak je to s tím Connorem? Máte na něj něco? Napadá mě, že se choval divně včera v noci.“

„Jak divně?“

„No, byl pěkně zlinkovaný, když přišel ke mně domů. Dal jsem mu ostrého panáka a to ho na chvilku vzpamatovalo. Ale později, dole na pláži, se choval skoro hystericky. Lítal tam jako kohout, kterému usekli hlavu.“

„Pije hodně?“

„Nevím. Nikdy jsem ho neviděl opilého, až včera v noci.“ Přimhouřil oči. „Ale hodil do sebe trojitého bourbona, jako by to byla voda. A vzpomeňte si, že nám na pláži nabízel drink. Drink dopoledne, to není nic běžného, zvlášť u středoškolského kantora.“

„Všiml jsem si.“

„A čeho ještě jste si všiml?“

„To teď nebudem rozebírat,“ řekl jsem. „Nechci zničit člověka, pokud a dokud si nejsem jist, že si to zaslouží.“

Seděl na své stoličce se skloněnou hlavou. Pod srostlým obočím se prodíraly zamlžené myšlenky. Pohled mu padl na peníze v ruce. Počítal desetidolarovky.

„Hele, pane Archere. Pracujete na tom případu na vlastní vrub. Za nic.“

„Zatím.“

„Tak pracujte pro mě. Načapejte pro mě Connora a já zaplatím, kolik budete chtít.“

„Ne tak zhurta. Nevíme, jestli to udělal Connor. Jsou i jiné možnosti.“

„Jako třeba?“

„Když vám to řeknu, můžu vám důvěřovat, že nezačnete řádit s bouchačkou?“

„Spolehněte se,“ tvrdil.

„Kde máte revolver?“

„Odevzdal jsem ho šerifu Pearsallovi. Požádal mě o to.“

Vyrušila nás rodinka, která se zvedla od jednoho boxu. Green dostal peníze a pochvalu. Když byli z doslechu, řekl jsem:

„Zmínil jste se, že vaše dcera nějaký čas pracovala tady v restauraci. V téže době tu pracoval AI Brocco?“

„Jo. Byl u mě nočním kuchařem šest sedm let. AI je zatraceně dobrý kuchař. Zapracoval se jako vrchní kuchař na italských zámořských lodích.“ Jeho pomalé myšlení, otupělé žalem, opožděně zareagovalo. „Nechcete snad říct, že si něco začal s Ginnií?“

„Na to se ptám vás.“

„Blbost! AI je tak starý, že by mohl být jejím tátou. A má v hlavě jenom své vlastní holky. Zvlášť Alici. Zbožňuje zem, po které Alice šlape. Ta je hnacím perem celé rodiny.“

„A jak s Ginnií vycházel?“

„Výborně. Byli samá legrace. Ginnie byla jediná osoba, co ho přiměla, aby se někdy zasmál. AI je smutná persóna, víte. Měl v životě velkou tragédii.“

„Smrt manželky?“

„To bylo o moc horší,“ pravil Green. „Al Brocco svou manželku zabil. Vlastní rukou. Nachytal ji s jiným chlapem a vrazil do ní kudlu.“

„A to běhá na svobodě?“

„Ten chlap byl Mexikán,“ vysvětloval Green. „Dělňas, co se k nám dostal ilegálně. Neuměl ani anglicky. Město Alovi nic nevyčítalo a porota se vyslovila pro zabití. Ale když se dostal z basy, lidi z Pink Flaminga ho už nevzali zpátky do zaměstnání, tam býval šéfkuchařem. Tak jsem ho přijal já. Bylo mi líto jeho děvčat a AI byl vždycky dobrý pracant. A poslyšte, takovouhle věc neudělá člověk dvakrát.“

Znovu se dostavila pozdní reakce. Ústa mu zůstala otevřená. Viděl jsem v jejích koutcích zlato.

„Doufejme.“

„Hele,“ řekl. „Musíte pracovat pro mě. Najděte toho chlapa, ať je to kdokoli. Já vám zaplatím. Kolik chcete?“

Vzal jsem si od něj sto dolarů a nechal jsem ho, aby se pokusil nalézt útěchu za pomoci zbylých peněz. Pach omastku mi zůstal vězet v ústech.

Connorův dům byl přilepen k hraně nevysokého útesu asi na poloviční cestě mezi policejní stanicí a ústím kaňonu, kde všechno začalo. Byla to vilka z červeného sekvojového dřeva se zavřenou dvojitou garáží. Z patia obehnaného kůlovou ohradou, mezi garáží a hlavním vchodem, stoupalo dřevěné schodiště k ploché střeše se zábradlím, sloužící jako terasa ke slunění. Druhé schodiště klesalo směrem k pláži.

Překročil jsem veliké zahradnické nůžky a přešel patiem k oknu garáže. Nahlédl jsem do přítmí místnosti. Dvě věci v garáži mě zaujaly: člun s plochým dnem a s odstraněným stěžněm, umístěný na vlečném vozíku, a auto. Ta plachetnice mi padla do oka, protože lanoví připomínalo ten bílý provaz, který uškrtil Ginnii. A vůz mě zaujal, protože to byl importovaný model, nízký dvousedadlový triumph.

Hodlal jsem si obojí prohlédnout zblízka, když nade mnou jako racek zavřískl ženský hlas: „Co tady děláte?“

Přes zábradlí na střeše se nakláněla paní Connorová. Vypadala jako blonďatá Gorgona. Usmál jsem se na ni, asi tak, jak se na Gorgonu musel usmát ten Řek, jehož jméno jsem zapomněl.

„Váš manžel mě pozval na drink, vzpomínáte si? Nevím, jestli to pozvání pořád platí nebo ne.“

„Neplatí. Jděte pryč! Manžel spí.“

„Pssst! Takhle ho vzbudíte. Vzbudíte i lidi tady v okolí.“

Přikryla si rukou ústa. Podle toho, jak se zatvářila, se patrně do ruky zakousla. Na okamžik zmizela a pak sestupovala po schodech s přepestrým hedvábným šátkem přes natáčky. Zbývající části její postavy byly obaleny bílými saténovými plavkami. Vedle nich vypadalo její tělo jako hnědé dřevo.

„Koukejte zmizet,“ pravila. „Nebo zavolám policii.“

„Prima. Zavolejte ji. Já nemám co tajit.“

„A naznačujete, že my ano?“

„Uvidíme. Proč jste odešla od manžela?“

„Do toho vám nic není.“

„Ale je, paní Connorová. Jsem detektiv, který vyšetřuje vraždu Ginnie Greenové. Odešla jste od manžela kvůli Ginnii Greenové?“

„Ne. Ne! Ani jsem nevěděla…“ Znovu si rukou zakryla ústa. A zase se do ruky kousla.

„Vy jste nevěděla, že Frank má poměr s Ginnii Greenovou?“

„Neměl s ní poměr.“

„To říkáte vy. Ostatní říkají něco jiného.“

„Jací ostatní? Anita Broccová? Nemůžete přece věřit tomu, co říká tahle ženská. Prosím vás, vždyť její otec je vrah, to ví tady ve městě kdekdo.“

„Možná že váš manžel je další vrah, paní Connorová. Tak radši kápněte božskou.“

„Ale já vám nemám co říct.“

„Můžete mi říct, proč jste ho opustila.“

„To je soukromá záležitost, mezi Frankem a mnou. S nikým než s námi to nemá nic společného.“ Uklidňovala se, sladila své morální síly do tvrdohlavého obranného postoje.

„Většinou bývá jen jeden důvod.“

„Já měla své důvody. A řekla jsem, že vám do nich nic není. Za hlavní důvod jsem si vybrala, že strávím měsíc se svými rodiči v Long Beachi.“

„Kdy jste se vrátila?“

„Dneska ráno.“

„Proč dneska ráno?“

„Frank mi zavolal. Říkal, že mě potřebuje.“ Bezděčně se dotkla svých hubených ňader, skoro dojemně, jako by ji nikdy dřív nebyl potřeboval.

„Že vás potřebuje proč?“

„No jako svou ženu,“ řekla. „Naznačoval, že by mohly vzniknout po…“ Opět zvedla ruku k ústům. A dodala skrze prsty: „Potíže.“

„Upřesnil, jaké potíže?“

„Ne.“

„Kdy vám volal?“

„Velice časně, asi v sedm hodin.“

„To bylo víc jak o hodinu předtím, než jsem našel Ginniinu mrtvolu.“

„Frank věděl, že se pohřešuje. Hledal ji, strávil tím celou noc.“

„A proč to dělal, paní Connorová?“

„Byla to jeho studentka. Měl ji rád. A byl za ni více méně zodpovědný.“

„Zodpovědný za její smrt?“

„Jak si troufáte říkat něco takového?“

„Jestli si troufal to udělat, můžu si já troufat to říct.“

„On to neudělal!“ vykřikla. „Frank je hodný člověk. Má jistě svoje chyby, ale nikoho by nezabil. Já ho znám.“

„Jaké má chyby?“

„O tom se nebudeme bavit.“

„Můžu se tedy podívat do vaší garáže?“

„Proč? Co hledáte?“

„To budu vědět, až to najdu.“ Otočil jsem se ke dveřím garáže. „Tam nesmíte,“ prohlásila ostře. „Nesmíte tam bez Frankova souhlasu.“

„Tak ho vzbuďte, a ten souhlas dostaneme.“

„Nebudu ho budit. V noci vůbec nespal.“

„Tak se tam podíváme bez jeho povolení.“

„Zabiju vás, jestli tam půjdete.“

Zvedla zahradnické nůžky a mávla jimi proti mně – chorobně vypadající lvice, chránící své přerostlé mládě. To mládě v tu chvíli otevřelo hlavní vchod do vilky. Vratce se v něm hrbilo, nahé, až na bílé šortky.

„Co se tu děje, Stello?“

„Tenhle člověk říká strašlivá obvinění.“

Jeho zkalený pohled kolísal mezi námi a pak se zaměřil na ni. „A co říká?“

„Já to nebudu opakovat.“

„Já ano, pane Connore. Myslím si, že jste byl milencem Ginnie Greenové, jestli slovo milenec váš vztah charakterizuje. Myslím si, že včera asi tak o půlnoci šla za vámi do tohoto domu. A myslím si, že ten dům opouštěla s provazem kolem krku.“

Connorovi se roztřásla hlava. Pohnul se, jako by chtěl vykročit ke mně. Něco ho zadrželo, něco jako neviditelný řemínek. Jeho tělo se však ke mně naklonilo, staticky, s napjatým svalstvem. Podobalo se anatomickému preparátu, zbavenému kůže. I obličej vypadal jen jako kosti a zuby.

Doufal jsem, že se na mě vrhne a že ho budu moct uhodit. Ale nevrhl se na mě. Stella upustila zahradnické nůžky. Vydaly zvuk jako pochmurné zařinčení, volající k poslednímu soudu.

„Ty to nepopřeš, Franku?“

„Já ji nezabil, přísahám, že ne. Přiznávám, že jsme… že jsme v noci byli spolu, Ginnie a já.“

„Ginnie a já?“ opakovala nevěřícně žena.

Svěsil hlavu. „Je mi to líto, Stello. Nechtěl jsem ti ublížit ještě víc, než jsem ti už ublížil. Ale musí to vyjít najevo. Začal jsem si s tím děvčetem, když jsi ode mě odešla. Byl jsem osamělý a sám sebe jsem litoval. Ginnie se tu pořád někde potloukala. Jednou večer jsem toho moc vypil a připustil jsem, aby se to stalo. A pak se to stalo víckrát. Lichotilo mi, že hezká mladinká holka…“

„Ty blázne!“ štěkla hlubokým, drsným hlasem.

„Ano. Jsem morální blázen. To tě moc nepřekvapuje, co?“

„Já měla za to, že svoje žáky přinejmenším respektuješ. To sis ji vodil sem do našeho domu, do naší postele?“

„Tys mě opustila. Ta postel už nebyla naše. Ona sem ostatně chodila z vlastní vůle. Chtěla sem chodit. Milovala mě.“

Řekla s vybroušeným opovržením: „Ty ubožácký, sprostý pitomečku! A když si pomyslím, žes měl tu kuráž požádat mě, abych se sem vrátila, abych ti poskytla zdání úcty hodnosti.“

Vložil jsem se mezi ně. „Byla tu včera v noci, Connore?“

„Byla. A já ji nepozval. Chtěl jsem, aby přišla, ale současně mě to trochu děsilo. Věděl jsem, že hrozně riskuju. Vypil jsem toho dost, abych umlčel svědomí…“

„Jaképak svědomí?“ řekla ironicky Stella Connorová.

„Já mám svědomí,“ pravil, aniž se na ni podíval. „Nemáš ponětí, jakým peklem jsem procházel. Když sem přišla, když se to včera v noci stalo, zpil jsem se do bezvědomí.“

„Když jste ji zabil, chcete říct?“

„Já ji nezabil. Když jsem zcepeněl, byla naprosto v pořádku. Seděla u mě a pila instantní kávu. Pak už vím jenom to, že pár hodin potom volal telefonem její otec a ona tu už nebyla.“

„Pokoušíte si vybudovat své alibi na tom obnošeném tvrzení, že jste měl okno? To si musíte vymyslet něco lepšího!“

„Nemůžu. Tohle je pravda.“

„Pusťe mě do své garáže.“

Byl zřejmě docela rád, že dostal nějaký příkaz, že je vybídnut k nějaké činnosti. Garáž nebyla zamčená. Vysunul stahovací dveře a vpustil dovnitř denní světlo. Byl tam cítit lak. Na lavici vedle plachetnice byly prázdné plechovky od lodního barviva a trup lodi zářil panenskou bělostí.

„Minulý týden jsem ten člun nalakoval,“ řekl Connor bez jakékoli souvislosti.

„Často plachtíte?“

„Dřív jsem vyjížděl často. Poslední dobou už ne.“

„Kdepak,“ prohlásila ve dveřích jeho žena. „Teď má Frank jiného koníčka. Ženské. Víno a ženské.“

„Přestaň už,“ řekl prosebně. Dívala se na něj z hlubiny ledového mlčení.

Obešel jsem člun a prohlížel si lanoví. Kus lana ke kosatce na pravoboku byl odstřižen. Když jsem je porovnal s lanem na levoboku, zjistil jsem, že chybějící část byla přibližně metr dlouhá. To byla délka bílé šňůry, o kterou jsem se zajímal.

„Hej!“ Connor hmátl po roztřepeném konci provazu. Přejel ho prsty, jako by to bylo zranění na jeho vlastním těle. „Kdo tu co vyváděl s těmi lany? Tos přestřihla ty, Stello?“

„Jakživa se k té tvé sakramentské lodi nepřiblížím,“ zvolala.

„Já vám řeknu, kde je konec toho lana, Connore. Stejně dlouhá, stejně zbarvená a stejně silná šňůra byla obtočena kolem krku Ginnie Greenové, když jsem ji našel.“

„Ale určitě nevěříte, že jsem ji tam obtočil já!“

Chtěl jsem tomu uvěřit, ale nemohl jsem. Ti, co se plaví na malých plachetnicích, neodřezávají úpony kosatek, i když plánují vraždu. A i když Connor nebyl žádný génius, tak chytrý byl, aby si uvědomil, že tohle lano by lehce zavedlo stopaře k němu. Asi někdo jiný byl zrovna tak chytrý.

Obrátil jsem se k paní Connorové. Stála rozkročená ve dveřích. Její postava byla proti světlu skoro černá. Šátek na hlavě jí spadal až na oči.

„Kdy jste se dostala domů, paní Connorová?“

„Asi v deset dneska ráno. Hned jak manžel zavolal, šla jsem na autobus. Ale alibi mu poskytnout nemůžu.“

„Neměl jsem na mysli alibi. Předkládám jinou možnost: že jste domů přijela dvakrát. Přijela jste neočekávaně v noci, viděla v domě s manželem dívku, čekala jste ve tmě, až dívka vyjde ven, čekala jste s kusem lana v ruce – s kusem lana, který jste odřízla na manželově člunu – čekala jste s nadějí, že ho vytrestáte za to, co vám provedl. Ale něco tu nehraje, paní Connorová. Sportovec jako váš manžel by neodřízl na vlastní lodi kus lana. A ani ve vražedném zápalu by na něm neudělal babský uzel, jeho prsty by automaticky udělaly uzel londýn. Ten by ženské prsty neuměly.“

Stála vzpřímeně, jednou dlouhou tuhou paží opřena o rám dveří.

„Nic takového bych neudělala. Frankovi bych to neudělala.“

„Za denního světla možná ne, paní Connorová. Ale o půlnoci má všechno jinou podobu.“

„A ani peklo nezná vztek uražené ženy? To si myslíte? Mýlíte se, nebyla jsem tady v noci. Ležela jsem v posteli v domě svého tatínka na Long Beach. O té dívce a Frankovi jsem ani nevěděla.“

„Tak proč jste od něho odešla?“

„Miloval jinou ženu. Chtěl se se mnou rozvést a vzít si tu druhou. Ale měl strach – strach, že to ohrozí jeho postavení ve městě. Dneska ráno mi řekl do telefonu, že s tou ženou to úplně skončilo. Proto jsem souhlasila, že se vrátím.“ Paže jí klesla k boku.

„Řekl, že s Ginnií to skončilo?“

„Ne s Ginnií,“ zavrtěla hlavou. „Ta jiná, to byla Anita Broccová. Seznámil se s ní loni na jaře a byla z toho láska – tedy to, čemu on říká láska. Můj manžel je nestálá, nevypočitatelná povaha.“

„Prosím tě, Stello. Řekl jsem, že s Anitou to skončilo – a skončilo to opravdu.“

Otočila se k němu s tichou zuřivostí. „Copak na tom teď záleží? Když tu není jedna holka, je tu jiná. Jakékoli ženské maso se ti hodí jako obklad na to tvoje chorobné já.“

Její rozhořčení zasáhlo její vlastní nitro a způsobilo jí bolest. Vztáhla k manželovi ruku. A oči jí najednou oslepily slzy.

„Jakékoli ženské maso, jenom moje ne, Franku,“ zavzlykala zlomeně.

Connor nevěnoval své ženě pozornost. Promluvil ke mně ztišeným, napjatým hlasem: „Panebože, jak to, že mě to nenapadlo? Viděl jsem její vůz, když jsem včera v noci šel po pláži domů.“

„Čí vůz?“

„Anitin červený fiat. Stál na té vyhlídce pár stovek metrů odtud.“ Neurčitě mávl rukou k městu. „Později, když byla u mě Ginnie, měl jsem dojem, že slyším někoho v garáži. Ale byl jsem příliš opilý, abych se šel podívat.“ Jeho pohled se mi vpálil do očí. „Říkáte, že ten uzel udělala žena?“

„Zeptáme se jí na to.“

Vykročili jsme spolu k mému vozu. Jeho žena za ním zavolala: „Ty tam nechoď, Franku. Nech to na něm.“ Zaváhal, slaboch, zmítající se mezi protichůdnými vlivy. „Potřebuju tě,“ volala. „Potřebujeme jeden druhého.“ Postrčil jsem ho směrem k ní.

Byly už skoro čtyři, když jsem dojel k policejní stanici. Hlídkové vozy se shromáždily jako holubi, vracející se domů na střídačku. Jejich uniformovaní řidiči hovořili a smáli se uvnitř v úřadovně.

Anita Broccová mezi nimi nebyla. Její místo za přepážkou zaujal mužský dispečer, chlapík s tlustými tvářemi, plnými uhrů.

„Kde je slečna Broccová?“ zeptal jsem se.

„Na dámské toaletě. Každou chvíli může přijet její otec, aby ji odvezl domů.“

Vyšla ven s namalovanými rty a v lehkém bezovém plášti. I obličej jí zbéžověl, když uviděla mou tvář. Pomalu vykročila ke mně a oběma rukama se opřela o přepážku. Její růž se podobala čerstvé krvi na mrtvole.

„Jste hezká žena, Anito. Tím hůř pro vás.“

„Hůř?“ Bylo to napůl prohlášení, napůl otázka. Podívala se na své ruce.

„Teď máte nehty čisté. Ale ráno za nimi byla špína. V noci jste se hrabala ve špíně, viďte?“

„Ne.“

„Ale ano. Viděla jste je spolu a nemohla jste to snést. Čekala jste tam s lanem a hodila jste jí ho na krk. Ale i na krk sobě.“

Sáhla si na hrdlo. Hovor a smích kolem nás utichl. Opět jsem slyšel tikot hodin a mumlavá hlášení, přicházející jakoby z hlubin moře.

„Čím jste přestřihla to lano, Anito? Zahradnickými nůžkami?“

Rudá ústa zatápala po slovech a našla je. „Byla jsem do něj bláznivě zamilovaná. A ona mi ho odvedla. Bylo po všem, ještě než to pořádně začalo. Nevěděla jsem, co si počít sama se sebou. Chtěla jsem, aby trpěl.“

„Trpí. A bude trpět ještě víc.“

„To mu patří. Byl to jediný muž…“ Utýraně pokrčila rameny a sklopila pohled k ňadrům. „Nechtěla jsem ji zabít, ale když jsem je viděla spolu… viděla jsem je oknem. Viděla jsem ji, jak se svléká a pak zase obléká. Vzpomněla jsem si na tu noc, kdy můj táta… kdy… kdy mámina postel byla plná krve… Musela jsem tenkrát všechno povlečení vyprat…“

Muži kolem mě si šeptali. Jeden z nich, seržant, zvýšil hlas:

„Zabilas Ginnii Greenovou?“

„Ano.“

„Jste ochotna učinit prohlášení?“ zeptal jsem se já. „Ano. Řeknu všechno šerifu Pearsallovi. Ale nechci to říkat tady, před svými přáteli.“ Nejistě se rozhlédla. „Zavezu tě do města.“

„Počkej chvilku.“ Znovu pohlédla na své prázdné ruce. „Nechala jsem si kabelku na… tam vzadu. Půjdu si pro ni.“ Přešla místnost jako oživlá loutka, otevřela dveře k toaletám a zavřela je za sebou. A už nevyšla. Po chvíli jsme vyrazili zámek a šli za ní.

Byla zhroucená na úzké podlaze. U pravé ruky jí ležel pilníček na nehty se slonovinovou střenkou. V bílé blůze i v bílém prsu pod ní měla krvavé vpichy. Jeden byl tak hluboký, že zasáhl srdce.

O něco později přijel v červené fiatce AI Brocco a vešel do stanice.

„Trošku jsem se opozdil,“ řekl všem v místnosti. „Anita chtěla, abych jí auto dobře umyl. Kde je, mimochodem?“

Seržant si odkašlal, aby mu odpověděl.

Za nás za všechny, za nás ubohá stvoření, jak to toho dne ráno řekl stařec z hor.

ZTRACENÝ PES

Toho dne, kdy zmizel její pes, mě Fay Hooperová zavolala velice časně. Její normální hlas zněl jako housle, hrající valčík, ale to ráno byly housle rozladěné. Zněly po pláči.

„Otto je pryč.“ Otto byl její rok starý německý ovčák. „Buď včera odpoledne přeskočil plot a utekl. Nebo mi byl odcizen – odepsán bych asi v tomto případě měla říct.“

„Proč si to myslíte?“

„Znáte Otta, pane Archere, víte, jak mi byl oddán. Nebyl by schválně zůstal celou noc někde beze mne, rozhodně ne ze své vůle. Za tím musí vězet nějací zloději.“ Stěží popadla dech. „Já si uvědomuju, že hledání ukradených psů nepatří do vaší profese. Jste ale detektiv a já si myslela, když se dobře známe…“ Dovolila, aby její hlas naznačil, velice cudně, že jsme se dokonce mohli znát ještě líp.

Měl jsem tu ženu rád, měl jsem rád toho psa. Měl jsem rád to plemeno. Vodil jsem své vlastní štěně ovčáka do výcvikové stanice a tam jsem se seznámil s Fay Hooperovou. Ona a Otto byli ti nejhezčí a nejnákladnější účastníci výcviku.

„Jak se k vám dostanu?“

Řekla, že žije v horách na sever od Malibu, na samé hranici správního obvodu. Nebude-li doma, až přijedu, bude tam její manžel.

Cestou jsem se zastavil v kynologickém středisku v Pacific Palisades, abych si promluvil s mužem, který ten psí hotel vedl, s Fernandem Rambeauem. Psí smečky za domem se daly do štěkotu, když jsem zabušil na hlavní vchod. Rambeau psy nejen cvičil, taky jim poskytoval útulek.

Ze dveří vykoukla tmavovlasá dívka a řekla mi, že její manžel krmí své chovance. „Možná ale, že vám budu něco platná já,“ dodala nejistě a zavedla mě do malého obývacího pokoje.

Pověděl jsem jí o tom ztraceném psu. „Pomohlo by mi, kdybyste obvolali veterináře a ochránce přírody a dali jim jeho popis,“ požádal jsem ji.

„To už jsme udělali. Paní Hooperová telefonovala Fernandovi včera v noci.“ Řekla to trochu rozmrzele. „Já pro něj dojdu.“

Mračila se nad neochabujícím rámusem a odešla zadními dveřmi. Přišel s ní Rambeau a otíral si ruce do hadru. Byl to ramenatý Kanaďan se zvlněnými černými vousy, kterým se nedařilo zamaskovat jeho mládí. Nad vousy na mě ostražitě hleděly jeho hluboké tmavé oči, jako oči zvířete vyciťujícího nesnáze.

Se psy jednal Rambeau, jako by je měl rád. S lidskými bytostmi už tolik trpělivosti neměl. Byl napěchován výbušnými pocity, a ty se už už draly ven.

„Je mi líto paní Hooperové i jejího psa: Byli to moji nejlepší žáci. Tedy vlastně on. Ale nemůžu teď všeho nechat a strávit celý týden jeho hledáním.“

„To od vás nikdo neočekává. Pokud vím, nemáte moc štěstí se sháněním zdrojů informací.“

„Ne, to nemám. Přestěhovali jsme se sem z Britské Columbie, Marie a já, teprve loni.“

„A to jsme udělali chybu,“ řekla ze dveří jeho žena.

Rambeau předstíral, že ji neslyší. „O zlodějích psů nevím prostě nic. Jestli se o tomhle psu něco dovím, samozřejmě vám dám vědět. Proti paní Hooperové nic nemám.“

Žena na něho vrhla rychlý pohled. Byl to takový ten výmluvný pohled, který mimo jiné říkal, že ho miluje, ale není si jistá, jestli on miluje ji, a že má o něho starost. Všimla si, že se na ni dívám, a sklopila oči. Pak vyhrkla: „Myslíš, že toho psa někdo zabil?“

„Nemám důvod si to myslet.“

„Jsou lidi, co psy střílejí, no ne?“

„Tady ne,“ řekl Rambeau. „Někde v buši snad ano.“ Otočil se ke mně s rozmáchlým vysvětlujícím gestem. „Ona je z těchhle věcí nervózní a má pak divoké nápady. To víte, Marie je venkovská holka…“

„To nejsem. Narodila jsem se v Chilliwacku.“ Trpce se po něm podívala a odešla z místnosti.

„Otta zastřelili?“ zeptal jsem se Rambeaua.

„O tom nic nevím. Poslyšte, pane Archere, vy jste dobrý zákaznik, ale já si tu s vámi nemůžu celý den povídat. Musím nakrmit dvacet psů.“

Psi pořád štěkali, když jsem se po pobřežní dálnici vzdaloval z doslechu. K Hooperových poštovní schránce to bylo skoro čtyřicet mil a pak ještě míli po asfaltové cestě, šplhající k domu po jedné stěně kaňonu. Po obou stranách široké brány z drátěného pletiva, zavřené novým typem visacího zámku, se do nedohledna táhla ohrada proti uragánu, vysoká skoro tři metry a opatřená nahoře ostnatým drátem. Otto by musel být mimořádný skokan, aby se přes ni dostal. Zrovna tak já.

Dům za bránou byl nízký a masivní, vystavěný z kamene, oceli a skla. Zatroubil jsem a čekal. Z domu vyšel muž v modrých plavkách a s puškou v ruce. Slunce se odráželo od obou hlavní, od mužovy holé hlavy a jeho kulatého opáleného břicha. Pohyboval se velice pomalu, podsaditý, rozložitý asi šedesátiletý chlapík, šourající se v mexických sandálech. Žalostně se na něm pohupovala ochablá skořápka tuku.

Když došel až k bráně, mohl jsem si pod jeho opálením prohlédnout strnulou sedavou bledost jako kámen pod politurou. Bylo mu špatně, nebo měl strach, nebo obojí. Tvářil se znechuceně.

„Co chcete?“ zeptal se nad puškou.

„Paní Hooperová mě požádala, abych jí pomohl najít jejího psa. Jmenuju se Lew Archer.“

Nijak to na něj nezapůsobilo. „Má žena tu není a já mám spoustu práce. Starám se o úrodu sójových bobů.“

„Poslyšte, ujel jsem hezký kus cesty, abych se pokusil pomoct. Znám se s paní Hooperovou z psího domova a…“

Hooper se krátce, hrubě zasmál. „To je sotva důvod, abychom se navzájem představili. Nejlíp uděláte, když půjdete svou cestou.“

„Počkám na vaši ženu.“

„Nepočkáte.“ Zvedl pušku, takže jsem se díval do jejích těsně u sebe posazených kulatých očí. „Tohle je až dolů k silnici můj pozemek a vy jste na něj neoprávněně vstoupil. To znamená, že vás můžu zastřelit, když to bude nutné.“

„Jaký by to mělo smysl? Přijel jsem, abych vám pomohl.“

„Mně pomoct nemůžete.“ Díval se na mě skrze drátěnou bránu s jakousi žalostnou arogancí, jako lev, který zestárl v zajetí. „Jděte pryč!“

Sjel jsem dolů k silnici a čekal na Fay Hooperovou. Slunce se plazilo vzhůru na nebe. V mém autu bylo jako v peci. Šel jsem se projít kaňonem. Zhnědlá zářijová tráva mi chrupala pod nohama. Nahoře na vzdáleném konci kaňonu rypadlo, které vypadalo jako nějaký šílený červený hmyz, rozhrabovalo horský hřeben.

Do kaňonu vyjel velice rychlý černý vůz a prudce zastavil vedle mě. Vylezl z něho vyzáblý muž ve zmačkaném hnědém obleku. Ruku měl na pouzdru s pistolí, řekl mi, že je šerif Carlson, a zeptal se mě, co tam dělám. Pověděl jsem mu to.

Posunul si do týla široký krémově zbarvený klobouk a poškrábal se ve vlasech. Bledé oči v jeho sluncem rozpálené tváři vypadaly jako okénka ze zakaleného skla v cihlové zdi.

„To mě překvapuje, že pan Hooper zaujímá takový postoj. Paní Hooperová přišla zrovna před chvíli za mnou. Ale já vás nemůžu vzít tam nahoru s sebou, když pan Hooper je proti tomu.“

„Proč ne?“

„Patří mu většina okresu a zbytek má pod hypotékou. Nemluvě o tom,“ dodal s opatrnou logikou, „že je to můj přítel.“

„Tak mu radši opatřte hlídače.“

Šerif se znepokojeně rozhlédl, jako by v poštovní schránce Hooperových mohlo být odposlouchávací zařízení. „Taky mě překvapuje, že má pušku. A že vám s ní dokonce vyhrožoval. Musí být rozčilen kvůli tomu psu.“

„Na tom psu mu zřejmě vůbec nezáleželo.“

„Ale záleží mu na něm. Jí na něm záleží, tak jemu taky.“

„Co měla na srdci?“

„To vám poví sama. Musí tu být každou chvíli. Řekla, že pojede z města za mnou.“

Odjel se svým černým vozem vzhůru po odbočce.

O pár minut později zastavila u poštovní schránky svůj mercedes Fay Hooperová. Musela v mé tváři vidět netrpělivost. Vystoupila a běžela ke mně s konsternovanými omluvami. Fay se už blížila k čtyřicítce a trošku uvadala, jako by na její bledě zlatou hlavu sáhl slabý mrazík, ale pořád to byla krásná žena. Otočila ke mně něžné kouzlo svého půvabu.

„Je mi to strašlivě líto,“ řekla. „Nechala jsem vás dlouho čekat?“

„Váš manžel mě nechal čekat. Odehnal mě puškou.“

Její ruka v rukavičce spočinula na mé paži a zůstala tam. Byl to elektrizující dotyk, i skrze látku.

„No to je hrozné. Neměla jsem tušení, že Allan má pořád ještě pušku.“

Pod vrstvou rtěnky byla její ústa namodralá, jako kdyby ji ta zpráva zmrazila až do morku kostí. Zavezla mě nahoru mercedesem. Brána byla rozevřená, ale Fay nevjela rovnou dovnitř.

„Budu radši naprosto upřímná,“ řekla, aniž se na mě podívala. „Od chvíle, kdy Otto včera zmizel, mi pořád straší v hlavě jedna otázka. To, co jste mi právě řekl, tu otázku znovu oživilo. Včera jsem byla celý den ve městě, takže Otto tady byl s Allanem sám, když… když se to stalo.“ Význam, jaký její hlas přisoudil těm dvěma jménům, způsobil, že to znělo, jako by Allan byl pes a Otto její manžel.

„Když se stalo co, paní Hooperová?“ chtěl jsem vědět.

Snížila hlas. „Nemohu si pomoci, musím Allana podezírat, že Otta zastřelil. Žádného mého psa neměl nikdy rád. On uznává jenom lovecké psy – a na Otta byl obzvlášť žárlivý. A pak, když jsem se vrátila z města, Allan připravoval v zahradě půdu pro sazenice nějakých růží. Zahradničení ho nikdy netěšilo, zvláště v horku. Na takové práce jsme měli odborníky. A tohle není roční doba, kdy se do záhonů sázejí růže.“

„Myslíte tedy, že váš manžel sázel do země psa?“

„Jestli ano, musím to vědět.“ Teď se ke mně otočila a kožené sedadlo pod tím pohybem lehce zavrzalo. „Zjistěte mi to, pane Archere. Jestli Allan mého krásného ušlechtilého kamaráda zabil, nemohu s ním zůstat.“

„Z něčeho, co jste řekla, jsem dospěl k závěru, že Allan míval pušku nebo pušky, ale že se jich vzdal. Je to tak?“

„Když jsem si ho vzala, měl malý arsenál. Za války byl důstojníkem u pěchoty a v mírové době lovil divokou zvěř. Ale už před lety se zařekl, že lovů nechá.“

„Proč?“

„Vlastně ani nevím. Jednou na podzim jsme přijeli domů z lovecké cesty po Britské Columbii a Allan prodal všechny své střelné zbraně. Nikdy mi to ani slůvkem nevysvětlil, ale byl to ten podzim, kdy válka skončila a já si vždycky myslela, že to muselo mít něco společného s válkou.“

„To už jste provdaná tak dlouho?“

„Díky za tu otázku.“ Posmutněle se usmála. „Seznámila jsem se s Allanem během války, v tom roce, kdy jsem začínala ve společnosti, a hned jsem věděla, že jsem potkala svůj osud. Allan byl impozantní osobnost.“

„A velice zámožná.“

Blýskla po mně povýšeným pohledem a dupla tak prudce na plyn, že málem vrazila do šerifova auta, zaparkovaného před domem. Kráčeli jsme kolem plaveckého bazénu, který vypadal lákavě, dozadu do zahrady, obehnané zdí. Stálo tam několik řeckých soch ve vkusně havarijním stavu. Mezi květy jako vzdálené bombardéry bzučely včely.

Záhon, který Allan Hooper rozkopal, byl asi metr a půl dlouhý a metr široký a výkop mi připomínal hrob.

„Dejte mi rýč,“ řekl jsem.

„Chcete ho vykopat?“

„Jste si zřejmě naproto jistá, že tam je, viďte, paní Hooperová?“

„Bohužel ano.“

Z dřevěné kůlny na konci zahrady přinesla hranatý rýč. Požádal jsem ji, aby nikam neodcházela.

Sundal jsem si sako a pověsil je na jedno mramorové torzo. Nevyjímalo se tam nejhůře. V čerstvě rozhrabané půdě nebylo těžké kopat. Za pár minut jsem byl dost hluboko pod povrchem a zem byla pořád ještě měkká a prostupná.

Hrot rýče narazil na něco měkkého, ale ne už prostupného. Fay Hooperová slyšela ten zvláštní tupý zvuk, který to vyvolalo. Sama vydala jakýsi tupý zvuk. Odhrabal jsem ještě víc prsti. Na dně hrobu se jako hustá černá tráva objevila psí srst.

Fay sklesla na kolena a začala hrabat nalakovanými nehty. Jednou hlasitě, pronikavě vykřikla: „Ten vrahoun sprostá!“

Její manžel to zřejmě slyšel. Vyšel z domu a zadíval se k nám přes kamennou zeď. Vypadalo to, jako by jeho hlava trčela z vršku té zdi, bez vlasů a bez těla, jako kus rozbitého panáčka.

„Já toho tvého psa nezabil, Fay. Bůh je můj svědek, že jsem ho nezabil.“

Fay ho neslyšela. Hovořila k Ottovi. „Chudáčku, chudáčku,“ říkala. „Ty moje chudinko krásná.“

Do zahrady vešel šerif Carlson. Sáhl dolů do hrobu a očistil psí hlavu od hlíny. Jeho veliké ruce jemně přejely lebku.

Fay klečela vedle něho v potrhaných a ušpiněných punčochách. „Co to děláte?“

Carlson jí ukázal rudou špičku prstu. „Vašeho psa střelil někdo do hlavy, paní Hooperová, ale ne brokovnicí. Mně to spíš připadá jako rána z kulovnice na vysokou.“

„A takovou pušku já nemám,“ řekl přes zeď Hooper. „Tu nemám už skoro dvacet let. A já bych stejně nezastřelil tvého psa.“

Fay se vydrápala na nohy. Byla by zřejmě ochotně přelezla zeď. „Tak proč jsi ho pohřbil?“

Otevřel ústa a hned je zase zavřel.

„Proč sis koupil pušku a mně o tom nic neřekl?“

„Na ochranu.“

„Proti mému psu?“

Hooper potřásl hlavou. Protáhl se podél zdi a váhavě vešel brankou do zahrady. Měl na sobě gatě a žluté tričko s krátkými rukávy a ten úbor jaksi zdůrazňoval, jak je malý a tlustý a starý.

„Panu Hooperovi někdo vyhrožoval telefonem,“ vysvětloval šerif. „Někdo si zjistil jeho číslo, i když není uvedeno v seznamu. Zrovna teď mi o tom řekl.“

„A proč jsi to neřekl mně, Allane?“

„Nechtěl jsem tě poděsit. Po tobě ostatně nejdou. Koupil jsem si flintu a měl jsem ji v pracovně.“

„A víš, kdo to po tobě jde?“

„Ne. Nadělal jsem si nepřátele, když jsem ještě podnikal, když jsem spekuloval s pozemky. Nějaký pomatenec zastřelil tvého psa, ale šlo mu o mě. Slyšel jsem ránu a psa našel mrtvého na příjezdové cestě.“

„Ale jak jsi ho mohl pohřbít, aniž jsi mi o tom něco řekl?“

Hooper rozpřáhl ruce. „Moc dobře mi to nemyslelo. Asi jsem se cítil vinen, protože ten, co ho zabil, ať to byl kdokoli, šel po mně. A nechtěl jsem, abys psa viděla mrtvého. Chtěl jsem ti to sdělit laskavě.“

„A tohle je laskavé?“

„Takhle jsem si to nenaplánoval. Myslel jsem si, že kdybych měl možnost sehnat ti jiné štěně…“

„Otta mi nikdy žádný jiný pes nenahradí.“

Allan Hooper se na ni smutně podíval z otevřené branky, jako by si přál být na Ottově místě. Po chvíli odešli oba manželé do domu.

Carlson a já jsme vykopali celého Otta a vynesli jsme ho do šerifova vozu. Jeho nehybná čerň vyplnila celý kufr.

„Co s ním uděláte, šerife?“ zeptal jsem se.

„Zavolám známého veterináře, aby z něj vydobyl kulku. Jestli potom sbalíme toho střelce, můžeme ho s pomocí balistiky usvědčit.“

„Berete to zrovna tak vážně jako skutečnou vraždu, jak vidím,“ poznamenal jsem.

„Oni si přejí, abych to tak bral,“ řekl s uctivým pohledem k domu.

Z domu vyšla paní Hooperová a nesla bílou koženou kabelu, kterou položila na zadní sedadlo svého mercedesu. „Někam jedete?“ zeptal jsem se jí. „Ano, jedu.“ Ale neřekla mi kam.

Její manžel, který se za ní díval ode dveří, nepromluvil. Mercedes odjel. Hooper zavřel dveře. Oba vypadali churavě.

„Ona zřejmě nevěří, že její muž to neudělal. Vy tomu věříte, šerife?“

Carlson do mě dloubl ukazováčkem. „Pan Hooper není žádný lhář. Tohle si vpište do hlavy, jestli se mnou chcete vycházet po dobrém. Znám pana Hoopera přes dvacet let – sloužil jsem pod ním ve válce – a jakživ jsem ho neslyšel nějakou pravdu překroutit.“

„Musím na vás dát. A co ty výhrůžky po telefonu? Hlásil vám to před dnešním dnem?“

„Ne.“

„Co přesně mu bylo řečeno?“

„To mi neprozradil.“

„Má Hooper tušení, kdo zastřelil toho psa?“

„No, řekl mi, že viděl nějakého chlapa, jak se poflakuje kolem plotu. Ale nedostal se k němu tak blízko, aby mi ho dokázal dobře popsat, jen si všiml, že má černé vousy.“

„V Pacific Palisades je cvičitel psů, jmenuje se Rambeau, na toho by se ten popis hodil. Paní Hooperová mu svěřovala psa k výcviku.“

„Rambeau?“ opakoval se zájmem Carlson.

„Fernando Rambeau. Připadal mi dost rozčilený, když jsem s ním dnes ráno mluvil.“

„Co říkal?“

„Rozhodně míň, než věděl. Budu s ním zase mluvit.“

Rambeau nebyl doma. Na mé opakované klepání odpovídal jen štěkot psů. Odjel jsem na dálnici a v restauraci, kde se podává jídlo do aut, jsem snědl obří sendvič. Když jsem popíjel druhý šálek kávy, jela kolem v malém nakladačku Marie Rambeauová. Jel jsem za ní k jejich domu.

„Kde je Fernando?“ zeptal jsem se.

„Nevím. Sama jsem se po něm sháněla.“

„Je na tom špatně?“

„Nevím, jak to myslíte?“

„Je nějak rozrušený?“

„To je od toho dne, kdy sem přišla ta žena.“

„Paní Hooperová?“

Maličko přikývla.

„Mají spolu poměr?“

„To bych jim neradila.“ Její malá červená ústa se zatvářila zcela nesmiřitelně. „Byl s ní v noci na včerejšek. Slyšela jsem, jak si to smlouvají. Byl pryč celou noc, a když přišel domů, měl takovou tu svou ošklivou opici a nechtěl si jít lehnout. Seděl v kuchyni a zpil se, až neviděl na oči.“ Vystoupila z náklaďáku a zahleděla se na mě. „Je zastřelení psa moc vážný zločin?“

„Pro mne ano, ale pro zákon ne. Není to jako zastřelení lidské bytosti.“

„Pro Fernanda by to asi zločin byl. Má rád psy, jako jiní mají rádi lidské bytosti. To se týkalo i Otta.“

„Ale přece jen ho zastřelil.“

Svěsila hlavu. Viděl jsem rovnou bílou pěšinku, která jí rozdělovala černé vlasy. „Bohužel asi ano. Dostal se do takové bláznivé nálady, jakou mívá, když pije. Měl jste ho včera ráno v kuchyni slyšet. Úpěl a sténal kvůli svému bratrovi.“

„Kvůli bratrovi?“

„Fernando měl staršího bratra, George, který po válce umřel v Kanadě. Fernando byl ještě klouček, když se to stalo, a pro něj to byla ohromná ztráta. Ani jeho rodiče už nežili, a tak ho dali do dětského domova v Chilliwacku. O tom se mu pořád zdává, když má noční můru.“

„Nač jeho bratr zemřel?“

„To mi nikdy pořádně neřekl, ale já si myslím, že byl zastřelen při nějaké lovecké nehodě. George byl průvodcem v údolí řeky Fraser pod horou Robson. Tam odtud pochází Fernando, z kraje pod horou Robson. Nešel by tam zpátky kvůli tomu, co se stalo jeho bratrovi.“

„Co o bratrovi říkal včera?“

„Že se za George pomstí. Tak mě to vyděsilo, že jsem ho nemohla poslouchat. Šla jsem nakrmit psy. Když jsem přišla zpátky, Fernando si nabíjel kulovnici na vysokou. Zeptala jsem se ho, co míní dělat, ale rovnou vyšel ven a odjel autem.“

„Mohl bych tu pušku vidět?“

„Tady v domě není. Hledala jsem ji, když dneska odešel. Musel si ji vzít s sebou. Hrozně se bojím, aby někoho nezabil.“

„Čím odjel?“

„Naším vozem. Starým modrým sedanem meteor.“

Díval jsem se po tom autu, když jsem jel po dálnici nahoru ke kaňonu Hooperových. Tam bylo všechno v klidu. Až moc v klidu. Hned za zamčenou bránou ležel tváří k zemi, na své pušce Allan Hooper. Viděl jsem, jak mu po holé hlavě cestuje řádka malých mravenců.

Z kufru svého vozu jsem vytáhl kladivo a rozbil jsem jím visací zámek. Nadzvedl jsem hlavu mrtvého. Jeho kůže byla na slunci horká, jako by smrt na něj dopadla jako horečka. Byl střelen přesně mezi oči a kulku měl pořád ještě v hlavě. Mravenci mi teď lezli po rukou.

Vešel jsem do Hooperovy pracovny, vypnul koktající dálnopisný přístroj a posadil jsem se pod losí hlavu, abych zatelefonoval do soudní budovy. Carlson byl ve své kanceláři.

„Mám špatnou zprávu, šerife. Někdo zastřelil Allana Hoopera.“

Slyšel jsem, jak se prudce nadechl. „Je mrtvý?“

„Naprosto mrtvý. Měl byste vyhlásit všeobecné pátrání po Rambeauovi.“

Carlson řekl s ponurým uspokojením: „Toho už mám.“

„Vy ho máte?“

„Jistě. Sebral jsem ho nahoře v kaňonu Hooperových a dovezl ho sem zrovna před několika minutami.“ Carlsonův hlas klesl do truchlivého zamručení. „Asi jsem ho sbalil moc pozdě.“

„Pověděl vám Rambeau něco?“

„K tomu ještě neměl možnost. Když jsem zastavil jeho vůz, vyhrabal se z něho a ohrožoval mě puškou. Tak jsem mu jednu pořádnou ubalil.“

Vyšel jsem ven, abych na Carlsona a jeho lidi počkal. Na nebi jako strašidelný duch visel bledý odpolední měsíc. Z nějakého důvodu mě to přimělo myslet na Fay. Měla by být tady. A napadlo mě, že tu možná byla.

Šel jsem se znovu podívat na Hooperovu mrtvolu. Neměla pro mě žádné sdělení. Ležela tam, jako by byla spadla z výšky, snad až z toho měsíce.

Přijeli v černém policejním voze a mrtvého odvezli. Jel jsem za nimi do okresního města, které se jako zaprášený ostrov zvedalo z tmavozeleného jezera pomerančových hájů. Zaparkovali jsme na parkovišti soudní budovy a šerif a já jsme vešli dovnitř. Rambeau byl pod dohledem stráže v druhém poschodí v místnosti, která měla zamřížovaná okna. Carlson mi řekl, že se v ní konají výslechy. Nebylo tam nic jiného než stůl z hrubých prken a pár dřevěných židlí. Na jedné z nich seděl shrbeně Rambeau, ruce zplihle svěšené mezi koleny. Část hlavy měl oholenou a ovázanou.

„Musel jsem ho zchladit pažbou pušky,“ vysvětloval Carlson. „Máš kliku, že jsem tě neodbouchnul, to doufám víš, Fernando?“

Rambeau neodpověděl. Jeho černé oči byly tupé, bezvýrazné.

„Střílelo se z jeho pušky?“

„Jo. Teď ji má v práci Chet Scott. Poručík Chet je můj náměstek a je to machr na balistiku.“ Šerif se otočil k Rambeauovi. „Měl bys udělat úplné doznání, chlapče. Jestlis zastřelil pana Hoopera a jeho psa, můžeme kulky srovnat s tvou flintou. To přeci víš.“

Rambeau nepromluvil a nepohnul se.

„Cos měl proti panu Hooperovi?“ ptal se Carlson.

Žádná odpověď. Rambeauova ústa byla sklapnutá jako past v houštině jeho hlavy.

„Váš starší bratr,“ řekl jsem mu já, „byl zabit při nějaké lovecké nehodě v Britské Columbii. Byl Hooper a ti ostatní na druhém konci té pušky, co George zabila?“

Rambeau mi neodpověděl, ale Carlson zvedl hlavu. „Kde jste tohle sebral, Archere?“

„Z několika informací, které jsem se dověděl. Podle Rambeauovy manželky mluvil včera Fernando o pomstě za smrt svého bratra. Podle Fay Hooperové se její manžel zařekl, že dá pryč střelné zbraně, když se po válce vrátil z jisté lovecké výpravy. Nevíte, jestli ta výprava byla do Britské Columbie?“

„Jo. Pan Hooper vzal s sebou mě a ženu.“

„Čí ženu?“

„Byly tam obě naše ženy.“

„V končinách pod horou Robson?“

„Správně. Vypravili jsme se tam na losy.“

„A zastřelil někoho nešťastnou náhodou?“ Chtěl jsem vědět.

„Pokud já vím, tak ne. Ale nebyl jsem s ním pořád, chápejte. Často odešel sám, nebo s paní Hooperovou,“ odvětil Carlson.

„A měl průvodce jménem George Rambeau?“

„To nevím. Zeptejte se tuhle Fernanda.“

Zeptal jsem se Fernanda. Nepromluvil a nepohnul se. Jenom jeho oči se změnily. Byly zvlhlé a černě se leskly, jako viditelné známky zármutku, který mu zaplavoval hlavu jako temná podzemní řeka.

Výslech pokračoval a k ničemu nevedl. Byla už noc, když jsem vyšel z budovy. Měsíc klouzal dolů za temné hory. Najal jsem si pokoj v hotelu a spojil se se svým telefonním záznamníkem v Hollywoodu. Zjistil jsem, že před hodinou mě z hotelu v Las Vegas volala Fay Hooperová. Když jsem se pokusil jí zatelefonovat, nebyla ve svém pokoji a neozvala se, když ji sháněli v hotelové hale. Nechal jsem jí vzkaz, aby přijela domů, že její manžel je mrtvý.

Pak jsem zavolal na velitelství Královské kanadské jízdní policie ve Vancouveru a položil jsem několik otázek o Georgi Rambeauovi. George a jeho pes zmizeli z Georgeovy chaty pod Rudým průsmykem na podzim roku 1945. Jejich mrtvoly byly objeveny až v příštím květnu a to už z nich byly jen zbytky dvou koster. Mezi těmi zbytky byla i Rambeauova lebka, která byla prostřelena kulkou těžkého kalibru. Kulka nebyla nalezena. Kdo ji vystřelil, kdy a proč, se nikdy nezjistilo. Pes, eskymácký husky, měl rovněž prostřelenou hlavu.

Šel jsem do soudní budovy, abych si znovu promluvil s Carlsonem. Byl v suterénní kryté střelnici s poručíkem Scottem, který zkušebně střílel z opakovačky Fernanda Rambeaua.

Zopakoval jsem jim úřední zprávu o té dávné nehodě. „Ale protože byl zastřelen i pes George Rambeaua, nešlo patrně o nehodu,“ dodal jsem.

„Rozumím, jak to myslíte,“ řekl Carlson. „To bude obtížné a nepříjemné probírat u soudu celý ten případ pana Hoopera. Ale budem to všechno muset prokázat.“

Vrátil jsem se do hotelu a vlezl do postele, ale úsilí získat usvědčující materiál proti Rambeauovi trvalo celou noc. Ráno dokončil poručík Scott srovnávání zkušebně vypálených střel s těmi, které byly vyoperovány z Hoopera a ze psa. Prohlížel jsem si jeho důkazy v mikroskopu. A z mé mysli zmizely veškeré pochybnosti o tom, že kulky, které zabily Allana Hoopera a psa Otta, byly vypáleny z Rambeauovy pušky.

Ale Rambeau pořád ještě nepromluvil, ani nezatelefonoval své manželce, ani nepožádal o obhájce.

„Zavezeme tě na místo činu,“ prohlásil Carlson. „Rozlousknul jsem už tvrdší ořechy, než jsi ty, chlapče.“

Jeli jsme na zadním sedadle jeho vozu, Fernando s pouty na rukou seděl mezi námi. Řídil poručík Scott. Rambeau trhal a cloumal pouty. Ale mnoho už nechybělo, aby se složil.

Došlo k tomu o pár minut později, když auto zahýbalo na cestu za poštovní schránkou Hooperových. Znenadání propukl Fernando v divoký pláč, jako kdyby se manometr v jeho hlavě rozbil. Bylo to nezvyklé vidět vousatého chlapa brečet a kňučet jako malého kluka. „Já tam nahoru nechci.“

„Protožes ho zastřelil?“ řekl Carlson.

„Zastřelil jsem toho psa. Přiznávám se, že jsem zastřelil toho psa,“ vzlykal Rambeau. „A toho člověka!“

„Ne!“ vykřikl. „Člověka jsem nezabil nikdy. To udělal pan Hooper. Šel za mým bratrem do lesa a zastřelil ho.“

„Když jste to věděl,“ vložil jsme se do toho, „proč jste to neřekl už před lety jízdní policii?“

„Tehdy jsem to nevěděl. Bylo mi teprv sedm let. Jak jsem to mohl pochopit? Když paní Hooperová přišla k nám do chaty, aby byla s mým bratrem, jak jsem mohl vědět, že je to vážná záležitost? Nebo když se mě pak ptal pan Hooper, jestli u nás byla? Já ani nevěděl, že to je její muž. Myslel jsem si, že to je její otec a že si ověřuje, co dělá jeho dcera. Poznal jsem, že jsem mu to neměl říkat, hned příští minutu jsem to poznal z jeho výrazu, ale nechápal jsem celou tu situaci, tu jsem pochopil až tuhle večer, když jsem mluvil s paní Hooperovou.“

„Ona věděla, že její manžel George zastřelil?“

„Nevěděla ani, že George byl zabit. Oni už k řece Fraser po pětačtyřicátém roce nikdy nepřijeli. Ale když jsme všechno, co jsme věděli, dali dohromady, usoudili jsme, že to musel udělat on. Připadalo mi to neskutečné – moc jsem toho v noci vypil – připadalo mi to neskutečné, dokud ten pes neležel na zemi. Zastřelil jsem ho. Protože pan Hooper zastřelil mého psa. Ale když on sám vyšel z domu, nedokázal jsem stisknout spoušť. Zařval jsem na něj a utekl.“

„Co jste zařval?“ zeptal jsem se.

„Totéž, co jsem mu řekl do telefonu: Vzpomeň si na horu Robson!“

Přes hrbol před námi přejel žlutý taxík, který se v kaňonu vyjímal naprosto nevhodně, a jel proti nám. Poručík Scott mu pokynul, aby zastavil. Řidič vysvětloval, že právě dovezl domů z letiště paní Hooperovou, a chtěl vědět, jakého přečinu se dopustil. Scott na něj mávl, aby odjel.

„To bych rád věděl, co dělala na letišti,“ řekl Carlson.

„Přiletěla z Las Vegas. Snažila se mě odtamtud v noci dovolat. Zapomněl jsem vám to říct.“

„Takhle důležité věci obyčejně nezapomínáte,“ vytkl mi Carlson.

„Asi jsem chtěl, aby se vrátila domů o své vůli.“

„V případě, že zastřelila manžela?“

„Víceméně.“

„Nezastřelila ho. Odprásknul ho Fernando, no viď, chlapče?“

„Odprásknul jsem psa. Pokud jde o toho člověka, jsem nevinný.“ Otočil se ke mně. „Řekněte jí to. Řekněte jí, že toho psa je mi líto. Včera jsem sem přijel, abych se jí přiznal a abych jí odevzdal pušku. Když mám pušku, sám sobě nedůvěřuju.“

„Ze zatraceně dobrého důvodu,“ ušklíbl se Carlson. „My víme, žes zastřelil pana Hoopera. Balistické důkazy nelžou.“

Rambeau mu zaječel do ucha: „Jste lhář! Všichni jste lháři!“

Carlson napřáhl dlaň k Rambeauově tváři. „Mně nebudeš nadávat, chlapečku!“

Promluvil poručík Scott, aniž odtrhl pohled od cesty před sebou. „Já bych ho netloukl, šéfe. Nechcete přece poškodit naši kauzu.“

Carlson se podrobil a dojeli jsme nahoru k domu. Carlson do něho vešel, aniž zaklepal. Stráž u dveří mi zabránila jít za ním.

Slyšel jsem za dveřmi Fayin hlas, ale byl příliš tichý, abych rozuměl, co říká. A něco jí říkal Carlson.

„Vypadněte! Vypadněte z mého domu, vrahoune!“ pronikavě vykřikla Fay.

Ale Carlson ven nevyšel. Vrazil jsem tedy dovnitř. Jednu paži měl šerif obtočenou kolem jejího těla a druhou rukou jí zakrýval ústa. Stiskl jsem mu levou paží zezadu ohryzek, odtrhl ho od ní a přehodil jsem si ho přes levý bok. Se zařinčením padl na podlahu a zvedl se s pistolí v ruce.

Byl by po mně rovnou střelil. Ale poskytl Fay Hooperové čas, aby mi zachránila život.

Postavila se přede mě. „Zastřelte mě, pane Carlsone. Mě taky. Zastřelil jste jediného muže, o kterého jsem kdy stála.“

„Jestli máte na mysli George Rambeaua, tak toho zastřelil váš manžel. Měl bych to vědět. Byl jsem u toho.“ Carlson se zamračil na svou pistoli a pak ji dal zpátky do pouzdra.

Ze dveří se na něj díval poručík Scott.

„Vy jste u toho byl?“ řekl jsem Carlsonovi. „Včera jste tvrdil, že Hooper byl sám, když zastřelil Rambeaua.“

„Taky že byl. Když jsem řekl, že jsem u toho byl já, myslel jsem tím, že jsem byl v nedalekém okolí.“

„Nevěřte mu,“ řekla Fay. „On vypálil z té pušky, co zabila George, a nešlo o nešťastnou náhodu. Oba dva zahnali George do lesa. Můj manžel měl v úmyslu zastřelit ho sám, ale vyřítil se na něho Georgeův pes a on se ho musel zbavit. A v tu chvíli George na Allana zamířil. A pan Carlson ho odstřelil. To byla sotva shoda okolností, že příští jaro financoval Allan jeho volební kampaň na šerifa.“

„Ona si to vymýšlí,“ ohrazoval se Carlson. „Byla od toho místa deset mil daleko.“

„Ale vy jste tam byl, pane Carlsone, a Allan taky. Vylíčil mi to všechno včera, když jsme našli Otta. Allan věděl, že to jednou vyjde najevo. A já ho podezřívala, samozřejmě, když jsem si promluvila s Fernandem. Allan mi jen pověděl všechny podrobnosti. Myslel si, když sám George nezabil, že mu budu moct odpustit. Ale to jsem nemohla. Odešla jsem od něho a letěla do Nevady, abych se s ním co nejrychleji rozvedla. Stejně jsem se k tomu chystala celých dvacet let.“

„A víte jistě, že jste ho nezastřelila, než jste odešla?“ řekl Carlson.

„Jak by mohla?“ odpověděl jsem mu. „Balistika nelže a balistika tvrdí, že byl zastřelen Fernandovou puškou. A k té neměl nikdo přístup, jen Fernando a vy. Zastavil jste ho na cestě, srazil ho, sebral mu pušku a zabil jste Hoopera. Zabil jste ho ze stejného důvodu, proč Hooper pohřbil psa – aby zůstala pohřbena minulost. Myslel jste si, že jediným svědkem vraždy George Rambeaua byl Hooper. Ale to už to všechno věděla i paní Hooperová.“

„To nebyla vražda. To byla sebeobrana jako ve válce. A stejně mi to nemůžete přišít.“

„Ani nemusíme. Přišijeme vám Hoopera, co říkáte, poručíku?“

Scott pochmurně přikývl. Na svého šéfa se ani nepodíval. Sebral jsem Carlsonovi jeho pistoli. Škubl sebou, jako bych mu amputoval kus těla. Ale nekladl odpor, když ho Scott odváděl k autu.

Já zůstal v domě, abych ještě něco řekl Fay. „Fernando mě žádal, abych vám vyřídil, že je mu líto, že zastřelil vašeho psa.“

„To je líto nám oběma.“ Stála se sklopenýma očima, jako by jí minulost viditelně vířila kolem nohou. „Promluvím s Fernandem později. Mnohem později.“

„Jedna shoda okolností mi nejde do hlavy. Jak to, že jste dala svého psa do jeho výcvikové stanice?“

„Viděla jsem náhodou jeho reklamní oznámení. Fernando Rambeau, to není běžné jméno. Nemohla jsem odolat, abych k němu nešla. Musela jsem vědět, co se stalo Georgeovi. Myslela jsem si, že Fernando přijel do Kalifornie ze stejného důvodu.“

„Teď už to víte oba,“ řekl jsem.

OBSAH

Předmluva

Hledejte ženu

Mizející Fern

Vousatá dáma

Potápěčův úlovek

Blondýna s leopardím pláštěm

Neblahý návyk

Na falešné stopě

Půlnoční modř

Ztracený pes

Edice

svazek 7

Soukromý detektiv Lew Archer

Ross Macdonald

Z anglického originálu Lew Archer Private Investigator,

vydaného nakladatelstvím Mysterious Press, New York, 1977

přeložil J. Z. Novák.

Přebal navrhl a graficky upravil Libor Batrla.

Odpovědný redaktor Milan Gelnar.

Technický redaktor Milan Dorazil

Vydalo nakladatelství Argo,

U družstva Život 10, 140 00 Praha 4,

v divizi M & G roku 1994 jako svoji 37. publikaci.

Sazba TritonDTP.

Vytiskly Těšínské papírny.

Vydání první.

Doporučená cena 87,– Kč (včetně DPH)

ISBN 80-85794-10-1

Ross Macdonald,

vlastním jménem Kenneth Millar, se narodil v San Francisku roku 1915. Vystudoval univerzitu v Michiganu. Za druhé světové války sloužil u námořnictva. V té době, roku 1944, mu vyšla jeho první z téměř třiceti knih. Stal se prezidentem americké asociace autorů detektivních příběhů a jeho knihy dostaly celou řadu významných literárních ocenění. Některé z nich byly zfilmovány. Zemřel roku 1983. Z jeho knih jsou nejznámější: Mrtvý úsměv, Smrt v bazénu, Pohřešovaný, Bíle pruhovaný pohřební vůz, Modré kladivo a Zamrazení.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai