Černá lilie - Václav Bor

I

Tento případ se odehrál před pětadvaceti léty. Dnes svazek se spisy u leí asi hluboko ve sklepě archívu ministerstva vnitra. Ani jeho číslo si dobře nepamatuji. Vím Jen, e začínalo dvojčíslím devadesát čtyři…

Celý ivot jsem byl zvyklý podávat samá hláení, a tak jsem napsal snad stohy úředních zpráv. Nyní, zbaven úřednich povinností a oprotěn strohosti sluebního hláen!, chci podat ucelené svědectví o události, jak jsem ji poznal a zail.

Přestoe srpen roku 1945 teprve začínal, počasí u bylo několik dní podzimní. Nikdo by ani psa z domu nevyhnal. Hustý a vytrvalý déf stačil za pár minut proniknout hubertusem, sakem, vestou a koilí a na kůi Nato za plné tři hodiny, které jsme společně s Komárkem probloumali podél elezniční tratě Nejvíc jsem sakroval  jak. si jetě dnes vzpomínám  kdy se ml voda z klobouku vylila za krk a pak putovala po zádech a do bot. A Komárek, můj novopečený pomocník, jako by nic. Jako kdyby mu ten nečas nesmírně vyhovoval Zatímco já svolával vechny kletby na počasí a v duchu jsem se zároveňl zaříkal: jsi starý bloud, dostane na stůl hláku e mezi Pardubicemi a Prahou neastnou náhadou vypadl z vlaku nebo úmyslně chtěl ukončit svůj ivot nějaký kněz, a ty hned za tím vidí kdovíjaký mord, ani to má čímkoli podloeno. U druhý den jsme takhle prohledávali nejblíí okolí trati mezi Řečany a Týncem A pořád bez úspěchu. Ačkoliv v dotaznících v rubrice nadepsané NÁBOENSTVÍ vdycky píu bez vyznání, začal bych se, Kdybych věděl, e to pomůe, i modlit Abych měl klidné svědomí a mohl běný případ uzavřít, stačilo najít v močálech kolem Labe jako důkaz jednu obyčejnou aktovku Moná také, e aktovku u někdo nael a zapomněl ji odevzdat jak se to někdy stává. Nebo ji ten kněz nechal na sedadle v kupé, nachomejtl se k tomu nějaký poberta a taku si jednodue vypůjčil. A mně tady zbytečně stydne cemr…

5

Mladíku, necháme toho! houkl jsem rozmrzele na Komárka, který se právě zajímal o návěstidlo u Kojic.

Tady je vespod nějaká zaschlá krev… křikl.

Aspoň vidí, e si mládenci z pardubické kriminálky při psaní hláení nevymýleli odpověděl jsem Komárek jen mávl rukou, protoe četl pitevní nález stejně dobře Jako Já. Uvádělo se v něm, e kaplan Vytloukal při pádu z rychlíku patrně hlavou narazil na nějaký tvrdý předmět Ne jsem doel k návěstidlu, Komárek u měl setřené zbytky krve v papírku. To bylo jediné, co jsme u tratě nali. Při návratu do Prahy jsem se ani doma nezastavil, a rovnou do Bartolomějské Zatímco jsem se začal v kanceláři svlékat a suit, Komárek zaběhl do chemické laboratoře, aby Jim předal k expertize svůj nález. lo vlastně jen o formalitu, protoe mrtvola kaplana Vytloukala byla před třemi dny nalezena tramístrem ČSD několik metrů od zmíněného návěstidla.

Podle etření kolegů z pardubické kriminálky mělo jít o sebevradu. Ale hned zpočátku se mi celý případ nějak nezdál. Bylo v něm hodně PROČ? U při čtení hláení mi například nelo do hlavy, proč právě tenhle kněz si měl sahat na ivot, kdy kadý dobře ví, e sebevrada je neslučitelná s přikázáním boím … A neastná náhoda? e by vypadl z rozjetého vlaku, to se mi nechtělo hned zpočátku věřit Kdyby mu nali v těle aspoň promile alkoholu, dalo by se to snad takhle i vysvětlit, ale pitva nepřinesla nic podstatného Zjistilo se jedině, e Vytloukal pouil před svou smrtí nějaké slabí práky obsahující kofein. Ale farmakolog z naí kriminální laboratoře s naprostou Jistotou vyloučil nai domněnku. Mysleli jsme, jestli jako tomu kaplanovi někdo něco namíchal do nápoje  tak by přece mohlo dojít k nevolnosti a pak i k záměně dveří v elezničním vagónu . Ale v kapse kalhot mrtvého objevila pardubická kriminálka tři tablety, pečlivě zabalené do linkovaného papíru, patrně vytreného z nějakého notýsku Zkouka u nás ukázala, e jsou to práky proti bolení hlavy, vyrobené v cizině

Jestlie lo o sebevraha, nevezme si přece nejdříve práky proti bolení hlavy a potom nevyskočí z vlaku?

Dalí PROČ vzbuzovala i samotná osoba kaplana Vytloukala Patřila toti ke kněím, kteří své poslání nespatřovali jen v péči o spásu duí v nebi, ale záleelo jim na tom, aby se lidé doili ráje u na zemi Za nacistické okupace se Jeho ovečky neměly zrovna nejlépe, co kaplan Vytloukal

nesl obzvlátě těce A podle toho také kázal. Byla to kázání příli vlastenecká a protiokupantsky naladěná, protoe na ně chodili lidé ze irokého okolí, a dokonce i nevěřící z blízkého městečka.

Říkalo se, e ho udal někdo z Jeho kolegů… Buď jak buď, jednoho dne pro něho přijelo gestapo, svázali mu ruce a na krk pověsili velký rozhlasový přijímač s cedulí: Poslouchal jsem cizí rozhlas. Tak musel projít celou obcí, kde působil. Potom ho strčili do auta a odvezli do táborské věznice.

Přestoe větina kněí byla vězněna v Dachau, jeho odvezli do Mauthausenu, kde strávil v tomto jednom z nejhroznějích nacistických koncentráků více ne čtyři roky’. Jako tisíce jiných vězňů i on musel vynáet z lomu těké balvany po 126 schodech. Těko si představit horí peklo. Byla to kadodenní eskamotá mezi ivotem a smrtí Kdo si vzal mení kámen nebo el pomalu, toho nacisté zmrskali, a kdy vězeň přece jen vyvlekl kámen a na vrchol lomu, musel jej shodit zpátky a dojít pro jiný Mnozí z vězňů tohle postupné mučení nevydreli a raději se i s balvanem vrhali do propasti.

A najednou by si měl tento kněz, který vechno vydrel, sahat na ivot? Tady něco nehraje …

Přiel Komárek a vyruil mě z úvah.

V laboratoři potvrdili, e krev z návěstidla je totoná s krví mrtvého Vytloukala .A abych nezapomněl, pane inspektore, na chodbě čeká průvodčí vlaku, kterého jsme obeslali, dodal, jako by se nechumelilo.

Člověče! vyhrkl jsem, já na toho ajznboňáka čekám u třetí den a ty mi to servíruje jen tak mimochodem. Hned ho zavolej!

Pude asi vo toho vypadlýho velebníčka, ne? řekl mu v elezničářské uniformě. Stál dosud u dveří kanceláře, jen čepici si povytáhl nad červený prouek, který mu vtlačila do čela. V ruce moulal lístek s předvoláním.

Přesně tak, pane Krátký. Ale pojďte dál, odlote si a posaďte se, přivítal jsem příchozího. Jestlipak víte, e na vás čekáme u tři dny?

Měl sem vosumačtyřicítku a dneska ráno jsem se musel drobet prospat, omlouval se.

Hlavně e jste tady. Moc vás potřebujeme, chtěl jsem navázat větí kontakt.

Já bych stejně to… přiel bych i tak. Bez předvolání. Vrtá mi to hlavou. Říkalo se sebevrada! Já teda nevím, pane komisař, ale kdybych chtěl spáchat sebevradu nebo náhodou vypadnout z vokna nebo ze dveří jedoucího rychlíku, tak za sebou to vokno ani dveře nezavřu?!

Netvrdím, e jsem si mnoho nesliboval od tohoto výslechu, ba právě naopak, Ale e mi tenhle elezničář tak přímočaře naservíruje nový důleitý poznatek, to jsem skutečně nečekal. Proto jsem mrknul na Komárka, aby nic nezkazil. A dělali jsme, jako kdy jeho zjitění není pro nás nijak podstatné. Nechtěli jsme ho vyruit ve vyprávění.

Jen pokračujte dál, pane Krátký! Komárek se zmohl na klidný tón. Pak dodal. Třeba se ty dveře zavřely automaticky ..

Jene pojistku vám ádnej vítr nezaklapne, pohotově pódotkl elezničář. Tak tohle mi teda bylo divný, kdy sem vo tom pekuloval.

Víte co, pane Krátký? Vypravujte nám hezky od začátku, co se před týdnem v tom vaem vlaku událo. Nechtěl Jsem, abychom znova přili o jakoukoliv maličkost, která souvisela se smrtí kaplana Vytloukala.

Průvodčí se na idli toporně narovnal, jako by seděl na jehlách a pak rozvláčně začal:

Co se mě tejče, kdy mám slubu, tak si lidí moc nevímám. Jó, tak etě černochy, jako černý pasaéry, na ty mám nos. Ale tu noc, co se to stalo s tím kaplanem, tu si náhodou dobře pamatuju, protoe sem měl ve vlaku hned dva velebníčky. Tohodle a pak ve trojce seděl jeden fousatéj. Vypadal jako lucifer, a ne kněz. Jó, to u sme měli v Pardubicích hodinu třicet est minut zpodění, a tak Vitásek, jako strojvedoucí, to začal hnát plnou parou, aby aspoň něco dohnal. Ale to u předbíhám. Tendle ná velebníček seděl ve dvojce, která byla skoro celá prázdná. Zato druhá půlka vagónu, trojka, byla přecpaná. Poslední dva z dvojky vystoupili v Český Třebový. Do tý doby ten velebníček pořád čet v nějakejch lejstrech, který měl vyndaný z aktovky. Etě sem si potichu povídal, hochu, dy na to ani nevidí; to víte, jen taková árovička u stropu, navíc zatemněná, já to znám, kdy kontroluju jízdenky. Měl ty papíry taky a u nosu. Někde u Chocně lejstra sbalil, strčil do aktovky, poloil na ni ruku, to vdycky lidi dělají, kdy se vo něco bojej, přikryl se kabátem a e si asi zdřímne Třeba vám je to divný, e sem si ho vímal, ale já vdycky, kdy nemám co dělat, postávám na chodbičce ve dvojce, nebývá tam tolik lidí, a tak čistě náhodou jsem ho pozoroval, protoe tam nikdo jinej nebyl ne von.

V Pardubicích přistoupili lidi do posledních vagónů tak u z perónu jsem vlez za nima. A a někde za Českým Brodem, mezitím se u nikde nestavělo, jsem se vrátil do dvojky, a tumá! V kupé visela u jen velebníčkova pelerína.

A okno i dveře, jak jste říkal, byly zavřené… skočil do elezničářova vyprávění Komárek.

Aby né! Vecko v pořádku. My toti musíme, ne soupravu vopustíme, vecko zavřít a zkontrolovat. Tak to člověk, kdy má čas, dělá etě před vjezdem do konečný, Jako do Prahy. Votevřený vokno nebo dveře, to by mě bylo hned trklo  ale takhle sem si myslel, e ten velebníček vylezl buď v Pardubicích a ve spěchu tu pelerínu zapomněl, nebo e si zael k někomu známýmu ve trojce. Teprve kdy si v Praze pro ni nepřiel, sebral jsem ji a vodevzdal na ztrátách. Ani ve snu mě nenapadlo, e by vyskočil nebo vypadnul. To jsem se teprve dozvěděl, kdy to vod vás přili na stanici vyetřovat. A pardubický mě to potom taky říkali.

Jací pardubičtí? zeptal jsem se.

No přeci nai vod posunu. e tramistr nael mrtvolu kněze na náspu.

Co myslíte, pane Krátký, kam se asi poděla ta jeho aktovka, nemohl Ji třeba někdo ukradnout?

Jo, to vám neposlouím. Moh i nemoh. Kdy si ňákej zkuenej drání chmaták usmyslí, e něco ukradne, tak to veme, kdyby to mělo bejt přibitý. Anebo Jestli si tu taku nevzal ten kaplan s sebou… no zkrátka jestli neleí někde na trati.

Kdyby věděl, jak Jsme s Komárkem doslova prolezli několik kilometrů dlouhý elezniční násep, a to jetě v jakém počasí, tak by nám určitě takovou radu nedával. Ale nechal jsem ho při tom.

My se tam jetě podíváme, řekl jsem a podal průvodčímu ruku na rozloučenou. Kdy u byl ve dveřích, zabavil jsem ho.

A pane Krátký, kdybyste si na něco vzpomněl, tak prosím vás, dejte nám vědět.

To, co se zprvu v hláení jevilo jako případ nad slunce Jasný, začalo se teď, po rozmluvě s průvodčím Krátkým, pěkně komplikovat. Jak dál, na to jsem jetě recept neměl. Musel jsem si to dát pořádně projít hlavou. Komárek zatím přepisoval zápis o výpovědi svědka a já se uchýlil ke svým rybičkám ..,

To máte tak. Kdy prý se chtěl Sherlock Holmes na nějakou věc náleitě soustředit, tak vytáhl svoje housličky a začal na ně hrát. U mne bylo vechno zamodrchanějí u od samého mládí. Na housle dodnes neumím, přestoe si to rodiče přáli. Místo na hodiny houslí do hudební koly vedly moje kroky k řece Mali. Doma to prasklo teprve na tědrý den, kdy u vánočního stromku čekala celá rodina, jak spustím na ty housličky vánoční koledy…

Jeliko jsem se vak naučil místo hře na housle chytat ryby, nedalo se nic dělat, a ta záliba mi zůstala. Take na rozdíl od legendárního anglického kolegy kdykoliv se chci na něco soustředit, vezmu si rybářské náčiní a jdu k vodě. A protoe mi někdy ani na tu ivou přírodu mnoho času nezbývá, spokojím se klidně s náhrakou, se svým akváriem. Začnu rybičky pozorovat, uklidním se a ani nevíte, co vechno za takovou chvilku člověku prolítne hlavou.

Nejdříve na mne padla nějaká únava. Ptal jsem se sám sebe: Proč ses, člověče, hned po válce vracel sem do Bartolomějské? U jsi na to moc starý. Tenkrát na podzim, v osmatřicátém, jsi měl jetě plno elánu, ale to zas u to tady nepříjemně zavánělo nacismem. Někteří páni z policejního ředitelství, a mohu říci, e jich bylo poměrně málo, se začali s těmi berlínskými a podezřele bratříčkovat. Tehdy jsem u měl svá léta ve státní slubě odkroucená a tak jsem podal ádost o penzi. V únoru třicet devět přila ádost vyřízená. To u vlastně bylo za pět minut dvanáct. Protoe v březnu přili němečtí faisti do Prahy.

jetě si vzpomínám, jak někdy v té době přili dva od německé kriminálky za mnou a do bytu. Kadý měl na klopě ten jejich pekáč, odznak, e patří k NSDAP. Přili na výzvědy, jestli bych nechtěl dál u praské kriminálky slouit. Nabízeli mi dokonce dvakrát tolik, co jsem dostával před penzí. Nevěděl jsem, jak z toho, a jsem si vzpomněl, e jako jeden z důvodů pro přeřazení do penze byl uveden patný zrak. To mi vlastně poradil ná policejní lékař, doktor ímanský. Dal mi na to i potvrzení. A tak při rozhovoru s těmi nacisty jsem si zaskočil do lonice a vyndal z nočního stolku, kde máme nějaké památky po rodičích, maminčiny brýle. Ona vám měla skla snad centimetr silná. Ukázal jsem je náckům a snad to jediné na ně zabralo. Za chvíli se rozloučili a s nepořízenou odeli.

Ale po revoluci v pětačtyřicátém mi to nedalo. Ani jsem necítil, e mám na hřbetě u estý kříek. Vichni se s nadením hnali do práce a Já, penzista, jsem si připadal Jako rezivějící hrnec připravený do rotu.

Pravidelné procházky jsem si úmyslně volil kolem náí čtyřky v Bartolomějské ulici. Ta se u začala pozvolné měnit na kriminalistickou ústřednu nového Sboru národní bezpečnosti.

Jednou v noci, kdy jsem nemohl usnout, jsem se rozhodl, e se ráno na ně zajdu podívat ..Sotva jsem proel branou, připadal jsem si jako rekrut na kasárenském dvoře. U si ani nepamatuji, kdo mě přivedl k jednomu z vélitelů. Vím jen, e mi řekli: pane Číek, desítky let jste byl kriminalistou na slovo vzatým a přitom poctivý vlastenec, jestli se cítíte jen trochu zdráv, tak si vyberte nějakou místnost a puste se do práce. S nedobytnýma asi mnoho starostí nebude, ale se zločinností ani v nové republice hned tak nebude konec

Tak nějak mi to tenkrát řekli a moná, e toho bylo jetě víc. Ani si nepamatuji, co jsem na to odpověděl Vím jen, e jsem se tam jetě ten den nastěhoval.

Stěhování, to u mne znamenalo přenést si z bytu dvě akvária s rybičkami, několik čtvrtek papíru, které neuměl nikdo tak nařezat jako já, a pár odborných knih. Byly to dny plné shonu a s nimi přicházely případy i přípádky …

Jako pomocníka mi přidělili vcelku sympatického, bystrého mládence. Kdy poprvé přiel, zeptal se: Jste pan inspektor Jindřich Číek? Jakmile jsem přikývl, stručně oznámíl. Já se jmenuju Karel Komárek a byl jsem k vám poslán. Nebylo na něm nic nápadného. Docela obyčejný vední typ. Jen vlasy měl černé jako uhel, a přecházely do modra.

Komárkovi, jak se mi později svěřil, se k bezpečnostnímu sboru moc nechtělo. Dobře počítal i rýsoval, a ták ho to táhlo na elektrotechnické inenýrství. Nakonec ho přece jenom přemluvili a dostal se ke mně. Dva a půl měsíce jsem ho nenechal nic dělat, jen musel studovat staré případy a odbornou literaturu. Potom se jetě stačil zapsat na Karlovu universitu jako externí posluchač práva.

A na začátku srpna jsme se začali zajímat o tenhle podivný případ…

Vypadal jsem asi dosti legračně, kdy jsem se potichu u akvária bavil s pavími očky, neonkami a skaláry. Úplné jsem toti zapomněl na Komárka, který byl se svou prací hotov a teď na mne civěl a zřejmě si myslel: Starýmu patrně přeskočilo …

Abych nějak vybruslil z této trapné situace, spustil jsem zhurta:

Mladíku, i kdy nám svědectví Krátkého píchlo, potřebujeme jetě nutně někoho, kdo mluvil s kaplanem Vytloukalem předtím, ne se rozjel vlakem ku Praze jezdil prý někde po Ostravsku a sepisoval církevní majetek nebo co. Podle nalezené jízdenky nastupoval do rychlíku v Moravské Ostravě . . Tak se hezky sbal a vyprav se tam. Moná e pak budeme o něco chytřejí. Nezapomeň se hlásit na expozituře zemského velitelství SNB. Oni ti poradí, kde mohl Vytloukal asi chodit, a kdy se od nich nic nedozví, poptej se třeba na národním výboru v Ostravě.

II

V Ostravě na SNB o kaplanu nic nevěděli. Ale zato na národním výboru řekl úředník Komárkovi, e si na toho kněze vzpomíná; byl u nich někdy před deseti nebo čtrnácti dny. Prokázal se prý pověřovacími papíry z úřadu předsednictva vlády a oznámil jim, e si jede do okolí prohlédnout klátery a nějaké církevní památky, mimo jiné také do Hvozdna. Úředník mu poradil, aby se ve Hvozdně obrátil na člena okresní správní komise těpána Gardoně, co prý Vytloukal přijal s povděkem. A na stejnou adresu poslal teď i Komárka.

Nebyl to patný tip. Komárek to poznal hned při prvním setkání. Gardoň jednak věděl, kudy kaplan Vytloukal poslední dny před odjezdem z Ostravy chodil, protoe ho někdy doprovázel. A za druhé slíbil Komárkovi ubytování.

Heleď, nemám na tebe moc času, řekl Gardoň stručně, kdy mu Komárek vyloil, oč běí, před malou chvílí mě volali telefonem, e prý se něco stalo za Malou Horou. Jedu to tam omrknout. Vytloukal se tady zdrel asi tři dny. Papíry měl v pořádku, řekl jenom, e je pověřen sepisovat církevní majetek. Navtívil v kraji několik kostelů a kláterů … Jinak ti toho o něm řeknu víc, a se vrátím.

Počítám, e přijedu k večeru, něco tady jetě musím zařídit a pak tě vezmu na motorku a odvezu k sobě do Zvonová. Bude bydlet u mě, a basta. Kdyby ti byla dlouhá chvíle a kručelo ti v břie, tak tuhle ve skříni je koňská guláová konzerva, chleba, a jestli bude chtít, udělej si čaj; cukr a ostatní věci najde v poličce pod oknem V petrolovém vařiči jsou u krátké knoty, dej na to pozor.

Ne se Komárek mohl rozkoukat, zůstal v kanceláři hvozdenské radnice sám. Jetě uslyel pod okny startovat motocykl, podíval se ven a stačil u jen zahlédnout Gardoně, jak zatáčí k výpadovce na Zvonov.

Zatímco Komárek stál několik vteřin bezradně u okna, veel do místnosti starý, asi pětaedesátiletý mu. A hned e je člen repatriační komise a e hledá Gardoně.

Právě před chvílí odjel a vrátí se někdy odpoledne, odpověděl Komárek.

To je hloupé, nevím, jestli do té doby pro mě nepřijdou , prohodil jakoby pro sebe Víte, jedu jako vedoucí transportu do Polska pro nae vězně z koncentračních táborů a mám pro něho důleitou zprávu.

Potom se mu pohodlně uvelebil na idli a zeptal se Komárka, jestli také čeká na Gardoně.

: Ano. Přijel jsem z Prahy. Budu u něho nějaký den spát, rozhovořil se Komárek, představil se a pak se jen tak mimochodem zeptal nového společníka, zda zná trochu blíe těpána Gardoně.

Jakpak ne, u od malička, spustil ochotně člen repatriační komise. Tady v kraji se o něm vyprávějí hnedle legendy. Jeho táta byl tkalcem a těpán to zdědil po něm. Za republiky dělal velicos, dovedl se rvát za druhé, ale hlavně statečně vzdoroval zdejím henlainovcům, kteří tady měli převahu. Nikdy se jich nebál. Jednou, krátce před Mnichovem, potřeboval starý Vavřečka, to byl Četnický strámistr, odzbrojit pár ordnérů, byl na to sám a sháněl pomocníka. Chodil po českých rodinách, ale nikde neuspěl. A tehdy se Vavřečka scukl s Gardoněm. Mezi námi, měli se rádi asi jako kočka se psem. Kolikrát jen tenhle Vavřečka vodil zatčeného Gardoně přímo ze schůze komunistů do hvozdenské věznice nebo k soudu. Gardoň si pár dní odseděl pro ťpobuřováníŤ a za dva tři týdny el s Vavřečkou na vachcimru znovu.

No a kdy tenkrát navtívil strámistr taky Gardoně a vysvětlil mu, e má zajistit nějaké nácky, na které dostal udání,, Gardoň s ním málem vyrazil dveře. ťNejdřív jste nás honili s pendreky a teď by vám byli socani dobřilŤ křičel za ním z prahu.

Vavřečkovi nezbývalo nic jiného, ne aby el rozkaz splnit sám. Někde na rozcestí k Vrbnu si sedl na patník a čekal  podle dispozic  na mlékařské auto. Bylo to odpoledne a tenkrát se brzy začalo smrákat. Z dálky byl slyet hukot motoru. Za několik okamiků Vavřečka u rozehnal, e se blíí auto, které očekává.

Kdy byl malý náklaďáček pár desítek metrů před ním, vstoupil strámistr do vozovky a dal znamení, aby ofér zastavil. Brzdy zaskřípaly a auto zastavilo několik metrů od četníka

Řidič se vyklonil z okénka a lámanou četinou se zeptal, oč jde. Vavřečka na to, e si chce prohlédnout, co veze. ofér vylezl z kabiny a zároveň s ním i druhý chlap, který seděl na místě závozníka. Zatímco ofér neochotně vyndával konvice, závozník si pátravě prohlíel okolí a levou stranu silnice, kde byl malý lesík. V tom okamiku něco v jedné z konvic zachrastilo.

Strámistr Vavřečka nařídil oférovi konev otevřít. Druhý chlap, závozník, skočil jako lasička ke kabině vozu a vytáhl odtamtud eleznou kliku na startování. To u nic netuící četník vytahoval z konve jeden ruční granát po druhém. Kdy u se závozník chystal udeřit Vavřečku zezadu do hlavy, ozvalo se z lesíka do ticha rozhodné: ťRuce vzhůru, nebo střelím!Ť

Strámistr se prudce otočil a okamitě mu dolo, e nebýt neznámého ťanděla stránéhoŤ, mohl být u nebotík. Kdy se jeho zachránce přiblíil na několik kroků, Vavřečka v něm poznal Gardoně. Neřekl nic, sundal puku z ramene a postavil oba henleinovce k okraji silnice.

Gardoň zavolal směrem k lesíku: ťVy tam jetě počkejte!Ť Potom se otočil a zakřičel do vozu: ťVylezte a zvedněte ruce, nebo vás tady vechny postřílíme!Ť

A zpod plachtoví vylezli jetě dva, které Gardoň ihned odzbrojil. Kadý měl u sebe po dvou revolverech a jeden navíc dlouhou dýku

Vechny čtyři nacisty pak svázali a odvezli do Ostravy.

Teprve cestou domů Gardoň vysvětlil strámistrovi Vavřečkovi, e ho sledoval a k rozcestí, a kdy auto zastavilo, viml si, jak se plachta několikrát pohnula. Z toho usoudil, e je ve vozu jetě někdo. A protoe neměl ádnou zbraň a chtěl nácky zmást, volal do prázdného lesa, jako by měl nejmíň tucet pomocníků.

Samozřejmě, e se to ve Zvonově neutajilo. Zvlátě kdy ostravské policejní komisařství z neznámých důvodů vechny čtyři nacisty propustilo. Jedním z nich byl tenkrát jetě výrostek Fritz Lansch, synovec Gardoňova souseda Holzera.

Poslední dny toho osudného září měli u Gardoňovic v oknech místo tabulek prkna s překlikou. Ale Gardoň si nedal pokoj. Organizoval protestní demonstrace, ťhraničářskou obranuŤ a řídil i vystěhovaleckou akci Čechů do vnitrozemí. Kdy potom přila na řadu jeho rodina, bylo to na poslední chvíli, tak u nebyl k sehnání ani trakař. Dobří lidé ho umlouvali, aby aspoň sebral to nejnutnějí, enu a dvě malé děti a uchránil aspoň holé ivoty. Nedal si říci, e prý bez největího rodinného majetku, ivitele celých generací Gardoňovců  tkalcovského stavu  nepůjde.

Jakmile vtrhla do pohraničí první auta plná nacistické soldatesky společně s ordnéry, vytáhli Gardoně z domku, potom ho hned na ulici před dětmi a enou zbili a odvezli, Gardoňovou později také ťodsoudiliŤ a poslali do končentračního tábora. Jejich dvě malé děti poslali někam do říe. Prý na převychování.

Cestou na gestapo jim vak Gardoň vyskočil z auta a utekl. Nejdříve snad do Polska a potom se dostal do Svobodovy armády v Rusku. Celých pět let se nedozvěděl o rodině vůbec nic. Kdy přijel s fronty a starousedlíci mu vykládali smutnou historii jeho eny a dětí, začal chodit jako tělo bez due. Pátral po rodině, ale zatím Bezvýsledně … A představte si, člen repatriační komise se rozesmál a nadmul pýchou prsa, zrovna teď mu nesu radostnou zprávu, e jeho ena ije. Dosud je jetě v Osvětimi, měla tyfus, a proto ji nemohli repatriovat s ostatními vězni. Take mu ji u brzy přivezu. Ale pátrání po dětech bude zřejmě jetě nějaký čas trvat. Prozatím jsme poprosili o pomoc taky Mezinárodní červený kří

Dveře se náhle otevřely a do kanceláře vrazil mu, který se představil jako předseda správní komise Václav Otáhal

Co tu děláte? Čekáte na Gardoně? zeptal se vzrueně.

Oba tie přikývli a rovně se představili.

Ten se asi brzo nevrátí, prý ho na silnici u Zvonová potkalo netěstí..Otáhal nedokončil, hlas se mu zadrhl v krku.

Komárek, ani se rozloučil se svým společníkem, seběhl rychle s předsedou na ulici, kde právě zastavovalo auto. Předseda prý má hned jet do zvonovského pitálu, vychrlil ze sebe řidič.

Tady to vypadá jako na Divokém západě, postěoval si Otáhal, kdy nasedli. A na těch pár starousedlíků člověk nikdy neví, s kým má tu čest. Jednou jsou to zlatokopové, jindy skupinky wehrmachtu roztrouené po lesích, které se chtějí probít přes kopečky …

A co dělá armáda? zeptal se Komárek.

Ta se teprve formuje a najdete ji ponejvíce ve městech, ale tady do pohraničí přijde sotva jeden svobodník se třemi vojáky, kteří jetě flintu ani pořádně neviděli.

Předseda se na chvilku zamyslel a potom spí jen tak pro sebe prohodil: Co se vlastně tomu Gardoňovi mohlo stát? Jezdit na motorce uměl…

No  a co říkali z nemocnice? ozval se Komárek.

Ale mluvila se mnou nějaká Němka, pořád naříkala, e

se přihodilo netěstí, ale nic kloudnýho jsem se od ní nedověděl… Mlékař, který přijel od Zvonová, vykládal na náměstí, e za městem byla na silnici nějaká překáka a tam e se něco stalo ..

Potom u spolu mnoho nemluvili, jen Komárek mu vysvětlil, proč přijel, a e byl u s Gardoněm na odpoledne domluven. Motor staré pragovky el při oférování předsedy okresní správní komise pravidelně a kupodivu dosti rychle polykal kilometr po kilometru. Kousek před Zvonovém bylo na silnici v lese srocení občanů. Sotva stačil předseda auto zastavit, Zvonovtí se seběhli k němu, hlavně eny začaly do okýnka křičet. Hlas jedné z nich byl zvlátě pronikavý.

To neudělal nikdo jinej, ne ten darebák Fritzek Lanschů.. Určitě se tady někde schovává.. U před postupem fronty ho tady v lesích několikrát viděli

Oba vylezli z auta a spatřili několik metrů před sebou tratolitě krve. Jeden energicky vyhlíející mu se k nim přitočil; a asi se s předsedou dobře znal, protoe ho důvěrně oslovil.

Václave, tamhle je na stromě přivázaný ocelový drát. Byl nataený přes silnici od jednoho stromu ke druhýmu ..

Ocelový drát musel být stranou překákou. Automobil by na něm ztroskotal a nato ničím nechráněný motocyklista. Přestoe lidé místo netěstí hodně selapali, Komárek si viml na asfaltovém povrchu vozovky stopy brzdícího motocyklu. Ukázal na ni předsedovi.

Pravděpodobně Stěpka v posledním okamiku drát uviděl a prudce brzdil..řekl Otáhal a obrátil se na mue, který ho před chvílí informoval: Hele, Vondráčku, jak to s ním vypadá?

Prej ho to pěkně zřídilo, ale byl při vědomí. . víc toho nevím.

Předseda pokývl hlavou a vybídl Komárka, aby nasedl. Pragovka se rozdrncala k Zvonovu, městečku, které bylo u za první republiky více německé ne české. Svými starými domy a staenými roletami v oknech je nevítalo ani teď nikterak přátelsky.

Sotva přijíděli k nemocnici, uslyeli z nedalekého kostelíka pronikavý hlas umíráčku.

Na hlavním bílém schoditi nemocnice potkali jeptiku v černém hábitu a s malým bílým krobeným čepcem na hlavě.

17

S komisní tváří chladně oznámila: Ten pán ped chvílí umela.

I kdy předseda a Komárek počítali s nejhorím, v Gardoňovu smrt nevěřili. A teď sestřin studený hlas jako by jim podrazil nohy. Mlčky se obrátili a nejistým krokem se vraceli do auta. Navzájem si nevyměnili ani slovo. Kadý přitom myslel na své, předseda na spolupracovníka a moná i přítele a Komárek na člověka, s kterým si řekli jen pár slov, ale který měl být jeho hlavním zdrojem informací o posledních hodinách kaplana Vytloukala.

Pragovka pak zastavila před zvonovskou radnicí a oba veli dovnitř. Komárek se spojil s expoziturou zemského velitelství SNB v Moravské Ostravě. Do telefonu stručně oznámil, co se stalo, přikázal, aby zprávu odeslali do Prahy, a navíc ádal kriminalistický odbor v Ostravě o okamité vyslání sluebního lékaře.

Já jsem zatím Komárkovi poslal prověřený údaj o Vytloukalových pověřovacích listinách k soupisu církevního majetku. Vechno to naprosto souhlasilo. Kaplan Josef Vytloukal měl inventarizovat v pohraničních oblastech severní Moravy vechen církevní majetek, který podle litery Koického vládního programu patřil kolaborantům a zrádcům.

Tři hodiny nato poslal Komárek dalí zprávu, u ze Zvonová. Podle lékařského nálezu o pitvě utrpěl Gardoň při nárazu na ocelový drát těká zranění, měl několikrát přeraené obě ruce, kosti hrudního koe, ale co bylo nejhorí  frakturu lebeční kosti.

Po několika speciálně lékařských výrazech popisujících stav Gardoňovy mrtvoly jsem četl ve zprávě dalí zajímavé zjitění. Pitvou lékař zjistil, e Gardoň byl po úrazu při vědomí, co se ostatně výslechem svědků dozvěděl i Komárek Gardoň nezemřel na následky zranění, ale po silné dávce narkózy, kterou dostal před operací. To u bylo i pro mě dost silné.

První moje reakce na poslední událost byla, e Komárka odvolám, aby záleitost předal ostravským kolegům. Potom jsem od toho upustil. Ráno bývá moudřejí večera.

III

Ale rána jsem se v klidu nedočkal Jetě před samým kuropěním přijel ke mně do bytu náčelník kriminálního oddělení ministerstva vnitra a přivedl s sebou jetě jednoho vojenského hodnostáře. Aspoň tak nějak mi byl ten zpravodajský důstojník představen Ani jsem se nestačil rozkoukat, kdy mi Jetě mezi dveřmi velitel strčil před oči jakési úřední lejstro. Pamatuji si, e Jsem dlouho rozespale na dopis moural, ne mi dolo, odkud vítr fouká. Byl to osobní rozkaz ministra vnitra adresovaný mně a podepsán přímo panem ministrem

Tak vlastně Jsem byl pověřen prací na operaci nazvané ÁTÉ, o které jsem neměl vůbec tuení. Teprve po připomínce náčelníka: Pane inspektore, prosím vás, nejdříve se oblékněte Jsem vyrozuměl, e mám okamitě odcestovat někam na sever Moravy

Sotva jsem se stačil obléknout a rozloučit s manelkou. Před domem mě strčili do nastartovaného automobilu, sedli si se mnou na zadní sedadlo, a sotva se člověk stačil rozkoukat, vůz se proplétal úzkými malostranskými uličkami. Co do mne oba vsypali asi během půl hodiny, tedy cestou od naeho baráku na kbelské letitě, musel jsem si pak přebírat po celou dobu letu

Za své dlouholeté sluby jsem se naučil, kdy mi to někdy nepřijímá, aspoň mechanicky si zapamatovat vechna ta slova a pak je v klidu znovu promyslet A tak za hukotu dopravního vojenského letadla jsem vzpomínal, jak mi velitel kladl na srdce, e přebírám případ ÁTÉ . ale e jde o operaci dosti sloitou a e budou se mnou úzce spolupracovat dva vojentí zpravodajtí důstojníci, kteří budou a do konce akce vystupovat jako civilní přísluníci naeho sboru…

Potom se mi na mysl připletlo slůvko ÁTÉ .. ATS… vzpomínal jsem, kde bych jeho pravý význam měl hledat. Pojednou mi začalo trochu svítat. Sakra, ÁTÉ, to je přece, pokud si pamatují ze koly, nějaká řecká bohyně .. ano, bohyně zaslepené a nezkrotné váně a podle Homéra dcera nejvyího boha Dia.

Ale potom jsem si zase řekl: co to tady plete páté přes deváté… ten zpravodajský důstojník říkal něco o nebezpečné nacistické pionání skupině …

Letoun monotónně hučel  até, até, até … ano, správně, ÁTÉ byla mocnou bohyní přebývající kdysi na Olympu. Oálila dokonce Dia, a proto byla vyhnána z boského Olympu na zem. Mezi lidem se pohybovala velmi nenápadně a tie, kamkoliv vak přila, přinesla veliké netěstí Lidé byli proti ní bezmocní…

To Je vlastně ono. Vdy velitel to potvrzoval, kdy říkal, e tahle skupina nacistických piónů se nyní pohybuje tajně na naem území a pracuje proti naí republice

Ale proč si zrovna s tímhle případem vzpomněli na mne, starého vyslouilce . . já přece nikdy o pioná nezavadil, a najednou v edesátce mi pověsí něco takového na krk.

Z kapsy jsem vytáhl ono lejstro, které mi dal náčelník před odletem. A za neustálého houpání jsem si je znovu přečetl

 . .. řízením prací na operaci ATÉ osobně pověřuji Jindřicha Číka, policejního inspektora v. v., nyní opět povolaného do činné sluby. Jeho úkol je naprosto důvěrný Ve Výkonu sluby je podřízen pouze veliteli kontrapionáního oddělení a mně . Podepsán ministr vnitra

Napadlo mě: kam tě to vlastně vezou před odletem říkali, e na místě u bude čekat nějaký podplukovník, který mě seznámí se situací. Mám pak s ním úzce spolupracovat Spánek byl u ten tam a já se pomalu začal vívat do nové role.

Z úvah mě vytrhlo několik tvrdých nárazů letoun se dotkl pevné země. Kulatým okénkem jsem viděl, jak rolujeme k jednomu z nízkých hangárů Sotva jsme se zastavili, mechanik otevřel v trupu letadla dvířka a vystrčil z nich nouzové schůdky Pokynem ruky mi naznačil e U mohu vystoupit Snail se mi při sestupu pomoci, odmítl jsem to, protoe pomáhat se má přece starým lidem. Ale rychle jsem se ho zeptal, kde to jako vlastně jsme

Letitě Hrabůvka.

Z toho jsem nebyl o nic chytřejí. Asi to poznal a bez dalího dotazu dodal:

Ostrava

Muselo se něco mimořádného stát. Poznal jsem to v tvářích těch, kteří mě na travnatém letiti očekávali. Byli to vesměs důstojníci, a na několik mechaniků z letitního personálu, a dva civilisté.

Kdy jsem stanul nohama opět na pevné zemi, přistoupil ke mně jeden z civilistů. Ostatní zůstali v uctivé vzdálenosti. Podali jsme si ruce. Řekl pevně, i kdy tie: Podplukovník Vladimír Hucek.

A já mu na to opravdu jen stručně: Číek 

Potom mě představil poblí stojícímu druhému civilistovi, a ten se napůl vojensky postavil do pozoru a podal mi ruku: Stanislav Ján.

Doprovodili mě k černé limuzíně německé značky Horch. Vzpomněl jsem si jen, e v těchto typech automobilů se nechával vozit Hitler. Aspoň to za protektorátu ukazovali v kinech.

S podplukovníkem v civilu jsme si sedli dozadu a za volant ten, který se mi představil jako Tán. Později jsem se dozvěděl, e jejich jména jsou pravá. Do této doby Jsem se toti domníval, e kadý zpravodajec má jedno jméno falené  pod kterým se také představuje, a to druhé, to pravé, se nikdo nedozví  kromě představených a jeho soukromí.

Podplukovník se mě hned zeptal: Jestli se, pane inspektore, cítíte unaven, zavezeme vás do hotelu v Ostravě Můete si odpočinout 

Kdepak, u bych ani neusnul. To víte, jakmile máte Jednou přetrené spaní.

Při rozmluvě jsem zpozoroval ve zpětném zrcátku nad řidičem, e v patřičné vzdálenosti nás doprovázejí dva dípy plně obsazené ozbrojenými vojáky.

 … Ale připadám si stále jako ve snu i na mladíka je toho najednou dost, omlouval jsem se, protoe museli poznat e jsem jako v Jiříkově vidění.

Abych vám trochu přiblíil celou situaci, řeknu vám o operaci ATÉ aspoň několik slov, začal Hucek věcně

Automobil i s celým ozbrojeným konvojem opoutěl poslední domky patřící k Ostravě .Potom vůz zvyoval rychlost a my jsme se začali zcela věnovat zajímavému rozhovoru. Ani Jsem nestačil sledovat přesný směr jízdy. Jen ml podle ranního rozbřesku utkvělo v hlavě, e Jedeme na západ.

Na nae území se dostala v posledních dnech dobře organizovaná skupina nacistických piónů, jak Jsme se dověděli předevím od sovětské vojenské kontrarozvědky. Sledovali je po celém území, které za války okupovali Němci, počínaje Kubání, Ukrajinou a Bílou Rusí a konče naí zemí. Na Ukrajině vybudovala Himmlerova pioná

za podpory SS divize Brandenburg  oddělení IG jetě před ťplánovanýmŤ ústupem wehrmachtu novou výzvědnou síf … Zřejmě nevíte, co znamená značka IG Ta první litera je vlastně římská číslice a má určovat teritorium, v naem případě území obývané Slovany. Písmeno G je iniciála slova Gast  host. Zahrnuje pióny včetně rezidentů, kteří byli uznáni za říské Němce, I kdy pracují na jiném území. Tajný hitlerovský táb začal koncem války za součinnosti oddělení IG organizovat na Bílé Rusi, v Polsku a taky u nás navíc jetě různé zákodnické útvary, předevím wehrwolf. Vytváření této tajné pionání sítě dali sami nacisté krycí název OPERACE ATÉ. Vypůjčili si pro něj jméno jedné řecké bohyně . 

 … která se po vyhnání z Olympu pohybovala mezi lidem, nenápadně a tie Kam vak přila, přinesla netěstí-skočil jsem podplukovníkovi do řeči. Podíval se na mne, usmál a pokýval hlavou.

Nemějte mi za zlé, ale chtěl jsem vám to vysvětlit od A a do Zet jak je vak vidět, řecké bohy i hrdiny antických bájí znáte dobře …

Krátce před ústupem z okupovaných oblastí Němci narychlo zřídili zvlátní koly pro své lidi, kteří by jim později, po poráce nacistického Německa, plnili pionání úkol a jejich zásadou je nechat své pióny v klidu prvních pět i deset let. Zkrátka počítají s jejich dlouhodobým působením .

Taktiku pionání práce začali přizpůsobovat obrovskému rozvoji současné techniky. A té Němci věnovali značnou pozornost, zejména v elektrotechnice, radiotechnice a chemii Před koncem války vyrobily zbylé německé továrny značné mnoství vysoce výkonných a přitom miniaturních radiopřijímačů i vysílačů.

Ve speciálních kolách se s nimi pióni naučili pracovat a pak je oddělení IG těmito aparáty vybavilo.

Hltlerovci nepočítali, e budou muset brát tak rychle do zaječích Rudá armáda jim svým rychlým postupem velmi citelně naruila plán na vytvoření tajná pionání organizace a tak nacističtí rezidenti musí teď velijak manévrovat po osvobozených územích a zakládat výzvědnou sí větinou znovu

Jedna ze skupin OPERACE ATÉ má krycí jméno Oscar Sověttí zpravodajcl ji sledovali u od Lvova. Působila v Polsku, ale v poslední době se náhle přesunula k nám na Slovensko, do prostoru ilina, co bylo pokládáno za

taktický manévr, protoe Oscar měl vyvíjet činnost předevím v oblasti hranice Odra  Nisa Taky na Slovensku jim byli zpravodajci v patách, nechtěli vak skupinu vyruit dříve, ne budování sítě dokončí. A najednou jako by se Oscar propadl do země. U jsme mysleli, e se lim podařilo uniknout, kdy nae odposlouchávací sluba zachytila tajnou ifru Oscara tady na Ostravsku. Z jejich kódů isme vyrozuměli, e dokončují poslední úkol na naem území.

Několikrát změnili frekvenci, zřejmě podle předem smluveného klíče. Usoudili isme, e Oscar pracuje na více akcích současně jde vlastně o několik malých skupinek s úkoly na sebe navzájem navazujícími. Operují v oblastí Nízkého Jeseníku, jak zjistili nai radíozaměřovači. Kadá z těchto skupinek má svou vysílačku a ifru. Podle naich odborníků z ifrovacího oddělení je vedoucím celé skupiny osoba, která se podepisuje ifrou Oscar 8. V posledních dnech se ťosmičkaŤ odmlčela a začínali jsme mít obavy e se nám ztratí znovu.

V autě se na chvíli rozhostilo ticho, podplukovník Jako by nabíral dech k důleitému sdělení. Nedal na sébe dlouho čekat:

Kdy jsme včera odpoledne zachytili rádiogram Ť ifrou Oscar 8, neváhali jsme ani okamik a udělali v zaměřeném prostoru zátah Zprvu se zdálo, e celá akce vyjde opět naprázdno. Vojáci pročesali území o padesáti čtverečních kilometrech, ale po nepřátelských skupinách jako by se země slehla.

Jenom jediné drustvo, celkem devět muů, narazilo na ozbrojený odpor Čtyř esesáků oblečených do civilních atů. Bylo to poblí kóty Praděd a nacisté tu znali dokonale terén Přestřelka byla krátká, trvala snad tři minuty ale výsledek byl pro nae vojáky přímo tragický. est jich padlo dalí byl těce zraněn 7 esesáků zůstali jen

dva. z toho jeden bvl zasaen střelou do břicha a nebyl schopen pohybu Nai zbylí dva vojáci ho naloili na auto. aby jej odvezli na táb. Tomu čtvrtému nacistovi se podařilo utéct .Jene to není vechno. Cestou k Zelené louce přepadlí neznámí pachatelé ná vůz s raněným esesákem a vechny do jednoho postříleli .

Myslíte, e přepad zorganizoval ten uprchlý esesák?” přeruil jsem na chvíli tok Huckova vyprávění

Moná. řekl neurčitě podplukovník. Zajímavá je vak Jiná věc .Oba nae vojáky usmrtila dávka ze samopalů kdeto zajatý esesák měl smrtelnou ránu ve spánku,

23

vypálenou z bezprostřední blízkosti, podle veho z německé pistole Parabela ráe devět milimetrů.

To by znamenalo, e ho zabili sami Němci z obavy, aby při výslechu na tábu nevyzradil něco důleitého, začal Jsem uvaovat nahlas Případ mě u zcela zaujal.

Přesně tak. pane inspektore Jenome ádného zákodnika Jsme nenali, třebae nai chlapci prohledali důkladně celé okolí zákeřného přepadu . Pokud Jde o auto, nebylo vůbec pokozeno, zmizely jen dva kanystry s benzínem.

Podplukovník Hucek se nadlouho zamyslel, také mně nebylo do řeči Nae limuzína míjela vesničky ponořené jetě do spánku, byl to teď v ranním rozbřesku skličující pohled Teprve ve Hvozdně potvrdilo několik osamělých chodců e ivot v tomto koutě pohraničí se přece jen nezastavil Kdy ticho trvalo u dlouho, ozval se Huckův společník Stanislav Lán, který seděl vpředu s rukama na volantu a bezpečně vedl vůz k cíli, jen jsem neznal a ani mě vlastně nezajímal.

Nové světlo do celé záhady vnesla a prohlídka mrtvého zajatce. Nai specialisté ho identifikovali Jako bývalého rezidenta nacistické pionáe Zenkina, který za války pů sobil v Kyjevě. Zprvu Jsme tomu nechtěli věřit, ale poznávací znamení: dvojitá fraktura kosti v zápěstí levé ruky, vyvrátilo Jakoukoliv pochybnost. Podle popisu tohoto nebez pečného německého pióna, jen jsme získali od sovětské kontrarozvědky, Zenkin v Kyjevě jednou v zimě uklouzl a zlomil si ruku Léčil se u neilepího kyjevského chirurga profesora Krapinského. A právě od něho získala sovětská zpravodajská sluba rentgenové snímky Zenkinovy přeraené ruky. Ochotně nám je poskytli, spolu s fotografiemi obličeje, a teď nám výborně poslouily při identifikaci tohoto piónského esa.

Víme o něm. e patřil k dvanácti rezidentům, kteří přímo podléhali éfovi německého tajného tábu vojenské zpravodajské sluby Fremde Heere Ost Cizí vojska východ) Waltru Schepmannovi Jeho zástupce SS-oberguppenfůhrer Hans Fríltzman měl podle naich informací řídit celou operaci ÁTÉ Z toho veho usuzujeme  a sovětská strana tuhle domněnku radiodepeí v podstatě potvrdila  e hlavou skupiny Oscar byl právě plukovník Zenkin. Dostal se do naeho zajetí v prostoru, odkud se ozývala vysílačka s ifrou Oscar 8. A pak, sotva lze věřit, e tak zkuený vyzvědač, obeznámený s plány operace

ATE na vytvoření tajné pionání sítě na území Polská a Československa, bude jenom radovým členem nevelké skupinky bývalých esesáků Musil zde určitě plnit důleitějí poslání, jinak si nedovedu vysvětlit, e byl zlikvidován jeho vlastními společníky.

Já nevím, Stando, zapochyboval váným hlasem podplukovník Hucek, jestli ten, kdo přepadl vůz se zraněným Zenkinem, patřil opravdu k rozpráené esesácké skupině. Zatím je to jenom dohad, nic víc. Moudřejí budeme, a se nám podaří dopadnout toho uprchlého esesáka.

Vyuil jsem jejich kontraverze.

Tedy, pánové … tak si myslím, e tady dolo ke kardinálnímu omylu. Asi si mě u nás v Praze s někým popletli Vdy já vůbec do téhle brane nepatřím. Kdyby lo jetě tak o kasaře nebo nanejvý nějakou vradu pro peníze . Kriminalita, to Je můj obor, pánové, a ne pióni nebo diverzanti ..

Jen se toho veho, co jsme vám, pane Číek, říkali, moc nelekejte Chtěli Jsme vás o celém případu důkladně informovat Během akcí jsme byli v nepřetritém spojení s naím velením Potřebujeme nutně pomoc. Kdo nejlépe zná poměry v bývalém protektorátu? Jen ten kdo tu stále il. A z kterého jiného oboru byste vybral člověka pro tuto akci? Nebo se snad domníváte e nám měli poslat nějakého dopravního stráníka …?

Abvste dobře rozuměl Máme zájem znekodnit, pokud to půjde, nejen skupinu Oscar, ale celou pionání sí operace ÁTÉ Není přece moné, aby v přítích měsících a snad i létech působilo na naem území, případně v Polsku a v Sovětském svazu dobře organizované nacistické podzemí, aby se nikým nerueni připravovali k dlverzím, sabotáím, získávali zprávv vojenského charakteru a předávali Je cizím pionáním centrálám které se snaí získat pod svou kontrolu bývalé výzvědné sítě vvbudované Him-mlerovou zpravodajskou slubou a abwehrem na územích okupovaných za válkv nacisty Nemusím vám dvakrát říkat e mám na mvsli předevím americkou CIC.,*

A pokud jde o vai pomoc, pane inspektore, představujeme si to tak. e se budete navenek zajímat pouze o případy kriminalistické povahy, kupříkladu o vrady a násilnosti proti českým občanům. Ostatně v prostoru, kde operuje Oscar k podobným zločinům dolo. Zatím se neodvauji dávat tyto násilné akce do přímé souvislosti s činností Oscara, ale můj estý smysl mi naeptává, e nějaká

25

spojitost by tu být mohla. Očekáváme, e právě vám, zkuenému krimínalistovi se ji podaří odhalit 

Začínalo mi být vechno jasné jenom jsem netuil jaký konkrétní případ vrady má podplukovník Hucek na mysli. Ale jistě se to brzy dozvím.

Vůz sjíděl do údolí a před námi se rozprostřela mírně zvlněná krajina připomínající divadelní kulisy pro pohádkovou scénu. Po levé straně nám zůstal Svatý vrch s

barokním kostelíkem a u isme vjíděli do městečka s omelými domky, jeho zdivo pamatuje středověký Zvonov. Tiché, poklidné město blízko polských hraníc .Nevím, čím to je, ale na mě nepůsobilo příli přívětivě.

Tak a Jsme na místě , řekl Hucek kdy vůz zastavil na náměstí. My si zajdeme jetě k naí jednotce a v poledne se pro ván stavíme. Bydlet budete tady v hotelu, zamluvili jsme vám pokoj.

Jaká náhoda, pomyslel Jsem si, kdy Hucek vyslovil název hotelu. Tady přece bydlí taky Komárek. Jetě včera Jsem si s ním telefonoval a dneska nás sem svedla dvě rozdílná poslání.

IV

Na odpočinek nebylo ani pomylení. Ani hlad mě netrápil, a kdyby i trápil, stejně by to nebylo nic platné, protoe v samém spěchu jsem zapomněl potravinové lístky v peněence své eny. Ze veho nejdřív musím vyhledat Komárka, nemohl jsem se dočkat na jeho zprávy, có je nového s případem kaplana Vytloukala a těpána Gardoně. A pak, proč bych to tajil, trochu se mi po Komárkovi stýskalo, zvykl jsem si na něho za tu krátkou dobu Jó. pan Komárek z Prahy, pokýval váně hlavou pihatý zrzavý mladík  hotelový vrátný, číník, výčepní a snad i pokojská v jedné osobě Spal na dneek u nás, ale hned brzy ráno někam odeel, myslím e do zámku. Ale říkal, e se jetě vrátí, prej tady nějaký den zůstane. Sotva jsem se dal ve svém pokojíku jak tak do pořádku, vypravil jsem se na zámek .Nebylo to daleko, jen pár kroků od náměstí Co já to jenom o tom zvonovském zámku slyel? Aha, psaly o něm nae noviny někdy krátce po odtrení Sudet .Tenkrát měl v zámku přespat Hitler, kdy za doprovodu Henleina a dalích pohlavárů sudetoněmecké strany navtívil zdejí pohraniční oblast, přiřčenou mnichovským diktátem nacistickému Německu. Bylo přesně devět hodin, kdy jsem spatřil rozlehlou zámeckou budovu, směs renesance a baroka. Na tak malé město, jako je Zvonov, byla to stavba vskutku impozantní.

U mohutných dřevěných vrat mi zastoupil cestu ná voják, co jsem poznal jedině podle lvíčka na rohaté lodičce, kterou nosil asi jetě nedávno přísluník US Army. Battledres pocházel zřejmě ze skladů britského královského letectva Boty se mi bohuel nepodařilo identifikovat .Zato samopal s bubnovým zásobníkem, který ledabyle visel na vojáčkově pravém rameni, prozrazoval sovětský původ. Staroui tam se nesmí, dost neobvykle mě přivítal Tak mi tedy, chlapečku, zavolej svého velitele, vrátil jsem mu taky familiárně.

Trochu zrudl v obličeji, dal si pohov na druhou nohu a leérně vypustil.

Helé, dědo, velitel u nás neexistuje, protoe jsme vichni demokrati. No, a hezky koukej odprejsknout a nezacláněj 

Moc jsem toho na vybranou neměl. A tady v pohraničí pár měsíců po válce jetě do jisté míry vládl zákon silnějího. V duchu jsem si říkal, ten zelenáč zmáčkne spou, jen tak pro legraci, a já půjdu, i kdy nedobrovolně, do věčných lovi .Co by si potom na něm vzali Řekl by jim, é náhodou vyla dávka a ten děda se k tomu omylem přichomejtl. Tak jsem raději volil tu druhou alternativu, právo silnějího Bleskurychle jsem sáhl do náprsní kapsy kabátu a vytáhl sluební pistoli

Tak sem hezky dej samopal, ty vojenské embryo..

Kupodivu, najednou byl jako beránek Podal mi neochotně svou zbraň.

Vidí, a teď mě zavede za tím vaim velitelem demokratem.

Ale ani toho nebylo třeba .Ostatní vojáci byli ve vrátnici, a kdy slyeli rámus, seběhli se kolem nás. Velel jim Četař, podle nářečí zřejmě Ostravák, a jak se vzápětí ukázalo, moc velký demokrat nebyl Legitimoval jsem se mu a vysvětlil, co se u vrat přihodilo

Deset dní samovazby s okamitým nástupem trestu. Odveďte ho ihned do sklepa Hlídku převezme vojín Hlaváček, nařídil stroze a pak mě el doprovodit do prvního poschodí, kde se měl údajně zdrovat předseda okresní správní komise z Hvozdna jetě s nějakým pánem od Bezpečnosti. Kdy četař otevřel dveře jedné ze zámeckých místností a v nich mě Komárek uviděl, asi se domníval e je to přízrak starého inspektora Číka, protoe mu trvalo delí chvíli, ne se z oku vzpamatoval Pak prohodil k hvozdenskému předsedovi docela neomaleně: To se zas tady udála dalí vrada, protoe kriminální inspektor má na tyhle věci nos. Dodal jetě e jeho společník se jmenuje Otáhal

Takovéhle bylo nae vzájemné představování. Nejvíce ze vech byl asi udiven Četař Kdy poznal, kdo jsem, diskrétně zavřel za sebou dveře a patrně dal Členům svého drustva náleité ponaučení. Jinak jsem si nemohl jejich pozdějí slunost vysvětlit

Čekal jsem pane inspektore, na vzkaz, co mám dál dělat. Zatím jsme se domluvili, Komárek posunkem ukázal na předsedu Otáhala. protoe je zde hned několik církevních řádů jejich přísluníci za války úzce spolupracovali s Německem, e bych pomohl okresní správní komisi udělat soupis tohoto majetku … a přitom bych se nenápadně poptal, kdo mohl s kaplanem Vytloukalem mluvit, nebo kdo ho aspoň někde viděl …?!

Dobrá. K tomu se jetě dostaneme. Teď by mě zajímalo, jak to bylo s tou neastnou operací těpána Gardoně? Asi se to stalo nedopatřením, ujal se místo Komárka vysvětlování předseda Otáhal. Lékař u toho nebyl. Kdy Gardoně přivezli do nemocnice, zdrel se ve vzdálenějí obci u nějakého naléhavého případu. Poslali za ním jednu z řádových sester, které slouí tady v nemocnici. Okamitě jí pak nařídil, aby připravili ihned vechno na operaci, e za chvíli přijede. Tak to také podle jeho příkazu udělali, ale lékař přijel na kole a za hodinu, protoe cestou píchl dui … A mezitím dostal pacient narkózu.

Co je to za doktora? nedal jsem se odradit.

Je to starý, asi sedmdesátiletý Němec ..

Ale jetě včera jsem volal na velitelství v Ostravě, aby se tam obrátili na národní výbor a poslali sem nějakého českého lékaře… navázal Komárek a dodal: Tomu starému, Neumann se jmenuje, jsem nařídil, aby v nemocnici zatím jen vypomáhal, ale bez naeho svolení neprováděl větí zákroky.

To jako e by ses, mladíku, ujal lékařské praxe? neodpustil jsem si poznámku, přestoe Komárek udělal ve, co bylo v daném okamiku moné.

V té chvíli si asi oba mysleli, e jsem přijel jen kvůli jejich případu. Nechal jsem je zatím při tom, protoe jsem s Komárkem nemohl mluvit o sluebních věcech před třetí osobou. Zvlátě kdy se moje záleitost týkala vojenských věcí.

Proč dávali Gardoňovi narkózu, kdy nebyl doktor přítomen? Na to jste se nezeptal?

Zeptal, ale jeptiky říkaly, e počítaly s okamitým návratem pana doktora. Chtěly prý tomu nemocnému rychle pomoct.

Ale pomohly mu zatím do hrobu. Jaký byl na tohle názor policejního lékaře z Ostravy?

Narkóza to jinak jenom uspíila, ale byl tak dolámán, e by se asi z toho stejně těko dostal, stručně odpovídal Komárek.

Pane předsedo, obrátil jsem se na Otáhala, vy jste se s tím Gardoněm dobře znal?

Ano, byl zdejí rodák, celý kraj ho znal.

Kdo myslíte, e by mohl být jeho nepřítelem?

Předsedá chvíli neodpovídal, a tak Jsem se poopravil: Myslím tím, kdo mohl pana Gardoně tak nenávidět, e ho zabil…?

Na to vám nemohu přesně odpovědět, Já Jsem z Hvozdna, ale lidé hned u toho místa na silnici mluvili o nějakém Franzi Lanschovi.

Kdo to je?

Předseda asi nic nevěděl, a proto jen pokrčil rameny.

Za války u zbraní SS, pancéřová divize Adolf Hitler. Po prolomení východní fronty a obklíčení divize Rudou armádou se údajně jetě s několika esesmany probil na západ a vrátil se domů. Aspoň se tím chlubil před zdejími nácky. Jinak je synovcem Gardoňova souseda, nějakého Holzera..Komárek tady nezahálel, pokýval jsem pochvalně hlavou, ani jsem ho přeruoval.

… Jednou, jetě před okupací, Gardoň toho Lansche přistihl, jak tajně převáí zbraně z Německa k nám… Ale jestli natáhl ten drát opravdu Lansch, to se nedá zatím plně prokázat. Jetě před osvobozením Zvonová se Lansch z městečka ztratil a od těch dob se tu neukázal. Někteří starousedlíci vak tvrdí, e ho několikrát viděli toulat se po okolních lesích ..

Jetě tohle, říkal jsem si v duchu. Ono nestačí jedno, za chvíli budou na mně chtít, abych dělal jetě četníka nebo hajného a chodil s pukou po lese.

Probral jsem se ze zamylení, Komárek ádné jiné věci neměl, a protoe oba na mě koukali, e je teď asi řada na mně, tak jsem také začal:

Udělal jsi o tom protokol?

Ano. Jetě včera večer. Ale chtěl bych od vás slyet, jestli se mám tady s panem předsedou pustit do toho soupisu?

Samozřejmě, kdy u jsme tady, tak a to za něco stojí.

Asi jsem musel po těchto slovech vypadat jako zástupce Charity, protoe se předsedovi rozzářil obličej jako měsíček v úplňku Jako by na ta slova čekal.

Ani nevíte, jaký mi spadl kámen ze srdce. Z Prahy nám telefonovali, kdy dolo k netěstí s tím knězem, abychom okamitě udělali nový soupis. Sám nevím, jak se vůbec taková věc dělá, a lidí je tady v pohraničí jako afránu .Zítra přijedu hned brzy ráno a stavím se pro vás v hotelu. Ubytování půjde na konto správní komise. Polu vám, jetě dnes večer, po mlékaři nějaké konzervy.

Pak se s námi rozloučil a mně se to hodilo. Potřeboval jsem si konečně s Komárkem v klidu popovídat. Teprve teď jsem se pohodlně rozloil v křesle. Celé zařízení místnosti bylo napodobeninou barokního slohu, a navíc, na pohraničí této doby, docela Zachovalé. Patrně si zlatokopové do zámku moc netroufali, zejména kdy viděli před branou vojenskou hlídku.

Podívej se mladíku, začal jsem věcně, nejsem zde ani kvůli kaplanu Vytloukalovi, ani kvůli Gardoňovi. To přenechám tobě … a jakmile se dostanu k telefonu, oznámím to naemu éfovi. Dělej si na těch případech sám, a já, jestli mi to dovolí čas, ti budu do toho jen trochu kibicovat. To abychom na něco nezapomněli.

Jak jste se sem vůbec dostal…? osmělil se Komárek. K ránu mě sem přivezli letadlem a prý potřebují na mně něco důleitého, ale zatím ani vlastně nevím co Mám dělat na něčem společně s vojenskou zpravodajskou slubou. Ty s těmi případy taky pohni, protoe to jejich vypadá na delí dobu. A já bych tě měl rád při ruce. Je to docela nová práce, o kterou člověk hned tak nezavadí, a tobě by se to mohlo někdy hodit.

Komárek poslouchal a na nic dál se neptal, tak jsem pokračoval.

Představím ti dva civilisty, se kterými budu nejčastěji v kontaktu. Jsou to vojentí důstojníci, dosti vysoké are, a patrně zde budou vystupovat jako přísluníci naeho sboru. Tak nic nezkaz. A na nic se jich nevyptávej… Potom jsem udělal delí pomlku. V rohu okna se dostala nějaká moucha do pavučiny. Slunce svými paprsky se dotýkalo kulatého konferenčního stolku a dvou poltářovaných křesílek. Na osvětleném nábytku jsem si viml silné vrstvy prachu. Zámek byl oputěn a nebylo kastelána, který by se o něj staral. Snad jsem ani nechtěl, ale dalí slova mi vyla z úst velmi tie a asi i trochu otcovsky:

Hele, chlapče, to, do čeho lezem, nebude asi ádná procházka Petřínskými sady. Jde o nacistickou pionání sí. Proto měj jazyk za zuby … A mezi námi, já i ti důstojníci pomáháme naoko tobě. Ten soupis církevního majetku není patný nápad. Vyuij toho a navenek vystupuj víc jako člen správní rady nebo zemského národního výboru ne jako policajt. Tak se toho od lidí dozví mnohem víc…

Pane inspektore, přeruil mě náhle Komárek, vzpomněl jsem si na jednu, snad závanou okolnost, pokud jde

o Gardoňovu smrt. Kdy jsem vám včera posílal hláení, nějak mi to vypadlo z hlavy … Gardoně musil na tu osudnou cestu motorkou někdo vylákat. Před odjezdem mi výslovně řekl, e ho volal někdo telefonem. Ten ťněkdoŤ mu oznámil, e se stalo něco naléhavého za Malou Horou. Gardoň to jel proetřit. Telefonát jsem si u ověřoval na zdejí potě, ale zatím jsem nic konkrétního nezjistil. Jenom e ádný hovor ze Zvonová nebo Malé Hory na okresní správní komisi ve Hvozdně nepřepojovali. Pozoruhodná je ovem jiná věc: v kritickou dobu bylo prý přerueno spojení na lince Zvonov  Hvozdno …

A co kdy onen neznámý informátor volal přímo z Hvozdna?

Komárek zavrtěl hlavou.

Dobře si pamatuju, e mi Gardoň říkal, e ho volali odtamtud  tedy z Malé Hory nebo ze Zvonová.

Zatím případ s telefonátem nepoutěj ze zřetele. Poohlídni se po Gardoňových přátelích, případně nepřátelích, třeba na něco závaného natrefí. Kdyby tomu ovem bylo, jak říká, pak by lo jasně o zákeřnou vradu a případ by patřil do naí kompetence. V tuto chvíli, abych ti pravdu řekl, nevím, co si o celé věci mám myslet Chtělo by to najít přesvědčivý důkaz. Tak se dej do toho ., Nezapomínej ovem, e tvým hlavním úkolem je přijít na kloub záhadné smrti kaplana Vytloukala.

Je to snad nějaký zákon schválnosti, e kdy nainec započne rozmotávat nějaký případ, pak zcela určitě můe očekávat jetě přírůstek několika dalích trestných činů. A jindy, kdy není do čeho píchnout, samozřejmě se neobjeví ani náznak jakéhokoliv podezření. A já, v bláhové naivitě, jsem si myslel, e po válce lidi zrozumní.. dokonce jsem se domníval, e chlapci z naeho fochu od kriminálky se budou muset poohlédnout po nové profesi…

Mezi touto úvahou jsem se pomalu zaposlouchával do Komárkova vyprávění o ivotní odyseji těpána Gardoně. Pozorně jsem ji vyslechl a do samého konce. Více hořkosti nemohl osud přinést snad deseti rodinám, ne seslal na Gardoně, jeho enu i děti…

Pan Komárek má telefon ,,. rozlehlo se znenadání zámačkou chodbou, Tento rozkřáplý hlas, připomínající volání elezničářů od posunu, patřil vojákovi ve slubě. Vyruil mě nadobro z mylenek Komárek se kývnutím hlavy omluvil, odeel a já si začal dělat poznámky do zápisníku. Ono takových pár slov zachycených na papír je někdy lepí

ne hlava Edisonova nebo dokonce Einsteinova sebevyvýkonějí pamě můe někdy vynechat nebo nezaregistrovat třeba podstatný jev, ale z papírku se poznámka sama nevymae.

Ale ani u zápisků jsem dlouho nezůstal. Vyruil mě Komárek. Vlítl do místnosti jako bouřka a hnal se přímo ke mně .Vypadal zděeně.

Pane inspektore, ty enské jsou v tahu, chrlil ze sebe. Jaké enské?

Jeptiky přece, co měly v nemocnici slubu, kdy zemřel Gardoň. Chtěl jsem s nimi mluvit u včera, ale prý byly vystřídány a odjely do klátera ve Hvozdně, kde taky bydlí Dal jsem si je tedy předvolat na dneek ráno, ale právě teď mi telefonovala jejich představená, e lituje, ale ctihodné sestry Gertruda, civilním jménem Marie Krausová, a Elvíra, v civilu Anastázie Kalová, které měly slubu na operačním sále a dávaly Gardoňovi narkózu, byly jetě včera zařazeny do transportu a odsunuty do Německa. Copak byly Němky?

Ano. Tady jsou řádové sestry vesměs německé národnosti.

Sakra, to se nám to pěkně zamotává!

To jo, protoe ten starý lékař prý odjel s transportem taky.

Volejte ihned do Ostravy, a vlak v nejblií stanici zastaví a vechny tři hezky vrátí…

To jsem chtěl udělat, ale centrála mi oznámila, e s Hvozdnem a tím i Ostravou je přeruené vedení. U někdy od jedné hodiny v noci.

Odkud představená volala?

Tady odtud, ze Zvonová.

A proč ti to neřekla hned?

Prý mě nechtěla v noci ruit.

To jsou ale ohledy! Řekni v telefonní centrále, a ihned obstarají spojení s Prahou, kdyby to mělo být třeba pres Varavu, Zdůrazni, e je to státně důleitý hovor Nebo sí vymysli něco chytřejího, ale proboha jednej rychle jo, a kdy bude v tom telefonování, tak zavolej tu sestru představenou, a tedy přijde na pohovor sama. A jestli se ji nebude chtít, tak e si pro ni polu eskortu

Sotva Komárek odeel, uslyel jsem zvenku hluk automobilového motoru. Vyhlédl jsem z okna a uviděl oba zpravodajské důstojníky, jak se domlouvají s naí hlídkou u vrat. Zavolal jsem na ně a voják je ihned pustil do budovy. Teprve teď jsem měl příleitost důkladně si je prohlédnout. Věkem byli proti mně mladíci. Podplukovníku Huckovi mohlo být tak kolem čtyřiceti let a Stanislavu Jánovi ne víc ne pětatřicet. Oba urostlí, mladí blonďák, starí měl vlasy katanové.

Stačili jsme si vyměnit pár bezvýznamných slov, kdy se vrátil Komárek. Trochu se zarazil, zřejmě měl pro mě důleité sdělení, a nevěděl, jak do toho. Předeel jsem ho.

Karlíčku, to jsou nai noví spolupracovníci, a to je soudruh Komárek z naí praské centrály. Dělá na Jednom zamodrchaném případu a stopa ho přivedla a sem .

Podali si vzájemně ruce a Komárek konečně spustil:

Pane inspektore, jejich představená prý mezitím odcestovala do klátera ve Hvozdně.

Hele, to u vypadá, jako kdyby si tady chtěl někdo hrát na schovávanou. Ihned se vyprav do Hvozdna. A tam ji pěkně vyslechni.

Ale autobus jede a k večeru … 

Sakra, tohle je práce, ulevil jsem si.

Máte nějaké potíe? zeptal se mě podplukovník.

Ve stručnosti jsem mu vyloil celou Vytloukalovu i Gardoňovu historii. Jána zajímal způsob, jak se s Gardoněm vypořádal protivník.

Říkáte přes cestu napjaté ocelové lano …?

Nečekal ani na odpověď a cosi začal vytahovat ze svých objemných kapes. Potom před Komárkem rozevřel brourku psanou v německém jazyce. Nalistoval stránku jedenáct a ukázal na kresbičku, kde byla tato smrtící překáka velmi názorně nakreslena. Dva vzrostlé stromy v kolmé poloze proti sobě a spojující je drát.

Kdy to Komárek spatřil, nejdříve se překvapeně podíval na Jána a potom na mne. V jeho očích bylo něco, jako by ode mne ádal pomoc.

Tak přesně to bylo! stačil ze sebe vyrazit.

To je brourka vydaná pro wehrwolfy tajným nacistickým vojenským tábem v roce 1944 a jmenuje se ťMalá válkaŤ, doplnil podplukovník Hucek.

Teď bychom potřebovali vědět, jestli ta překáka tam byla nastraena jen tak pro někoho, nebo speciálně na Gardoně? vrtalo hlavou Komárkovi. Jenom jak se dostat rychle do Hvozdna?

Vy tu nemáte auto!? zeptal se Komárka podplukovník.

Zavrtěl jen hlavou. A já se nechtěl míchat do hovoru, jinak bych musel vysvětlovat, e nemáme auto tady, ani

nikde jinde. Ty tři trofejní mercedesy po praském gestapu se přece nemohou nazývat vozovým parkem velitelství Sboru národní bezpečnosti.

Trochu trapnou pomlku přeruil podplukovník Huček.

Dovede někdo z vás řídit vůz?

Řidičský průkaz mám od té doby, co mě přijali k policii, ale sám jsem za volantem neseděl dobrých dvacet let. A tak jsem o papírech, opravňujících mě k řízeni vozu, raději pomlčel.

Já jezdil v Praském povstání s náklaďákem. zachránil nae barvy Komárek.

Zítra budete mít k dispozicí jeden osobní automobil, ale bez oféra. Jestli se teď potřebujete rychle dostat do Hvozdna, tak vás tam odveze ná vojenský díp..

V

Vdycky jsem si myslel, e hranatý nákladní automobil s malými okénky, který budí dojem plechového domečku na kolečkách, je v armádě určen pro pobyt důstojníků v terénu. Teď jsem vak koukal kolem sebe a nemohl se vynadívat na obrovskou sple různých rádiových přístrojů, indikátorů, ampliónů, mikrofonů, klíčů na Morseovu abecedu a řadu dalího zařízení, které ani neznám. Tenhle pohyblivý domeček stál uprostřed lesa na malé mýtince, která byla protkána takovým mnostvím antén, e to z nevelké dálky od lesa vypadalo jako pohádkově velká pavučina.

Na střee podivného automobilu se neustále v nepravidelném rytmu otáčely dvě mení kruhové antény. Povely k pohybu dostávaly od členů posádky, kteří s leteckými sluchátky na uích vechny ty roztodivné přístroje obsluhovali. Podplukovník Hucek mi oba mue představil.

Soudruh Hubáček a tady soudruh Pokorný. Letečtí navigátoři. Mají za sebou bitvu o Anglii, souboje nad Německem, ke konci létali v naí kombinované divizi v Sovětském svazu a se svými stroji úspěně zasáhli do vzduných bojů o Ostravu. Proč jsme je přivezli sem? Aby nám jako radisté pomáhali, pokud to bude třeba… To by pro začátek stačilo, a teď rychle do práce…

Za tu dobu, co jsme na vás, pane inspektore, čekali na letiti a potom cestovali společně, se toho, aspoň v éteru, mnoho událo. Předně skupina Oscar nezpozorovala, e jsme na poslechu. Několik hodin po včerejí naí akci a hlavně dnes k ránu se jejich vysílačky ani nezastavily. Podle vzájemné výměny radiotelegramů jsme nabyli dojmu, hlavně tady Standa je toho názoru, e nai pročesávací akci v prostoru Praděd povaují jenom za namátkovou.

Potom začal hledat mezi rozházenými papíry po stole radiovozu ten pravý. Kdy jej nael, pokračoval.

Oscar 3 hlásil splnění rozkazu, za který byl obratem Oscarem 0 pochválen. Tenhle radiotelegram nám pomohl asi objasnit jednu ze záhad. Kdy jsme vám dneska k ránu vyprávěli o naí akci v prostoru Praděd, tak jsme se vám tuím zmínili, e začala bezprostředně potom, co ukončil

vystlání Oscar 8, alias Zeňkin. Na něho jsme se zaměřili a také hlavně po něm li. Dostali jsme ho, ale jeden z jeho skupiny nám unikl. Byl to pravděpodobně mu s vysílačkou ..

A nemohl někdo, třeba po přepadení vaeho vozu, aparát sebrat? zeptal jsem se podplukovníka.

Pravděpodobně ne, útočníkům mnoho času nezbylo. Na přepadení měli pouze několik málo minut.

A přesto vám unikli? provokoval jsem.

Ano. Musí buď tu mít vybudované důkladné skrýe, anebo se u někoho schovali.

Kde byl vůz přepaden?

Podplukovník vytáhl na pomoc mapu.

Tady to bylo, několik desítek metrů od potůčku Moravice. Máme podezření, e útočníci se po akci stáhli buď do Zelené Louky, nebo se dostali a do Stráe, a třetí monost úniku měli na jihu ve Studené. Zatímco mení osady jsme nenápadně prohledali, v těchto větích obcích to nelo. Způsobili bychom mnoho povyku, co by bylo spí na závadu ne k prospěchu. Ale vrame se teď k vysílačce. I kdyby někdo mrtvému Zeňkinovi anebo oběma zastřeleným esesákům miniaturní vysílačku sebral, tak bychom to poznali. Kadý radiotelegrafista toti nosí s sebou po kapsách to nejnutnějí, co potřebuje v případě závady k opravě. Několik drátků, náhradní ampliónek do sluchátek, pár elektronek a podobně. Nic takového jsme ale u ádného z mrtvých nenali…

Moná e tyhle věci s sebou zrovna neměli. I to je třeba brát v úvahu … namítl jsem.

Taky e jsme brali, pane inspektore, vmísil se do řeči Ján, jene podobnou domněnku vyvrátil radiogram, který se nám krátce po útoku na auto podařilo zachytit. Vlastně známe jen část depee, protoe byla vysílána na jiné frekvenci, ne na jakou jsme byli připraveni. Ale i z toho torza, co se nám dostalo do sluchátek, lze vyvodit, e Zeňkinův radiotelegrafista unikl. Zřejmě chtěl o celé akci podat urychleně zprávu, proto v časové tísni ani radiodepei neifroval. Vyslal ji v přímé řeči, samozřejmě německy. Důstojník mi podal text depee.

… BYL ODVEZEN… REM NA… LENOU… OSCAR 8.

Oscar osm? Ale to by přece znamenalo, e osoba, která se touto ifrou podepisuje, je někdo jiný ne Zeňkin, uvaoval jsem nahlas.

Domnívám se, e celá věc je daleko prostí. Oscar osm bude nejspí označení pro Zeňkinovu radiostanici, nikoli pro určitou osobu. Stanice nebyla patrně instruována, aby si po nenadálé sitauci změnila krycí značku. A tak volala jetě pod ifrou Oscar osm.”

Jestli je tomu opravdu tak,” ozval se podplukovník, známe také odpověď na otázku, proč byl a nápadně rychle přepaden automobil se zajatým Zeňkinem Kdy si doplníme chybějící písmena v torzu radiogramu, dostaneme tento text: … BYL ODVEZEN SMEREM NA ZELENOU LOUKU. OSCAR 8… Kdo měl být odváen na Zelenou Louku, je jasné.”

Pak si ovem můeme snadno domyslet, začal jsem kombinovat, co v chybějící části radiodepee hlásili, e Zenkin, čili Oscar, byl raněn ..

Zcela správně,” nedal mi domluvit podplukovník. Svědčí o tom toti dalí, tentokrát u ifrovaná depee, vysílaná odněkud z východní strany kontrolované oblasti zanedlouho po přepadu automobilu s raněným Zeňkinem. Jak jsem říkal prve, depee byla určena skupinám Oscar 3 a Oscar 5 s příkazem, aby zabránili Zeňkinovi vypovídat před naimi orgány. Co je vak na této depei důleité, je fakt, e ji vysílal Oscar nula. Tedy ifra, o její existenci jsme dosud neměli ani tuení. Zatím jsme věděli pouze o stanicích Oscar jedna, tři, pět, sedm, osm, devět a jedenáct. Teď se tedy objevila i nula. Je to po stanici Oscar osm druhá ifra, která patří k sudým číslům. Kdy uváíme, e příkazy vydávaly jen stanice s iframi osm a nula, je víc ne jisté, e se za nimi skrývají rezidenti nacistické pionáe, kteří jsou podrobně zasvěceni do tajných plánů operace ÁTÉ.”

Začíná mí to být jasné,” řekl jsem, kdy se podplukovník krátce odmlčel, Kdy se Oscar nula dověděl, e Zeňkin, nesporně pionání eso, padl do naich rukou, neměl na vybranou a vydal příkaz k přepadení automobilu, zabití řidiče a stráců a v případě, e zajatec nebude schopen útěku, tak i k jeho likvidaci. Co se taky stalo, protoe z depee Oscara nula víme, e skupina Oscar tři byla pochválena za splnění rozkazu.”

Podplukovník Hucek kývl souhlasně hlavou, ale neřekl nic. Také jeho druh dal přednost úvahám před řečmi. V duchu jsem jím dal za pravdu. Hlavou se mi honily mylenky, jedna hypotéza stíhala druhou, vynořovalo se dedesítky PROČ, na které jsem marně hledal správné PROTO. O jednom jsem vak vůbec nepochyboval. e likvidaci Zeňkina byl vyřazen ze hry vedoucí skupiny Oscar, co předpokládá, e ifra Oscar osm přestane existovat. Její úkoly převzal někdo nový a ten teď pouívá ifry Oscar nula. Dosud byl zřejmě v záloze pro případ, e by Oscar osm vybouchl. Podaří-li se odhalit totonost tohoto nového rezidenta, můe to být rozhodující krok k likvidaci celé skupiny Oscar…

Byl jsem tak zabrán do svých úvah, e jsem přeslechl slabé pípání ampliónu. Teprve cvaknutí banánky, kdy radista zapojoval sluchátka na ampliónek, mě vytrhlo ze zamylení. Pípání ruilo mnoho jiných signálů, ale ná odborník vytrvale otáčel knoflíkem, a se mu podařilo odruit neádoucí umy. Tuka v jeho ruce rychle kmitala a zapisovala do kolonek vyznačených na papíře srozumitelná písmenka. Papír se rychle zaplňoval. S napětím jsme čekali, a radista odloí sluchátka.

Důstojník Ján u to nevydrel, přeel k radistovu stolku a přes rameno se pokouel zachycenou depei přečíst. Zřejmě ani on z toho nebyl moudrý, protoe vyndal z kapsy klíčky a přeel do rohu kamiónu, kde byl zabudovaný malý trezor. Čistě z profesionálního zájmu jsem sledoval mechanismus zámku.

S touhle hračkou byste před ádným kasařem neobstáli, neodpustil jsem si upřímné rej pnutí.

Oba se rozesmáli a Hucek bodře dodal:

Je vidět, e odborník se nezapře. Ale tohle je děláno spí pro amatéry. Nemyslíte, e vyzvědač a kasař je na jednoho moc?

To máte pravdu. Jak pozoruji, vyzvědač dneka aby byl inenýr radiotechniky, lingvista, psycholog, ifrař v jedné osobě. A přitom jetě mluvil plynně několika jazyky.

Jene to jste zapomněl na chemii, logiku a kdovíkolik dalích vědních oborů, dodal s úsměvem podplukovník.

Mezitím Ján vyndal ze sejfu kovovou kulatou tyčku, připomínající logaritmické pravítko. Nahlédl znovu do nedokončeného textu nového radiogramu a začal pravítkem pomalu točit. Dělal to velmi soustředěně. Hucek i já jsme ho pozorovali. Chvíli to trvalo, ne v malých tabulkách podivného předmětu nael, co potřeboval. Potom sáhl opět do otevřeného trezoru a vytáhl objemnou kníku. Radista mu dal svůj popsaný papír a pokračoval v psaní na jiný.

Ján podle té kníky začal rozifrovávat dosud neznámý text. Stálo v něm: PŘESUŇTE SE DO PŘEDEM VYMEZENÝCH míst… přebírám řízeni akce… omezte

JAKÉKOLIV INFORMACE NA NEJNUTNEJÍ MlRU . . POKRAČUJTE V PRA … Dalí část radiogramu byla teprve vysílána, a tak jsme čekali na pokračování.

Podplukovník Hucek mezitím přeel od stolu k přístrojům umístěným na stěně kamiónu a společně s druhým radistou sledovali indikátory. Kdyby někdo pozoroval ná vůz zpovzdálí, tak by zjistil, e kruhové antény na střee vozu znehybněly. Hucek vytáhl ze stolu jinou mapu, byla to generálka Jeseníků a okolí, pomalovaná barevnými kruhy a trojúhelníky.

Kývl na mě, abych se na mapu blíe podíval .Tukou ukázal na červeně zakreslený bod. Nacházel se v prostoru mezi obcemi Novodvory a Vrchovany, poněkud jihozápadně od Studené, a vyznačoval místo, kde jsme právě stáli s pohyblivou radiolokační stanicí. Od červeného bodu zakreslil pak roziřující se kuel, který mířil vodorovně na východ. Octla se v něm města Zvonov, Hvozdno a dobrá desítka dalích obcí. Porozuměl jsem.

Jakou sílu má asi ta vysílačka? zeptal jsem se.

Podle slyitelnosti by mohla být od nás třeba jen pár kilometrů. Ale zrovna tak můe jít o vysílač střední velikosti, který pokryje daleko větí prostor. Takový přístroj se nedá ovem schovat v aktovce nebo v kufříku a hlavně musí mít silný zdroj elektrické energie.

Ján podplukovníka přeruil a podal mu zbytek zachycené a rozifrované depee.

… POKRAČUJTE V PRÁCI SAMOSTATNĚ… POUIJTE I JINÝCH KOMUNIKACI …OSCAR 0 …

To je pěkné nadělení, povzdechl si podplukovník Oscar nula je asi moc opatrný, kdy doporučuje novou formou dorozumívání. Zřejmě u začínají tuit, e nae odposlechová sluba je jim na stopě.

Moná, e Oscar nula si není jenom jistý, jestli Zeňkin nakonec přece něco důleitého nevyzradil, doplnil jsem podplukovníkovy úvahy.

koda, e jsme ho nemohli opravdu vyslechnout. Zdá se, e jsme protivníka podcenili a celou akci trochu uchvátali, uzavřel debatu Hucek.

Večer mě Komárek čekal před hotelem. U zdálky bylo vidět, e je netrpělivý. A protoe se oba zpravodajci nabídli, e bychom zbytek dne mohli strávit společně, pozval jsem je do svého pokoje. Přivezli s sebou nějaké konzervy, něco suenek a samozřejmě nechyběl ani rum. Pustil jsem se do jídla, které mi po celodenním nedobrovolném půstu obzvlá chutnalo. I kdy milovníkem suenek s vepřovým masem asi nikdy nebudu. Ale chleba nebyl, tak co se dalo dělat…

Celou tu dobu jsem pozoroval Komárka, kterému se ani do jídla moc nechtělo. Poznal jsem, e mi chce něco sdělit. No tak, mladíku, ven s tím ..

Jak dálnopis chrlil ze sebe zprávy, které během odpoledne získal a nyní mu leely na srdci.

Pane inspektore, předně jsme dostali zprávu z Prahy, e transport s odsunutými Němci, ve kterém byly i nae dvě ctihodné sestry z nemocnice a lékař, u přejel hranice do americké zóny Německa.

Tak v tomhle nás převezli, stačil jsem si ulevit.

Ctihodné sestry ale odjely transportem pod jinými jmény ..To nejen mě, ale oba zpravodajce udivilo, rovně zanechali jídla a společně se mnou čekali, co dalího z Komárka vyleze.

Z klátera mělo odcestovat, jak mi oznámil předseda okresní správní komise Otáhal, pět osob. Jejich enská řehole je samá Němka. No a tak si to dvě s těmi naimi jednodue vyměnily.

Předseda Otáhal byl z toho celý zkoprnělý, protoe sám transport překontroloval, ale kdo by si pomyslel, e se něčeho takového dopustí.., Obě ctihodné sestry, které zde výměnou zůstaly, jsme ihned s předsedou Otáhalem vyslechli. Ale mnoho jsme se od nich nedozvěděli. Tvrdily nám, e je ty dvě z nemocnice uprosily. A těmhle se prý u nás v Československu líbí.,.

To jste si přece od nich nenechali nabulíkovat?! nevydrel jsem.

Samozřejmě e ne, ale co se dalo u dělat? Vypadalo to, jako kdyby si z nás dělaly legraci. Tak jsem si nechal zavolat jejich představenou, říkají jí Hermína, ale příjmením se jmenuje Jágermanová. Kdy jsem se jí zeptal, co si to vlastně dovolují, tak se přede mnou na vechny rozzlobila a e se to prý stalo bez jejího vědomí.

Otáhal se na ni obořil, jak to, e cestují bez jeho vědomí z města do města, přece musí vědět, e bez povolení okresní správy komise nesmějí udělat ani krok. Odpověděla, e ztratila u těch dvou ctihodných sester respekt. Taky výmluva, e ano . Ale na otázku, proč i ona cestuje, jak se jí zlíbí, u odpověď nenala. A jetě byla tak drzá, e svalovala vinu na nae úřady. Proč prý transport řádně

nezkontrolovaly. Nakonec se nám málem rozbrečela, co e si chudinky sestry tam, v neznámé zemi, počnou, kdy nemají vlastně ani své doklady ..

Měli jste ji dát na místě zavřít, vybuchl Ján rozhořčeně. A s ní i ty dvě, co přenechaly svá místa v transportu chráněnkám Jágermanové.

Tím bychom nic nevyřeili, namítl jsem.

Komárek pokračoval:

Předseda se mi duoval, e odteďka bude kadou sestru jaksepatří kontrolovat.

To u bude asi zbytečné, dají si napřítě setsakramentský pozor. No, a na kaplana Vytloukala ses nezeptal? připomněl jsem Komárkovi jeho původní úkol.

Myslel jsem, e bude lepí nechat to na ráno A potom, představená tak vechno hrála, e by mi stejně nic neřekla. Ráno se po Vytloukalovi poptám raději někoho jiného 

A to si myslí, e některá z jeptiek bude mluvit jinak ne představená? Nevadí, mladíku, mě napadá něco jiného. Kdy s námi hrála divadlo, proč bychom my nemohli udělat něco podobného? Aspoň hned uvidíme, na čem jsme. Vrátila se ta tvoje Jágermanová vůbec zpátky do Zvonová?

Asi ano, protoe ve Hvozdnu chvátala, aby stihla autobus .

Tak dobře. Teď pro ni hezky zajdi a řekni jí, e se má ihned dostavit na zámek. Ne jí to vyřídí, my u tam budeme taky. No, a pak spěchej za námi.

Představená se dostavila na zámek v doprovodu jetě jedné jeptiky Myslela si asi, e ji dáme zavřít. Oba důstojníci zůstali za pootevřenými dveřmi vedlejí místnosti. Ani Komárka jsem nechtěl mít u sebe.

Jetě ne se vytratil k zpravodajcům, dolehl sem otevřeným oknem ze zámecké zahrady hukot dvoutaktního motoru. Poslal jsem Komárka okouknout, co se venku děje. Dověděl se od četaře, e teď, kdy zámek není nikým obhospodařován, stará se o údrbu parku a záhonů zahradník, který sem odněkud dochází. Vodu na kropení si přivádí motorkem, proto ten rámus … Tak jsem raději zavřel okno.

Jeptiky přivedl nahoru jeden z vojáků od brány. Zaklepal, dveře se rozlétly, voják srazil podpatky a obě eny v černém hábitu se postavily vedle dveří a mlčky čekaly.

Která jste ctihodná sestra Jágermanová? zeptal jsem se.

Já! odpověděla ta větí.

Její věk se nedal nikterak přesně určit. Mohlo jí být tak mezi čtyřicítkou a edesátkou.

Pojďte dál, posaďte se tady, a vy ..obrátil jsem se na druhou jeptiku, aspoň o hlavu mení, … počkejte venku. Jestli budete chtít pohovořit si se mnou, asi tak za hodinu vám budu k dispozici.

Úmyslně jsem oběma nedal ádnou jistotu, aby si nemohly předem dělat jakékoliv závěr. Díval jsem se upřeně na tu druhou, na tu postavou mení, a tím ji nepřímo vyzýval k odchodu. Několikrát nesměle přelápla, a pak vypochodovala. Sestra Jágermanová zůstala osamocena a posunkem odmítla přijmout nabídnutou idli. Bylo to takové panovačné gesto, e u jsem ji podruhé nepobídl, aby mi nevynesla spaní. V duchu jsem se zařekl: nevadí sestřičko, kdy chcete stát, prosím, mě nohy bolet nebudou. Na prsou měla na stříbrném masivním řetězu pověen takový divný kří, e mi okamitě připomněl nechvalně známá vojenská vyznamenání nacistické armády.

Dovolil jsem si vás pozvat, protoe jde o důvěrnou informaci  začal jsem ze iroka a pak jsem prohodil jakoby mimochodem:

Zkrátka, mluvil jsem v Praze s kaplanem Vytloukalem a ten mi říkal, e se byl tady u vás podí..

Vdy s vámi vůbec nemohl mlu. .  vyrazila prudce ze sebe a náhle zmlkla. V očích se jí kmitl strach.

Ukončil jsem to jednodue.

Tak vám, ctihodná sestro, mockrát děkuji. Nic jiného jsem vlastně ani nechtěl. Dnes je u pozdě, ale zítra si někdo od nás k vám zajde na besedu. Bez naeho vědomí se do té doby nesmíte ze Zvonová vzdálit. Nám by to komplikovalo situaci a vám, po tom vem, zcela určitě taky.

Víc jsem se o ni nestaral, vstal jsem od stolu a odeel do vedlejí místnosti za ostatními. S bleskovým výslechem jsem byl plně spokojen. Najednou na mne, po těch suenkách s vepřovým masem, přila taková ízeň, e jsem oba zpravodajce i s Komárkem přemluvil, aby li se mnou do hospody na pivo.

VI

Bylo víc ne jedna hodina po půlnoci, kdy na dveře mého hotelového pokoje někdo tie zaklepal. Trochu mi to trvalo, ne jsem se probral, protoe předtím jsem nemohl dlouho usnout. Nejdřív jsem se převaloval na posteli jako na trní a hlavou mi lítaly mylenky i promítaly se události z celého dlouhého dne. A sotva usnu, někdo mě zase budí.

Kdo je to? nevrle jsem zabručel.

Hostinský, ozvalo se tlumeně za dveřmi. Pojďte se na něco, pane inspektore, podívat.

Jestli mi, ty chlape, chce teď v noci ukazovat svoje svatební fotografie, tak tě namoudui srazím se schodů, říkal jsem si v duchu. Ale nedalo se nic dělat, hostinského hlas byl tak úpěnlivý. Natáhl jsem na sebe kalhoty a vylezl z pokoje. Přestoe na chodbě svítila jen slabá árovka, viděl jsem, e hostinský je celý vystraený.

Tak co se děje? vyrazil jsem na něj zhurta.

Po… pojďte se podívat! vyhrkl, chytil mě za zápěstí, pevně stiskl, a jsem ucítil jeho zpocenou ruku, a táhl mě vzhůru po schodech do podkrovní místnosti, kde bydlel. V pokojíku byla tma, ale vlekl mě a k oknu. U jsem myslel, e je to nějaký cvok. U okna ukázal rukou někam do dáli; Podívejte se!

Z mansardy byl výhled na Svatý vrch. Tohle poutní místo znám dobře, protoe jednou za mladých let mě sem poslal tehdejí můj éf, policejní rada Hajný, abych při pouti dopadl kapsáře, který tu kadoročně řádil.

V naznačeném směru tu a tam v samém sousedství kostelíka něco světélkovalo. Některá ze světýlek jako by zhasla a jiná se zase rozsvěcela. Bylo jich asi pět a co chvíli se pohybovala …

Musel jsem se típnout, jestli se mi vechno jen nezdá. Ale nezdálo, protoe mi hostinský zahučel do ucha;

Vidíte, to jsou wehrwolfové.

Trochu jsem ho uklidnil. Potom jsem ho poádal, aby mi půjčil klíč od hotelu, a el jsem vzbudit Komárka. kodolibě jsem čekal, jak bude Komárek nadávat.

U Jsem hotov! volal, sotva otevřel dveře.

Myslel Jsem, e ho v tu ránu vrátím zpět na postel Za trest. Takového chlapa snad dějiny nezaznamenaly já ho vyburcuju, a on se tváří, Jako bych mu nemohl udělat větí potěení.

Vysvětlil Jsem mu, oč běí.

Tak se tam půjdeme podívat, navrhl a v očích se mu rozsvítily malá ohníčky.

No, proto tě taky, mladíku, budím. Má pistoli?

Mám Ale není nabitá…

Jeímarjá, tak si to naláduj., za tři měsíce, co Jsi u sboru, sis u na to mohl nějaký čas vyetřit.

Neřekl nic a jen jsem slyel, Jak souká do zásobníku jednu patronu za druhou

Kdo tě to učil? ptal jsem se ho cestou.

Barikády Byl Jsem nejdřív v Karlině, ale tam se toho moc nedělo, tak jsme se přesunuli do Hybernské k Lidovému domu 

Já byl zase na Pankráci, ale tam nám bylo pořádně horko. nedal jsem se přetrumfnout.

Za pár minut jsme před sebou viděli rýsovat se proti obloze černou siluetu Svatého vrchu s barokním kostelíkem na samém temeni. To u jsme se začali domlouvat jen posunky. Úmyslně jsme li, vlastně se plíili, stranou od cesty Komárek se inul nahoru Jako lasička. Mně to tak lehce nelo, ale nijak jsem za ním nezaostával. Od vrchu k nám dolehly hlasy Čím více jsme se blíili k cíli, tím bylo lépe rozumět Poznali jsme, e je tam dokonce víc enských hlasů. Mluvilo se německy. Museli jsme bít opatrnějí. A třicet, Čtyřicet metrů před námi se otevřela scéna, kterou jsem nenael popsanou ani v nejfantastičtějí detektivce. Na zemi klečelo jedenáct jeptiek, s nimi dva mui. Vichni se modlili. Některé eny drely v rukou rozaté svíce a dlaní chránily plamínek, aby ho větřík nesfoukl. Komárek do mne opatrně strčil a hlavou ukázal na Jeptiku, která modlitbu předříkávala. Byla to Hermína, jejich představená, s kterou jsem měl večer krátkou diskusi.

V duchu jsem hostinskému nadával a litoval, e jsem ho sem nevytáhl taky. Komárkovi jsem naznačil, e tu nemáme co pohledávat, a opatrně, abychom je nevyruili v podivném náboenském obřadu, jsme se inuli nazpět.

Kdo to nezkusil, těko si dovede představit, jak je obtíné plíit se pozpátku. Zatímco kupředu lezete několik minut, zpátky se zdá, e to Jsou celé hodiny. Kdy u Jsme byli dole a hezký kousek cesty od vrchu, Komárek se nevinně zeptal:

Mám si, pane inspektore, tu pistoli zase vyprázdnit?

Jak je ctěná libost, odsekl Jsem.

Kdo vám o tom řekl?

Hostinský Je měl za wehrwolfy.

Ale stejně by mě zajímalo, co tam vichni dělali, začal mladík u rozumnějí hovor.

Viml sis těch chlapíků?

Ano, jeden byl kněz a druhý měl obyčejné civilní aty. Ale nejde mi do hlavy, proč se modlili zády ke kostelu. Při modlitbě by se přece měli otočit obličejem k oltáři.., A vůbec  k čemu ta komedie v noci ?

A neviml sis, co měli ti mutí u nohou? Byl Jsi přece Jen o něco vý 

Nejdřív Jsem myslel, e tam leí nějaké zbraně . . trochu se to lesklo Ale pak jsem zjistil, e to je obyčejná lopata a krumpáč 

Zatím jsme se vrátili k hotelu. Komárek mi popřál jetě jednou dobrou noc a já ani nevím, co Jsem mu na to zavrčel. Kupodivu asi díky neobvyklé procházce jsem usnul, jakmile se tělo ocitlo ve vodorovné poloze

Venku u bylo světlo, kdy před hotelem zahoukal klakson automobilu Vyklonil Jsem se z okna. Na náměstíčku stál Komárek s naimi zpravodajci a vesele na mne mávali Mezitím co jsem se oblékl a seel dolů, Komárek dokončoval popis naí noční anabáze. Hostinský mě chytil ve dveřích a ptal se, co to bylo.

,AIe lesní ínky vábily zbloudilé pocestné ..Neuvěřil a bylo vidět, Jak se rozzlobil. Rychle Jsem se poopravil.

Někdo tam nechal na schodech kostelíka rozaté svíčky .  Kroutil hlavou, asi se mu to nezdálo, ale nic u nedal na sobě znát. Potom Jsem ho poádal o zapůjčení lopaty a krumpáče.

Jakmile mě s tím nářadím uviděli přátelé, začali se Jako na povel smát. Důstojně jsem k nim doel a zeptal se zpravodajců: Co máte dnes na programu?

Podplukovník Hucek ukázal na nablýskaného černého opela-kapitána a dodal: Tady ten Je vá. V armádě doslouil a vám Jetě můe pomoct. Pak se vrátil k mé otázce Zatím nic .Rozestavěli jsme radisty tak aby přesně určili místo hlavní vysílačky. Doufejme, e se jetě ozve.

46

Okruh zabírá |en několik kilometrů okolo městečka Musímě čekat, nic jiného se nedá dělat 

To je dobře, zvu vás zatím na malou ranní projíďku, ozval jsem se. Pořád jetě nechápali, co zamýlím.

Teprve kdy se vůz rozjel a Komárek vytáčel první zatáčku, prozradil jsem jim svůj úmysl.

Komárek vám jistě vyprávěl o nočním výletu. Nejde mi do hlavy, e by se jeptiky chodily modlit a na Svatý vrch, kdy ve městečku mají kostélů a kaplí habaděj. A potom  krumpáč s lopatou si přece nebraly jen tak pro nic za nic .

Cestou bylo v autě ticho jako v kostele.

A kdy jsme se loudali na vrcholek kopečku, který svým vzhledem nikterak nezapadal do rázu krajiny, obrátil jsem se na Komárka!

Teď mě napadá, ke kterému z těch církevních řádů vlastně ty jeptiky patří?

V Ostravě jim řikali rytířky teprve předseda Otáhal mi řekl e jsou to řeholnice z Řádu německých rytířů..

Proto měla jejich představená na prsou ten podivný kří! A já myslel e nosí nějaké vojenské vyznamenání

Kdy jsme přili na místo, začal jsem neblií okolí ohledávat očima. U jedné z malých borovic byla kyprá půda a kořeny trávy trčely ven. Komárek začal zem opatrně rozhrnovat krumpáčem. lo to lehce a tak jsme se hned pustili do práce

Buďte opatrní a příli nechvátejte, co kdyby tam bylo něco zaminováno, nabádal nás podplukovník.

Ano, jeptiky a zbraně  smál jsem se.

Slunce povylezlo hezky vysoko kdy lopata pod tíhou lJanová těla na něco narazila. Jáma byla víc ne metr hluboká. Převzal jsem lopatu a sám začal jemně odhrnovat tmavou hlínu. Podle nárazů jsem usoudil e dole nejsou tvrdé předměty. Jetě chvilku a vichni jsme spatřili kousek látky. Bylo to něco jako pytlovina Odhrnul jsem letě trochu hlíny a spustil se do Jámy. Vytáhl kapesní nů a látku rozřízl

Vdy to je něčí tělo .  vykřikl jsem.

Znechuceně jsem z jámy vylezl a pořádně jsem si odplivl,

To Je divné, začal jsem, nejene tu není hřbitov, ale nebotíkovi nedaly za hlavu ani kří nebo aspoň kytku, jen ho zaily do rubáe .,

Take noční divadlo byl vlastně pohřeb. Prozkoumal

Mladíku, hezky se seber, nastartuj bourák, zajed do městečka a na úřadě zjisti vechna úmrtí v posledních čtrnácti dnech. Potom zavolej do Ostravy a mým jménem si bleskově vyádej sluebního lékaře .. policejního nebo soudního, to je jedno. Stav se na zámku, vyzvedni tam jednoho vojáčka a hned se s ním sem vra.”

Komárek, který se jistě jetě nevzpamatoval z překvapení, utíkal, jako by ho někdo honil Hlavou mi prolítla jeho ne zrovna zdvořilá slova, kdy mě znenadání poprvé uviděl ve Zvonově: ,,Určitě zde dolo k dalí vradě, protoe inspektor Číek má na tohle nos .. Jako by mi to darebák Jeden, přičaroval. I kdy se zatím o ádné vradě nedá mluvit Ani zpravodajcům nebylo moc do řeči.

Asi za půl hodiny se Komárek vrátil.

Přivezl s sebou vojáka a navíc i Jejich velitele četař pry musí vědět, k čemu slubu potřebujeme. Rychle Jsem mu to vysvětlil a oba zavázal naprostou mlčenlivostí.

Komárek mi mezitím stranou oznámil, co zjistil. Nebylo toho mnoho, ale kadá novinka Je pro člověka informací. Například na úřadě neměli zaneeno, e by tady v posledních Čtrnácti dnech kromě Gardoně, Jeho tělo teprve čeká na pohřeb, někdo zemřel Jedině snad, e se ve vesnici estnáct kilometrů odtud utopil chlapec. Jinak nic, co by bylo pro nás zajímavé

Četaře Jsme pak odvezli zpět na zámek a Já ho poádal, kdyby náhodou přijel úřední lékař dřív, ne se vrátíme, abv počkal

Na otázku zda chtěli zpravodajci Jet na malou exkurs! s námi, svorně přisvědčili. Ze zvonovské radnice jsme vytáhl Jednoho z novech úředníků byl to nějaký čerstvý přistěhovalec který přijel s celou rodinou dosídlovat pohraničí. A pak Jsme se ocitli před místním kláterem. Funkcionář správní komise zazvonil, a kdy nám dveře od fortny otevřela mladá Jeptika sluebně Jsem se Jí ohlásil

Pak Jsem Jetě dodal: ….. ctihodná sestřičko, včera Jsem se s vaí představenou, sestrou Tágermanovou. dohodl na návtěvě. A tady pánové Jdou se mnou, aby si prohlédli kláter a udělali inventuru .

Inventuru u před týdnem provedl kaplan Vytloukal. A o vai návtěvě mi sestra Hermína nic neříkala. Musím vás nejdřív ohlásit ..prohlásila věcně a přibouchla nám před nosem dveře.

Nezbylo ne čekat. Komárek, který chodil fortnou sem a tam, zahlédl, jak brankou v kláterní zahradě spěně vyel nějaký vousáč s objemnou aktovkou. Navíc si vzpomněl, e v něm poznal jednoho z muů, kteří byli v noci na Svatém vrchu. Sotva nám to vak stačil sdělit, vrátila se mladá vrátná a stroze oznámila, e mě představená Hermína očekává v hovorně.

A tady pánů, obrátila se na ostatní, se mám zeptat, mají-li k tomu povolení..

Zatímco ná úředník hledal po kapsách svůj průkaz správní komise, zeptal jsem se:

Jedno povolení jste přece musela vidět, kdy zde byl kaplan Vytloukal?

O tom nic nevím, protoe jsem tu sotva týden, odpověděla.

A kdo vám teda řekl, e tu byl před týdnem..,?

Trochu se zarazila a zase vedla svou.

U jednou jsem vám řekla, e jsem tu předtím nebyla a o té dřívějí návtěvě mě pouze informovali.

Mezitím k ní přistoupil ná úředník a ukázal legitimaci. Prohlédla ji a pokračovala v dohadování perfektní četinou.

Ale pánové, tady přece není napsáno, e jste oprávněni sepisovat církevní majetek.

Začala mě dopalovat, a proto jsem se jí zeptal:

Váená ctihodná sestro, jsem tady dobře v kláteře Řádu německých rytířů? A přitom jsem nespustil oči ze stříbročerného německého kříe, který měla na prsou.

Ano, jste, odpověděla stroze.

Tak byste si měla uvědomit, e jste dočasnými a přitom nevítanými hosty Československé republiky. Kdy jetě v nedávné době přicházeli vai soukmenovci do českých rodin, jednali trochu jinak…

Ukázal jsem jí průkaz od Sboru národní bezpečnosti a pozval ostatní dovnitř.

Jdu si pohovořit se sestrou Jágermanovou a vy sepite vechen inventář. Podle Koického vládního programu propadá majetek osob a organizací kolaborujících s německým faismem státu.

Drzost mladé jeptiky mi trochu hnula lučí.

Za branou klátera mě u ve dveřích jedné z místností očekávala Jágermanová. Pokynula rukou, abych veel do pokoje, který měl uprostřed masívní dubový stůl a čtyři těké idle. V jednom z výklenků byla socha nějakého svatého a naproti velký obraz Panny Marie. Čekal jsem, e se posadí, ale zůstala stát stranou a ruce si zastrčila do irokých rukávů hábitu Zůstal jsem také stát a přímo jsem se zeptal:

Ctihodná sestro, kde vude pan kaplan Vytloukal chodil?

Nevím, bylo mi jen řečeno, e zde byl. Zastupovala mě v té době sestra Elvira. Já byla zrovna v hvozdenském kláteře.

Ale tam kaplan Vytloukal přece také byl. Nebo snad ne?

Ano, byl, ale to já zase byla tady.

Zkrátka jste se pokadé minuli. Elvira byla ta ctihodná sestra, která odcestovala bez povolení z Československa a na cizí jméno?

Ano!

Ale vdy bydlela ve Hvozdně.

Správně, jene tehdy byla zde.

A smím vědět, kdo vás zastupoval za přítomnosti kaplana Vytloukala ve Hvozdně? Nebyla to rovně sestra

Elvira?

Nikoliv, tenkrát to byla ctihodná sestra Gertruda.

Snad to nebyla zase ta druhá, civilním jménem Marie Krausová, která poruila československé zákony stejně jako sestra Elvira? Ani jsem nečekal na její souhlas a pokračoval jsem. Jaká to vzácná náhoda! Zrovna ony se podílely na vradě pana Gardoně!

Co si to dovolujete, nařknout tak čisté osoby, jako byly obě sestry!

Pitva prokázala, e zraněný dostal nadměrné mnoství narkózy, aby co nejrychleji upadl do bezvědomí. A z něho se u neprobral. V tomto případě musím osud pana Gardoně dávat do souvislosti s členkami vaeho řádu, které navíc ilegálně uprchly z republiky. Nenechal jsem ji ani vydechnout. Kde máte kopie soupisového protokolu, které zde kaplan Vytloukal nechal?

Nemám je, asi si je sestry vzaly s sebou..

Dalí dojemná shoda. Ctihodné sestry Elvira a Gertruda neměly při útěku na starosti nic jiného ne sebrat seznam majetku. To nevadí, zatím vám děkuji za vzácné informage. Očekávám, e se v brzké době opět uvidíme. Uklonil jsem se a odeel za ostatními. U při prvním setkání jsem usoudil, e bude nejlépe výslech několikrát opakovat. A se představená trochu kvaří v nejistotě.

Seznámil Jsem své spolupracovníky, Jak dopadl výslech a upozornil je, e o tom, co Jsme v noci viděli, jsem se ani slůvkem nezmínil. Překvapily mě soupisy, zanesli tam pár staroitností, jako několik almar, stolů i stolků, křesel a dřevěných soch svátých.

Není soupis na takový kláter trochu hubený? podivil jsem se.

Něco vám ukáu, řekl Komárek a táhl mě do jednoho ze sálů, jeho stropní malba mi připomínala kostelní klenbu. Uprostřed místnosti visel nádherný křiálový lustr. Kdy jsem se před ním zastavil, Komárek mávnutím ruky dal najevo, e ho tato nádhera nikterak nezajímá a dodal:

To máme, pane inspektore, zaneseno, ale podívejte se támhle.

Ukázal na stěnu, kde visel obraz posledního soudu.

Tím se, mladíku, neznepokojuj. Je to dobře zhotovená kopie Rubense.

O to mi nejde, obrazům moc nerozumím. Ale podívejte se teď. Přistoupil k obrazu a sundal jej.

Teprve nyní mi bylo jasno. Ale do salónku právě vstoupila představená Hermína.

To je dobře, e přicházíte. Zrovna jsme si tady s kolegou povídali, e zde asi čas od času vyměňujete obrazy.

Malba stěny toti prozrazovala místa, na kterých dlouhou dobu visel obraz poněkud meního formátu, ne byl tenhle, jeptika zpozorovala, oč jde, ale pohotově odpověděla, e před půl rokem, kdy se odtud stěhoval velmistr Řádu Weltzski, vzal si obraz jako svůj majetek s sebou.

A komu tohle chcete povídat, sestřičko?, optal jsem se. Víte asi lépe ne já, e le je hřích, a kdy je to z úst církevní osoby takového postavení jako vy, tak to by pámbu měl trestat dvojnásob. Nebo nám chcete namluvit, e v kláteře enské řehole bydlel mu? A kdy nebydlel, tak proč si tu věel obrazy? Nebo ty obrazy byly bezcenné a při útěku před frontou si na ně vzpomněl jen tak náhodou? Na to přece člověk nemusí studovat theologii, aby věděl, e vstupuje-li do církevního řádu, stává se vechen soukromý majetek majetkem řádu a víc na něj nemá právo. Jinak bych to musel klasifikovat jako obyčejnou kráde pana velmistra Weltzského.

Pan velmistr se s částí naí řehole přestěhoval do Německa …

Kam? přeruil jsem ji.

Do Pasova ..

Jaká je to zóna?

O to se Já nezajímám odsekla.

Nedal jsem se. Překvapila mě náramná čistota celého sálu, a tak jsem to riskl. Přistoupil jsem ke stěně, na které do nedávná visel patrně vzácný obraz, a odstrčil od ní pohovku. Očekával jsem to. Pro Komárka to bylo překvapení a Jágermanová se přinejmením cítila trapně. Na parketách pod pohovkou leely kousky malty. Ve nasvědčovalo tomu, e někdo narychlo přibíjel pro nový obraz větí skobu.

Já vím, ctihodná sestro, e teď byste mi chtěla namlouvat něco o patném úklidu. Ale raději vás ochráním od dalího hříchu. Podívejte se!

el jsem ke druhé pohovce, která stála zastrčena v koutku výklenku nedaleko dveří, klekl jsem si a prstem sjel po parketách pod ní. Udělal jsem to tak, jako nám to dělávali zupáci na vojně, kdy mermomocí chtěli vojáčkům dokázat, e jsou prachobyčejní omezenci, kteří k nim z civilu přili na dovolenou .Můj prst byl nepatrně zapiněn.

Tady u dveří, kde se daleko víc práí, je vzorná čistota. To znamená, e se zde minimálně jednou týdně uklízí e by se půl roku zapomínalo zrovna na místo pod pohovkou? To je velká náhoda, jako s těmi dvěma ctihodnými sestrami z nemocnice.

Kdy Jsem se jí ptal, kdy opravdu byl obraz odtud odcizen, mlčela.

Jakou hodnotu má obsah tabernakula na oltáři ve vaí kláterní kapli?

Je bezcenný. Vechno je pochromováno nebo pozlaceno. odpověděla.

.Zatím vám děkujeme za informace. Jsem přesvědčen, e spolu budeme takřka v denním styku.

Venku jsem se rozloučil s úředníkem z komise a poádal ho, aby udělal o jednu kopii seznamu pro nás navíc. Potom jsme si s Komárkem a oběma zpravodajci vlezli do auta.

Prosím, jetě nepojedeme. Potřebuju si vechno trochu promyslet. Je tady mnoho nejasností. Potvrdil to i rozhovor s představenou. Samozřejmě je to jen hypotéza, ale asi nebude daleko od skutečnosti…

Kaplan Vytloukal je musel překvapit. Nečekaly, e nae úřady začnou pracovat tak rychle. Vytloukal svou funkci vykonával zřejmě moc poctivě a zanesl do lejster i cenností, které jeptiky chtěly schovat. Kdy se po Vytloukalově návtěvě vzchopily, měly pak jediný cíl: dostat jeho soupis. A tak se snaily odtransportovat ty dvě jeptiky, které jim kryjí záda. Předně byly s Vytloukalem, dále mají kopii seznamu majetku a navíc dělají i kulisu v Gardoňově případu, začal jsem rozvíjet fantazii. A Komárek hned na mne navázal.

Gardoň toho přece musel o Vytloukalově pobytu vědět víc. Sám mi řekl, e s Vytloukalem chodil. Ale kde vude, to neřekl. Chvátal..

Za holkama jistě ne. Určitě měl na mysli sluební věci. A to byl asi ten seznam majetku. To je dost pravděpodobné napovídal jsem mu.

Copak by se kvůli několika věcem sníily k tomu nejhorímu?, zapochyboval Ján.

Existují lidé, kteří kvůli desetikoruně zabijí svého příbuzného … A tady určitě nelo jen o nějakou stovku . . nesouhlasil jsem s jeho názorem.

Ale jsou to přece církevní osoby..přiklonil se na Jánovu stranu Komárek.

To mě taky nejvíc zaráí, prozradil jsem jim své slabiny, ale potom jsem začal počáteční mylenku hájit.

Copak ten kaplan Vytloukal, kdy skákal z rozjetého rychlíku, za sebou opravdu zavřel dveře nebo okno?

To by pak klidně před takovou promylenou sebevradou mohl sníst i svou koenou aktovku se vím, co v ní bylo, přidal se Komárek.

Předně musíme jednat. Myslím, e ten chlap, kterého jsi, Karlíku, zahlídl, není odtud. Jinak by asi nechodil s napakovanou takou v tak kritickou dobu. Je potřeba zjistit jeho totonost. Ale nesmíme vzbudit zdání, e jdeme po něm. Já zajdu na potu a zavolám do Ostravy, vyádám si několik lidí, kteří provedou namátkové kontroly ve vlacích a autobusech. Nevím, jestli to vyjde, ale zkusit se to musí. Ty půjde se mnou a pořádně jim ho popíe. Navíc poádám ostravské velitelství SNB, aby nám poslali přehled o činnosti řádu ve zdejím kraji. A mohu něco chtít i od vás? obrátil jsem se na důstojníky Kdy souhlasili, poádal jsem Je, aby lékaři na zámku oznámili, e musí okamitě a v naprosté tichosti ohledat mrtvolu. Tělesné pozůstatky a pak za asistence vojáka převezou do Ostravy k pitvě.

A nepřijde-li nám do toho nic neobvyklého, mohli bychom se sejít před večeří v zámku, uzavřel jsem besedu v autě a rozloučil se tak s naimi zpravodajci.

VII

Večer Jsem nael oba zpravodajce v kanceláři zámku. Jak připravují pro čtyři osoby večeři, Jako kdyby lo o nějakou recepci. Vypadali, e mají starosti.

,Je něco nového? Ozvala se vysílačka, zeptal Jsem se.

Zavrtěli hlavou

To chce trpělivost, utěoval Jsem Je, ale zároveň i sebe.

Čekali Jsme na Komárka, kterého vak podle úmluvy volalo ostravské velitelství. Kdy někdo zaklepal, myslel Jsem, e u Jde, ale místo něho se ve dveřích objevil mu střední postavy s malým kufříkem v ruce. Představil se Jako doktor Zikmund z ostravské kriminálky, Za první republiky Jsem vechny odborníky, kteří měli s mými rezorty co dělat, dobře znal. Ale teď se objevila celá řada nových tváří a jmen. Příjmení tohohle doktora jsem znal Jen z doslechu. Za války dělal patologa u soudního lékařství v Brně a v květnu byl povolán k Bezpečnosti.

Tak co nesete za novinu, pane doktore? přivítal Jsem ho a hned pokračoval: Hezky si sedněte, vidíte, u Je přichystáno I pro vás, zalhal jsem si.

Poděkoval a usadil se za stůl. Nedal se dvakrát pobízet a s chutí se pustil do Jídla. Také Komárek se zničeho nic mezi námi objevil Byl trochu udýchaný, ale stačilo, abych na něho mrknul, hned pochopil a zůstal zticha. Dal Jsem mu k jídlu něco ze svého a společně jsme se zaposlouchali do doktorova rezultátu

Ten voják mi musel mrtvolu vyhrabat. Proto to tak dlouho trvalo Je to tělo staré eny, asi sedmdesátnice. Zemřela asi před dvěma dny. Předběně můu na takových devadesát procent prohlásit, e zemřela normální smrtí Příčina: slabé srdce, infarkt Ale hláení vám, pane inspektore zalu teprve, a provedu pitvu a udělám některé nutné zkouky v laboratoři v Ostravě. Chci si být svým poznatkem zcela jist .

Byla to novinka, s kterou jsme vůbec nepočítali. Doktor se nadechl a pokračoval

Moná, e jste mým zjitěním trochu zklamáni, bohuel, ale nic jiného a podstatnějího jsem nenael Ale přesto snad něco, co vám moná pomůe. Při ohledávání těla zemřelé vypadl jí z dlaně tento amulet.

Ze svého kufříku vytáhl balíček z novinového papíru. Z novin vypadl na stůl černostříbrný kovový německý rytířský kří. Byl stejný, jaké jsme viděli na prsou jeptiek.

To je ve, co jste zjistil? zeptal jsem se.

Ano, ale snad toho bude víc, omlouval se.

Kdepak, tak jsem to nemyslel. Vae poznatky jsou pro nás hodně překvapující a velké díky za ně. I tak je toho dost. A tahleta věcička, ukázal jsem na řádový kří, není taky k zahození.

Doktor Zikmund pomalu dojídal chleba se pekem. Chvátal, aby byl zase v Ostravě. Ani jsme ho nijak nezdrovali. Ujistil mě, e dal vechno do původního stavu a po pitvě mi dá vědět. Ostatně, jak se později ukázalo, pitva zesnulé jen potvrdila lékařův počáteční názor. Infarkt.

Vechno je to velice zajímavé, načal jsem po doktorově odchodu rozhovor. Ukazuje se, e tam pochovaly příslunici své řehole. Ale proč ji takhle pohřbívaly, je mi záhadou. Kdyby lo o něco moc nekalého, nesvítily by si přece na tom vrchu svíčkami…

Ale proč ji zakopaly mimo hřbitov a bez kříe..připojil se Komárek.

To se snad dá zjistit hned. Poleme jednoho z vojáků pro zdejího hrobníka.

Komárek se el domluvit s vojáky. Byl zpátky jedna dvě. zřejmě u četař dostal od ostravské posádky příkaz, aby nám jeho miniaturní jednotka byla k dispozici.

Abychom zatím ukončili noční i ranní záleitost: Zítra dáme zhotovit přesný jmenný seznam vech jeptiek z městečka a ty, Karlíčku, dá toté udělat ve Hvozdně. Jen tak budeme mít aspoň jakous takous kontrolu.

Sotva jsem domluvil, byly na chodbě slyet hlučné kroky. Kdosi zaklepal. Do místnosti veel jeden z vojáků, v ruce drel papír.

Telegram pro pana Číka. Zrovna teď ho přivezl nějaký člověk.

Poděkoval jsem mu a vojáček odpochodoval. Strhl jsem ochrannou nálepku a začal hlasitě číst:

V ELEZNIČNÍ STANICI PORICI N BYSTRICI NA TRATI ZVONOVOLOMOUC BYL ODPOL KONTROLOVÁN OS VLAK SMĚRUJÍCÍ DO OLOMOUCE = OBDRENY POPIS DOBRÉ ODPOVÍDAL OSOBĚ S PRŮKAZEM ZNĚJÍCÍM NA JMÉNO

55

DR. ERNEST SCHESTAUBER = JE ZAMĚSTNÁN JAKO TAJEMNÍK ZEMSKÉHO NÁRODNÍHO VÝBORU V PRAZE ta s DO TAZEM V CENTRÁLE BARTOLOMEJSKA JSME DOSTALI TO E JMENOVANY SCHESTAUBER JE ČLENEM CÍRKEVNÍHO RADU TOVARISTVA JEÍOVA (JEZUITA) DOKTOR THEOLOGIE zaměstnaní souhlasí STOP POPIS ROVNĚ STOP = = TO JE VSE Z BARTOLOMEJSKE STOP U CESTUJÍCÍ OSOBY S ODPOVÍDAJÍCÍM POPISEM BYLA I OBJEMNÁ AKTOVKA STOP KONTROLOVÁN BYL CELY VAGON STOP ZMÍNĚNA OSOBA NEMOHLA MIT PODEZŘENI STOP VELITEL SOCHUREK OSTRAVA STOP.

To je tedy dobré, vechno souhlasí. Dobře, e jsme je upozornili, aby se podívali, jaké má ta osoba zavazadlo, a přitom jim neřekli, e víme, jak má nabitou aktovku. Máme aspoň nějakou jistotu, e pan Schestauber bude ten, koho Komárek zahlídl vycházet z klátera.

Ani jsem nestačil domluvit a objevil se mezi námi starí mu asi mého věku, sundal si s hlavy pomačkaný černý klobouk a začal jej moulat v ruce. Komárek k němu přistoupil, vzal ho přátelsky pod paí a zeptal se:

Vy jste pan ..

Gondek Jan … hrobník …

Tak pojďte hezky dál a sedněte si, začal Komárek. Líbilo se mi, jak ikovně se umí dát do řeči s člověkem, od něho se potřebuje něco dozvědět. Diplomat by řekl: Umí navodit přátelské ovzduí.

Tak, pane Gondek, vy tuhle práci u děláte dlouho? pokračoval Komárek.

Ano, přes třicet let. Ale je to moje druhá fuka. Tou první je truhlařina ..

Vám se ale penízky musí jen sypat, mít dvě řemesla. Vdycky nebotíkovi přiříznete rakev a hned ho i s ní doprovodíte na jeho poslední cestě …

To se moc dobře říká, milej pane, ale skutečnost je jinačí, zvlá u nás.

Co to, máte nějaké potíe …?

No mám a nemám. Hlavně  měl jsem.

Jak tomu máme rozumět, e potíe byly, ale u nejsou

Tak docela pravdu nemáte, ale myslím, e mi rozumíte. Tady tu a tam někdo přece jen umře, ale tam u nás na Humpolsku, tam je vám ňákej zvlátní kraj. Lidi ne a ne umírat. Vosumdesátiletejch je tam habaděj a na stoletý by vám prsty na rukou nestačily ..

Děda se na chvíli odmlčel, protoe podplukovník Hucek mu podával plnou skleničku. Pořád nechápal, co s nim chceme dělat, ale odlívku si vzal a čichl k ní. Jakmile poznal, e má ostřejí obsah, Jedním doukem Ji vyprázdnil. Spokojeně si mlaskl a pokračoval Jako by se nechumelilo:

… no a tak tam Jeden Jen ivoří..

Počkejte, pane Gondek, teď jsem vám asi moc nerozuměl. Stále s ním mluvil jen Komárek. Chcete tím říct, e tady nejste dlouho ..?

Ba, právě tak. Moje mi asi přede dvěma měsíci povídá: Tady ti u těstí nepokvete a já bych se chtěla mít aspoň na starý kolena lip, sebereme těch svých pár vestek a pudeme taky do toho pohraničí. No a protoe mám tady néjčko sestru, která se tu u Olomouce provdala, tak sem jí napsal. Ta mi hned vodepsala, e ve Zvonově je volný místo hrobníka. Víte, ten přede mnou byl Němec a nečekal ani na vodsun. No a hlavně pro tu truhlařinu je tady práce habaděj.

Tak jste tady asi est neděl…?

Kdepak, u sedům

A pohřbíváte hodně?

Ale kdepak, lidem se teďkom pó válce pod drn nechce. Zrovna kdy jsem přijel, tak tu zemřel jeden starej Němec a vod tý doby, jako kdy utne. A teďkonc se zabil na mo torce nějakej Gardoň, ale ten byl zpopelněnej..

Víc toho ná hrobník nevěděl. Proto jsme se s ním rozloučili a Komárek jej vyvedl ze zámku ven.

Dalí informaci jsme měli za sebou. Kdy se dává dohromady takový případ, musí člověk znát aspoň větinu faktů. Třebae některá jsou zdánlivě nepatrného významu. Dělat případ, to znamená sestavovat obrovskou mozaiku z nepatrných poznatků, jejich závěrečný obraz musí pomoci k dopadení pachatele. A hrobník nám dal takových zjitění hned několik. Předně, e asi novému hrobníkovi nemohly jeptiky důvěřovat. Proto tu mrtvou pochovaly mimo hřbitov. Proč s ní ale nakládaly tak tajuplně, jsme sí zatím nedovedli vysvětlit. Bez zajímavosti nebyla ani přítomnost jezuity Schestaubera na pohřbu. Také druhého mue v kněském rouchu jsme dosud neznali. A nakonec hrobník potvrdil, e v městečku nikdo neumřel.

To ve nasvědčovalo, e buď sem tu jeptiku, ovem jestli to jeptika vůbec byla, museli odněkud přivézt, anebo se o její smrti neměli dovědět ostatní obyvatelé. První alternativu o jejím převozu jsem nebral váně. Bylo by

zbytečné vozit Ji sem do městečka a potom tajně pohřbívat, kdy mohla být zakopána docela jinde.

Tohleto vechno jsme si ve stručnosti společně vysvětlili. A nyní měla konečně dojít řada na Komárka. Vzal si do ruky pár papírků, hustě popsaných poznámkami, ale u se tak přieřilo, e na ně moc neviděl. Zvedl se a el otočit vypínačem. Ten cvakl, ale světlo se po místnosti nerozlilo. el automaticky k malému stolečku, na kterém stála starodávná petrolejová lampa. krtl sirkou, zvedl cylindr, pooupl knot a zapálil. Světla se v místnosti mnoho neobjevilo, ale bylo to přece jen lepí ne být potmě.

Tady je to běné, e vypínají elektrický proud, klidně doplnil slovy své jednání. Vzal seitek s poznámkami a začal nás seznamovat s činností Řádu německých rytířů, o které se dozvěděl před několika hodinami v archívu ostravské expozitury zemského velitelství SNB.

Omlouvám se, e začnu s výkladem trochu zeiroka, ale v tomto případě je to zcela na místě, nebo Řád německých rytířů sehrál právě v téhle části severní Moravy a Slezska dosti neblahou roli. A to hlavně v nedávné době, kdy byl Zvonov sídlem řádového velmistra. Ale křiáci si přiloili polínko i dávno předtím, kdykoli dolehly na nae země těké časy. Lidé jim zde říkali Deutscher Orden, protoe členy řádu mohli být zprvu jenom Němci. Od jiných rytířských řádů se odliovali černým kříem v bílém poli na svých hábitech, ale líp by jim sluel meč, protoe od prvopočátku ze veho nejvíc válčili. Nejdřív v Palestině proti Turkům, později v severním Polsku a Prusku, kde obraceli na víru pohanské Prusy. Křiákům se připisuje vznik hesla Drang nach Osten. Vak také u ádné expanze na východ nechyběli.

K nám přili ve třináctém století a brzy vlastnili desítky obcí na Chomutovsku, Čáslavsku a v dalích místech českého království. Získali i obrovské hvozdenské panství s tisíci hektarů orné a hlavně lesní půdy. Od bitvy u Grundwaldu a husitských dob jejich majetek i vliv u nás značně poklesl. Nakonec se těitě řádové činnosti přeneslo do Zvonová a Hvozdna. Řádovým kněím a jeptikám patřily jen ve zdejím kraji desítky statků, kláterů, nemocnice i koly. Náleel jim i hrad Bouzov a taky tenhle zámek, lázně Zelená Louka, panství Dlouhá a kdoví co jetě …

To je zatím vechno z dávné historie. Ale teď přijde to hlavní, Komárek udělal významnou pomlku, protoe tu nedávnou dobu Jsme u vichni proili. Kdy k nám začal po třiatřicátém roce prosakovat ze sousedního Německa nacismus, byl u nás Řád německých rytířů jedním z jeho hlavních bankéřů. Hmotně podporoval Henleinovu stranu a po násilném záboru pohraničí věnoval řádový velmistr nacistům přes dvacet miliónů ve zlatě a československých korunách. Ve třiačtyřicátém dostal z řádového majetku Himmler hrad Bouzov a K. H. Frank blízké lázně…

No  a mně chtěla jejich představená namluvit, e jsou chudí jak kostelní my, přetrhl jsem Komárkovo vyprávění. Ale ten se nedal nikterak vyruit a pokračoval v dalích zprávách, které pro nás vybral archivář v ostravském policejním archívu.

… Tady vám jen pro informaci přečtu několik hláení, která po sobě zanechalo bývalé policejní ředitelství v Ostravě, a Němci se k nim za protektorátu patrně nedostali … Dne 23. září 1938 byly při domovní prohlídce ve hvozdenském a zvonovském kláteře nalezeny a zabaveny tyto zbraně: 5 těkých kulometů, 12 lehkých, 136 puek .. Nebo zase jiné hláení… 15. května 1938 byla zadrena společnou vojenskou a policejní civilní slubou ve Hvozdně řádová sestra Hildegunda Gamperová a u ní nalezena mapka s přesným zakreslením zvonovské prachárny i s označením stanovi vojenských stráí…

Komárkovo vyprávění přeruil hřmot motoru, který byl umístěn někde pod naimi okny v zámecké zahradě. Ján, který seděl oknu nejblíe, vstal a mlčky je zavřel. Venku u byla tma a zataeno, blíila se bouřka. Podíval jsem se na hodinky, bylo deset. Napadlo mě, proč zrovna teď v noci musí zahradník kropit zahradu? Ale potom jsem si myslel, e patrně čerpá vodu do rezervoárů na ráno.

…A nakonec je tady hláení z let 1937 a 1938 hned z několika míst najednou, e za zdmi klátera tohoto řádu se cvičí mladí henleinovci ve zbrani, skončil Komárek

Během jeho zprávy jsem si udělal několik poznámek do notýsku. Pak jsem o nich hlasitě uvaoval.

Co jsem zatím o řádu slyel, mě utvrzuje, e se budeme muset do jejich kláterů a dalích zařízení blíe podívat. Nejdříve Komárek spolu se soudruhem Otáhalem zhotoví přesný seznam vech osob, zdrujících se v obytných objektech Řádu německých rytířů ve Hvozdně. Mohou to ostatně narazit na to, e se má zjistit, kdo z nich přichází v úvahu do odsunu a kdo zůstane tady u nás… Abych nezapomněl, Karlíku, domluv se s Otáhalem, jak to nějak etrně sdělit paní Gardoňové, a se vrátí… a hlavně a ji odtud odvezou někam jinam, třeba do Prahy, a co moná nejvíc ji zainteresují na hledání jejích dětí…

A budete chodit po těch kláterech, mrkněte se na vzácnějí majetek. Tyhle jeptiky jsou schopny vytáhnout faráři poslední zlatý zub a někde ho schovat… Navíc poádejte Ostravu, jestli mají informace o představené Jágermanové, e bychom jim za to byli vděčni,.. A jestli tady chlapci budou souhlasit, otočil jsem se na oba zpravodajce, zajeli bychom si do Zelené Louky a podívali se pěkně po okolí.

Jene z plánů na zítřek nás vyruil jeden z vojenských radistů. Přihnal se jako vítr a u z kapsy vytahoval papír, který se podobal předepsaným formulářům pro záznamy morseovky.

Ozvali se … Asi před čtvrt hodinou… Zachytili jsme je úplně zřetelně. Mám tady celý radiogram. Podal papír Jánovi. el, rozifrovat to neumím. Ale Pepíkovi (to byl ten druhý radista), se je podařilo docela přesně zaměřit. Vysílačka musí být ve městě. Mimo obec je to vyloučeno. Vechny kontroly nám určily, e vysílačka je umístěna v prostoru náměstí…

Příchod radisty stejně jako jeho sdělení zapůsobily na nás vechny. Ani ve snu by mě nenapadlo, e se vysílačka ozve tak brzy. A zatímco si Ján hrál jako kříovkář s písmenky, my se radili, co udělat.

Musíme okamitě prohledat v určeném prostoru podezřelá místa, začal podplukovník Hucek.

Ale to nebude jednoduché. Prohlíet teď dům od domu, vznikl by hned u prvního takový rozruch, e dalí bychom u nemuseli prohledávat. Navíc by se lidé vyplaili… namítl jsem.

A co naznačit vojákům, oč jde, aby se nenápadně rozhlédli po okolí, zasáhl Komárek.

Nejdříve jsme se na něho s Huckem podívali jako na prýmaře.

Vlastně je to dobrý nápad, vydechl podplukovník.

Od stolku s petrolejkou vstal Ján a oznámil:

ifra je krátká a moc jí nerozumím: ťNastal podzim. Ptáci se srocují, aby letěli do teplejích krajů. Oscar nula.Ť

Tohle vysílali třikrát v rozmezí dvou minut, doplnil ho radista.

Komárkovi jsem po dohodě s Huckem přikázal, aby svůj nápad s vojáky el realizovat a pak se urychleně vrátil.

Mám dojem, e v jinotaji se hovoří o přípravách na cestu do jejich faterlandu. Začíná pro nás, pane inspektore, přituhovat, vyslovil podplukovník moje mylenky nahlas.

Po Komárkově návratu jsme se dohodli, e v zámku nezůstaneme. Vyel jsem s chlapci do tmavé noci. Několik desítek kroků od zámku nás zastavil jeden z vojáků. Přistoupil ke Karlíkovi a tlumeně mu oznamoval:

Zatím není venku nic podezřelého. Jen jedna z hlídek zadrela nedaleko odtud jeptiku. Musela se jí legitimovat a průkaz zněl na jméno Alena Hofbauerová. Na dotaz, kde nyní v noci byla a odkud jde, prohlásila, e se byla projít a pomodlit v polích u boích muk. Potom ji vojáci upozornili na zákaz nočních vycházek …

S vojákem jsme se rozloučili, ostatní li dále do městečka k náměstí. Já jsem se od nich odtrhl, e si zatelefonuji, co je v Bartolomějské nového. V noci se toti daleko rychleji dostane spojení a je lépe slyet. Měl jsem v úmyslu zeptat se jetě na nějaké detaily ohledně Komárkova případu. Potom jsem se chtěl dostat co nejrychleji do hotelu a trochu se prospat. Jinak jsme byli domluveni: Ráno v est na zámku.

VIII

Ráno se ve proti původnímu plánu změnilo. Komárek sice vyjel se svým oplem do Hvozdna, aby tam zařídil soupis, ale já se zpravodajci zůstal ve městě. Cestu do Zelené Louky jsme odloili. Jen jsem zatelefonoval na radnici, aby zali do klátera a sami zhotovili jmenný seznam sester s poznámkou, která z nich chce poádat o československé občanství a která chce co nejdřív zařadit do odsunu.

Venku lilo jako z konve a my se dohodli, e se budeme věnovat Oscarovi a důkladně si probereme záhadnou depei, kterou se včera podařilo zachytit.

Chtěl jsem originál blanketu, který večer přinesl radista a ne tohle, řekl jsem, kdy mi Ján ukazoval u rozifrovaný text radiogramu. Bylo mu to divné, ale otevřel černé desky s tkaničkami a vyjmul z nich původní zprávu. V noci mě toti cosi napadlo. Text, kterému jsem stejně nerozuměl, mě nezajímal. Hledal jsem na papíru něco jiného. Byla to poznámka hned vedle data. Ani jsem té podivné shodě nechtěl věřit, a proto jsem se důstojníka Jána pro jistotu zeptal:

Prosím vás, tohleto číslo dvaadvacet nula nula znamená počátek vysílací doby?

Ano. Proč to chcete vědět?

Ani nevím, ale narazil jsem na podivnou shodu událostí. Jetě kdybyste mi mohl blí určit nebo přesněji popsat, jaká vysílačka v tomhle případě přichází v úvahu?

Vypadalo to, e mé divné otázky moc nechápou.

To máte tak, pane inspektore. Napřed jsme mysleli, e to bude pravděpodobně nějaká slabí vysílačka, ale při jejím zaměřování, kdy jsme stále zuovali prostor, se nám stále zřetelněji ukazovalo, e jde o vysílač silnějí, asi střední..  začal vysvětlovat Ján.

Jakou oblast můe tahle vysílačka obsáhnout…? nedočkavě jsem se zeptal.

Dosah můe mít tak sto padesát a dvě stě kilometrů. Záleí na atmosferických podmínkách …

A nemohly být tedy údaje o rozmístění nacistických

piónů odvysílány někam dál a potom jetě přes hranice?

Kdepak, oponoval rezolutně podplukovník Hucek, to je nepravděpodobné a asi by to nikdy neudělali.

Ani v okamiku, kdy poznají, e se ke svým nedostanou?

Ani tehdy ne. Vědí, co riskují… A v tomto případě by jim lo o něco víc. V éteru má kadý ui nastraeny. Přítel, stejně jako nepřítel. Kdyby v depei uvedli rozestavění svých pionáních skupin, tak by museli s devadesátiprocentní pravděpodobností počítat, e se to dozví vedle správného adresáta i ti druzí. A v tomto případě jsme na po slechu my, dále Sověti, Britové, Američani a pravděpodobně i Francouzi,..

I kdyby to bylo sebelépe zaifrováno, vědí stejně dobře jako my, e kadý jinotaj se dá rozlutit. Jen s tím rozdílem, e u některého to trvá déle a u jiného je to na totata ..dodal na vysvětlenou Ján.

Máme tedy jistotu, e tajemství operace ÁTÉ nemohlo jít do éteru… znovu jsem na oba dotíral.

Do éteru nemohlo jít, i kdyby bylo vysíláno na jiné frekvenci. Jak u jsem říkal, nejde jenom o nás, spojenci mají odposlechovou slubu v sousedním Polsku, v Německu, Maďarsku i v Rakousku. Okamitě bychom o tom byli informováni.

A co kdy se u někdo ze skupiny Oscar dostal s plánem rozvědek do toho jejich nacistického tajného tábu? namítl jsem.

Myslím, e k tomu jetě nedolo, pokračoval podplukovník Hucek, předně podle zpráv naich zpravodajců operuje tajný nacistický táb v oblasti Chiemského jezera, to je na jih od města Rosenheim pod svahy bavorských Alp. Tedy cesta pro jednotlivce je velice riskantní. Nacisté si dnes takové nebezpečí nemohou dovolit. Operaci ÁTÉ musí zdárně dokončit. Skupina Oscar hraje v této hře důleitou roli. Právě zde jde o vojensko strategicky důleitá místa. Ukrajina, část Polska a Československa jsou pro ně vylapané cesty. Střed Evropy chtějí mít dokonale zajitěn. Má strategický význam. Tady potřebují irokou sí pionáních rozvědek. A kdy ji nebudou mít, operace ÁTÉ dostane váné trhliny, které si vyádají dlouhá léta zacelováni.

Proto s takovým materiálem za ádnou cenu nepustí na nebezpečnou trasu jednotlivce. Uvědomte si, kolik úskalí by podobného odválivce čekalo. Nyní, pár měsíců po válce, například jen v lesích. Třeba i u nás. Nacistického rezidenta velkého kalibru by mohli zahubit i vlastní. Dnes je mezi roztrouenými skupinkami wehrmachtu taková situace, e jeden nevěří druhému … A normální cestou se jedinec taky jen tak vydat nemůe. Vichni dobře vědí, e po nich jdeme … a nejsme sami. Američané, Rusové i Britové po nich slídí stejně jako my. Chtěli by je dostat také.

Je tu mnoho myslivců a zajíc by tou houtinou asi neproel. Musel by to být zázrak. A na zázraky ani jejich nacistické ústředí nevěří. Proto nepovolí postup jednomu nebo dvěma.

Huckův výklad byl dosti obírný, ale pro mne velmi poučný. Byl jsem s celým průběhem spokojen. To je dobře, ulevil jsem sl a začal se svou dedukcí: To včerejí pípání Jejich vysílačky tedy naznačuje, e operace nacistické pionání sluby, nazvaná ÁTÉ, zdárně pokračuje a její hlavní skupina Oscar s novým ťpatronemŤ a celou sítí piónů je někde zde ..Hlasitě mi na to neodpověděli, jen svorně přikývli. A já začínal mít trumfy v rukou.

jenom vás jetě prosím, Stanislave, obrátil jsem se na mladího důstojníka, který  jak se ukazovalo  měl větí přehled o pionání technice, jakým zdrojem energie se musí taková silnějí vysílačka napájet?

Záleí na okolnostech… nejjednoduí je to z elektrické sítě ..Potom se plácl do čela a obrátil se na podplukovníka Hucka:

U to mám! U toho auta ty kanystry… Oni asi potřebovali benzín pro svou vysílačku… A potom v klidu začal vyprávět i pro mne.

Kdy jsme vám říkali o přepadení naeho auta s raněným zajatcem Zeňkinem, tak jsme se jen zmínili, e byly z vozu odcizeny kanystry s benzínem. Nevěnovali jsme tomu pozornost. Teprve teď, kdy jste se ptal na moné zdroje pro silnějí vysílačku, mě napadl i benzínový motor, ale jinak by to mohl být i silnějí akumulátor, kterého se pouívá v letadlech.

A vrátili jsme se, sice oklikou, ale přece jenom k poznatku, který mi stále vrtal hlavou. Byla to a obdivuhodná shoda. V klidu čekali, co ze sebe vyklopím. Nechtěl jsem je dlouho napínat.

Myslím, e bude nejlepí, kdy se hned vydáme na prohlídku některých budov Řádu německých rytířů. Moc mě to láká. Mohli bychom začít třeba tímhle zámkem..

Asi čekali víc; na očích jsem jim viděl značné zklamání.

Ale praxe mě naučila s ničím moc neoperovat, dokud Jde o pouhou domněnku. A tak jsme se zvedli, vzali s sebou četaře s jedním vojákem a li se nejdřív podívat do sklepa. Tam jsme narazili na zavřeného vojína. Napřed jsem si myslel, e se ho na něco zeptám. Ale kdy jsem viděl, jak se nepřátelsky tváří, raději jsem toho nechal a jen se u četaře přimluvil, aby ho podmíněně pustil. Udělal to hned, nebo jsme tu jeho malou jednotku začínali pořádně vyuívat a lidí mu nezbývalo ani na stráe. Chlapec se rychle vytratil. Asi mu ve vězení byla zima, protoe si hned na schodech do sklepních prostor zřídil provizorní polokřeslo a pololůko. Samou radostí, e je předčasně putěn z opravdu nehostinného prostředí, nechal na lůku i deky.

Sklep nám připadal jako skutečné středověké vězení. Jeho malá okénka byla a u samého stropu, více ne tři metry nad podlahou. Nebyla zamříovaná, přestoe otvor byl dost iroký. Výka okénka sotva přesahovala dlaň dospělého mue. Mladí ze zpravodaj ců měl baterku, prosvítil vechny kouty, ale na nic podstatného jsme nepřili.

Teprve při návratu z podzemí, kdy četař bral z improvizovaného lůka deky, přiskočil Ján k plechovému barelu, na kterém asi basista sedával, a pečlivě si ho prohlíel.

Kde se tu vzal kanystr? zeptal se hlasitě a ukazoval jakousi značku na jeho dně. Poznal jsem, e přihořívá. Ale asi jsem mu zkazil svou odpovědí náladu.

Takových barelů tady můete najít, vdy tudy ustupovala německá armáda …

Znechuceně kanystr na chodbě odloil. Vzal jsem ho do ruky a dal si zavolat proputěného vojáčka. Moc nadený nebyl. Kde jste nael ten barel? zeptal jsem se ho.

Ve sklepě, odpověděl skoupě.

Kde ve sklepě, nedal jsem se odradit jeho strohostí.

Tam dole, leel asi pod třetím okýnkem.

Děkuji, odvětil jsem a víc jsem se o něho nezajímal.

Vyli jsme druhou stranou ven, do zámecké zahrady. Pret nepřestalo, tak jsem si jen vyhrnul límec od kabátu a snail si zapamatovat polohu sklepa. Orientace byla asi správná, to pravděpodobné třetí okénko jsem nael. Zkusil jsem jím kanystr prostrčit. Vůle byla na obou stranách. Kanystr tedy bez námahy proel a já ho do tmavé hlubiny pustil. Při dopadu v sklepní hlubině zaduněl. Ujal jsem se slova:

Napadlo mě to vlastně večer, kdy nám začal rachotit ten agregát pod okny. Nevědomky jsem se podíval na hodinky. Bylo to několik málo vteřin před desátou .. Myslel jsem si, proč chce teď zahradník zalévat… A v noci, ne jsem usnul, jsem se k tomu znovu v mylenkách dostal. Proto jsem hned po ránu chtěl od vás znát vechny moné zdroje takové vysílačky. A samozřejmě i čas vysílaného radiogramu Oscar nula. Doba je naprosto shodná . ,. Komárek přece říkal, e tu často vypínají proud. S tím museli ti ze skupiny Oscar počítat.

Oba důstojníci na mne hleděli s porozuměním, zato četař s vojákem nevěděli, oč běí.

Pane četaři, kdy sem dochází zahradník? zeptal jsem se vojáka.

To nevím. Přichází i odchází větinou postranní brankou, od které má klíč.

A kde bydlí?

To také nevím …

No nevadí, děkuji vám. Ale prosím vás, zatím mu neříkejte, e máme o něho zájem. Teď jděte k hlavnímu vchodu, a dokud vám neřeknu, nikoho nepoutějte dovnitř ani ven. Potom jsem se otočil na vojáčka a řekl mu, aby el hlídat postranní branku ve vysokém zděném plotě zahrady.

A kdyby sem někdo el, třikrát pískněte. Puste kadého, kdo by chtěl do zahrady, ale ven nikoho.

Ján jako by byl ve svém ivlu. Rozhlédl se po zahradě a uviděl pod korunou jedné z koatých jabloní cosi přikrytého plachtou Ukázal na to a my s podplukovníkem li za ním. Písek nám chrupal pod nohama. Pod jabloní Ján nadzvedl plachtu a hned ji zase přikryl.

Ano, je to agregát na výrobu elektrického proudu.

To ostatně nebylo pro nás tajemstvím, protoe jsme ho několikrát slyeli pracovat…

Ale kabel od něho chybí, pokračoval Ján.

Tak se po něm podíváme. Já bych nejraději do skleníku.

Ostatní ani neodpověděli a li. Skleník byl několik desítek metrů dlouhý a pečlivě udrovaný. Mohli jsme si oči vykoukat, ale na nic podezřelého jsme nenarazili. Druhou stranou této rychlírny zeleniny a kytek jsme opět vykročili do detě. Několik metrů od nás byly v zemi zaputěné dvě vodní nádre. K nim vedlo potrubí patrně z nějakého blízkého rybníčka. Ale kupodivu v obou nádrích bylo vody jen na dně. Asi tolik, kolik sem stačilo napret…..

Jetě Jsme proli kříem kráem větí část zahrady, ale nic důleitého jsme nenali.

Odvolali Jsme oba vojáky a znechuceně, celí promoklí, se vrátili. Na nádvoří zámku, obehnaného kolem dokola krásně zdobenými terasami, nás mladí důstojník prudce zastavil. Podívejte se! zakřičel a ukazoval k nebi.

Já nic podstatného ve vzduchu, kam směřoval Jeho prst, neviděl. Ale Hucek mu hned asi porozuměl. Ján se rozběhl ke schoditi. Podplukovník se mi nesnail nic vysvětlovat, Jen mě chytil za ruku a táhl za Jánem. Tuím, e to bylo třetí poschodí Zahlédl jsem Jána, jak stojí na terase u jednoho ze sloupů, drí levou rukou nějaký drát, který byl pověen nad celým zámeckým nádvořím. Pravou rukou ukazoval na dalí drát, který byl k tomu dlouhému asi v jedné třetině délky nádvoří napojen. Druhý konec kratího drátu mizel pod takami v kulaté zámecké věičce.

To bude vysílací anténa stavěná do systému T,poučil mě Hucek a hned naznačil dalí směr cesty ke dveřím které byly vchodem do zámecké věičky

Potom vytáhl z kapsy pistoli. Dveře od věe byly zamčeny Ján se ani dlouho nerozhodoval a ramenem se rozběhl proti nim. Měl jsem co dělat, abych ho zastavil. Teď mě zase nechápali oni.

Nejsme přece někde na frontě..utrousil jsem a sáhl do kapsy. Vytáhl jsem svůj univerzál Nosil jsem ho stále s sebou Jen tak, pro strejčka Příhodu. Znovu jsem si prohlédl mechanismus dveřního zámku a podle svého odhadu nastavil univerzál. Pak jsem se Jím začal v zámku ourat… A aby nám uběhla chvíle, tak jsem oba zpravodajce seznamoval se svou původní specializací v kriminalistice i s historií tohoto cenného nářadí.

Vdy Jsem se dobrých dvacet let ťivil kasařinouŤ No a za tu dobu jsem se takv od nich něco naučil. Tohleto mi zbylo jako vzpomníka na jednoho výcara Je to moc ikovná věc. U nás doma za mnou chodí půl Malé Strany Kdy někdo zapomene a přibouchne dveře s klíči v bytě, běí za Číkem, aby mu otevřel Nebo jindy, kdy někdo zase pro změnu ztratí klíče. Zámečníci v naí čtvrti na mne pomalu nemluví.

výcar ádný machr nebyl, ale podobných věciček měl u sebe plno Kdy jsem si ho nael kvůli nedobytné, kterou udělal ve filatelistickém obchodě, dal mi tenhle univerzál na památku.

V zámku cvaklo, stačilo jen zmáčknout kliku.

Ján hned vykročil. Ale kdy jsem chtěl mladího ze zpravodajců následovat do nitra věe, podplukovník mě chytil za ruku: Jednoho Je teď koda, nato dvou…”

V pravé ruce měl přichystanou pistoli. Byla belgické výroby, ráe sedm pětaedesát. Za chvíli Ján shůry slabě pískl, podplukovník pustil moje zápěstí a stoupali jsme točitým schoditěm k hornímu leení zámecké věičky Zprvu nebylo moc vidět, ale později, kdy u jsme vystupovali z posledních schodů na malou ploinku, nae oči přítmí zvykly.

Ján bezradně drel v ruce konec antény a rozhlíel se kolem sebe. Nechal jsem ho stát a sám se ujal dalí úlohy. Oni tihle zpravodajové mají plno teorie, ale kdyby dostali za úkol dopadnout machra půdaře, třeba takového Karpíka z Liboce, nebudou si s tím vědět rady. Takový práskaný člověk by je vodil za nos, jak by se mu zamanulo.

Potichu jsem takhle uvaoval a přitom se pozorně rozhlíel. Pak se můj zrak zastavil u několika prken a v tom okamiku jsem věděl, kolik uhodilo. Podle vrstvy selapaného prachu někdo cosi dělal hluboko v podkroví. Musel jsem si lehnout, abych dosáhl na jeho samý okraj. A jak tam rukou tak mátrám, nahmatal jsem nějakou oplechovanou bedničku…

Vedle mne si na bobek přisedl podplukovník Hucek a trochu rozčileně se mě zeptal: Nael jste něco…?

Přikývl jsem.

Pane inspektore, tak to tam prosím vás nechte..

Nerozuměl jsem tomu, musel mi to říci po lopatě:

 . . chápejte, můe to být něčím zajitěno, třeba signálním zařízením Puste k tomu Stanislava .

Poznal jsem. e můe mít pravdu, tak jsem ho také poslechl. A dobře jsem udělal. Moje místo v leící pozici zaujal mladí důstojník. Hlavou snad dosáhl a k samým okapům a potom tam začal krtat jednu sirku za druhou. Vykrtal snad půl krabičky sirek. Ptal jsem se ho, Jestli chce podpálit jen jeden trám, nebo celou věičku. Neodpověděl, jen pořád něco montoval. Konečně se pořádně natáhl a k mé hrůze místo plechové krabice vytáhl svazek odjitěných granátů. Podplukovník Hucek bral opatrně jeden po druhém do ruky a zase ty uzávěry s tkaničkou na konci dřevěné rukojeti zaroubovával.

Mlčky jsem mu pomáhal a v duchu jsem si umínil, e u nikdy v ivotě nebudu ádné řemeslo podceňovat. A navíc jsem si uvědomil, e moje dřívějí práce byla proti těmhle gangsterským metodám dětskou hračkou bez nebezpečí. Nanejvý jsem mohl očekávat, e mě některý z kasařů vezme vlněnou punčochou naplněnou pískem přes hlavu. Ale z toho se člověk za nějaký den v klidu prospí. Nebo přinejhorím e mě nějaký blázen postřelí z pistole s kterou sám pořádně nedovede zacházet. Ale putovat k Abrahámu i s granátovou salvou, na to by nepřiel ani ten největí grázl z praské galérky. Teprve potom Ján vyndal kufřík, ve kterém byla vysílačka, a za ním i dlouhý, do klubka svinutý kabel. Mohl být podle potřeby zapojený a k benzínovému agregátu v zahradě. Mladí důstojník si celý aparát v rychlosti prohlédl a zkontroloval nastavenou frekvenci.

Nechali to i na stejné frekvenci tak, jak zprávu odvysílali …” A pohrával si s vysílacím klíčem.

Podplukovník Hucek stále po něčem pátral. Na jednom z podkrovních trámů byla provizorně připevněna zdířka od elektrického vedení a nad ní jen tak na drátech pověena árovka. Přistoupil k ní a pootočil závitem. árovka se rozsvítila.

Proud je, co kdybychom si s nimi zaertovali. Tak jednodue to vyslovil,

Nebylo by patné udělat trochu zmatku. Při něm se mohou dopustit více chyb, byl Ján pro Stačilo by, kdybychom jim poopravili včerejí radiogram. Třeba takhle: Počasí není vhodné. Ptactvo se opozdí. Počká na lepí situaci. Oscar nula.

Starí kontrarozvědkář přemýlel, potom kývl: Tak to spus Stejně nevím, jak je vechny dopadnout.

Mladí ze zpravodajců na dalí ani nečekal, převedl text do němčiny a začal jej zaifrovávat .Potom zastrčil kabel do zdířek, nechal prohřát elektronky a začal vysílat. Klíč v jeho rukou ukrajoval v pravidelném rytmu v krátkých i delích pomlkách jednotlivé znaky Morseovy abecedy. Kdy text dovysílal, podíval se na hodinky, počkal několik vteřin a potom depei opakoval.

Vlastně bychom tady museli stejně bůhvíjak dlouho čekat, A teď jsme to pravděpodobně uspíili. Podplukovník brumlal více pro sebe ne k nám.

Kromě ručních granátů jsme vechno uklidili. S granáty v rukou jsme se po točitých schodech vraceli dolů. Na terase u dvířek mě Hucek poádal, abych zase zamkl.

Sotva jsme opět dosedli na malá křesílka své dočasné pracovny, vtrhl dovnitř radista.

Pane podplukovníku, zase se ohlásili, Tady máte obsah radiogramu.. a podával Huckovi iframi popsaný list. Ruku po něm natáhl Ján. Podíval se na Jeho obsah a lehce se usmál.

Stačili jsme je přesně zaměřit. S vysílačkou se nepohybují a nedal bych za to nic, e jsou tady někde nablízku, pokračoval radista.

Máte dobrý čich. Vysílačku jsme nali zde v zámku a tenhle radiogram jsme sami vyslali. Hezky rychle se vrate, vyhlate ostatním odposlechovým slubám pohotovost a bedlivě sledujte, jestli se neozve v éteru nějaká jiná stanice. Moc nám na tom záleí… nařídil radistovi podplukovník Hucek a po vojensku se s ním rozloučil.

Ani jsme nepostřehli, e u Je poledne pryč. Objevení vysílačky bylo pro nás daleko větím překvapením, ne jsme si stačili uvědomit… Pak vstoupil Komárek, zřejmě přijel z Hvozdna. A hned, ani bych se ho zeptal, sám začal: Představte si, e ádná z těch ctihodných sester ve hvozdenském kláteře nechce do odsunu. Vechny ádají o nae občanství..

To byla pro mne opravdu novinka. Upřímně řečeno, očekával Jsem, e Jich bude chtít větina co nejrychleji do vytouené tisícileté říe.

Sehnal jsem jejich početní stav před příchodem fronty a porovnal s dnením. ádná z nich prý nechybí. Jen ty, co odjely prvním transportem.. Teprve nyní Komárek vycítil nae napětí. A snad proto přestal i se svým výkladem.

Mně se hlavou honily mylenky a zjioval jsem, jak se to vechno kol dokola zamotává. Přemýlel jsem, co udělat se zahradníkem, ale potom jsem si řekl, e nám neuteče. Později se to ukázalo jako velká chyba.

Ze zadumání mě opět vyruil Komárek, kdy mi dával zapečetěnou obálku se slovy: Jetě něco… Tady je, pane inspektore, dálnopis, který mi ve Hvozdně předal ostravský kurýr. Je to prý z Prahy a přísně tajné…

Odpoledne nám jetě přineslo celou řadu nových překvapení i zklamání.

IX

Prvním překvapením byl obsah dálnopisu, který mi poslali z Bartolomějské. Proti očekávání sebou chlapci pořádně hodili. Jetě v noci Jsem je toti telefonem mimo Jiné ádal, aby se podívali na podivného tajemníka. Teď jsem u měl v rukou toto:

ťNa vae upozornění jsme sledovali dr. Schestaubera, který dnes ráno navtívil pod záminkou zpovědi vězňů pankráckou věznici (doporučení měl od Zemského národního výboru). O zpověď poádali tři bývalí členové praského gestapa. Jen útrkovitě jsme zachytili část rozhovoru. Schestauber sjednával s vězni monost jejich útěku. Proti jezuitovi prozatím nejsou ádné usvědčující důkazy. Ve sledování pokračujeme. Odpoledne čekejte naeho odborníka na církevní otázky. Přijede osobním vlakem od Olomouce. Za ádnou cenu nesmí být viděn s vámi. Byl instruován podle naeho nočního rozhovoru. Po akci se s ním dohodněte na dalím. Informaci podává speciální oddělení SNB  Rychtařík.Ť

Musíme počítat s tím: skupina Oscar co nejdříve pozná, e jsme jim na poslechu. Pak budou chtít vědět, jestli máme v rukou jejich vysílačku, nereagoval Hucek na telegram, který jsem dostal, a hleděl si bezprostředně svého případu. Ani jsem se mu nedivil.

Mám nápad, vylétlo mi z úst. Jestli Oscar nula má přijímačku  a to určitě bude mít  je pravděpodobné, e nai fingovanou zprávu slyel. Teď sem někoho pole, nebo se půjde sám přesvědčit, jestli se to vysílalo z jejich stanice. Nezbývá nám, ne je chytnout. Půjdu do věe a budu čekat. Stanovitě vysílačky napovídá, e tady má skupina Oscar dobré zázemí. Jestli má být nae akce úspěná, musíme jim tuhle oblast trochu znepříjemnit..

A pak to pro nás bude snaí… dodal s povzdechem podplukovník Hucek.

Karlíčku, obrátil jsem se na Komárka, musí se po patnácté hodině nenápadně pohybovat kolem klátera. V té době má přijet vlak od Olomouce, ze kterého vystoupí mu v kněském obleku. Půjde rovnou do klátera. Mezitím si postav auto nedaleko nádraí. Jakmile se bude ten kněz vracet a půjde k nádraí, nastartuj motor, a a přijde na pár kroků k vozu, nenápadně mu pootevři dvířka. Vleze dovnitř a potom ho odvez, kam si bude přát. Cestou ti vechno řekne. A tě nebude potřebovat, přijeď co nejrychleji zpět.

Jakmile jsem překonal točité schody, prohlédl jsem si za svitu baterky jetě jednou malou dřevěnou ploinku. Nebylo tam nic, co by mohlo upozornit na nai předelou návtěvu. Potom jsem se v klidu uvelebil v jednom z výklenků a pohodlně se pustil do jídla.

Někomu by se v takovém nehostinném, ale dobrovolném vězení asi čas vlekl, ale v mém případě to bylo opačně. Bez nervozity jsem si vechno promýlel. Kdy není monost chytat ryby ani pozorovat v akváriu rybičky, je taková vě k nezaplacení.

Umínil jsem si, e jakmile odtud vylezu, budu se raději věnovat jednotlivým osobám. Měl jsem stále takový pocit, e oba případy  vlastně teď se smrtí Gardoně u tři mají společného jmenovatele. Zahradník hrál určitě podřadnou úlohu vykonavatele něčí vůle. A nám lo o hlavní organizátory. Ale zeptat se ho, kdo mu nařídil zapnout agregát, to musíme …

Venku se u eřilo, kdy jsem zaslechl nějaký pohyb u dveří do věe. Stačil jsem na hodinkách rozeznat půl sedmé. Nejdříve kdosi slabě zaklepal a pak následoval tlumený hlas podplukovníka Hucka: Pane inspektore, pojďte dolů, je to pravděpodobně zbytečné…

Tak ten můj poustevnický ivot skončil neočekávaně předčasně. Kdy jsem odemkl, vysvětloval mi, e právě před několika minutami vysílala jedna z nacistických pře nosných stanic radiogram, ve kterém upozorňuje vechny Oskary na podvrené vysílání. Navíc v něm bylo varování, e vysílačka je v cizích rukou. V poslední větě radiogramu jeho autor, Oscar nula, zakazuje vem ostatním jakýkoliv radiový styk.

Podplukovník Hucek navíc dodal: Byla to patrně malá vysílačka s rozsahem dvaceti a padesáti kilometrů… Zaměřovače určily místo prostoru, odkud se varovná depee vysílala… je to pouze několik kilometrů na východ od naeho městečka …

Hucek mi v krátkém čase oznámil tolik nových zajímavostí, e jsem si je později musel poznamenat. Navíc nás překvapila zpráva z radnice, e se odpoledne zastřelil zahradník zdejího zámku. V duchu jsem si vyčítal svou nedbalost. Myslel jsem si: chtěl jsi obrovského sumce, a nemá ani běličku.

Někdo zahlazuje stopy, řekl jsem nahlas a doplnil: A ten někdo musí být tady v kraji důleitou osobou. Jinak by se mu nemohlo tak dařit.

Chtěl jsem zahradníka vidět. V místní nemocnici mě uvítal hubený doktor. Byl sem poslán z Ostravy. Odvedl mě přímo do malé studené sklepní místnůstky a ukázal zahradníkovu mrtvolu.

Je to průstřel mozkovny, smrt nastala ihned, dodal na vysvětlenou.

Podíval jsem se na nebotíkovu hlavu. Rána naznačovala, e smrtící zbraň musela být skutečně v bezprostřední blízkosti lebky.

Ráe devět milimetrů… doplnil doktor a podal mi projektil. Patrně to byla sebevrada. Zbraň byla nalezena v nebotíkově ruce. Mají ji na radnici. Je německé výroby…

Nato jsem vyhledal zahradníkův domek, který stál na kraji městečka Zvonová. Sousedé, rovně Němci, mi toho moc neřekli. Jen to, e byl sám a počítal v krátké době s odsunem. Prohlídka domku byla zbytečná, protoe prý bezprostředně po výstřelu se sem vichni sousedé nahrnuli. Patrně mu chtěli pomoci a tím pro nás zahladili případné stopy.

V zámku jsem zatím měl na stole přichystaný dalí seznam, tentokrát z místního zvonovského klátera. Na rozdíl od seznamu ctihodných sester z Hvozdna bylo na něm zajímavé to, e ze vech třiceti esti sester, samozřejmě německé národnosti, tři ádaly o okamitý odsun. Předevím jejich představená Hermína Jágermanová, dále bývalá správkyně hradu Bouzov Matylda Eschnerová a nedávno prý vysvěcená Alena Hofbauerová. U jména té poslední poznamenal v závorce úředník správní komise, s kterým jsme byli v řádovém kláteře, e je to jejich nynějí vrátná. Přesný seznam prý nelze pořídit, protoe jeptiky, zvlátě v posledních dnech války a bezprostředně po ní, do klátera přijíděly a zase odjíděly. Vracely se z polních lazaretů a cestovaly do jiných řádových kláterů.

Komárek se jetě nevrátil? zeptal jsem se zpravodajců, kteří měli plné ruce práce s manévrováním jejich pojízdné radiostanice. Dostal jsem zápornou odpověď.

Jestlipak víte, e se mi to teprve teď začíná líbit. Mrtvých tu máme jako v Shakespearovi, a pořádná stopa ádná. Nemyslíte, e i to je pro nás signál…?

Ano. Mají tu dobré zázemí a musí jim někdo z místních dokonale pomáhat.

A jsme, podplukovníku, u jádra věci. Kdy těm Oscarům odřízneme zdroj informací, nezbude jim nic jiného, ne chodit kolem stavení a pořádně výt jako správní vlkodlaci.

Jene k tomu bychom je potřebovali dostat do houfu. I to bude. Přece sami potvrdili, e nastává podzim  období stěhování ptactva. A ti létají společně. Kdo opustí hejno nebo se opozdí, zahyne. Takový u je zákon přírody. Nejde mi jen do hlavy, pane inspektore, e se poměrně brzy dozvěděli o ztrátě té vysílačky v zámku.

To mohli snadno. Stačilo, e jsme neopatrně rozsvítili árovku ve věi. Kadý lepí dalekohled zaměřený na okýnko to zachytí. Zvlá, kdy je zamračeno nebo prí… Asi jsme taky udělali chybu s tím zahradníkem. e nás nenapadlo okamitě si pro něho dojít, zklamaně usoudil podplukovník Hucek.

Nenapadlo … Ale napadlo, mě to napadlo. Jen čert mi nakukal, e nám zahradník nikam neuteče …

Do této meditace přiel Komárek, na kterého jsem čekal. Myslel jsem si, e přinese zajímavé zprávy, ale zklamal mě. Jetěe mě nenapínal a vysolil to hned v první větě.

Tak Jágermanová s naím nastrčeným ťjezuitouŤ hezky vyběhla. Ve vrátnici se podle vaich telefonních instrukcí ohlásil jako člověk, kterého posílá doktor Schestauber. Nato ho ihned vrátná poslala do kaple, aby tam počkal na představenou. Trochu se tím cítil zaskočen. Věděl, e členové Tovarystva Jeíova mají svůj předepsaný způsob, jak se chovat na vysvěcené půdě. Poklekl přesně na levé koleno, jak to jejich ritus asi předepisuje, ale dál se pravděpodobně dopustil nějaké chyby. Říkal, e asi při pokřiování … a nebo jim byl vůbec podezřelý. Zkrátka musel ho někdo v kapli pozorovat. Aspoň měl takový pocit. Čekal tam dost dlouho, potom k němu přila ta mladá sestra z vrátnice a sue mu oznámila, e sestra představená lituje, ale jestli potřebuje nějaké světské informace, tak aby si pro ně zael na radnici…

To nás převezly. Ani ve snu mě nenapadlo, e budou takhle opatrné, hlasitě jsem si ulevil.

Poznal jsem, e laikovi není snadné proniknout mezi přísluníky církevní řehole. A e ani jeptiky nepustí mezí sebe jen tak nějakého vetřelce. Nechal jsem záleitost s nepravým jezuitou  s ním to nevylo  stranou a snail se přítomné přimět k úvahám, které jsme před Komárkovým příchodem trochu nakousli. Cítil jsem, e potřebuji jen jediný důkaz, průkazný materiál, který by mi dal zelenou k pořádnému rozvinutí opravdu policejní akce. Ale jako kdyby se ten důkaz přede mnou stále více vzdaloval.

Prohlédli jste si seznam jeptiek i jména těch, které zde chtějí zůstat…? Oba důstojníci přikývli. Komárek se naklonil nad stůl a zprávu sl v rychlosti přečetl.

To je a na ty tři stejné jako ve Hvozdně. Copak sl myslí, e se tu budou roztahovat stejně jako za první republiky?

Kdepak, Karlíčku. Za tím pravděpodobně vězí něco jiného. Zatím si to nedovedu vysvětlit, zvlá kdy se muská řehole Řádu německých rytířů odstěhovala od nás okamitě po válce. Ovem objev vysílačky nám staví jeptiky trochu do jiného světla. Někdo přece musel těm ze skupiny Oscar říct, e zámek je pro úkryt vysílačky nejvhodnějí místo. Sem hned tak někdo nemá přístup, hlídají to přece vojáci. Člověk, který vyhledá úkryt tam, kde je to zjevně nejbezpečnějí, musí znát důkladně terén…

Zámek je nebo aspoň byl majetkem Řádu německých rytířů…

Vechno, co myslíte, můe být pravda. Ale my potřebujeme mít jistotu, namítl podplukovník.

To nám přinese zítřek. Mám toti malý plán. Napadlo mě to nahoře ve věi. Potřebujeme skupinu Oscar odtrhnout od zázemí. Mělo by se potvrdit, jestli jsme na správné stopě. A přitom si myslím, e neuděláme ádný velký rozruch.

Poádáme Okresní správní komisi nebo národní výbor v Ostravě, aby vydal okamitý příkaz k přestěhování enské řehole Řádu německých rytířů ze Zvonová do Hvozdna ..

Tak bychom je měli hezky pohromadě pod kontrolou … skočil mi do řeči Komárek, ale já zrovna neměl v úmyslu někoho pustit ke slovu.

Necháme-li je ve Hvozdně a zakáeme jim opustit kláter, tak mají-li kontakt s kýmkoli, budeme to muset vědět. ihned si vyádám z Ostravy asi patnáct lidí k hlídání celého jejich objektu. A o rádiovou kontrolu se zase postarají vai radisté.

Dobře, ale kdy to myslíte provést? zeptal se podplukovník Hucek, kterému se asi nápad zalíbil.

Jakmile dostanu souhlas z Prahy. Jde o větí akci, proto bych o ní chtěl informovat svého nadřízeného.

Vem se to zamlouvalo, tak Jsem el na potovní úřad. Bylo několik málo minut po deváté. Spojení Jsem dostal okamitě a náčelníka seznámil se situací. Vechno schválil a navíc mi nařídil, e mám být Jetě o půlnoci na ostravském letiti Hrabůvka, kam pro mne posílá malé dopravní letadlo.

Necelou hodinu po telefonátu jsme u sestře Jágermanové hlásili rozhodnutí ostravského národního výboru s tím, e v jedenáct nula nula přijedou vojenská nákladní auta, která zajistí Jejich stěhování. Vztekem ani nepromluvila, Jen zrudla v obličeji.

V noci mě na letitě vezl Komárek, oférování se mu náramně zalíbilo, a samozřejmě, e v mém doprovodu byli i oba zpravodajtí důstojníci. I jim u radiem oznámili, e je na krátký čas musím opustit. Cestou jsem Komárka upozornil, aby se nezapomněl zeptat na expozituře v Ostravě po nějakých bliích informacích o třech jeptikách, které navzdory ostatním poádaly o okamitý odsun.

Letadlo  byl to malý Siebl, jak mě Komárek odborně poučil  u čekalo. Chlapcům jsem stačil jen stisknout ruku a zamávat jim z malého kulatého okénka. Ale to u se stroj zvedl k tmavému nebi.

X

Auto, které na mě Čekalo u letitní plochy kbelského letitě, nejelo do Bartolomějské, Jak jsem se původně domníval, ale u ve Vysočanech odbočilo k ikovské Ohradě a potom rovnou na Pankrác. Celá Praha byla zahalena do tmy. Jen tu a tam problesklo jako bludička nějaké světélko. Lidé se jetě nenaučili ít bez zatemnění. Stoáry podél ulic byly bez árovek jako ovocné stromy bez plodů. Před soudní budovou jsme zastavili. ofér v uniformě Sboru národní bezpečnosti po celou dobu neřekl ani slovo a já se ho také ani na nic neptal. A teprve tady stručně oznámil: Jsme na místě.

Ve vestibulu hlavní budovy čekal na mne náměstek ministra vnitra. Osobně měl na starost kontrapionání oddělení a já ho viděl u nás v Bartolomějské jenom několikrát. Byl robustní postavy a na tu mohutnost měl neobykle rychlé pohyby. Jiskrné oči nikdy neprozradily, kdy je unaven. Jak mě spatřil, trochu se usmál a podal mi ruku. Tak jaký byl let, pane inspektore? otázal se Víte, e ani nevím… Usnul jsem hned nad Ostravou a probudil jsem se teprve na zemi, kdy se mnou mechanik pořádně zatřásl.

Víc jsme spolu nepromluvili, a kdy za námi zapadly vnějí dveře pankráckého vězení. Bylo mi divné, kam mě vede, ale nic jsem neříkal. Potom mě vyzval, abych mu cestou chodbami kolem vyetřoven vyprávěl, co vechno se na Ostravsku dělo. Některé detaily si dal zopakovat a k jiným se několikrát vrátil. Pravděpodobně si nae hláení důkladně prostudoval, nebo znal ve. Teprve na chodbě u jedné z posledních vyetřoven jsme se zastavili. A jakoby na oplátku začal spěně vysvětlovat.

Zavolal jsem vás proto, abyste si promluvil s tím vousáčem, jezuitou Schestauberem.

Jak to, vy jste ho nechali zajistit?

Ano. Bylo to nezbytné. Zavření gestapáci nám prozradili vlastní účel jeho návtěv zde ve vězení…

Tomu vůbec nerozumím, upřímně jsem se přiznal. Také tomu nemůete, aspoň zatím, rozumět. Se vemi

třemi gestapáky se znal z dřívějí doby osobně. Zkrátka potřeboval ťspolehlivéŤ lidi. Přiel sem za nimi u potřetí. Zprvu se myslelo, e opravdu za nimi chodí jako jejich zpovědník, a teprve vae upozornění nám trochu otevřelo oči. Jednodue se jim zaručil, e je dostane ven. Jejich útěk připravil na tohle úterý. Doktor Schestauber měl u připravený přesný plán. V úterý měli být převezeni do Kobylis na střelnici, kde dříve-nacisté popravovali české odbojáře … měla tam být s nimi provedena rekonstrukce některých sporných případů. Odtud měli také utéct. Schestauber jim dokonce zajistil jeden byt na Karlově náměstí, kde měli několik dní počkat, a opadne vlna kontrol. Potom  vybaveni falenými dokumenty a civilním oblečením  se měli vydat do jiních Čech. V jedné vesnici pod Kletí se měli na faře obrátit o pomoc a dalí instrukce. Heslo zní ťBratr ErnestusŤ, co je krycí jméno Schestaubera. Kdy si přitom vzpomenu, e pracoval ve vysoké funkci na Zemském národním výboru, popadá mě vztek …

Náměstek se spravedlivě rozhořčil, ale jeho dalí slova se nesla opět v klidném tónu.

Samozřejmě, e Schestauber pro ně neorganizoval útěk jen tak, pro spásu jejich duí a těla, ale potřeboval od nich malou slubičku. Vzít z fary jakási zavazadla, která se měla odevzdat kdesi u Pasova. Při čtení informací z výsledků pátrání jsem si vzpomněl na vás, protoe jste měl u s Schestauberem co dělat v souvislosti s těmi jeptikami. Ostatně zprávy o výpovědích gestapáků jsou pro vás připraveny. V klidu si to přečtěte a potom si dáte doktora Schestaubera předvést. Nařídil jsem, aby ho nikdo nevyslýchal, dokud nepřiletíte. Máme veliký zájem na zdaru vaí práce, a proto nechci, aby se vám do toho někdo jiný pletl.

Byl jsem rád, e dostávám v tomto úkolu naprosto volnou ruku a nikdo mi do toho nemluví. Zápisy o výsleích tří členů praského gestapa jsem si pozorně prostudoval. Udělal jsem si z toho i několik poznámek. Kdy jsem byl s tím hotov a vyel se na chodbu protáhnout, zjistil jsem, e u je ráno.

Prudké světlo z nezatemněných oken mě oslnilo. Náměstka jsem nael ve vedlejí místnosti. Usnul v křesle. Sotva jsem se ho dotkl, vyskočil a automaticky se zeptal.

Mám ho dát předvést?

Z toho zatím nic nebude. Nejdřív se potřebuji trochu

prospat a potom bych ádal na poledne o přidělení auta s řidičem a dále s člověkem, který umí obstojně německy. Nejdříve bych se chtěl poohlédnout po jiních Čechách a potom uvidíme ..

Asi mě hned pochopil, protoe se na víc neptal a stručně oznámil:

Vechno vám zajistíme. Teď vás odvezeme domů a ve dvanáct nula nula bude na vás čekat před domem auto.

Cestou k mému bytu, na Malou Stranu, jsem vytrhl z bloku list papíru a poznamenal na něj několik údajů.

Zítra v osm hodin bych mohl začít s výslechem. Ale potřeboval bych si asi na stejnou hodinu předvolat jednoho svědka. Ten se vak předtím nesmí, ani na chodbě, setkat s doktorem Schestauberem!

Jeho adresa byla napsaná na lístečku z mého bloku. S tím jsme se také rozloučili.

Ve stínu Kletě, přes tisíc metrů vysokého kopce obvinutého Vltavou, leí malá vesnička. Soumrak sem přichází dříve ne do jiných okolních obcí. Slunce tady toti předčasně zapadá za kopcovitý horizont. Je tomu tak v létě a nato v čase, kdy u první noční mrazíky spalují stráně plné ípkových keřů.

Teprve po dvaadvacáté hodině, kdy u v obci nesvítilo jediné okno, vydal jsem se jetě, s dalím naím přísluníkem  oblečeným do civilu  k siluetám velkých budov. Znám velmi dobře zbytky tohoto cisterciánského klátera a zejména kláterní kostel s přilehlým ambitem a kapitulní síní jetě z dob prvních kolních výletů.

Tie jsme se zastavili u oken obytných budov místní fary a několikrát zaklepali na skleněné tabulky. Chvilku bylo ticho a potom zavrzala jedna z půlek okna.

Pozdrav od bratra Ernesta, ohlásil jsem tlumeně a okno se opět zavřelo. Potom jsme se v tichosti připlíili k vratům, která se brzy otevřela a my veli dovnitř.

Bylo mi řečeno, e přijdete později, přivítal nás muský hlas.

Nebylo to moné. Máme naspěch.

Zatím nás kněz uvedl do malé místnosti. Zatemnil okénko a rozsvítil petrolejovou lampu. Její okouřený cylindr sotva stačil ozářit nae tváře.

Kdepak jsou ostatní? Vzkázali mi, e vás přijde víc, otázal se opět kněz.

Bez jakýchkoliv rozpaků jsem odpověděl: Čekají na nás v blízkém okolí. Ale řekl jsem to tak, abych zároveň dal najevo svou neochotu vypovídat dál. Jetě jsem dodal: Kdyby nás sem přilo víc, mohlo by to zbytečně vzbudit pozornost. Takhle jsme aspoň kryti.

Kdy chcete vyrazit? zeptal se kněz a rychle dodal na omluvu: Abych vám to mohl připravit.

Za hodinu!

V jeho obličeji se objevil údiv, ale pak tie vstal, el do vedlejí místnosti, odkud přinesl bílý vonný vesnický chléb, kamenný dbán se kvarky, sůl a dvě lahve s vínem.

Zatím se najezte, chvíli to potrvá.

Podíval jsem se na kněze jakoby nedůvěřivě a zeptal jsem se ho: Kde to máte?

Kněz pochopil mou oprávněnou podezřívavost: Buďte klidní, je to zde, na faře.

Teprve potom jsme ho nechali odejít a s chutí jsme se dali do jídla.

Labunicky jsem vtahoval vůni domáckého chleba. Můj společník vytáhl kapesní nů s vývrtkou a pohyby číníka začal otevírat láhev s vínem. Nae nenucené chování by odzbrojilo i největího nedůvěřivce. Kdy se kněz vrátil, zastihl nás ve spokojené náladě, jak německy meditujeme nad druhou otevřenou a téměř ji dopitou lahví.

Tak tady to je, přeruil kněz ná odborný výklad o kvalitách starého vína.

Trochu jsme zpozorněli při pohledu do chodby na objemná zavazadla, s nimi by mělo co dělat pět statných chlapů.

Musíme to překontrolovat, ozval jsem se a zkoumavě pohlédl knězi do očí.

Pohled zachytil a otázal se: Bratr Ernestus vám dal seznam?

Ne! Jen nás seznámil s obsahem! jasně jsem odpověděl a začal rozbalovat kufry i batohy. Zpozoroval jsem, e ná dočasný hostitel se trochu zarazil. Rychle, jakoby zasvěceně vylo z mých úst: Obrazy, velebný pane, zde necháme. Budou tu jistě bezpečnějí ne u nás. Mohly by se pokodit. Překáely by nám při přechodu. Pro jejich transport se jistě později najde vhodnějí doba.

Zmínka o obrazech zcela odehnala knězovu podezíravost.

Na stole se zatím začaly objevovat sytě luté zářící kalichy, monstrance, svícny, tácky, podnosy a několik plátěných pytlíků se zlatými mincemi. Obsah pokladu jsme opět skládali zpět do zavazadel. Prováděli jsme to s takovou samozřejmostí, jako bychom měli v rukou bezcenné tretky, a ne ryzí zlato, Jen u jednoho z kalichu jsem se pozastavil. Potěkal jsem jej a lhostejně oznámil slovy znalce: Tohle je jedenadvacetikarátové zlato.

Kněz naemu počítání v tichosti přihlíel,

Najednou to nepoberem, rozhodně prohlásil můj partner.

Musíme to po částech odnést ostatním, doplnil jsem. Jsou to spolehliví lidé? s obavou se zeptal dočasný ochránce tohoto pokladu.

Samozřejmě. Jinak by si je bratr Ernestus nevybral, Kdy nás kněz viděl obtěkané zavazadly, přistoupil ke stolu, udělal z utěrky  ve které byl zabalen chléb  malý uzlíček, strčil do něho chleba, dbánek se kvarky a přidal dalí dvě lahvičky vína.

Dejte jim to,

Proklouzl dveřmi světničky a el otevřít hlavní dveře. Zde Jsem mu tichým hlasem oznámil; Asi za čtvrt hodiny se vrátíme,

Jetě dvakrát se tato situace opakovala. Někdy potichu a chvílemi i nahlas, tak, aby moje slova zalétla jen k partnerovi, jsem si zanadával; Hergot, tohle vědět, tak jsem sem poslal nějakého mladíka. Ale pak jsem se zase utěoval. Aspoň to bude v bezpečí. Přijít později, mohlo by to zmizet,

Kdy jsme zjistili, e nejsme sledováni, odnesli jsme těká břemena za zákrut silnice, kde bylo ukryto nae auto i s řidičem,

Při posledním, čtvrtém přenosu zlatých předmětů nás nic netuící kněz vyprovázel slovy: Bůh s vámi, A nakonec se optal; Kudy půjdete?

Nevěděl jsem rychle, co říci, tak jsem kývnul hlavou směrem k umavě a mumlavě prohodil: Vrchem.

To Je správné, přes Plockenstein je to nejbezpečnějí… Drte se pořád toku Studené Vltavy.

A v autě. jsme si oddechli, Byl jsem utahaný, jako kdybych odnosil do sklepa dvacet metráků uhlí,

Tak, Jeníčku, vy tu hezky zůstanete. Tady máte můj kabát, aby vám nebyla zima a jakmile přijedeme do Budějovic, poleme vás vystřídat, Jo, a tadyhle máte něco k zakousnutí a zapití. Podal jsem mu uzlíček s jídlem a vínem.

Ručíte mi hlavou, e vám neunikne ani my, Tuhle akci povedete sám. Budějovice vám přidělí k ruce několik muů.

81

Nikomu ani slovo, to vám povídám. Kdyby se někdo z budějovického policejního ředitelství ptal, tak si něco vymyslete. Třeba e jdete po nějakých wehrwolfech. Ne abyste toho kněze z fary vyplail. Počítám, e nám můe být Jetě něco platný. Tak tedy ahoj! A nezapomeňte cokoliv nám hlásit, oznámil jsem překvapenému společníkovi. Byl tak zmatený, e se nezmohl na jediné slovo.

Cestou do Prahy jsem chvílemi měl dobrou náladu, jak se nám to vechno podařilo, ale častěji jsem upadal do bezradnosti. Zlato ani jiné vzácné předměty nemohou vyváit hodnotu materiálů, které má teď u sebe skupina Oscar. Také jsem se s tím svěřil hned po příjezdu do Bartolomějské náměstkovi, který u na mě čekal.

Myslel jsem, e vás to přivede k nějaké stopě. Jene tohle ukazuje pouze na drancování naí země..začal, kdy si prohlédl obsah vech vaků.

Nakonec mě přece jenom pobídl, abych to s tím doktorem Schestauberem dodělal. Byl Jsem po probdělé noci Jaksepatří utahaný, ale nedá se nic dělat, myslel jsem si, a je aspoň tohle z krku. Společně Jsme odjeli na Pankrác a tam si nechali toho podařeného tajemníka předvolat.

Kdybych byl divadelní reisér a měl si někdy vybrat vhodnou postavu pro úlohu Mefista, tak byl vyhledal jezuitu Schestaubera. A mnou otřásla zimnice, kdy jsem ho uviděl. Tam nahoře, na Svatém vrchu, jsem mu neviděl do obličeje, ale tady jsem ho patrně delí dobu pozoroval, protoe do mne musel náměstek několikrát strčit. Nevím, jestli to bývá u kadého, ale někdy si při čtení zajímavých knih představím skutečnou osobu, která třeba po celá léta bydlí v naí čtvrti a já se s ní často potkávám. Tuhle osobu si jednodue zařadím místo určitého jména románové postavy a jiného bych si na tom místě hrdiny těko představoval. No  a taková asociace mě napadla i v této chvíli.

S tímhle doktorem Schestauberem jsem se vlastně setkal u dávno. Vytvořil jsem si ho někdy před čtyřiceti lety, kdy jsem se jetě zajímal o dějiny filosofie. Ano, zrovna, tak, jak vypadá jezuita Schestauber, zůstala v mém podvědomí vykreslené postava Machiavelliho Vladaře. Stačilo, abv otevřel ústa a sám bych z nich určitě uslyel Vladařova slova:  .. . k dosaení cíle lze uít vech prostředků, lsti, násilí, dýky, jedu, hářství, zkrátka veho, co udruje mocenské pozice vladaře … A mefistovská černá bradka dodávala jezuitovi jetě hrozivějí tvář.

82

Výslech Jsem nezačal Já; první, kdo z nás v pankrácké vyetřovně promluvil, byl doktor Schestauber.

Jakým právem Jsem zadren? vyrazil ze sebe.

Poznal jsem podle změkčování některých hlásek, e četina není jeho mateřským Jazykem. Později jsem se dozvěděl, e je polské národnosti. V Polsku il do svých estadvaceti let, studoval theologii a potom přeel do jednoho z naich jezuistkých kláterů.

Snad byste si měl nejdříve, pane doktore, sednout, odpověděl jsem klidně.

Tohle asi nečekal, a proto se posadil na připravenou idli.

To jsem nevěděl, e si někdy necháváte říkat bratr Ernestus, pane doktore. Nemínil jsem se s ním dlouho zabývat a tak jsem spěchal hned k věci. Asi poznal, kolik uhodilo.

Přece, pane inspektore, nebudete věřit těm pánům od gestapa.

Zprvu jsem jim ani nevěřil, ale kdy jste teď o nich začal sám, tak jste mne o jejich pravdomluvnosti zcela přesvědčil..

Řeknete nám to hezky od začátku…? Vmísil se do výslechu náměstek.

Nevím co. Mluvil jsem s nimi Jako zástupce církve svaté a jestli jsem jim říkal o moné cestě k vysvobození, tak to asi některý z nich patně pochopil. Mínil jsem tím moné vysvobození při posledním soudu… Kdy to vyřkl, sepjal ruce a něco zamumlal, jako by se modlil. Dělal to tak věrně, e jsem se za jeho prohnanost sám začervenal.

Ale kdepak, ne jeden, ale vichni to potvrdili, i kdy dobře víte, e mají samovazbu. A přístroji na bezdrátovou telegrafii zatím neoplývají.

Mlčel a díval se na podlahu.

Tak mi ani nepovíte, jak jste přiel k jménu bratr Ernestus?

O ničem takovém nevím, odpověděl a já poznal, e toho asi moc z něho nevytáhnu.

Je zajímavé, e vy o ničem takovém nevíte a támhle a kdesi v podhůří umavy jeden farář vydává na to jméno zlaté poklady, o vzácných obrazech ani nemluvě …

Poslední slova ho musela zasáhnout, protoe mu z očí vylehlo několik záblesků.

U jsem vám jednou řekl, e o ničem nevím, stál na svém jako mezek.

Asi si málo pamatujete. To ctihodná sestra Jágermanová má daleko lepí pamě.. .

Cukl sebou, jako by ho utkl jedovatý had. Nečekal, e víme o jeho spojení s představenou Hermínou. Proto jsem pokračoval ve hře na této struně. Ani jsem sí neuvědomil, e únava je ta tam.

 .. Představte si, e mi dlouze vykládala, jak jste se účastnil nějakého nočního pohřbu…

Je to snad zakázáno? Být při pohřbu ctihodné sestry? Jak se jmenovala?

Myslím, e Marie.

Kdepak, za pohřeb se vás dnes nemůe nikdo ani dotknout, ale za podezření z vrady kaplana Vytloukala ano. Spěně jsem vystřelil, ale zároveň i nadzvedl vedle mne sedícího náměstka. Cítil jsem, jak přímo poposkočil na idli. Hned jsem vak poznal, e to bylo ode mne zbytečně nepromylené plácnutí. Zdaleka ne kvůli tomu jménu kaplana Vytloukala, ale proto, e jsem tam zapletl slůvko podezření. Nemělo tam co dělat, protoe takhle jsem mu naznačil, e přesně nevím, kdo ho zabil. Dělal jsem, jako kdy si ho vůbec nevímám, a obrátil jsem se na svého představeného s tichým dotazem: Přiel ten člověk, kterého jste předvolali? Náměstek jenom nepatrně kývl hlavou na souhlas. Znovu jsem na toho jezuitu zaútočil. Tak, řeknete nám pravdu, nebo vám ji máme říct my? Nevím o ničem, prohlásil vzdorovitě, ale u v tom nebylo tolik odhodlanosti, jako předtím.

Ani se nepamatujete na církevní osobu, s kterou jste jel počátkem srpna vlakem do Prahy?

V této době jsem ádným vlakem nejel a vůbec pořád nevím, o čem mluvíte … trval na svém.

Zavolejte svědka! Ani jsem si to uvědomil, zvýil jsem hlas. Náměstek, který hrál při výslechu roli zapisovatele, el ven. V duchu mě napadlo: jestli to nevyjde, tak dostane vynadáno, aby sis ty policajtské metody u jednou provdy nechal zajít. Ve dveřích se objevil mu v elezničářské uniformě.

Pojďte dál, pane Krátký, oslovil jsem ho, ale moje oči byly jako přikovány k jezuitově obličeji. Pohlédl ke dveřím a já poznal, e jsem se nemýlil.

Znáte toho pána? zeptal jsem se elezničáře. Samosebou, je to jeden z pasaérů, kteří tenkrát seděli ve trojce. Jel s námi u z Ostravy.

Nemýlíte se, pane Krátký? naléhal jsem na něho.

Kdepak, podle toho vousu bych ho poznal mezi milionem lidí.

To nám stačí, pane Krátký. Prosím vás, tohle nám tady hezky podepite a víc vás zatím nebudeme potřebovat.

Cítil jsem, jak se mi teprve teď, kdy elezničář odeel, rozbuilo srdce. Bylo to vítězství, s ním jsem počítal, ale ne na sto procent. Musel jsem udělat kratí pomlku, abych se uklidnil, a pak jsem prudce vyrazil.

Pane doktore, teď přestává hra na schovávanou! Jak jste toho uboáka odstranil? Bude to!?

Schestauber pomalu začal: Já jsem ho nezabil. Byla to neastná náhoda. Setkali jsme se na chodbičce u záchodu. Dali jsme se do řeči, on se nějak při cuknutí jedoucího vlaku silněji opřel o dveře, ty povolily a ne jsem stačil přiskočit, byl venku. Byl jsem sám a měl jsem obavu, e by podezření padlo na mne, tak jsem to raději nehlásil.

Vy jste, pane doktore, učiněná dobrota. Obdivuji vás. Mohl byste vykládat pohádky! To ale nevadí, já vám zase na oplátku povím jednu skutečnou příhodu.

Jednoho dne byl jeden jezuita náhodou ve Zvonově. Tam přiel Jiný kněz, který měl poctivý úmysl sepsat majetek Řádu německých rytířů, tedy řádu, jeho jméno bylo na listině nepřátel republiky. A jeliko dělal svou práci velmi poctivě, tak se to nelíbilo jezuitovi a ostatním. Kněz je překvapil. Nestačili uschovat vechny skvosty a umělecká díla. A tak si jezuita řekl, e iniciativního kaplana doprovodí. Na chodbičce ve vlaku to mohlo být tak nějak podobně, jak jste to vyprávěl. Jen s tím nepatrným rozdílem, e jste nic netuícímu Vytloukalovi z jedoucího vlaku pomohl. Stačilo přece nenápadně otevřít dveře a jen trochu do něho strčit…

Jene, pane doktore, pohádka je u konce. Zapomněl jste tenkrát na jednu maličkost. Aby náhodné vypadnutí kaplana Vytloukala vypadalo věrohodně, neměl jste za ním zavírat dveře. Ale i v tom byl jeden háček. Dovedl jste si dobře spočítat, e jakmile by se na otevřené dveře přilo ihned by vlak zastavil a začalo by se s vyetřováním a kontrolou cestujících. To by vám ovem nebylo vhod. Tak takhleto bylo pro vás jistějí.

A kde máte soupis majetku Řádu německých rytířů?, vyrazil jsem opět. Bylo to tak prudké a hlasité, e vyetřovaný byl zaskočen.

Vrátil jsem ho do Zvonová sestře Jágermanové, prozradil v úleku. Teprve si uvědomil, co vlastně řekl.

Vlastně ne. Ty papíry Jsem spálil..Ale sám Ji poznal neúčinnost těchto slov, která měla zastřít, e se prozradil.

Tedy opět Jágermanová… prohodil jsem spí pro sebe a náměstka ne k vyetřovanému. To by stačilo! Přiznat se k výpovědím pánů od gestapa nechcete?!

Nic Jsem s nimi..

Ani stačil dopovědět, otevřel Jsem dveře místnosti a dal mlčky slubě pokyn, aby vyetřovaného odvedla.

Do notýsku jsem si rychle poznamenal, abych nezapomněl, e jméno  patrně řeholní  té podivně pohřbené je Marie.

Nechcete, pane inspektore, abych to předal u někomu jinému …? zeptal se náměstek.

Kdepak, začíná mi to nějak s tou Jágermanovou pasovat dohromady. Tohle tak nechvátá, rád bych to potom s Komárkem dodělal. Nevíte, přilo od nich něco nového? Jágermanová se pokouela dostat do Zvonová. Kdy ji hlídka vrátila, tak podle Komárka prý přímo zuřila. Proto bylo jeptikám zakázáno vůbec opoutět kláter ..

To udělali chlapci správně. Ctihodné sestry asi potřebují s někým navázat spojení, hlasitě jsem si zauvaoval.

Jetě něco, pane inspektore. ádal jste na nás informace o třech jeptikách, co se najednou přihlásily do odsunu. Předně bych navrhoval: ádné z nich zatím odsun nepovolit a do vyřeení celého případu. Ale také ani těm ostatním neudělovat nae občanství. V tomhle smyslu jsem také informoval Ostravu. A tady máte překvapení od nás. Chlapci zatím získali jen informace o představené Jágermanové. Zpráva stojí za to, určitě vás a hlavně nae zpravodajce potěí. Aspoň vidíte, e na tom máme veliký zájem.

Vzal jsem si vychvalovanou informaci a začal číst:

ťKe čtvrtému bodu, týkajícímu se slečny Jágermanové, 44 leté členky Řádu německých rytířů, německé národnosti, máme k dispozici tento materiál: Na území ČSR je dvanáct let. Do řádu vstoupila ve dvaceti esti letech. Je dcerou pruského generála, vlastníka sedmi statků s výměrou přes 70 tisíc hektarů půdy u Královce ve východních Průsích. Řádu přinesla věnem bohatství představující dva z otcových statků.

V posledním období před zabráním Sudet hitlerovským Německem se exponovala pro Henleinovu stranu a byla v podezření z účasti na protizákonném paování a přechovávání mnoství zbraní. Nic se jí vak nedokázalo. Bylo

86

to u v létě 1936. Za války zastávala v Řádu německých rytířů vysoké postavení a podílela se i na spolehlivostním výběru řádových sester pro území dočasně obsazená nacisty. Některé členky řádu, rytířky, pracovaly pro Sicherheitsdienst Jako překladatelky, tlumočnice, byly spojkami zakonspirovaných vysokých nacistických funkcionářů a nakonec i spolehlivými informátory o náladách ve wehrmachtu.

Osoba (Její popis se nápadně shoduje s Hermínou Jágermanovou) se účastnila důvěrných porad 7. a 8. února 1945 ve zlínské vile gestapa. V té době byla často viděna ve společnosti jednoho z vedoucích důstojníků sicherheitsdienstu. Totonost tohoto mue byla identifikována značkou, která byla namalována vedle poznávacího čísla jeho osobního automobilu (na tabulce byl vyobrazen černý zajíc). Tato značka patřila plukovníku Zeňkinovi, rezidentu zpravodajské sluby (Cizí vojska východ). Tento pión byl podle spolehlivých informací důvěrným přítelem Reinharda Gehlena. Zprávu podává speciální oddělení SNB, důstojník Rychtařík.Ť

Kdy jsem dočetl, určitě vypadal můj obličej mnohem spokojenějí.

Pane náměstku, tohle není jenom sólokapr, ale přímo velryba. V poslední době mi pořád něco říkalo: Jindřichu, dej to dohromady! Já se obával souvislostí. Vdy větina církevních řádů má skutečně vedle své bohulibé činnosti velmi prospěné charitativní poslání. Ale jak je vidět, ani tady není o černé ovce nouze …

Obávám se, e se radujete předčasně. Zatím v rukou ádná přímá fakta nemáte … Nemuselo by se vám to vyplatit, upřímně mne varoval.

Myslím, e a se nai zpravodajci dozvědí, kdo je to Jágermanová, bude se jim pracovat daleko veseleji.

Nesmíte zapomínat, e teprve dopadení Oscara nula je zdarem vaí společné akce. Doporučuji vám zatím tu představenou Jágermanovou ponechat na svobodě. Bude asi lepí počkat, a co se z toho vyklube. Nepřítel se nám pohybuje v prostředí, které dokonale zná. My jsme v nevýhodě, tápeme. Kdybychom jej vyplaili, ukryje plánky pionání sítě a my tento vzácný materiál nikdy nezískáme. S případem kaplana Vytloukala je to stejně na půl uzavřené, tak mějte na mysli jen a jen operaci ÄTE . .

Jetě nevíme, jak to bylo s tím Gardoňem doopravdy..

To se vám jistě vyvrbí a později… Oscar nula je ná největí zájem ..Naléhal na mne, jako bych já měl docela jiné zájmy. Poznal asi, co si myslím, a proto se trochu provinile usmál.

Já vím, jen jsem vám to chtěl, pane inspektore, připomenout.

Musím se dostat zpátky na Ostravsko, stočil jsem rozhovor k věcným otázkám. Mým náhlým rozhodnutím nebyl ani trochu překvapen,

Počítal jsem s tím. Je pro vás připraveno letadlo. Kdy chcete odletět?

Ihned!

Nechcete se ani zastavit doma …?

Ne! rázně jsem odmítl a dodal: Na to není teď čas. Odpočinem si vichni a po úspěné akci…

Usmáli jsme se na sebe a pevně si stiskli ruce.

XI

Od mého návratu do Zvonová uběhl u čtvrtý den. A nae práce v pátrání po supině Oscar zaznamenala Jen několik nepatrných krůčků. Za pomoci vojáků z ostravské posádky Jsme provedli řadu namátkových razií po okolních lesích  s mizivým výsledkem. Chyceni byli dva němečtí vojáci, kteří utíkali z ruského zajetí, a Jeden polský faista, za jeho dopadení byla v Katowicích vypsána zvlátní odměna. A podle radistů nepípnul v éteru ani slavík, nato některý z Oscarů.

Rozebrali jsme snad desetkrát situaci, stejně tolikrát Jsme se vzájemně ujistili, e nejdůleitějí Je trpělivě čekat.

Abychom zahnali nudu, tak jsme si vzájemně ne desetkrát, ale stokrát zopakovávali detaily, na které by se normálně asi zapomnělo. Dali jsme si například udělat od doktora Zikmunda důkladný rozbor dráhy střely lebkou toho zahradníka, který na čísi rozkaz zapínal a vypínal podle potřeby agregát pro vysílačku. Ukázalo se, e je nepravděpodobné, aby zahradník byl sebevrahem. Dráha střely směřovala od temene hlavy k ústní dutině. Navíc náboj prorazil lebeční kost na levé straně hlavy. Při rekonstrukci této podivné sebevrady se zjistilo, e sebevrah, kdyby se chtěl zastřelit, musel by spou revolveru stisknout palcem a nikoliv ukazováčkem. Vstupní rána ukázala na levou stranu a zahradník podle slov jeho sousedů nebyl levák. Přitom pistole byla nalezena v jeho levé ruce … Zkrátka nesrovnalostí na jeden případ a neobvykle mnoho.

Moná, e se zahradníkův vrah bezprostředně po vradě narychlo skryl v některé ze sousedních chalup. A dokonce to mohl být některý ze sousedů … Ve víru událostí jsme na zahradníka dosti rychle zapomněli a teprve nyní, ve dnech nečinnosti se toho oba zpravodajci chytili. Smrtící pistoli jsme poslali k daktyloskopické expertize do Ostravy, ale kromě zahradníkových a lékařových otisků prstů jiné nenali. Vrah tedy musel mít rukavice, nebo ruku zabalenou hadrem. Protoe na setření otisků by mu nezbylo mnoho času.

To byl ale zlomeček vyetřování v naí nucené nečinnosti. Nejvíce času nám zabralo sledování hvozdenského provinciálního domu sester Řádu německých rytířů. Protoe nám pomáhalo několik chlapců z ostravské bezpečnosti, museli jsme se kvůli tomu přestěhovat do Hvozdna. Celý komplex kláterních budov byl v postranní uličce v samém sousedství kostela zasvěceného Panně Marii. Ale v okolí klátera byl k naí nelibosti naprostý klid. Pravidelně v půl sedmé ráno přijel k fortně mlékař, který zde vyloil několik plných bandasek s mlékem a vzal si s sebou zase prázdné. Abychom měli jistotu, e se k jeptikám nedostane nějakou podloudnou cestou jakákoliv zprávička, museli jsme pravého mlékaře přesvědčit, aby si hrál nějaký čas na nemocného, a s jeho koníkem pak za něho jezdil jeden z naich přísluníků. Jinak to nelo a kdyby se to v městě rozkřiklo, tak bychom měli daleko obtínějí situaci.

Horí to vak bylo, kdy nae akce skončila. Pravý mlékař si za těch pár dní na zahálku tak zvykl, e kdy mu přijel ná přísluník vracet koníka i vůz, tak se z toho, e u zase musí dělat, opravdu roznemohl.

Dalí potraviny tam přiváeli také chlapci od nás a jeptiky jim vdycky napsaly, co potřebují na druhý den obstarat.

A jednoho dne, bylo to brzo ráno v neděli, se několik málo minut po naem mlékaři objevil před vraty klátera neznámý mu. Mohlo mu být tak třicet a čtyřicet let. Na sobě měl edivý oblek. U fortny nezvonil, ale v nezjitěném rytmu klepal. Patrně nechtěl hlasem zvonce, který byl upevněn na druhé straně vrat, upoutat pozornost celé ulice. Ne se nai hlídači domu sester vzpamatovali, byl u ten chlap uvnitř. Kdy nám to přiběhla hlídka říci, důstojník Ján si spokojeně zamnul rukama. Tak, a ptáčka máme pěkně v kleci.

Hned jsme byli vichni na nohou. Zavolal jsem si velitele stráí a nařídil mu: Musíte okamitě zesílit hlídky!” Mám k dispozici u jen sedm muů …

Tak je vechny nasaďte. Ovem nenápadně. Připomeňte chlapcům, e odtamtud nesmí uniknout ani my. Podplukovník Hucek si k sobě přitáhl toho, co nám přiel ohlásit návtěvu v kláteře, a zeptal se: Nezpozoroval, e ho sledujete?

Domnívám se, e ne, dostal odpověď.

Já jetě týral velitele hlídek: Co střechy, jsou zajitěny?

Ano! Kontrolujeme je z protějích budov.

Tak si pamatujte, ádnou paniku a nikdo z občanů vás nesmí zpozorovat, kladl jsem veliteli hlídek na srdce. Podíval jsem se na hodinky a oznámil jako generál před bitvou: Je sedm nula pět a v sedm patnáct začneme s prohlídkou.

Vichni si nařídili hodinky podle mých.

Přesně v tu dobu bude, mladíku, obrátil jsem se na Komárka, u brány klátera. Předtím zkontroluje hlídky, jestli je vechno v pořádku. Tvá přítomnost u fortny znamená, e je ve dokonale zajitěno. Dovnitř nepůjde. Bude s dvěma mui čekat v autě přede dveřmi. A teď si dej odchod, a to vechno stačí. Kdy Komárek odeel, dohodli jsme se s Huckem i Jánem na dalím postupu.

Já tady s podplukovníkem budeme prohlíet místnosti a vy, Stanislave, budete na chodbě zajiovat… Potom jsem vytáhl ze osu svého kabátu pomačkaný list papíru a rozevřel jsem jej.

Karlíček mi po minulé prohlídce klátera popsal Jeho stavbu i vnitřní úpravu. Říkal, e pravděpodobně mají někde skrýe, ale sami s předsedou správní komise Otáhalem na nic nepřili. U vchodu jsou dvoje dveře. Po zazvonění nám přijde jedna z jeptiek otevřít. Ihned vejdeme dovnitř a já zevnitř zavřu vrata, zatímco tady Stanislav půjde ihned ke druhým dveřím, které budou pravděpodobně zamčené. Jestlie nám je vrátná nebude chtít otevřít, tak je vyrazíme. Nesmíme jim poskytnout čas. Potom jsem se podíval na podplukovníka, jestli s plánem souhlasí.

Co kdy se budou jeptiky vzpouzet?

Myslím, e ne. Počítám, e budou překvapené. Jen nás budou chtít zdrovat, a to jim nesmíme dovolit.

Několik okamiků před čtvrt na osm jsme docházeli k vchodu provinciálního domu sester. Ve stejnou dobu dojíděl k velkým dřevěným vratům i osobní automobil značky Opel. Komárek kývnutím hlavy z okénka oznámil, e je vude klid. Zazvonil jsem. Potom jsem se otočil a tlumeným hlasem se zeptal Komárka:

Vechno v pořádku?

Ano! zazněla odpověď z auta.

Vzpomněl jsem si na výslech jezuity, co řekl o Jágermanové. Mylenky mi přetrhlo rachocení klíče v zámku. Vrata se otevřela a v nich se objevila hlava se krobeným čepcem.

91

Was wünschen Sie, bitte …?

Silou jsem se vnutil dovnitř a za mnou i oba zpravodajci Přejeme si, sestřičko, ihned prohlédnout vá dům. Mylně jsme se domnívali, e se opět setkáme s tou mladou drzou vrátnou ze Zvonová. Tahle vrátná byla starí a nae nenadálá návtěva ji asi překvapila. Ale ne zase natolik, aby se bez rozmyslu podvolila přání nenadálých návtěvníků. Kdy zjistila, e na ni mluvím česky, začala také: Ja, ja, ano, sofort vám zavolám představenou.

To není třeba, my si tam za ní dojdeme sami, zaskočil Jsem Ji.

Bylo na ní vidět, e se snaí otálet a diskutovat. Ale poznala, e je odpor zbytečný.

Půjdu s vámi, rychle odemykala druhé dveře a mezitím se zeptala: A koho mám ohlásit?

Ohlásíme se sami. Jsme od Sboru národní bezpečnosti. Uviděl jsem na ní, e mi moc nerozumí, tak jsem jetě dodal: Tak tedy od policie, aby vám bylo jasnél

Stačila jen ze sebe vyrazit: Ach so, ich verst… Ani to nedořekla, přiskočila ke zvonci, který byl umístěn na zápraí kláterního dvora, a silně jej rozhoupala.

Co to děláte? přiskočil jsem k ní.

Oznamuje vem sestrám, e je čas se modlit. To zvoníte vdycky tak? Jeden by z toho ohluchl.

Na to u jeptika neodpověděla, jen pokynula rukou a vedla nás ke schoditi. Nespěchala, ale také nela pomalu. Ne jejích pohybech bylo patrné, e se u uklidnila. Ve druhém poschodí nás dovedla a k velkým, skleněnou mozaikou vykládaným dveřím. V průčelí byla tabulka s nápisem Klauzura. Jeden z trámků byl opatřen tlačítkem elektrického zvonku. Rychle jsem jeptiku předeel a sám zazvonil. Udělal jsem to proto, abych zabránil nějakému signálu. Ale stejně dokonalé znamení mohlo být dáno i zvoncem. Z vnitřku se ozval enský hlas, který se německy ptal, kdo to je.

Tady policie, potřebujeme ihned mluvit s představenou, sestrou Jägermanovou.

Asi se modlí.

Nemáme mnoho času! Nepřijde-li okamitě, vyrazíme dveře a začneme s prohlídkou sami.

To přece není moné. Hier ist klauzura, sem ádny muský nesmí, namítala jeptika, která nás doprovázela.

Podíval jsem se na hodinky a zjistil, e u uběhly tři minuty.

Zbytečně ztrácíte čas diskusí… okamitě otevřte! Kdy i pak zůstaly dveře zavřeny, znovu jsem zakřičel: Jetě vám dávám třicet vteřin na rozmylenou!

Vteřiny se vlekly, začínali jsme být netrpěliví. A sem bylo slyet vyzvánění zvonu ze sousedního kostela. Konečně … vymezená doba uběhla. Upozornil jsem na to Jána a ten nahrbil rameno a silou vlétl do trámu dveří. Udělal to mistrně  skla zalitá v olovu se rozřinčela, ale nevypadla. Dveře se otevřely, závora byla vyraena. S Huckem jsme vtrhli do chodby, zatímco Ján zůstal podle úmluvy vzadu. Instinktivně jsme běeli ke dveřím, které před chvílí, ne se ozval hlas z klauzury, zavrzaly. Otevřel jsem je a na prahu stála starí jeptika. Rychle se pokřiovala. Uvnitř místnůstky klečely před kříem a věčným světlem dvě jeptiky, které předstíraly, e se modlí. Kdy poznaly, e dalí jejich nevímavost by byla trapná, otočily se. Jak nás spatřily, rychle se pokřiovaly. Ale Jágermanová tam nebyla.

Ruíte nás, pánové, v rozjímání. A navíc jste svou přítomností zneuctili tato posvátná místa. Uvědomte si, e si budeme na vae počínání stěovat.

Nebylo jiného vyhnutí, ctihodné sestry. Mírně jsem se uklonil. Přili jsme sem neohláeni, protoe nám jde o vai bezpečnost.

Ján nechápal moji galantnost.

Ale já si vedl svou: Dozvěděli jsme se, e do vaeho klátera vnikl nějaký člověk.

O tom nám není nic známo!

Dále hledáme ctihodnou sestru Jágermanovou.

Není v kláteře.

Přece se nemohla vypařit. Proto dovolte, abychom si celou budovu prohlédli. Vy tedy tvrdíte, e sem k vám nikdo nepřiel?

Ano, pokud vím, řekla starí sestra v ranních svátečních hodinách k nám přichází jen mlékař.

Kdepak, mlékař to nebyl. Jedině, e byste tak nazývaly jetě někoho jiného …

Jeptika znervózněla. A já toho vyuil.

Tak vidíte, e jsme se dohodli. Vy můete klidně pokračovat v rozjímání a my se tu zatím rozhlédneme. Nechal jsem překvapené jeptiky stát a začal si prohlíet místnost. Podplukovník Hucek mě následoval. Netrvalo dlouho a začal jsem si pečlivěji prohlíet dřevěnou podlahu. Viděli jsme, jak vechny sestry náhle zneklidněly. Jejich zraky společně s naimi utkvěly na dvou vyrytých čarách v prkenné podlaze. Hucek přiskočil ke skříni a začal ji odtahovat po směru obou rýh. Na stěně se objevila malá klika a pak obrysy dveří maskovaných tapetami. Prudce jsem je otevřel. Otvor vyplňoval těký závěs.

Sotva jsem jej poodhrnul, dolehl k nám zvuk varhan. Protáhl jsem se otvorem a octl se na kůru sousedního kostela. Nahnul jsem se přes zábradlí a zpozoroval, e v chrámové lodi a na několik starých babek nikdo není. Varhany vyhrávaly dál svou nábonou píseň.

Pane inspektore, lidé, kteří vycházeli z kostela, se velice divili, e dnes me tak brzo skončila. Prý o více ne půlhodinu … Udýchaný Komárek se zarazil.

To taky pozoruju! vztekle jsem zabručel.

A slavík nám frnknul s věřícími, zklamaně dodal podplukovník.

Z chvíle ticha nás vyruila opět jedna z jeptiek: Pánové, přejete si jetě prohlédnout dům sester?

Ani ne! Jenom bychom si rádi zkontrolovali stav vech obyvatel tohoto domu. Vyřiďte vem sestrám, a se ihned sejdou na chodbě v přízemí.

Komárka s Jánem jsme poslali, aby se s několika chlapci podívali v městě po uprchlících. Zatímco se jeptiky dole scházely, prohlédli jsme zběně vechny podezřelé kouty klátera. Při kontrole sester jsme zjistili, e kromě mue, který vstoupil asi před hodinou do klátera, chybí jeptiky Jágermanová, Eschnerová a Hofbauerová; tedy právě ty, které ádaly o odsun.

Bojujeme s chytrým soupeřem a ádným začátečníkem, ozval se dosti zklamaně podplukovník Hucek.

Jene teď nám potvrdil to, co jsme se báli nahlas vyslovit. Některé jeptiky Řádu německých rytířů mají spojení s Oscarem. První přesvědčující signál byla vysílačka v zámku, zauvaoval jsem.

Ale dnení úskok nemusí naznačovat, e by to měla být právě skupina Oscar. Co kdy jim někdo přinesl zprávu, e jsme odhalili tajnou skrý kláterních cenností na faře v jiních Čechách? namítl Hucek.

Na to jsem také myslel, ale dosud nám nikdo nehlásil, e by se na faře dělo něco neobvyklého … a pak, proč by kvůli tomu utíkaly zrovna tři jeptiky. Stačilo by, kdyby utekla jen Jágermanová.

Co kdy je neznámý mu informoval o zajitění doktora Schestaubera, stále mi oponoval.

Víc ne dost takových proč a proto létalo mezi námi cestou na provizorní stanovitě v hvozdenské radnici. Vraceli se u i první z chlapců, kteří se účastnili razie města a blízkého okolí. Nic zvlátního neobjevili.

Útěk musel být připraven, navázal jsem na předelý hovor jen si spočítejte těch pár minut, které jsme jim na to dali. U i ta me svátá… zarazil jsem se ve výkladu a pak vyskočil z křesla a prudce otevřel dveře, které oddělovaly nai místnost od přísluníků SNB, kteří k nám byli dodatečně přiděleni z Ostravy.

Potřebuji okamitě dva maníky! zavelel jsem, jako kdybych byl kaprálem u dragounů. Jejich velitel mi dva chlapce strčil dovnitř.

Mládenci, dole stojí ná vůz. Vemte si ho a za kadou cenu musíte okamitě přivézt toho kněze, který slouil mi. Bez něho se nevracejte! Pochopili, a byli v tu ránu pryč.

Mezitím jsme pomocí ostravské expozitury zemského velitelství SNB rozeslali na nae stanice a vojenské posádky v okolních městech popisy nezvěstných jeptiek. Bylo to obtíné, protoe kromě jejich hábitu a malého kousku obličeje jsme neměli dohromady co popsat.

Asi za patnáct minut přivezli chlapci kněze. Nenechal jsem ho ani posadit a hned se ho zeptal: Kdy jste, velebný pane, dostal příkaz podstatně zkrátit mi svátou? Bylo mi to oznámeno a před jejím započetím … jakmile uslyím hlas zvonu svolávající ctihodné sestry na modlení, e mám okamitě mi svátou ukončit.

Kdo vám takový příkaz dával?

Ctihodná sestra Hermína!

Proč jste ji poslechl?

|Protoe je i mou představenou.

Vy jste německé národnosti?

Ano, ale ..

To stačí, děkuji vám za informace … otočil jsem se k podplukovníkovi a víc se o kněze nestaral. Nechtěl jsem ho u ani vidět, jaký ve mně hrál vztek. Jakmile se za ním zavřely dveře, musel jsem Huckovi vysvětlit, proč jsem ho nedal zavřít.

Nic bychom si na něm nevzali. Raději se postaráme, aby takoví lidé opustili co nejdříve republiku.

Kdy se vrátili Ján s Komárkem, přeel jsem k věcnějím problémům. Kněz nám potvrdil, e útěk byl předem připraven. Jeptiky tedy musely nějakou neznámou cestou dostat zprávu.

,,Třeba těmi tajnými dvířky, spojujícími kláter s kostelem, doplnil Hucek.

Mohl jsem mu na to jen přikývnout. Ale přesto jsem namítl. Takhle mohly odejít u dříve . .

Kdepak, zapojil se do debaty Komárek, me v tomto kostele jsou pouze v neděli. A hned při první ranní to uskutečnily.

Máte vlastně pravdu, protoe vidět utíkat tři jeptiky, to by bylo kadému opravdu dosti nápadné. Ale kdy říká, Karlíčku, e kostel je otevřen jen v neděli, jak tedy mohly dostat zprávu …

Hovořil jsem jen o zavřeném kostele, ale kněz anebo kostelník do něho mohli klidně chodit. A chlapci hlídali budovu klátera, nemohlo je přece napadnout, stejně jako nás, e kostel stojící ve vedlejí ulici je s kláterem spojen tajným vchodem.

To má pravdu, e je to nemohlo napadnout, ale nás to mělo trknout. Jinak je vechno, co jste říkali, pravděpodobné. Jeptiky věděly, e jsou důkladně střeeny, proto nemohly vyjít ani tím kostelem. Nai chlapci by si toho vimli, tak si jednodue počkaly na nedělní bohosluby a hned při té první pláchly.

Ale nač tedy ten záhadný mu. To by bylo přece zbytečné, aby chodil do klátera a upozorňoval na sebe, zatímco mohl počkat, a jeptiky s věřícími vyjdou, a na určeném místě se s nimi sejít… namítl podplukovník Hucek.

Ba ne, toho naeho neznámého musely schválně zorganizovat. Potřebovaly větí rozruch, abychom se co nejvíce soustředili na kláter a přitom vedlejí kostel nechali bez dohledu. Podařilo se jim to. Proto ten chlap musel s jistou dávkou rizika odlákat pozornost pouze k fortně klátera . . snail jsem se objasňovat svou teorii.

Na stole před důstojníkem Jánem zadrnčel telefon. Ze sluchátka se ozvalo: Tady poslechová hláska u Rýmařova. Zachytili jsme neznámou slabí vysílačku, která chrlí jedno číslo za druhým. v polovině věty byl hlas zesílen přepnutím na amplión.

Nadiktujte nám text, místo vysílačky a její frekvenci … sue přikázal mladí ze zpravodajských důstojníků. Potom si číslice poznamenal, poděkoval za informaci a pustil se do svých kouzel s nezbytným plechovým kolečkem. Tento deifrovací klíč u nosil pořád s sebou.

Během lutění přiběhl i ná radista a přinesl rovně papír s čísly. Hucek převzal radiogram a přes zpravodajcovo rameno porovnával obsah s právě rozifrovávaným jinotajem.

Je to stejné… jenom ty poslední číslice nesouhlasí, poznamenal a zeptal se radisty. Kde asi jsou? Zaměřili jste je?

Poprvé jsme je zaměřili u Jičína, ale dalí radiogramy, a na několik posledních číslic totoné, byly vysílány z Jiných míst. Pepík to teprve vyhodnocuje.

U to mám! rychle se ozval Stanislav. Text je velmi stručný  Vycházka  Oscar sedm. A tadyhle, vzal si blanket, který přinesl radista stojí: Vycházka  Oscar nula…

Asi se svolávají… U vůbec není pochyb, e Jeptiky mají cosi společného se skupinou Oscar..zasáhl podplukovník Hucek.

Později jsme dostali jetě několik depeí stejného obsahu a vystřídala se na nich jen lichá čísla Oscarů od jedničky a do jedenáctky. Výjimku tvořila nula. Ale to u nastala v naem pátrání po skupině Oscar zcela nová etapa.

XII

Teď jsme s určitostí věděli, e skupina Oscar táhne společně naimi lesy směrem na jihozápad. Bylo to pro zpravodajce do jisté míry překvapení. Očekávali toti, e půjdou podél severní hranice. V případě nebezpečí by ji mohli překročit a střídavě se vracet. Několik kilometrů u nás a několik u souseda. Na hlídání hranice neměl v té době ádný z evropských států čas. Ale místo toho postupovali nyní napříč celou Moravou.

S podplukovníkem Huckem jsme sledovali na mapě jejich pochodovou trasu a neustále ji korigovali podle zaměřených vysílaček, kterými se patrně vzájemně orientovali. Jedna z těchto nacistických miniaturních stanic se pohybovala na pici roztroueného konvoje. Podle jejího častého vysílání jsme usoudili, e jde o hlídku, která určuje směr a zároveň oznamuje ostatním bezpečnost trasy.

Zpravodajci Jánovi se vak dosud nepodařilo rozlutit novou sérii kódů. Oscar přeel zřejmě na jiný ifrovací klíč. Teď si to vzala na starost vojenská deifrovací skupina, která nám pomáhala.

O tom, e postupují společně, jestli se dá tak nazvat jejich rozptýlení zhruba v tří a pětikilometrovém prostoru, nás větinou informovali hajní. Kadou chvíli nám přivezly nae spojky zprávu, e tím a tím rajónem prola tak a tak početná skupina blíe popsaných wehrwolfů. Nákladní automobil odposlechové sluby se dočasně změnil ve vojenský operační sál a zároveň i v ná dočasný domov. Zde jsme společně získané zprávy vyhodnocovali pomocí podrobných map.

Chvílemi jsme měli cukání udělat na vechny ťOscaryŤ zátah. Ale po konzultaci s nadřízenými nám bylo doporučeno od toho upustit.

Dnes si myslím, e to bylo správné. Dlouho se čekalo, a se vechny skupiny spojí, a nyní bychom je mohli zase sami rozehnat. Přitom jsme pořádně nevěděli, zdali je mezi nimi osobně Oscar nula. V tomhle prapodivném souboji vůbec nelo o dopadení vech členů skupiny Oscar, ale předevím o její nejvzácnějí exemplář. O toho, kdo zná

nově vytvořenou nacistickou pionání sí na naem území, v Polsku i na Ukrajině. Udělat zátah a jít tak s bubnem na zajíce by třeba i pomohlo celou skupinu Oscarů pochytat, ale jak bychom zjistili, kdo z nich je ten hlavní  Oscar nula…? Vdy z celé této vysoce organizované tlupy jsme vlastně znali pouze tři jeptiky…

e jsou s nimi, to nám potvrdil přísluník SNB z Fulneku, který hned po vyhláení poplachu hlídal silnici vedoucí z Hvozdna na Jičín. Něco po deváté hodině ranní uviděl dalekohledem, jak na pokraji Oderských vrchů zastavil černý pohřební vůz. Z něho pak, za doprovodu nějakého mue, vylezly dvě jeptiky a jedna ena v civilních atech. Nato jim z lesa vylo vstříc několik můů v civilu, větina z nich měla na ramenou samopaly, a pak se vichni společně ztratili mezi stromy. Pohřební automobil byl ponechán na okraji lesa svému osudu.

A kdyby se nám nakonec po takovém honebním zátahu podařilo i hlavního pióna dopadnout a odhalit, nemuseli bychom mít jeho cenný materiál. Ten by nebylo ve zmatku těké někde v lese ukrýt. A vekerá námaha by byla takřka marná. pión by dostal několik let a potom by si mohl pro vechny věci klidně dojít  pokud by dokumenty zásluhou někoho jiného nezmizely.

Nelo nám vak do hlavy, proč se se skupinou ozbrojených nacistů vydaly na tak nebezpečnou cestu i nae známé z klátera. Později, za několik dní tohoto naeho stínového postupu, kdy směr jejich trasy napověděl ústupovou linii, nám začalo svítat. Tlupa Oscar toti zamířila místo rovnou do Rakouska více na západ, směrem k nejjinějím oblastem umavy. Jeptiky jdou k jednomu z hlavních středisek svého řádu, do Pasova.

Zrovna jsme byli vichni čtyři shromáděni v radiovoze, kdy podplukovník Hucek vekeré úvahy o tom, co kdyby… skončil slovy: Oscara nulu musíme chytit za ruku, jinak jé vechna dosavadní námaha marná .. 

A s tím jsme se také rozloučili. Bylo u předem dohodnuto, e Komárek a důstojník Ján zůstanou i s dvacetičlennou ozbrojenou jednotkou Sboru národní bezpečnosti a s třemi radiovozy na stopě skupin Oscar a já s podplukovníkem Huckem odletíme do Prahy.

Okamitě po návratu z Moravy jsem musel vypracovat důkladnou zprávu pro náměstka ministra, který se teď věnoval převáně kontrapionái. Proto vekeré operační práce leely v této době na bedrech podplukovníka Hucka. S Komárkem a Jánem byli téměř v nepřetritém rádiovém spojení. Mapa na pracovním stole podplukovníka Hucka, který dočasně sídlil v Jedné z kanceláří ministerstva vnitra, byla kadé dvě hodiny pestřejí. Silná červená čára na ní znázorňovala trasu, kterou u skupina Oscarů urazila. Ji se ani nesnaili jít rozptýleně, naopak srotili se v Jednolitý útvar. Jen předvoj několika hlídek jim ohmatával cestu, protoe v radiosignálech stále pokračovali. Dokonce ani nevysílali nějaký souvislý text, Jak po úmorné práci zjistila nae vojenská deifrovací sluba, ale pouze krátkými znaky upozorňovali hlavní skupinu, e ádné nebezpečí nehrozí.

Druhá modrá čára Huckovy mapy vyznačovala postup naich chlapců a Jejich radiovozů. Denně urazili v průměru asi padesát kilometrů. Zatím co se nacisté přiblíili do oblasti Novohradských hor, přeskupilo vojenské velitelství k rakouské hranici dvě roty vojáků. Nebylo vyhnutí, museli Jsme se zajistit v případě, e by se trasa změnila. Jinak by nám mohli uniknout. Ale nestalo se tak. Ani by předsunuté hlídky skupiny Oscar narazily na nae ozbrojené útvary, stočila se celá nacistická karavana více do vnitrozemí.

Ale to u začínalo přihořívat. A my spolu s podplukovníkem Huckem se o tomto Jejich manévru dozvěděli a v Českých Budějovicích, kam jsme se z Prahy narychlo přesunuli.

Mrazivý vítr nepříjemně zalézal i pod nejteplejí oblečení. Hlásil se podzim. A malá obec pod Kletí byla nevědomky v této ji mírové době  po dva dny ve vojenském obleení. Jednotka, čítající třicet muů v plné zbroji, čekala na pokyn. Spolu s radisty zde byli přísluníci Sboru národní bezpečnosti a my, čtyři civilisté.

Vesnici začínal pomalu zahalovat soumrak.

Snad ani nepřijdou. Moná, e li jinudy, zaváhal Komárek a v nejistotě jej podpořil i podplukovník. Podle dosavadního postupu by tu měli u dva dny být…

Co kdy jdou jiným koridorem a my tady zbytečně tvrdnem, znovu pochyboval Komárek.

Nepanikařit…! Jestli budou chtít přejít jinudy, tak narazí na nae chlapce. Od Velenic a k elezné Rudě máme na ně políčeno… musel jsem ho usadit.

Pssss, syknul Ján a kývnutím hlavy k okraji silnice dal vem ostatním pokyn, aby se tam soustředila jejich pozornost. Bylo tam mono jasně rozeznat siluety čtyř muů. Dva z nich zasedli nedaleko nás, do křoví mezi opadalé listí, a dalí dva směřovali k faře.

Byl to stejný výjev jako nedávno. Jen s tím rozdílem, e jetě nenadela noc. Jeden z muů tie zaklepal na okénko Udělal to u okenice podobně jako tehdy já a za chvíli se dveře od fary otevřely. Mui veli…

Podplukovník Hucek mávnutím ruky dal ozbrojeným členům Sboru národní bezpečnosti pokyn. Byli schováni nedaleko obou muů, kteří patrně měli zajiovat ty dva, kteří veli do fary. Oba, přestoe byli ozbrojeni, nestačili ani pípnout, nato dát signál svým druhům uvnitř fary.

Potom jsme se ji bez větí opatrnosti zvedli a li k farní budově. Odtud ze dveří vyběhl jeden z chlapců od Sboru a běel přímo k nám. Kdy doběhl, klidně a ve ví tichosti oznámil: Pane inspektore, ve se povedlo. Rozkaz byl splněn …

To se mi líbí. Jste ikovní chlapci, pochválil jsem je.

V místnosti, kde Jsem se před nedávném prohraboval v kilech zlatých předmětů, začal výslech Dal jsem předvést vdy jednoho z těch Čtyř. Otázky byly stejné:

Kde jsou ostatní?

Proč jste sem přili?

Kdo je vaím vůdcem?

Kudy máte přejít hranici?

Podplukovník Hucek rozířil výslech jen o jednu otázku:

Ke kterému útvaru patříte?

Vichni čtyři byli rychlostí odzbrojení překvapeni. Na otázky vak odpovídali stejně: nevím, neznám, nevím, neznám.

Jen jeden z nich, ten nejmladí byl víc vystraen a zralý k nauknutí. Po dohodě si ho zpravodajec Ján nechal znovu předvést.

Jakmile přiel, začal na něho: Svlékat!

Mladík byl překvapen a viditelně se začal strachy chvět.

Bude to? zakřičel na něho opět Ján.

Sotva si zajatec svlékl kabát, zpravodajec k němu přistoupil, v rychlosti mu roztrhl koili a zvedl levou pai. Podíval se pod pai a pak ostatním oznámil: Eses

Mladý nacista byl na pokraji zhroucení. Ján ho nenechal vydechnout.

Jméno?!

Fritz Lansch.

Kde jsou ostatní?

Esesák zaváhal, ale potom odpověděl k překvapení přítomných česky: V Krumlově.

Přesněji!

Třetí dům vpravo od náměstí.

Proč jste sem přili?! Pro nějaké věci.

Pro jaké věci!

Říkali, e nějaké cennosti. O co přesně lo, nevím. Nic neřekli.

Kdo je vaím vůdcem?!

Asiat.

Kdo je to?!

Nevím. Jeho pravé jméno opravdu neznám.

Jak ses mezi ně dostal?!

Esesák zaváhal, ale potom rychle odpověděl. Byl jsem odvolán z východní fronty.

Který útvar?

Pancéřová divize SS Adolf Hitler. Ta byla rozbita teprve u Berlína!

Ano, ale to u jsem byl přidělen k Asiatovi. Kam?

Pomalu sehnul hlavu a tie odpověděl: Domů. Do Zvonová.

Kdo tě tam odvelel?

Ze sicherheitsdienstu.

Gardoně jsi zabil tím drátem ty?! skočil do výslechu Komárek, který si vzpomněl, e o jakémsi Lanschovi u slyel.

Mladík byl ohromen. Takovou otázku nečekal. Přistrčili mu idli, na kterou se zhroutil.

Ano. Vlastně sám jsem nebyl.

Komárek pokračoval: Od koho jsi dostal příkaz?

Já sám ne … zvonovská skupina. Příkaz přiel z klátera.

Proč musel zemřít?! zeptal jsem se. To nevím.

A ty české vojáky v kamiónu  a Zeňkina?, navázal opět Ján.

To ne,  hájil se esesák. O tom jsem jen slyel. To byli ti z jagdkomanda … Poznal, e ve prozradil. Bylo vidět, e ztratil sílu odporovat.

Kde je ctihodná sestra Hermína? zeptal jsem se.

V Krumlově.

Kdo je Oscar nula?

To nevím. Neznám. Opravdu nevím. Bylo vidět, e mluví pravdu.

Kudy jste měli přejít hranici? pokračoval mladí kontrarozvědkář.

Nevím. My, co jsme byli posláni sem, jsme se měli s ostatními sejít pod Pluckensteinem, na soutoku obou Vltav.

Úsudek byl správný. Měli jít stejnou cestou, jakou mi před časem doporučoval farář. Ale bleskový výslech pokračoval.

Kdy?

Zítra ve 23.00.

To ti řekli oni? skočil do výslechu podplukovník Hucek. Ne. Teprve cestou Hans. Měl obavu, kdybychom se museli rozptýlit, aby nás s těmi věcmi dal dohromady.

Který to je? zeptal se Ján.

Ten s bradkou.

Z jagdkomanda?

Myslím, e ano.

Nejdříve jsem se mlčky dohodl s ostatními a potom nařídil: Odvést!

Sotva strá s mladým esesákem opustila místnost, Hucek napůl spokojen s výsledkem akce vytáhl z kapsy hodinky. V Krumlově je u asi nechytíme.

To by také nemělo smysl, zasáhl jsem. Chtějí-li pod Plechý dojít včas, musí vyrazit dnes v noci. Jestli u nevyrazili. Ve dne se u chodit bojí…

Podplukovník Hucek vyel z místnosti a zavolal na jednoho z chlapců: Přiveďte toho vousatého.

Jak s ním přili, podplukovník Hucek poručil: Rozvate mu ruce!

Kdy se tak stalo, začal na něho plynně německy: Nehmen Sie Platz, bitte!

Mu se posadil.

Potom se mu Hucek představil a připojil i svou funkci u československé zpravodajské sluby. Sedl si proti němu. Chlap zrudl, ale pak prohlásil: Stejně je nedostanete. Podplukovník klidně: To je ostatně nae starost. Máme s nimi schůzku zítra v noci u soutoku obou Vltav.

Po těchto slovech esesák vyskočil ze idle a německy zařval: Která svině…

Ján k němu bleskurychle přiskočil a prudce ho vrátil na idli.

Kolik vás je z jagdkomanda? opět se zcela klidně zeptal podplukovník.

Třináct.

Najednou jsme vichni zpozorovali, e na podlaze je krev. Kapala z esesákovy ruky. Podplukovník Hucek přistoupil blíe a ohrnul mu rukáv. Uviděl starí ránu, která se opět otevřela. Hucek vytáhl z kapsy kapesník a podal mu ho. Eseskák si začal ruku obvazovat.

To je průstřel?!

Ano. Čistý.

Kdy jste k tomu přiel?

Asi před měsícem.

Myslím, e vím dokonce kde. V naprostém klidu pokračoval: Nestalo se vám to na vrchu Pradědu…? Uhodl jste.

Kde jste nechal vysílačku?

Tam, kde mi bylo nařízeno. Víc ze mne nedostanete. Ani nemám zájem. Jen bych si chtěl pro sebe něco upřesnit.

Nabídl vyslýchanému cigaretu. Kdy mu ji zapálil, pokračoval: Před tím vás bylo estnáct?

Ne. Patnáct.

Jak to? Pokud si pamatuji, dva jsme vám zabili a plukovníka Zeňkina alias Oscara osm jste poslali pod hlínu vy.

Ten nebyl z naeho komanda. Toho jsme měli jen zajiovat. Nevím ani, jak se správně jmenoval.

Kdo tedy má u sebe pionání materiál?!

Esesák znovu poznal, e toho o nich víme daleko více. Proto byl zticha. Neodpověděl.

Kdo je Oscar nula?

Nevím.

Máte přece za úkol Oscara nulu doprovázet.

Ano.

Tak musíte vědět, kdo to je.

Nevím. Dostali jsme příkaz zajiovat pouze několik osob. Kdo z nich je Oscar nula, nevím.

Kolik jich nyní doprovázíte?

Čtyři. Tři eny a jednoho mue.

Myslíte tím ty jeptiky a jednoho kněze?

Nevím. Dvě jsou v těch jejich atech, jedna je v normálním sportovním civilním oblečení a dále neznámý mu. Od koho dostáváte příkazy?

Od vech, ale hlavní slovo má ta starí jeptika…

120

Jak to, e se vás od ternberka pohybuje okolo třiceti …?

Pět vybraných esesmanů jim mělo být k ruce.

Komu k ruce?

Oscarovi osm a Oscarovi nula.

A ostatní?

Ti se na nás nalepili. Nemohli jsme se jich zbavit. Tak abychom nevyvolali velký hluk, vzali jsme je do komanda. Nic nenamítali, e jsou zase pod velením?

Nic. Poznali, e se u nás aspoň najedí a přitom se dostanou na Západ …

Jak jste byli zásobováni?

Vdy někdo čekal s plným ruksakem v určenou dobu, na určeném místě na některou spojku.

Kdo někdo?

Nějaký civilista.

Mu nebo ena?

Větinou mu.

V jakém obleku? zacházel podplukovník a do detailů. Větinou v církevním …

Co vám bylo za splnění úkolu slíbeno?

Nevím co ostatním, ale já měl dostat akreditiv ve výcarské bance na deset tisíc franků.. výcarských a navíc falený pas.

Prozatím to stačí. Jestli se ukáe pravdou, co jste říkal, bude se na to u vojenského soudu pamatovat. Podplukovník Hucek skončil a dal pokyn dvěma ozbrojeným vojákům, aby esesáka z jagdkomanda odvedli.

Po společné krátké poradě jsme se rozhodli vechny nacistické bandity ihned eskortovat do Českých Budějovic. Potom jsme opustili faru, kde zůstali na strái pouze dva přísluníci SNB, a vrátili se do blízkého lesíka k ukrytému radiovozu. Do Prahy jsme poslali stručný radiotelegram: ťPředpokládáme, e zítra při pokusu o přechod státní hranice bude skupina Oscar v oblasti Volary  elnava zadrena.Ť

121

XIII

Přesun nám netrval dlouho. Byli jsme motorizovaní, to byla obrovská výhoda. Za necelé dvě hodiny jsme se vichni dostali k úpatí Plechého, jednoho ze umavských vrcholků, Němci pokřtěného na Plockenstein. Abychom nevyruili v pochodu hlavní skupinu Oscar a její doprovod, která podle informací z Českého Krumlova směřovala hlubokými lesy k Horní Plané, vyhnuli jsme se blií cestě přes Krumlov a dostali se k soutoku obou Vltav po silnici od Volar.

V lese na svahu se od nás oddělila uniformovaná jednotka Sboru národní bezpečnosti a pak jsme se my ostatní včetně radistů unaveně svalili do trávy. Vojáci měli rozestavěné stráe a kadá taková hlídka byla vybavena dalekohledem. Nesměli jsme se od nich nechat překvapit. A přitom jsme museli v těchto místech sledovat kadý jejich krok. Nyní lo o vechno. Přestoe větina probděla, posledních několik nocí, nervy byly tak napjaty, e nikdo nemohl usnout. Viděl jsem, jak se chlapi v té trávě převalují, někteří z nich se pustili do jídla, ale nikdo nespal.

Je to stejně napínavé. Tak dlouho se po nich jedni i druzí pachtíme, ale kdo je jejich kápem, stejně nevíme. Tomu se říká kříovka s otevřeným koncem… načal hovor v trávě Komárek.

Pokud vím, ozval se Hucek, u před námi se ji snaili rozlutit nai kolegové v SSSR a Polsku.

Take v tom hádankářském klubu nejsme aspoň sami, dodal jsem s uspokojením. Ale v duchu jsem si stále vyčleňoval vechny osoby, o kterých bezpečně víme, e jsou v téhle nacistické pionání skupině. A pak jsem hlasitě zahořekoval:

Jaká koda, e jsme se dřív nedozvěděli něco o tom jejich krumlovském doupěti… A po malé, nikým nepřeruené pomlce jsem pokračoval:

O Eschnerové z Bouzova toho moc nevíme. Trochu známe Tágermanovou, ale ta jako Oscar nula nepřichází v úvahu. Na Ukrajině ani v Polsku nebyla… Leda e by ten materiál dostala od Zeňkina … Potom tu máme jetě tu mladou vrátnou ze Zvonová ..

Já si myslím, e to z těch jeptiek asi ádná nebude. Jen si vzpomeňte, jak ten mladej esesák mluvil o neznámém mui..připomněl nám Komárek výslech z fary.

Je to jako loterie. Početní úloha, vlastně o kolika .. Ani jsem nestačil dořeknout, kdy mi skočil do řeči opět Komárek. No pro jistotu o třiceti neznámých…! A klidně si dál masíroval ztuhlé nohy.

Mám nějakou trému. Pořád si myslím, co kdy nám ten setsakramenskej Oscar nula frnkne, nebo u frnknul, svěřil jsem se.

To buďte klidný. Tak dalece je zase známe. Má-li Oscara nula doprovázet přísně organizovaná esesácká jednotka, tak to dodrí, i kdyby měli vichni padnout. Dobře věděli, anebo se domnívali, e Zeňkin byl někdo. Stejně tak dobře vědí, e nechal-li někdo Zeňkina oddělat, tak je to jetě důleitějí osoba. Hlavní vak bude najít u některého z nich usvědčující materiál. Jinak jsme se honili skoro nadarmo, zauvaoval Hucek.

Kdy nic neponesou, na co mají tedy takový doprovod … zasáhl jasnou logikou Komárek.

To je pravda! Kdyby tolik spoléhali na pamě, tak toho Oscara mohli pěkně vyexpedovat jinak, namítl Ján.

Třeba odsunem, vyklouzlo mi.

Copak by riskovali tolik ťnejvěrnějíchŤ vojáků, jen aby nás vodili za nos? nesouhlasil Komárek.

Na takovou legraci u neměli čas, rozhodně usoudil podplukovník.

Při debatě jsme vichni s nechutí, snad to bylo z únavy, výkali chleba a maso z jediné vojenské konzervy. Po kraji se rozlila tma. Kdy jsme tak ve zdánlivém klidu pod mohutnými umavskými stromy odpočívali a kadý z nás byl mylenkami stejně u toho, co nás spojovalo, přiběhl celý udýchaný podporučík, který velel ozbrojené jednotce SNB. Vychrlil na mne:

Pane inspektore, je teprve jednadvacet hodin a spojka mi oznámila, e skupina Oscar se dala do pohybu. Nevěřil jsme této zprávě, teprve a kdy jsem se sám přesvědčil. Je tomu tak. Jdou pohromadě. Nedaleko soutoku nechali jen dva mue, kteří mají asi čekat na ty nae čtyři esesáky.

Máte vechno zajitěno? stačil jsem se zeptat a u jsme byli vichni na nohou.

Ano! Je to uzoučké koryto a po stranách strmé stěny. Skupina musí jít ve sledu. Několik stovek metrů vpředu asi půjde volavka. To dělá při přechodu hranic kadá organizovaná tlupa. Abychom zadreli velkou skupinu, dal jsem hochům příkaz: Volavku pustit! pochlubil se s iniciativou podporučík.

Nic takového! Musíme chytit vechny! řekl jsem rozhodně a otočil na ostatní s dotazem: Co budeme dělat, akce u je v pohybu …?

Co je to volavka? zeptal se Komárek.

Taktiky s volavkou pouívají wehrwolfové i dalí nacistické skupiny vdy, jakmile jde o nebezpečný přesun ťvzácnéhoŤ materiálu. Jde o to, aby nai hlídku přelstili. Organizovaná skupina pole kupředu jednoho, který je z nich nejnekodnějí. Bývá to větinou místní Němec, starousedlík nebo rolník z druhé strany čáry. Narazí-li tato volavka na hlídku, ztropí pořádný rámus, aby jí ostatní slyeli. Ti se opatrně uhnou z cesty, vyuijí zmatku, který volavka způsobila, a pohodlně se hlídce vyhnou. Dobře vědí, e jejich soukmenovce, který dělal volavku, za několik hodin stejně propustíme. A spokojenost je na obou stranách. Převaděč dostal předem od esesáků dobře zaplaceno a oni jsou zatím u v bezpečí za kopečky .. vysvětloval podporučík.

Musíme je dostat vechny! rozhodně podpořil má předchozí slova podplukovník Hucek.

Máte v záloze psy? zeptal se Ján podporučíka.

Ano. Dva.

Tak nám je rychle půjčte! I s psovody! nařídil jsem.

Vtom u začal silný hlas z ručních megafonů vyzývat po svazích Plechého v německém jazyce: Vzdejte se, jste obklíčeni! Vzdejte se, jste obklíčeni!

A z několika míst vylehly do průrvy reflektory.

Zdola zazněla palba, která byla z lesa opětována. Mohutná ozvěna střelbu zdesateronásobila. Nezbývalo nám mnoho času. Museli jsme okamitě jednat. Tak jsme se s Komárkem, důstojníkem Jánem, oběma psovody a psy potichu rozběhli proti svahu. Podplukovník Hucek zůstal s veliteli vojenské jednotky a SNB na stanoviti….

Tam za námi, hluboko v údolí, byly slyet u jen ojedinělé výstřely. Do umavských hor se opět vracel klid. Leeli jsme nehnutě v nevysokém lesním porostu. A já cítil, jak mi silně tluče srdce. Jako by se mi chtělo rozskočit. Teprve tady jsem si uvědomil, e i klid můe člověka ruit. Jetěe vysoké smrky a borovice ve výinách korun uměly větrem. Těsně za naimi zády byla státní hranice. Nepřeháním, kdy řeknu, e kadá vteřina se mi zdála dlouhá jako věčnost. Myslel jsem, jak to tam dole dopadlo, jestli je dostali vechny … Touhle dobou je asi za silné záře reflektorů prohledávají… Jen aby se vechny materiály naly…

A během tohodle uvaování jsem zaslechl slabounké praskání větviček. Prozradilo nám, e někdo přichází. Oba vlčáci u dávno předtím zpozorněli. I kdy jsem na ně neviděl, vycítil jsem to. Najednou i tento nepatrný hluk ustal. Psi ale pořád pozorně větřili…

Absolutní klid trval necelých třináct minut. Vím to přesně, nebo jsem pozoroval fosforizující ciferník svých hodinek. Potom jsme opět zaslechli praskání větviček, které nám prozrazovalo, e se k nám někdo blíí. Čekal jsem jetě několik vteřin, byla to pro nás značně dlouhá doba … teprve pak moje: Stůj! prořízlo noční klid. Psi svorně začali těkat a z několika stran prořízly kuely baterek tmu.

Uviděli jsme postavu neznámé eny, která si reflexivně zakryla obličej oslněný baterkou. Dokonale jsme ji překvapili, nebo se nezmohla na ádný odpor. Komárek se dostal několika skoky a k ní. Strhl jí ruce z obličeje a překvapeně vykřikl: Alena Hofbauerová! Nae známá ze zvonovského klátera …

Ihned prohledat! nařídil jsem. A společně s psovody jsem na ni svítil baterkou.

Mého rozkazu se ujal důstojník Ján, za asistence Komárka. Nevelké kazety se svitky filmů a několik kovových fólií, s přesnými adresami piónů, spojek a rezidentů, kteří měli v pozdějím období opět působit na naem území, v Polsku i na Ukrajině, putovaly do Komárkových kapes.

Přistoupil jsem k ní, osvítil jí obličej a zeptal se: Jste Oscar nula?

Neodpověděla, jen kývla hlavou. Ostatně zapírat nemělo ádný smysl. Pravděpodobně, jakmile se vzdálila od těch ozbrojených nacistických esesáků a pak uslyela daleko vzadu střelbu, byla přesvědčena, e nám unikla. Jak později vypověděla, myslela, e u je na druhé straně státní hranice …

Bilance byla pro nás vysoce aktivní i po stránce vojenské, jak prohlásil podplukovník Hucek. Na naí straně byli jen tři zranění. Z toho dva lehce postřeleni a jeden sklouzl po kořenu smrku a zlomil si nohu. Horí u to bylo u nacistické bojůvky. Dva mrtví a tři těce zranění. Dalí tři byli lehce zraněni a mohli se sami pohybovat. Smůlou bylo, e mezi mrtvými byl i velitel eses skupiny a jeho nástupce. Dole na úpatí hor nás ji čekali vojáci s nákladními auty. Jakmile uslyeli střelbu, odzbrojili i ty dva esesáky, co čekali na čtveřici, která měla přinést poklad z fary. Rozloučili jsme se s jednotkou Sboru národní bezpečnosti, která měla za úkol ostrahu státní hranice, a jetě v noci se vydal ná vojenský transport na cestu do Prahy.

Tak vlastně skončila v samém zárodku jedna z posledních operací tajného nacistického tábu, kterou oni sami nazvali ÁTÉ. Nacističtí pióni, určení k podvratným akcím v Československu, Polsku a v Sovětském svazu, měli být důleitým elízkem faistického podzemí pro přítí časy.

V Praze se pak začalo s výslechy. Trvaly několik týdnů. Esesáci i jeptiky, členky Řádu německých rytířů, dlouho zapírali. Museli jsme celý případ důkladně rekonstruovat. Skládali jsme do sebe jednotlivá fakta, hledali souvislosti; museli jsme nechat nacisty vzájemně se usvědčovat. Byla to úmorná práce, ale dostali jsme od nich vechno, co bylo potřeba.

Příkaz k likvidaci kaplana Vytloukala dala představená Jágermanová a provedl jej skutečně doktor Schestauber. Gardoně nechali zabít, protoe to byl on, kdo ukázal Vytloukalovi zlato v tabernakulech jejich kostelů i kláterních kaplí. Gardoň vozil kaplana Vytloukala na motorce od kostela ke kláteru, dokud nezrevidovali vechno skutečné bohatství tohoto církevního řádu. A teprve potom přili za Jágermanovou se soupisem. Měla příkaz dostat co největí majetek do Německa. Proto se rychlou akcí kaplana Vytloukala a Gardoně cítila zaskočena. Navíc lhala, kdy nám zprvu tvrdila, e o soupisu věděly zrovna jen ty sestry, kterým později sama zorganizovala pod jinými jmény předčasný transport do Německa. Dokonce při jednom z posledních výslechů, kdy u věděla, e víme téměř ve, cynicky prohlásila: prý se cítily kaplanem Vytloukalem podvedeny …A s tou narkózou to bylo skutečně tak, jak jsme předpokládali; nechtěly, aby Gardoň promluvil.

Také informace z doby okupace se ukázaly jako pravdivé. Představená Jágermanová během posledních měsíců

války skutečně velmi často navtěvovala v Brně a hlavně ve Zlíně budovy, které byly pracovnami sicherheitsdienstu. Tak dostávala od nacistických vůdců různé instrukce a navíc se s nimi dohodla, e příslunice Řádu německých rytířů zůstanou po přesunu fronty, pokud to vůbec bude moné, na svých místech v kláterech, take některé budou pak moci plnit úkoly nacistického tajného tábu.

Při objasňování naeho případu nám představená Jágermanová prozradila, e zatčení doktora Schustaubera ji natolik zneklidnilo, e se chvatně vydala na nebezpečnou cestu s jagdkomandem. Chtěla zkrátka vzít zlato a nejcennějí předměty, které byly po akci kaplana Vytloukala narychlo odvezeny do jiních Čech, s sebou. Také zahradník neskončil sebevradou, jak jsme správně předpokládali, ale byl jedním z esesáků zastřelen. Nakvap fingoval zahradníkovu sebevradu a pak se ukryl do sklepa. Během zmatku, který způsobili sousedé, opustil domek a vrátil se do lesa.

Největím překvapením pro nás bylo odhalení osoby, skryté pod jménem Oscar nula. Nejmenovala se Alena Hofbuerová, jak jsme se původně domnívali. Jméno si půjčila od zemřelé sestry, řeholním jménem Marie. Ta skutečně zemřela přirozenou smrtí. Byla dlouho nemocná se srdcem, u se těko pohybovala a pak jí postihl infarkt. Stará řeholní sestra nesměla být veřejně pochována, protoe její jméno i papíry, trochu předělané, ji dávno slouily mladé, ale úspěné nacistické piónce  pravým jménem Trudi Mullerové. Byla, jak se také přiznala, hlavní spojkou generálního tábu nacistické zpravodajské sluby patřící do skupiny IG Freude Heere Ost  doslovně  Cizí vojska východ. Nacistické tajné velení nezapomnělo  při své důkladnosti ani na rezidentský tandem. Věděli, e na samém sklonku druhé světové války je toto poslání vysoce riskantním podnikem. Proto vybrali to nejlepí, co měli, Zeňkina a Mullerovou. Málem se jim to mohlo vyplatit. Aby se celá akce zdařila, stačilo projít pouze několik metrů ke státní hranici.

Proto vlastně Hofbauerová alias Múllerová nemohla být na seznamu německých rytířek. Také její dokonalá znalost četiny nás zmátla. Navíc znala jetě pět dalích jazyků, kromě mateřtiny. Se Zeňkinem prola celou Ukrajinou, Polskem, byla s ním i na Slovensku. Následovala ho jako stín. On zakládal novou sí nacistických piónů, ale po kadé akci předával své dílo do tajné schránky. Trudi Mullerová si odtud vechny Informace vyzvedávala a stejnou cestou mu předávala nové instrukce. Jakmile byl plukovník Zeňkin těce zraněn při přestřelce v oblasti Pradědu, byl to Oscar nula, tedy Mullerová, kdo dal příkaz k jeho fyzické likvidaci. Byla tak předem instruována. Zraněného Zeňkina nemohla tato skupina nacistických hrdlořezů nijak zachránit a Můllerová měla obavu, e by mohl mluvit.

e se ve těmto německým piónům dařilo, tomu účinně pomáhali právě někteří členové řádu německých rytířů. Nejdříve v Polsku, pak na Slovensku a nakonec i v oblasti Moravy. A měli pomáhat i v jejich úniku přes Čechy do Bavorska. Moná, e by se jim to i povedlo, kdyby do jejich plánů nezasáhl zcela náhodně tragický osud kaplana Vytloukala.

Při výsleích vylo najevo, e některé z členek řádu německých rytířů se měly stát v pozdějích létech hlavním zdrojem německé faistické rozvědky. Proto jim bylo přikázáno poádat o československou státní příslunost a vyhnout se odsunu. Představená sestra Jágermanová společně se správkyní hradu Bouzov a jetě jedním přísluníkem muské řehole se měli v Pasově spojit s velmistrem řádu. Jágermanová dobře věděla, e se nemůe v Československu dlouho zdrovat, u vzhledem ke své bohaté nacistické minulosti. Rytířka z Bouzova a neznámý řádový kněz z muské řehole měli zajistit odvoz co největího majetku řádu německých rytířů do bezpečného Pasova. Naproti tomu hlavní část jagdkomanda s Trudi Mullerovou, kterou jsme během vyetřování nazvali Černou lilií, očekával v té době v úkrytu u Chiemského jezera tajný nacistický táb německé zpravodajské sluby.

VE ZNAMENÍ MEČE A ČERNÉHO KŘÍE

Námětem této kníky se staly události, k nim dolo v prvních měsících po osvobození na severní Moravě a ve Slezsku. Ovem stejně tak se mohly odehrát třeba na Ka-daňsku či v jiné části naeho pohraničí. Četné archívní dokumenty i svědectví pamětníků té doby toti dotvrzují, e nacisté se nevzdali, ani kdy byly rozdrceny jejích armády a hitlerovská třetí říe se rozpadla v troskách.

Himmler 18. října 1944 prohlaoval: Také v oblastech, o nich nepřítel věří, e je u dobyl, opět vzplane německá vůle odporu a na smrt odvání dobrovolníci budou jako wehrwolfové kodit nepříteli a odstřihávat nitku jeho ivota … Nacisté arganizovali podvratnou pionání a diverzní činnost proti Československu (ale také proti Sovětskému svazu, Polsku a dalím zemím střední Evropy), která byla připravována předem, dříve ne skončila válka.

Těchto nepřátelských akcí se zúčastnili rovně přísluníci řádu německých rytířů, jen měl své klátery a statky mimo jiné také na Opavsku. Kdy si autor kladl otázku, co nacistické podzemí v poválečných měsících ivilo, musel se nutně zamýlet i nad zmíněnou církevní institucí. Kdy vznikla, kde vude působila, co bylo jejím cílem a jaká byla vůbec její historie? Pouze nepatrná část odpovědí, které autor získal, naly odezvu v jeho líčení. Ale sama historie této instituce jej také zaujala. Domnívá se, e i pro čtenáře nebude stručná sága řádu německých rytířů bez zajímavosti.

Počínaje desátým stoletím a po současnost působilo v českých zemích na sedmdesát řeholních řádů, kongregací a ústavů, z toho jednadvacet enských řádů a řeholních společností. Tyto instituce se opět vnitřně různě členily a rozliovaly i svými úkoly. Mezi rytířskými řády, které spojovaly mniskou odříkavost s válečným řemeslem, měl zvlátní postavení řád německých rytířů: ve středověku vytvořil vlastní stát a tím celé řádové organizaci propůjčil mimořádný význam. I kdy jeho hlavním působitěm byla severovýchodní Evropa, vyvíjel činnost také v ostatních zemích, Čechy a Moravu nevyjímaje.

129

Řád německých rytířů, stejně jako johanité a templáři, se ustavil ve 12. století v době kříových výprav do Palestiny, je měly osvobodit Svatou zem z rukou nevěřících. Vedle íření křesanské víry, kde se prolínalo mesiáství s fanatismem a touhou po slávě, lákala křiáky také monost snadné kořisti a výhodných obchodů. Pod křiácké korouhve se ikovali hlavně západoevroptí feudálové, kteří baili po moci a majetku, ale také sedláci, kteří chtěli získat půdu a očekávali, e se osvobodí z útisku svých pánů. O výboje se zajímala i církev, je se v této době ji daleko odcizila svým prapůvodním idejím a zesvěttěla.

Původním úkolem rytířských řádů byla péče o nemocné a raněné. Také němečtí rytíři začínali vlastně jako samaritáni, kdy za třetí kříové výpravy při obléhání Akky zřídili v táboře před tvrzí nemocnici. V roce 1191 se ustavili jako pitální řád a teprve o sedm let později se proměnili v řád rytířský. Jeho členy mohli být pouze Němci. Na bílý plá, stejně jako u templářů, zaloených z podnětu francouských lechticů, si připínali černý kří. Na bedra opásali meč, nebo kromě péče o nemocné měli ířit mezi pohany křesanství.

Od počátku určovaly běh vnitřního ivota řádu německých rytířů přísná kázeň a disciplína. Kadý člen řádu skládal slavnostní slib poslunosti, čistoty a chudoby. Leč z charitativní instituce se postupně stávala vojenská a politická organizace. Odříkavosti, skromnosti, poslunosti, sebekázně, k čemu se kadý člen řádu ve jménu křesanské lásky a pomoci blinímu dobrovolně zavazoval, bylo vyuito pro cíle jiné, prvotním úkolům přímo protikladné.

Řád byl zprvu početně a finančně slabý a v Palestině jen vegetoval. Na počátku 13. století čítal pouze deset rytířů.. Tehdy ji německé feudály do Svaté země nic nepřitahovalo, vliv řádu byl malý a zdálo se dokonce, e přestane existovat. Stalo se vak jinak.

Kdy se stal prvním velmistrem řádu jeho v pořadí čtvrtý představený Hermann von Salz (12101239), řád změnil; svůj charakter a začal si klást výbojné cíle: usiloval o vlastní moc a rozíření sfér vlivu německého císaře a papee v pohanských zemích. Kdy pak nevyly plány na ustavení křesanského státu v Palestině, zaměřili se němečtí rytíři na východní a severovýchodní Evropu. Zde jetě ve třináctém a zčásti i ve čtrnáctém století byly celé oblasti pohanské, take bylo kam ířit Kristovo učení.

První moností se zdály být Uhry. Král Ondřej II. sl německé rytíře přivolal v roce 1211 k boji proti pohanským Rumunům v Sedmihradsku, kam ji před půl stoletím vnikl proud německé kolonizace. Poskytl řádu rozsáhlou oblast, ani se vzdal své svrchovanosti. Řád se s tím nemínil spokojit a usiloval o úplné osamostatnění. Ondřej II. vypudil proto v roce 1225 křiáky ze země.

Rok nato přibyla první skupina německých rytířů do Polska. Za své sídlo si zvolila Starou Toruň, Přicházely dalí skupiny. V přítích desetiletích ovládl řád rozsáhlou oblast mezi ústím Visly a Němenu a nakonec zde vytvořil vlastní stát, který nadlouho ovlivňoval politické dění v severovýchodní Evropě.

Jetě ne začal realizovat své expanzivní záměry v Polsku a Pobaltí, vybudoval si řád určité pozice  jakési předpolí  v západní a střední Evropě. V roce 1216 se skupiny německých rytířů usídlily v Koblenci, v Rakousku a ve týrsku. O rok později, jetě před templáři, přily také do Čech. Řádové komendy vznikaly postupně v Německu, Itálii, Holandsku a dalích zemích. Byly vak natolik rozptýleny, e řád zde nikdy nevytvořil větí sevřenějí územní celky. Na zcela jiné rovině ne v Polsku byla také panovnická moc. Privilegia a četné dary, které řád v zemích střední a západní Evropy obdrel, posilovaly sice jeho postavení, ale neumoňovaly mu zasahovat do vnitřních poměrů té které země. Němečtí rytíři, přes svou značnou samostatnost, byli jen pomocníky zdejích feudálních panovníků. Ovem pozice, které zde řád získal, tvořily oporu a zázemí pro jeho činnost v severovýchodní Evropě. Bez této pomoci by řád těko svůj stát vytvořil.

V Čechách byla prvním řádovým místem německých rytířů fara sv. Petra na Poříčí v Praze, která se opírala o německé obyvatelstvo. Odtud přesídlili k sv. Benediktinu na Starém Městě. Zde zaloili svou první komendu. Dalí příliv německých rytířů do českých zemí nastal za vlády Přemysla Otakara I. a jeho bratra Vladislava, markrabí moravského. Také pozdějí četí panovníci a některé přední rody prokazovaly řádu zvlátní přízeň. Vyňali jeho statky ze ví pravomoci svých úředníků, osvobodili je od zemských robot a cel a věnovali jim značné majetky. Výhody, které byly opětně potvrzovány, vztahovaly se i na vechny statky, kterých měl řád nabýt v budoucnu. V tom se česká kníata neliila od jiných kníat říských.

Řádové komendy vyrůstaly postupně v Řepíně, Chomutově, Dobrovicích, Jindřichově Hradci, Německém Brodě, Miletíně, Hradci Králové, Bílině, Praze, Plzni, Býčkovicích, Polné, Hostěradicích, Moravském Krumlově, Opavě, Rutvicích, Slavkově a Křenovicích. V polovině 13. století vznikla v českých zemích řádová provincie  bailliva. K nej významnějím majetkům patřily statky v Miletíně, Chomutově, Dobrovicích, Německém Brodě, Moravském Krumlově, Slavkově a Hostěradicích. Například ke kláteru německých rytířů v Dobrovicích u Čáslavi, zaloenému v roce 1252, náleely dva chrámy, výstavný palác, konírny a na osm vsí.

Přímo zlaté časy nastaly pro řád v českých zemích ve 14. století. Tehdy měla česká řádová provincie 29 komend, z nich kadá tvořila obvykle větí komplex řádových statků včetně sídla přísluného komtura. Příjmy z české provincie se koncem 14. století pohybovaly kolem 4 000 zlatých ročně. Podle údajů z roku 1382 bylo v komendách 106 přísluníků řádu. Dosti záhy se mezi nimi vyskytovala i česká jména, ač dle regulí měli být jeho členy pouze Němci.

Sídlem zemského komtura, jen bezprostředně podléhal velmistrovi řádu a odpovídal mu za českomoravskou provincii, byl na počátku 15. století Chomutov. Řádu se v českých zemích říkalo té pruský, nebo česká provincie byla na řádovém velmistru v Prusku závislá. Velmistr byl nejen představeným celého řádu, ale zároveň hlavou křiáckého státu, co z řádových komend v Čechách i v jiných zemích činilo mnohdy cizí agenturu a nástroj cizího hospodářského vykořisování. Řád toho náleitě vyuíval a dokázal pro svůj stát vzbuzovat ivý zájem také v českých zemích a čerpat odtud materiální a vojenskou podporu pro své výboje.

Kdy němečtí rytíři, nuceni opustit Uhry, zakotvili v severovýchodní Evropě, začali bezohledně uskutečňovat své mocenské, expanzivní cíle. Nejprve se zaměřili na pohanské Prusko. Cestu k ovládání území Prusů přímo otvírala řádu sama polská lechta, je nebyla schopna domyslet důsledky těchto kroků. Jednak navazovala politické a příbuzenské vztahy s německými rody, jednak německou kolonizaci sama umoňovala. Politicky roztřítěné Polsko nebylo s to čelit výpadům pohanských Prusů, kteří nejvíce doléhali na Mazovsko. Úsilí polských panovníků o pokřtění Prusů, jeho smyslem byla pacifikace, i o vytvoření domácího rytířského řádu, se míjelo účinkem. Rozhodný krok učinil kníe Konrád Mazovský, který německé rytíře povolal v roce 1226 do země a udělil jim v dědičné drení chelmskou oblast mezi Vislou a Drevecou a o dva roky později také vechny územní zisky v Průích. Rád se naopak zavázal odráet výpady pruských pohanů. V tom se mu dostalo podpory a zátity rovně od nejvyích světských a církevních představitelů  od německého císaře a papee. Pape ve svých bullách z prvé poloviny 13. století prohlaoval vekerá území Prus, která němečtí rytíři získají, za ius et proprietas sancti Petři a dával je řádu v drení. Rovně závazky kteréhokóli lechtice k účasti na kříových výpravách do Svaté země mohla podle papee nahradit účast v taení do pohanských Prus. Podobně si počínal ve svém manifestu z roku 1224 také německý císař Fridrich II. Rád se tak postupně vymykal z pravomocí polského panovníka, a se stal nakonec na Polsku nezávislý, třebae měl být jeho součástí. Odtud byl u jen krok k zaloení vlastního křiáckého státu.

Boj o ovládnutí prostorů mezi ústím Visly a Nemenu si vyádal 53 let. Pruské obyvatelstvo se tvrdě bránilo; řád se vak nedal ničím odradit. Nelekal se pouít sebedrastičtějích prostředků, aby svou vůli prosadil. Za těchto bojů řád vzrostl a značně zesílil. Zavádění křesanství chápali němečtí rytíři jako politický úkol  vyadovali nadřazenost řádu nad dobytými oblastmi. Od roku 1383 si přestali říkat bratři a stali se Německými pány. Lid, upadající na feudální závislosti na privilegované skupině dobyvatelů, ji vegetoval a postupně vymíral. Původní pruské obyvatelstvo ztrácelo své etnické rysy a rozplývalo se mezi německými osadníky, které řád přivolával do země.

V bojích o ovládnutí severovýchodní Evropy volili němečtí rytíři obdobné metody jako v Palestině. Řádovým silám připadala předevím organizační úloha. Do boje proti pohanskému obyvatelstvu němečtí rytíři povolávali ze západní a střední Evropy křiácká vojska, s jejich pomocí se jim dařilo Prusy si podrobit.

Na kříových taeních do severovýchodní Evropy se podíleli i četí panovníci. Sledovali přitom i vlastní dynastické a mezinárodně politické zájmy. Prvou kříovou výpravu podnikl Přemysl Otakar II. v roce 1255 a druhou v roce 1268. Při prvém taení byl českým králem zaloen Královec, který později obdrel od Jana Lucemburského

133

do svého znaku lva. Jeho biskupský dům byl zasvěcen sv. Vojtěchovi. Samostatné dynastické cíle Přemysla Otakara II. se projevily zejména za druhého taení. Český král usiloval tehdy o povýení olomouckého biskupství na arcidiecézi, jí měla být podřízena Litva. Nenael vak u papeské kurie pro tento úmysl podpory. Snail se té o jakousi hegemonii nad polskými kníaty, je měla vycházet z přátelského svazku s českým králem. Současně tyto politická koncepce, daleko přesahující české historické země, pomáhaly vliv řádu upevňovat. Dobré vztahy s ním udroval té Václav II., kterému se nakrátko podařilo získat polskou korunu. Z řádu si vybral také zpovědníka a kanovníkům chelmským, kteří se řídili regulemi německých rytířů, daroval kapli na pilberku u Brna i se statky k ní náleícími.

Němečtí rytíři nali ve svých sporech s Polskem o Pomořansko spojence v Janu Lucemburském, který nejednou vystoupil na obranu řádu a v jeho prospěch podnikl několik výprav. V odměnu za rozhodnutí o Pomořansku získal od německých rytířů to, čeho se mu nedostávalo  peněz. Zpětně se tato politika promítala i v českých zemích, kde majetek řádu neustále rostl. Za Přemysla Otakara II. získal Chomutov a k věčnému uívání mnohé vesnice. Z Chomutova se stala komenda, je byla nejbohatí v celé české baillivě.

Úspěchy, kterých dosáhli němečtí rytíři v severovýchodní Evropě při budování svého státu a i v dalích provinciích, byly výsledkem několika vzájemně se prostupujících momentů. Řádová organizace vysoko převyovala tehdejí strukturu severovýchodní Evropy. Řád byl organizací výběrovou, je měla shromaďovat tehdejí německou rytířskou elitu. Mohl přijímat za své členy pouze rytíře pocházející z Německa a teprve později přiznal tuto čest i v Prusku usídleným Němcům. V řádových regulích se promítala skutečnem, e vznikl v nepřátelském prostředí a e i svým celkovým dalím zaměřením v něm působil. Vnitřně byl budován na přísně centralizačním principu, v něm se odráela jak celková struktura tehdejí katolické církve, tak i vojenské zásady. V čele řádu stál velmistr, který byl do své iunkce doivotně volen. Měl absolutní moc nad porobeným obyvatelstvem i německými kolonisty. Jemu byly podřízený i provincie mimo hranice vlastního křiáckého státu Provincie sestávaly z konventů, v jejich čele byl komtur. Zpravidla jednou za rok se konala generální kapitule, kterou tvořili velmistr, mistři provincií a vyí křiáčtí důstojnici. Celá politika řádu měla proto Jednotnou koncepci.

V 15. století se scházela jen provinční kapitule, co bylo ji znakem jeho rozpadu. Němečtí rytíři si podrobili i církev. Obsazovali biskupství svými členy a podléhaly jim vechny kostely jako nejvyímu patronovi.

Rytíři vedli vekeré záleitosti, řídili řádovou politiku a udávali tón celému způsobu ivota v křiáckém státě. Sídla konventů byla v kláterních hradech, je měly i administrativní funkci. Konvent se zpravidla skládal z 12 rytířů a 6 kněí. Členové řádu měli zároveň vojenské funkce.

V době války kadý konvent stavěl 12 rytířů a 14 pacholků, kterým velel komtur. Ve vedení řádu byly mezi velmistra a různé jeho pomocníky rozděleny vojenské otázky  bojové i věci zásobování a ubytování.

Řádové regule stanovily podmínky pro pochod i boj. Hovořily té o tom, kolik koní a mezků přísluí velmistrovi a dalím řádovým funkcionářům. Za pochodu jeli rytíři na vozech a pacholci vedli koně, na ně rytíři před bojem přesedlávali. Ve styku s nepřátelským vojskem se vyadovala absolutní kázeň. Boj podniknutý z vlastní iniciativy byl a na zcela výjimečné situace zakázán. Vekeré akce v boji a v jeho jednotlivých fázích, a ji v útoku, obraně nebo ústupu se děly na rozkaz. Regule hovořily té o podmínkách ubytování a dbaly na stálou bojovou připravenost. Řádové domy byly zároveň posádkami a pevnostmi. Němečtí rytíři převyovali nepřítele i svou výzbrojí. Boj v tehdejích podmínkách rozhodovala těká jízda, jí pěchota jen ztěí odolávala. Řádová vojska byla obrněna, zatímco prutí pohané a polské vojsko bylo pouze lehce chráněno. Řád v nově získaných územích budoval okamitě pevnosti, k nim pouíval kamene a cihel, kdeto protivník setrvával u dřeva. V Prusku bylo postaveno 90 řádových hradů a v Livonsku 56. Tyto pevnosti slouily jak k obraně, tak jako opěrné body a východiska k dalím výbojům a ke kolonisační činnosti. Řád měl té vlastní loďstvo a od konce 14. století zavedl do výzbroje dělostřelectvo.

Řádu německých rytířů kromě mezinárodní pomoci pomáhala jeho cílevědomost a jednotnost, s čím dokázal z roztřítěnosti svých potenciálních protivníků diplomaticky a vojensky těit. Pro své cíle uměl zapojit a vyuít tehdejí Česko-polskou řevnivost a ambice Přemyslovců i Lucemburků vůči Polsku.

Němečtí rytíři své síly stále zmnoovali a zesilovali.

V roce 1237 se s nimi spojil řád mečových rytířů, který měl svou základnu v Livonsku a Kuronsku. Podřídil se jako livonská větev německým rytířům a zřekl se své nezávislosti a přímé podřízenosti papei. Ledová bitva v roce 1242 sice odrazila nápor řádu od ruských hranic, ale spojení obou institucí napomáhalo ustavení mocného křiáckého státu.

Řád kromě dravosti a krutosti, s ní uskutečňoval svou expanzi, reprezentoval ekonomicky i politicky pokročilejí západní svět. Organizační schopnosti německých rytířů se projevily při kolonizaci. Krátce po ovládnutí Pruska je administrativně rozdělili. Při přísně zcentralizované vládě byl kadý člen řádu zároveň úředníkem, který pomáhal německým kolonistům v nových sídlech. Hranice jednotlivých správních oblastí byly stanoveny podle vojenských i hospodářských hledisek. Řád výborně hospodařil a ve spojení s Hansou uskutečňoval i velkorysou obchodní Činnost.

Kolem pevnostních hradeb z červených cihel vyrůstala města. Do roku 1310 zaloil řád jen v Prusku 27 měst, která tvořila základní nosný článek kolonizace. Do poloviny

14. století vzniklo z jeho podnětu okolo 1400 vsí. Na počátku 15. století bylo v moci křiáků ji 93 měst. Němečtí rytíři zcela neopustili ani svou původní činnost. V Prusku bylo vybudováno několik set útulků-pitálů, z toho 81 křiáckých. Hlavním řádovým sídlem byl od roku 1309 Malborg (prvým sídlem byla Akka v Palestině, od roku 1291 pak Benátky), silně opevněný hrad, který svou velikostí estkráte převyoval Wawel a značně mu ustupovala i císařská rezidence ve Vídni. Němečtí rytíři stavěli i hospodářské budovy vycházející ze stejné architektury jako tvrze. Přísný účelový styl, působící svou monumentálností, vyjadřoval zvlátní řádovou roli při ovládání severovýchodní Evropy. Němečtí rytíři, dík promylené organizaci i mezinárodní podpoře, získávali značné důchody. Na počátku 15. století obnáely 35 000 hřiven ročně. Křiácký stát nejene nepotřeboval půjček, co bylo tenkrát ojedinělé, ale mohl je naopak poskytovat, co se mu opět vracelo v úrocích. V řádové pokladně se tak hromadil obrovský kapitál, který neustále rostl. Ve 14. století ovládl řád obojí břeh dolní Visly, získal Pomořansko a navázal přímé spojení s německou říí. Polsko se ocitlo bez přístupu k moři. Křiácký stát byl na vrcholu své moci. Zdálo se, e ho nic nemůe ohrozit. A přece se schylovalo k jeho soumraku.

Po vymření Piastovců v roce 1370 a poměrně krátké vládě uherského krále Ludvíka byl v roce 1384 na polský trůn povolán litevský kníe Jagella. Přijal křest a s ním jméno Vladislav a připojil rozsáhlé litevské velkokníectví k Polsku, čím se v roce 1386 ustavila polsko-litevská unie. Nebyl to sice jednotný státní útvar, ale německý řád si uvědomoval nebezpečí, které mu z této strany hrozí, a e můe svou dosavadní převahu v severovýchodní Evropě pozbýt. Pokouel se vyuít rozporů mezi členy unie, ale pol-sko-litevskou vojenskou spolupráci se mu odstranit nepodařilo. Ostatně pokřtěním Litvy odpadla povinnost řádu bojovat proti pohanům a jeho hlavní důvod k existenci zanikl. V severovýchodní Evropě se vytvářela nová konstelace sil a mezi oběma státy narůstal konflikt.

Válka vypukla v srpnu 1409. Počáteční sráky mezi křiáckými vojsky a polsko-litevskými silami vyústily 15. července 1410 v bitvu u Grunwaldu, která skončila úplnou porákou křiáků. Řádový velmistr padl a s ním výkvět německého rytířstva. Na straně unie bojovaly také ruské a tatarské síly a jako oldnéři i četí zemané Jan ika z Trocnova a Jan Sokol z Lamberka. Naopak jiní četí válečníci pomáhali německým rytířům.

I kdy Vladislav Jagellonský svého vítězství řádně nevyuil (Polsko po toruňském míru nenabylo ani píď půdy a majetek řádu zůstal nedotčen), byla teď moc německých rytířů ve svých základech hluboce otřesena. Dosavadní vzestup řádu byl zastaven.

Válka mezi polsko-litevskou unií a německým řádem pokračovala i po bitvě u Grunwaldu. I tehdy bojovali Čei na obou stranách. Postupně vak jejich účast na straně německých křiáků slábla. Následovala příměří a pokusy císaře Zikmunda řádovou moc udret. Polsko si vak bylo vědomo své převahy a v roce 1422 němečtí rytíři definitivně ztratili muď. Polsko-litevská unie přela do ofenzívy. Zásadní obrat přinesla třináctiletá válka v letech 1454 a 1466. Němečtí rytíři ztráceli ji podporu západní Evropy a mizela i jejich pověstná disciplína. Řád slábl vojensky i hospodářsky. Vnitřně se nadvládě řádu vzpírala města, je po příkladu západní a střední Evropy usilovala o samosprávu. V roce 1440 vytvořili zemtí stavové tzv. Pruskou jednotu, vypověděli velmistrovi poslunost a hledali východiska ve spojení s Polskem. Polský král Kazimír se chopil příleitosti a v roce 1457 se zmocnil řádového města  Malborgu. V druhém toruňském míru pozbyli němečtí rytíři své politické samostatnost a byli na pokraji likvidace.

Sídlem řádu se pak stal Královec a Jeho velmistr byl povinen sloit polskému panovníkovi slib věrnosti. Do řádu mohli vstupovat i Poláci. Visla byla v polských rukou a odstoupením západních Prus s Gdaňskem nalo Polsko opět přístup k moři. Rád i své zbývající pozice rychle ztrácel, V roce 1520 se opět osamostatnil řád mečových rytířů. Dalí sehrálo Lutherovo učení. Někteří z kníat vyuívali situace, aby zabrali bohaté církevní majetky. Učinil tak i řádový velmistr Albrecht Braniborský, který přestoupil k Lutherovu učení a přijal Prusy jako dědičné světské vévodství z rukou polského krále. .

Grunwaldská bitva a to, co po ní následovalo, se promítla i do postavení české řádové provincie. Němečtí rytíři byli v českých zemích postieni i ztrátami, které křiáci utrpěli u Grunwaldu a kdy mezi padlými byli i přísluníci české provincie. Rostla i nechu krále Václava IV. k řádu. Němečtí rytíři ztráceli nejdříve své majetky a poté i fary. V době husitství se řádu podařilo uchovat jen některé statky. Ochromeni ve své hospodářské síle a i politicky, přesídlovali němečtí rytíři částečně do Pruska, částečně do sousedních provincií. Dalí jejich vliv na poměry v Čechách byl zcela nepatrný.

Řád ovem o svůj majetek dále zápasil a domáhal se na českých panovnících potvrzování výhod, jmenovitě u těch statků, které mu jetě zbývaly. Pro určitou obnovu řádových pozic, kterými v Čechách otřáslo husitství, byla výhodná pobělohorská doba. Němečtí rytíři tehdy soustřeďovali majetek zejména na Moravě a ve Slezsku. V roce 1621 získali Bruntál, pro který v roce 1660 dostali osvobození od průchodů vojska a vech břemen. V roce 1625 dostali na Moravě panství Sovinec, 1696 Bouzov, roku 1707 Dolní Dlouhou Loučku, ve Slezsku v roce 1837 přibyla Hrabyně, Stítina, Chabičov a molkov. Od svého příchodu do Slezska měli němečtí rytíři v Opavě komendu a duchovní správu při opavském farním kostele Nanebevzetí Panny Marie a při sedmi dalích kostelích. Z jeho majetku byla v letech 1625 a 1820 vytvořena zvlátní správní instituce s vlastním místodritelem se sídlem v Bruntále,

Likvidace křiáckého státu v severovýchodní Evropě a reformace vedly k značnému decimování řádového majetku a celkovému hlubokému poklesu vlivu německých rytířů. Řádové sídlo byl v roce 1526 přeneseno do Margentheimu.

Řád měl teď 12 bailliví. Jeho členové vedle často formálních náboenských povinností se zabývali správou svého majetku. Význam řádu stále klesal a stával se zaopatřovací institucí pro lechtu. V roce 1657 se od něj odtrhla Utrechtská provincie, která se stala evangelickou. Dalí části drav pozbyl v roce 1801 odstoupením levého porýní Francii. Nadále měl ji jen 9 provincií. Brzy poté zabírala německá kníata řádový majetek. Napoleon v roce 1809 řád ve vech zemích rýnského spolku zruil. Od té doby trval jen v rakouské monarchii.

Na obranu řádu, se snahou obnovit jeho presti, vystoupil rakouský císař Frantiek I. Vymohl dědičnost funkce řádového velmistra pro svou rodinu a garantoval mu jeho majetky. V čele řádu stanul arcivévoda a celá organizace se stávala elitní lechtickou záleitostí. Reformu řádu stanovil císařský patent z roku 1840. Členem se mohl stát katolík, který se vykázal 16 předky. Velmistr musel být členem císařské rodiny a byl zodpovědný mocnářovi. Celá instituce měla pečovat o nemocné, výchovu dětí a za válečného stavu poskytovat sanitní pomoc.

Při vypuknutí války řád stavěl 44 vystrojených sanitních kolon, které podléhaly vojenskému velení. Řád měl kněskou a rytířskou větev, je se dále členila. K podpoře řeholního ivota vznikl v roce 1858 konvent na hradě Sovinci, který byl v roce 1866 přemístěn do Opavy. V roce 1841 vznikla řehole řádových sester, čím se navazovalo na starí tradici z 13. a 14. století, kdy řádové sestry působily např. v Bernu a Frankfurtu nad Mohanem. Řád zakládal četné nemocnice, starobince, sirotčince a koly. K dalím změnám v řádové organizaci dolo po rozbití Rakousko-Uherska v roce 1918. Arcivévoda Even jako řádový velmistr se své funkce zřekl a řád se stal církevním. Po reorganizaci v roce 1929 byl počítán mezi ebravé řády a dělil se do čtyř provincií  československou, rakouskou, italskou a lublaňskou. Administrativním sídlem řádu se stal Bruntál na severní Moravě. V té době byl název Řád německých rytířů změněn na německý řád a jeho členy se nyní mohli stát i přísluníci jiných národů.

Největí část řádového majetku v Československu byla soustředěna na Moravě a ve Slezsku. Řádoví rytíři zde vlastnili přes 24 tisíc hektarů půdy, z čeho větinu tvořily lesy. V roce 1919 bylo přijímání do řádu zastaveno a jeho majetek spadal postupně pod pozemkovou reformu.

Československá bailliva se dělila na provincie bratří a sester. Kostely patřící k řádu, právě tak jako vechny jeho nemocnice, starobince, sirotčince i lázeňská místa spadaly do olomoucké arcidiecéze.

Po Mnichovu byl řádový majetek v českém pohraničí nácisty zabrán, podobně jako tomu bylo v Rakousku. Stalo se tak na základě nařízení z října 1938 o rozpoutění, převádění a začlenění spolků a organizací v Sudetech. Pohnutek, které vedly nacisty k tomuto postupu, bylo několik. Byla zde zřejmá snaha po jednotném ideovém vedení národa, a moná i obava, aby tato instituce, která ve svých tradicích měla blízko k světským záleitostem a sklon k samostatnosti, nekomplikovala základní linii Velkoněmeckě říe. Snad proto byl tento řád ji v únoru 1939 zruen, a dalí snahy jeho členů o obnovu činnosti nepřináely yýsledky. Převáná část řádového majetku připadla pod správu Řísko-německých státních lesů. Nacističtí funkcionáři vyuívali vhodné doby k tomu, aby se na úkor řádu také osobně obohatili. Tak například známá Karlova Studánka se stala soukromým majetkem Konráda Henleina a hrad Bouzov připadl Himmlerovi. A nakonec přicházely do soukromého vlastnictví i bývalé řádové průmyslové podniky. Jmění řádu bylo v této době odhadnuto na více ne 22 miliónů říských marek.

Politické změny, které přinesly rok 1938 a 1939 a vznik druhé světové války, se promítly i v individuálních osudech bývalých řádových Členů. Řádové sestry i nadále, třebae na jiných místech, pokračovaly ve své dosavadní činnosti. Některé z nich byly v polních, lazaretech, jiné byly pouity jako překladatelky a pracovnice v různých nacistických úřadech. Blií údaje o muské řeholi nejsou známy.

Členové řádu očekávali od konce druhé světové války zruení nacistických opatření vůči své organizaci. Řád byl také v roce 1945 v Rakousku obnoven, v čem mohli bývalí členové řádu vidět oporu pro své záměry i v Československu. Příslunice řádu se skutečně na sklonku druhé světové války vracely na svá bývalá působitě a do svých kláterů.

Bylo to v době, kdy Československo proívalo převratné změny v celé své struktuře. Národně osvobozenecký obsah protifaistického boje se v plné své konkrétnosti projevoval právě v pohraničních oblastech. Drtivá část německé meniny u nás se postavila za Hitlerovu expanzivní politiku a germanizační cíle. K těmto dávným snahám napomáhaly různé instituce a organizace, jejich zrod se datoval daleko dříve, ne vznikla ideologie nacismu. Svým odkazem a tradicí k nim náleeli i němečtí rytíři. Nacistické podzemí mobilizovalo s blíícím se pádem Hitlera vechny konzervativní a reakční síly proti strůjcům poráky třetí říe. Byly to záměry zoufalců, je neměly naděje na změnu a mohly mít jen krátkodobý účinek. Situace se tím ovem v naem pohraničí značně komplikovala. Docházelo zde k sabotáím, vraedným útokům a vyvolávání neklidu i nejistoty mezi českým obyvatelstvem. Vykonavateli tohoto teroru byli nacističtí fanatici, rekrutující se z přísluníků SS, Hitlerjugend, členů NSDAP a dalí. Tak vznikaly organizace wehrwolfů a jiných s nacisty příbuzných sloek, jako banderovci a pod. Dostávalo se jim podpory i od některých církevních kruhů, orientovaných nacionalisticky a protičesky. Proto zde sehráli určitou roli i jednotlivci, kteří byli vychováni v odkazu řádu německých rytířů.

Avak po ukončení války byla na bývalém majetku řádu německých rytířů zřízena národní správa a v létě v roce 1946 dolo k jeho konfiskaci.

Není bez zajímavosti, e řád německých rytířů dosud trvá. Nejen e byl po válce obnoven v Rakousku, ale dokonce byl v roce 1954, takřka po 150 letech, znovuzřízen v Německé spolkové republice. Opětně se hlásí ke svým původním charitativním úkolům. Přitom vak obnovuje pravděpodobně i jiné tradice a do svého historického bílého roucha s černým kříem oblékl na sklonku padesátých let Konráda Adenauera a J. F. Strausse. Jsou to anachronismy, bez nich se asi dějiny nemohou obejít.

Konec