Černé koridory - Josef Mladějovský

ťPANE, BYL JSTE V LORETĚ?Ť

Burácení motorů a zvonivý pískot pojídějících kolo sů. Z edobílého

stropu mraků se hrne voda. Mokrý vítr ene rovinou deové kapky,

strhává poslední okvětí stromů, bičuje asfalt příjezdových cest a beton letitě. Křiovatka vzduných tras Praha  Ruzyně. Spí záchvat

aprílu ne prolog června. Dohlednost je vak přes to v přípustných

mezích. Proto i moderní stroj ČSA, smě řující sem z berlínského letitě Schenefeld, důsledně dodruje předepsaný reim a v přesném čase

gumuje podvozkovými koly zmoklou plochu. Za chvílí se z útrob

nebeského korábu vyhrne hrozen pasaérů a vzápětí prochází

nezbytnou tafetou pasového a celního odba vení.

Čas plyne jako jindy, ale přece pro jednoho člověka, tísnícího se v

zástupu, má teď poněkud jiný rozměr: Jako by se mu vteřiny

protahovaly v minuty a ty v něm zůstaly nehybně trčet. Chtěl by se co

nejdříve vymanit z jejich pevného objetí, ale u dopředu ví, e se o to ne bude ani smait, protoe nesmí. Na tomhle letiti má to ti zcela

zvlátní poslání a ne někde v centru zlaté Prahy, kde by se nejraději

posadil do rázovité hospůdky a v klidu popíjel pravou točenou, dobře

chlazenou plzeň.

O tomhle proslulém nápoji čepovaném přímo z pípy sly el úplné

zkazky. U nich doma jej sice dobře znají, ale jen v lahvích; vdy sám

Wolfgang Loeffler si vinětu Pilsner Urquell nalepil na kufr.

Ano, Loeffler  jetě e si ho připomněl. Jen na Loefflera pomyslí a

hned se v něm vechno napne jako struna.

5

Z pochopitelných důvodů se tím nechlubí, ale kdyby si někdo nael čas

výhradně pro něho, rázem by mu ono vnitřní pnutí mohl vyčíst z

poněkud křečovitě rozevřených očí.

Poznal by vak jetě něco jiného. Viml by si, e ten silný mu

pravidelných rysů sice projevuje netrpěli vost, ale přitom nijak zvlá

nespěchá. Přelapuje z nohy na nohu, obzírá tranzitní prostor a pak

zvolna popojde k pasové kabince, tváře se, jako by chtěl snad někoho

předběhnout. Zatím vak s mimořádným zájmem a zblíz ka pozoruje

tanec rukou, razítek a dokumentů. Kdy se mu zdá, e by jeho

okukování mohlo být někomu nápadné, mimoděk si odevzdaně

stoupne na konec fronty. Jeho vnímavost se vak ani potom nijak

nezmenuje. Řadí si v hlavě celý ceremoniál činností uniformova ného

mue za přepákou a dívá se na hodinky, aby zjistil, jak dlo uho trvá

odbavení jednoho pasaéra.



Teď jste na řadě vy,  vytrhne ho ze zaujatých kalkulací

pracovník pasové kontroly, a rozevře jeho dokument. Je v měm

napsáno:

Christian Heinz Vielbaum, narozený 2. 7. 1938 v Ber líně, bytem

Západní Berlín, Sybel-strasse 60.



Als Turist?  ozve se z okénka.



Ja, Als Turist  sklapne Vielbaum svůj pas, a s mír nou nervozitou

stiskne rukoje černého kufříku, a mu zbělají klouby.

To je trochu brzy, olízne si suché rty. Nesmí dát na jevo sebemení

stopu jakékoli nejistoty. U proto ne, e ho čeká důl na marky. Jetě e mě s ním Heinz seznámil. Při svých stycích a způsobech měl k tomu

také monosti. Zkrátka, kdyby o Heinzovi psal do novin, pře mítá

Vielbaum, tak tam bude stát titul jako vrata: Heinz Böhme, advokát na

správném místě! A jak na mne el, podívka. Předevčírem si přijde do

kavárny Berke” a hned se vytasí, jestli bych nechtěl letět do Českoslo -

venska. Neřekne proč a zač, jeď si a nebude tě to stát ani brk. To bych musel být magor, abych s takovým zajímavým výletem ne souhlasil. No

a pak si mě zavolal ten Loeffler. Taky formát. Hned mi tykal a nedělal z ničeho vědu.



Výlohy ti platím. Za práci dostane dvě stě marek teď a stovku po

návratu.

6



Za jakou práci  povídám.



Bude se dívat! Moc mě zajímá vekerá činnost pasových a

celních orgánů na letiti Praha  Ruzyně, Rozumí, jak při příletu, tak při odletu. A taky po razít kách moc pasu. Po zřetelných razítkách. A

něco ti hned úvodem doporučím: Míň se ptej a víc koukej. Jeď!

Ach tak, páni celníci, osvítí Vielbauma naléhavost reality a uvědomí si, e místo aby nasával nezbytné vě domosti, celou dobu nic kolem

nevnímá a jalově zevluje do prázdna. Ale příli nezmekal, před ním je

jetě sluný hlouček cestujících.Ne jim sem přily kufry a ne si je

vybrali, rozběhne se opět jeho kalkulačka, to máme tak deset minut,

asi půlku lidí u odbavili, to je tedy tak čtvrthodiny. No nic, rest mám v suchu. A teď se podívám na toho úřed níka. Jak on to vlastně dělá?

Mrkne na formulář, zakrtne, dá templ, utrhne, hm, ani se s tím moc

nepárá. Hlavně e to razítko dává perfektně. Ani neví jak mi na tom

záleí.Danke, usměje se Vielbaum na celníka, a uloí pí semnost k

letence a k dalím cedulkám a papírkům, které hodlá cestou pečlivě

sbírat.Vielbaum projde přepák ou a před ním se otevře pro stor vstupní haly. To je přece to, co potřebuje: Vzduch, monost volněji dýchat a

jakous takous jistotu.Poslední půlhodinku si připadal podobně jako při -

skřípnutá kočka mezi dveřmi. Nebo zajatec vlastního předsevzetí? Tím

vlastně stále je. Raději se protáhne. A nenuceně. Co to jenom před

chvílí chtěl? U si vzpo mněl, má ízeň. Zrychlí krok směrem k pultíku a poručí si dus. Jak tak pomalu srká, lok po loku poznává, e vlastně

stojí na výborném místě Úplná pozorovatelna. Pomalu se zabydlí a

zkoumá hemení haly. Doléhá k ně mu halas hovoru a smíchu, občas

přehluovaný hláením z ampliónu, protoe se v těch větách

nevyskytují slova jako vejk, plzeň, tatra, tak vůbec ničemu nerozumí.



Noch einmal!  ukáe na prázdnou sklenku před s ebou. V miku

je obslouen. Ale nic zvlátního se tu neděje. Lidé stále někam

spěchají, vítají se, potřásají si rukama, líbají se a zase se loučí.

Pojednou za sebou zaslechne němčinu. Zbystří sluch a otočí se

směrem k jejímu zdroji Ale jen otočí

Po čase stejně Vielbaum pozná, e by si patrně musel ukroutit hlavu,

7

kdyby chtěl reagovat na svou mateřtinu. Tak to raději vzdá, dopije

třetí sklenku a udělá ráznou tečku za dusovým hodováním. Pak si

koupí krabičku spart a začne korzovat podél řady sluebních pultíků.

Chce se tady zajímat o mnoho věcí, ale zatím si, jak se zdá, vímá

předevím en ve stejnokrojích Čs. aero linií.

Co kdyby se s některou ikovně seznámil? Třeba by získal informace.

A moná i víc.

Neoslovuje, spí jen chodí a předvádí se. Tváří se tajuplně, občas

udělá oduevnělý profil a po objektech svého zájmu cvrnkne i drobek

slibujícího úsměvu. Má sice jetě bohaté rezervy, věděl by si rady, ale dál, jak je zvyklý, přece jen jít nemůe. Jednak není doma a pak  za

pouhý den, co tu bude, nestačí ani on chytit do tenat milostné epizodky něco zpravodajsky zajíma vého. Navíc je to risk a nerad by si podtrhl

ebřík do Loefflerova ráje.

Gut, Loeffler má pravdu  míň se ptej a víc koukej!

A Vielbaum dobře ví, kam a na co má ko ukat. Vyfoukne kouř a označí

své nedávné nápady za kolácké vrtochy. Pojednou je příjemně

naladěn, e se ho tak rychle zmocnila čirá věcnost. Ano, pochůzková

trasa je jasná. Tohle jsou vnitřní linky, tam nejdu, a tady vedle

zahraniční, tedy moje záleitos t. Cestující předloí letenku, dívka

zkontroluje jméno podle seznamu, dá ra zítko, udělá si přísluné

odkrtnutí, utrhne, dostane eton, kufry putují tadyhle, mladík je

opentlí přívěskou, ty má mezitím u také jednu v ruce, pak zas

odejde k okénku s pasem a následuje tranzitní prostor. Ale na tranzit

se pořádně podívám k večeru, a poletím domů; i kdy to na mně

Loeffler zrovna nechtěl

Tak, raději jetě jednou a jetě, jetě pořádně zopa kovat, cepuje se

Vielbaum, a vtěpuje si do mysli ka dou podrobnost. Vylučuje omyly,

odhazuje balast, ciseluje. To u se dostane do bezprostřední blízkostí pultíku



Přejete si něco, pane?  zeptá se ho půvabná úřednice.

Vielbaum jí sice nerozumí, ale z jejího celkového vý razu vytuí, co má asi na mysli. Odpoví vak jinak, ví, e tím nic nemůe zkazit:



Prag ist schön, aber Sie sind wunderschön.



Danke, usměje se dívka,  und noch etwas?

8



Das ist alles  kývne Vielbaum uctivě hlavou a pomalu se vytratí,

aby si u stolku na konci haly jetě zač erstva napsal, co se dověděl.

To by tak mohlo stačit, ujistí se po chvíli a zálibně se podívá na řádky svého kapitálu. V tom okamiku si vak k němu přisedne mu v

hnědém obleku solidního střihu a česky ho poádá o oheň.

Vielbaum mu beze slova připálí, ale něco z muova jednání se mu

nelíbilo. Díval se Vielbaumovi asi vteřinu, snad dvě tak utkvěle do

tváře, jako by ho odněkud znal, jako by chtěl něco naléhavého sdělit.

Nebo si ho chtěl vtípit do paměti?

Sedí vedle něho, můe zapustit sondu, trochu ho pro klepnout, moná

e umí pár slov německy.

Ten člověk se ale beze slova zvedá a rychle odchází. Vielbaum jetě

můe vstát a jít za ním. Má to udělat?

V tom mu těko někdo poradí. Taková pitomost, nejra ději by se

neviděl. Nepříjemný chlap. Jako břevno přes ce stu. Ale třeba se

ukvapuje, třeba to vůbec nic není.

Proč ho tedy ta nevinná maličkost skoro okovala? Setře si hřbetem

ruky pot z čela a teprve si povimne, e jetě mezi prsty svírá papír se svými poznámkami.

To by pro dneek opravdu mohlo stačit. Jetě e mám na večer

letenku.

Protoe zbývají do odletu dvě hodiny času, spěně vyrazí před halu,

aby se proel a nadýchl čerstvého vzduchu. Nepochybně to po svém

testu velmi potřebuje.

***

Blikavý neón píe do noci pět liter… Berke, Berke, Ber… a osvětluje

tíhlého mue, stojícího u vchodu kavárny. Pravidelně přeruovaná

luminiscence dává kolemjdoucím dostatečnou monost, aby si prohlédli

jeho dosti sebevědomou tvář i moderní aty, do nich je oblečen.

Kadý musí uznat, padnou mu. Je to Christian Vielbaum, vedoucí

tohoto podniku. A to v Západním Berlíně není zrovna málo. Ovem

kdy podnik prosperuje. Soudě vak podle celkového vzezření i

chování skorokavárníka, hm, patrně prosperuje.

Jestlie já jsem tady základ, Christiane, tak ty jsi tmel, často

Vielbaumovi skládá kompliment vzneená maji telka kavárny Berke,

Vielbaumova přítelkyně, Marion Sttockerová.

9

Právě ona mu tady v osmaedesátém na bídla místo prodavače, a on to

místo vzal, Spatřoval v té profesí přechodné řeení. Tehdy vak

neviděl jiné východisko. Byl vlastně svým způsobem na dlabě.

Ne e by litoval kdysi milované Karin, s ní setrval v estiletém

manelství a pak v osmaedesátém, kdy mu bylo třicet, za ním spálil

mosty. Předevím se mu vak jednalo o taneční kolu a o dopravní

zasilatelství. Obé mu toti jeho podnikavý papá, dravý bankovní

úředník, připsal do vlastnictví, jen jak jeho nadějný sy nek Christian

skončil maturitu. A v devatenácti letech při jít k takovémumajetku, to se leckomu nestává.

Vielbaum junior, nebudi mu to zapomenuto, si vak otcovy

velkorysostí nebývale váil. A těch jedenáct let, co majiteloval, co

hrabal i prodělával, a prodělal úplně? Za ty roky něco pochytil, ty roky ho naučily řádně vybroueným způsobům. A jestlie ho Marion

Stockerová, ena znalá věcí tohoto světa, zařadila mezi personál své

kavárny Berke, byla si víc ne jista, e memá co činit s

napomádovaným naivkou.

Dluno říci, e ji prodavač Christian ani v nejmen ím nezklamal. On

opravdu uměl. I prodávat i dávat. Něco za něco. I zavazovat jazyk.

Sobě i jiným. Dovedl mlčet, kdy bylo třeba. A jak uměl bavit a

společensky jednat. V kavárně Berke sedávali seriózní lidé. ádní

fenikoví břídilové, ale tamgasti. Sem se chodilo předevím kvůli

dobrému slovu. Leckdy jsi tu chytil i klíčovou informaci. A jídlo a pití se spí podávalo k tomu. Ano, jakási burza přívětivého popovídání. Proto

sem často zamířil i advokát Heinz Böhme. Někdy sem nael cestu i

sám Wolfgang Loeffler. Ale to se posadil k rohovému stolku, obyčejně

si něco psal, něco málo vypil, a za chvíli se ztratil právě v takové

tichosti jako přiel.

Dnes má také přijít. Pro Vielbauma sice u ne jen ve funkci hosta, ale

tím líp. Proto ho tak vyhlíí. Proto tiskn e ve své náprsní kapse, tedy opravdu na srdci, svou praskou dokumentaci, aby ji Loefflerovi trium -

fálně vyklopil. Proto na něho nepřestává myslet ani ve chvílích, kdy

pod splaeným neónem rutinovaně vítá známé i neznámé, prohodí

humornou glosu, dá k dobru poslední drb.

Pak se napřímí, jako by chtěl povyrůst a narovná si kravatu. Konečně

má proč, jeho velký host přichází.

10



Klaním se, pane, otvírá Vielbaum dveře, zdobené kovanou mříí,

půjdeme dozadu, do mé pracovny.



Tady jsem jetě nebyl,  sedne si Loeffler na okraj gauče, a v

miku má před sebou Vielbaumovy turistické zápisky. Prolétne je

zkueným okem, a ani by Vielbauma přeruoval, vyslechne jeho

zevrubné poznámky o vech dokladech, potřebných při příletu a od letu

z Československa do kapitalistických zemí, s uspo kojením přijme

postřehy o chování čs. orgánů na letiti Praha  Ruzyně a pak poloí

na desku stolu slíbenou bankovku.



Vidí tu stovku?

Vielbaum přesně neví, kam jeho protějek míří, proto nechá jeho větu

bez odpovědi.



Takových stovek bys mohl mít na jeden zátah pat náct!  vynese

Loeffler svůj trumf s ledabylostí do konalého hráče. Zřejmě má tuhle

fintu dobře vyzkouenou, protoe i takový prohnaný ohař, jakým je

Vielbaum, nebývale oije:



A zase do Prahy?



Představ si zase. A nejen do Prahy.



A co si kavárna počne beze mne, Marion sama p ř e c e .



Rozumím; vechno záleí na naí dohodě. Nebude dlouho pryč,

jedná se o krátké cesty. Maximum dva dny.



To by lo  ulétne Vielbaumovi, a hned vystartuje z bloků své

netrpělivosti:



A těch patnáct stovek, to je fakt?



Fakt… A dalí fakt  jen na testování je tě cel kem koda. I kdy

je to základ.



Tak ven s tím, pane Loefflere!



Líbí se mi, Vielbaume … Tak podívej, rodina jed noho doktora,

znát jeho jméno není nutné  z východního Německa, se chce dostat

na Západ. A ty ji k nám převeze. Udělá to takhle…

****

Ferihegy je jméno budapeského letitě. Christian Vielbaum, tak se

jmenuje,., ale tohoto západoberlín ského občana přece u známe.

Nicméně Vielbaum je tady, u jde po sluncem rozpálené ploe,

prochází sítem pasových a celních formalit,

11

které ho dneska valně nezajímají vyjde na parkovitě a vezme si taxi.



Hotel Astorial  zvolá na mladíka za volantem a rozmrzele si utře

zpocené čelo. Pak si udělá flegma tické pohodli a jen nerad vidí

taxikářovo oko v odrazo vém zrcátku.

Nějaký čmuchal, pomyslí si, a odvrátí podmračenou tvář, jako by chtěl

skrýt své svědomí, suované kupou starostí.

Kdybych měl těch patnáct stovek zaručených, luskne prsty, bylo by mi

dobře i v tom parnu. Ovem to, co na mně chce Loeffler, mue mít

spoustu různých zádrhelů. A marky dostanu a v Norimberku. Kdy se

tam vůbec dostanu.

Vielbaum stáhne okénko a na doraz, c htivě saje vzduch, ale má ho

pořád málo. První letní den se hlásí třiceti stupni ve stínu.



Astoria, pane!  otevře taxikář Vielbaumovi dveře a ukáe na

budovu hotelu. Pak si povimne bankovky, kterou mu strčil pán do

ruky: Stoforintovka.

Nagyon jó ember. Velmi sluný člověk. Odkud asi je?

Vielbaum se ubytuje v pokoji třicet est a prvni, co udělá, otevře kufřík, vyjme z něj barevný koupací míč a rychle jej nafoukne. Nečiní to z

ádného rozmaru; tuhle věcičku netahal s sebou nadarmo. Pak si pustí

na hlavu studenou sprchu a převlékne se jen tak nalehko, jako by el k

vodě. I tenhle kroj mu Loeffler přede psal. Kdyby toti dnes prelo,

pouil by Vielbaum pro navázání kontaktu druhé varianty. Jetě si tedy

přejede vlasy kartáčem, vezme froté taku, míč a spěch á do foyeru.

Má co dělat, druhý termín setkání, který mu určují instrukce, byl o půl třetí, a teď u je půl a pět..

Starí elegán, nepochybně pan doktor z východního Německa, Jeho

zná z fotografie, si vyklepává dýmku a přitom bedlivě sleduje příchozí.

Pláový Vielbaum úsměvně drí míč a ten mu, neikovi, upadne, a

kutálí se po koberci.

Ano, u je v zorném polí pana doktora, a ten má co dělat, aby si do něj samou radostí nečutnul. Zůstane vak ukázněně sedět a počká, a si

dospělý hračička pro svůj pumlíč přijde.

Vielbaum se shýbá u doktorových nohou pro zatoula nou část hesla a

uctivě,

12

ovem velmi přesně se omlouvá.



Ale prosím vás, to nic,  rozafně, rovně velmi přesně, usrkne

pán s dýmkou mezi zuby, a nejraději by doplnil , e se rádo stalo. Tu

chu si vak ve svém zájmu nechá zajít, protoe v přítím okamiku má

zaslechnout a také zaslechne od Vielbauma tichá, ale veledůleitá

slova:



V pět hodin, pokoj třicet est!

Pan doktor, který sem kvůli těm drahocenným slovům přiletě l a z

Berlína, zjevně nereaguje, ale slyel dobře.

I Vielbaum se konečně napřímí se svou, teď u zcela zbytečnou

rekvizitou v ruce, a pro jistotu se mírně ukloní.



Jetě jednou mi promiňte, pane, spánenibohem …



Spánembohem,  přistoupí dr. Heinz Verbeck na ten pozdrav a

oči obou si tu chvíli říkají ve.

****



Kolik vás je, pane?



Čtyři moje ena a dvě děti.



v pořádku. Tak tady tohle je pro vás,  podá mu zalepenou

obálku.

Doktor ji ihned rozlepí a vyjme z ní dva zbrusu nové osobní průkazy

občanů Západního Berlína. Rozevře a zjistí, e se teď jmenuje Manfred

Reimer a e jeho ena Waltraut se rázem změnila na jistou Gizelu

Schljapin. Chvíli se kochá pohledem na vzorně padělané doklady a pak

je jako svátost s uspokojením zastrčí do náprsní kapsy.



V obálce jste nechal nějakou maličkost.



Ach ták, takové dárky mám rád  zasvítí jako slunce doktor, a

mezi prsty mu zaustí pět set západo německých marek.



To máte do začátku, pane.



Ano, jste velmi laskav. Děk uji vám.



Neděkujte pane, ty marky jsou zahrnuty v ceně.



Budete mít něco proti tomu, kdy vás pozvu na večeři?



Budu pane,  kadý kontakt navíc je zbytečný risk. Zapomínáte,

e se nezmáme.



Promiňte, v těhle věcech jsem úplný laik.



Ted jděte do svého pokoje a vhodně to vechno vylote své eně.

13

A ví, jak se má chovat. A dětem ani slovo. Zítra po snídani letíme. Nemějte obavy, budu s vámi.

Ráno se Verbeckovl dostaví na budapeské letitě Feríhegy a svým počínáním dělají Vielbaumovi radost. Rodinka toti jedná jako precizně nasměrovaný robot. U

pasové kontroly předloí svoje pravé dokumenty NDR a na původně zakoupené letenky je dopravena do Prahy. Na ruzyňském letiti si dr. Verbeck alias Reimer a jeho ena alias Schljapinová pečlivě oddělí doklady jak to má být: do levé kapsy NDR, do pravé pak Západní Berlín. Jako počestní západoberlíntí občané projdou se skromností v tvářích bez závad přes pasové orgány a s chladnou tváří neprodleně předloí ádosti o československá víza na svá falená Jména.

Verbeck-Reimer vak klidně do ádosti uvede pravá jména svých dětí Christine a Ute i s jejich skutečnými daty narození.

Po obdrení víz vichni nasednou do autobusu CSA a jen vystoupí u paláce Kotva, zastaví Vielbaum taxi. Jedou na Hlavní nádraí. Vielbaum zakoupí pět jízdenek do Norimberku. V Chebu se opět prokáí padělanými osobními doklady.

V Schirdingu si u Vielbaum přisedne k Verbeckovým do kupé a otevře lahvičku.

Před Norimberkem jsou s ní hotovi. Lepí předehru pro uvítání s Wolfgangem Loefflerem si nemohli přát.

Ten z pochopitelných důvodů vecek září. edesát tisíc západoněmeckých marek je v suchu. Pardon, jen padesát osm a půl tisíce, Vielbaum toti čeká.

Ctihodný mu s dýmkou se ovem blaseovaně usmívá, protoe doktorský diplom, nabytý v NDR, má s sebou, a odborné zkuenosti, které tam po léta sbíral, také v bývalé vlasti nezapomněl.

A pan Wolfgang Loeffler tohle velmi dobře ví. Je přece vedoucím

renomované převaděčské organizace, která se zabývá verbováním a

pak jen pouhou přepravou předevím odborně zdatných jedinců i

skupin z NDR na Západ.

Téhle trestuhodné nestoudnosti se říká odlévání mozků a pan W

Loeffler ji za souhlasu a podpory nej vyích úřadů Německé spolkové

republiky a Západního Berlína řídí ze svého dispečinku v budově tak

zvané Cestovní kanceláře FF Reisen, Západní Berlín 44,

Wesserstrasse 213, Číslo telefonu 628 332.

14

Jako spolumajitel tohoto více ne svérázného cestovního zařízení patrně jetě nezapomněl, jak se ho hluboce dotklo, kdy u před deseti lety

československá Bezpečnost odhalila dosti dlouhou řadu jeho placených

agentů a kurýrů. Zvlá ho tehdy nazlobil jeho kurýr a převaděč Roland

Wegner, na jeho hlavu svolával bles ky za to, e se nechal chytit s

padělatelskými rekvizitami. Nae orgány toti u něho naly vedle

razítek pohraniční kontroly ČSSR a speciálně namíchaných barev také

i dalí drobnosti, z nich byla nejpozoruhodnějí dřevěná razítková

drátka označená adresou FF  Reisen.

A protoe se ani dalí přistiení netajili svými zkuenostmi, vyla

najevo i vydřiduská metoda pana Loefflera.

Chce ode mne slubu, tedy zapla! A nebude to zrov na málo. e tolik

nemá? Nevadí jen kdy tvůj příbuzný ije v NSR nebo v jiné zemi na

Západě a ty ho přesvěd čí, aby za tebe zaplatil. Jestli ano, sepíi s

ním smlouvu. Za jedno tělo beru deset a dvanáct tisíc západních ma -

rek (Od roku 1970 se taxa pohybuje od 15 000 a do 70 000 DM za

osobu  pozn. aut.) Zálohu chci předem, zbytek ihned po akci.

Nevyjde-li vak akce, zálohu nevracím…

Christian Vielbaum získal půldruhého tisíce marek a u čeká na dalí instrukce.

***



Co myslí, Claudie, budou v tom vlaku?

 Měli by, je to v jejich zájmu.



A taky v naem, Claudie.

Na třetí kolej přijede rychlík z Berlína!  ozve se hláení na

budapeském nádraí Déli palyaudvar a oba zpozorní.



Jen aby to nezvorali  řekne Vielbaum  zná tyhle rodinky.



Neměj obavy, ti to mají nabiflované …

Vielbaum si ohrne límec a chytne se Claudi e.

Poslední zaskřípění brzd jim dá povel, aby zrychlili

krok. Míří k vagónu číslo est. Jejich oči poskakují po vlakové

soupravě. Objevují estku. Lidé spěně vystupují, ale cestující s

barevně pruhovanou álou kolem krku a v zelených brýlích je opravdu

vykloněn z okénka a čeká.

15



Promiňte, tu álu jste koupil v Berlíně?



Ne prosím, v Československu.

Smluvené heslo je v pořádku, kontakt navázán. Hu bert Hoffmann

vystoupí z vagónu. Zastaví se nedaleko na peróně u skupinky dalích

občanů NDR. Je tam jeho ena Angela a Juta Obierová se svými

dvěma dětmi. Směřuje sem u i Vielbaum s Claudií. ádné představo -

vání se pochopitelně nekoná.

Dočasným osudem spjaté septeto se usadí v nádraní restauraci.

Krátké a tiché slovo si vezme Vielbaum. V chvatu dopíjejí čaj a

spolykají sendvič. Zvednou se a je jim jasné: Dnes v pět hodin se na

svém hotelovém pokoji dozvědí více.

Claudie Reinermannová, Loefflerova posila, si vezme na starost paní

Obierovou s dětmi a odejde s nimi do hotelu Royal. Vielba um si sedne

do taxíku s maneli Hoffmannovými a míří k hotelu Astoria. Na ten

hotel s míčem a Verbeckem má přece jen ty nejlepí vzpo mímky. Ké

by se tak hladce povedl i tenhle podnik!

Astoria  ohlásí po chvíli řidič a otevře zákazníkům dveře.

Vielbaum tědře zaplatí růovou padesátiforintovkou.



Köszönömi poděkuje řidič, pak se na Vielbauma se zaujetím

podívá a řekne obstojnou němčinou:



Das ist aber Überraschungl My se přece známe…



Ja… Überraschung  uhne pohledem Vielbaum, a rázem si vybaví

tvář taxikáře, který ho sem k Astorii nedávno vezl. Jako by se ho

zmocňovala podivná před tucha, Nesnáí, kdy mu tikají ve vědomí

obavy. Ale je na tom snad něco zvlátního, e ho ten chlap poznal? 

zaplaí nepříjemné pocity.

***

V pět hodil toho dne se ve dvou hotelových pokojích v centru

velkoměsta na Dunaji začaly na sebe vrit dalí karty nečisté hry s

lidmi. V akci byly Loefflerovy ko nečky prstů, představované Ch.

Vielbaumem a Claudií Reinermanno vou. Randezvous probíhalo ve

vyjeděných kolejích. Nejdříve se objevily v rukách obou zachránců

osudů obálky s padělanými osobními průkazy obyvatel Západního

Berlína, ádosti o čs. víza a letenky Luft hansa z Budapeti do Prahy.

16

Hoffmannovi od nynějka měli slyet na jména Heinz a Christa Tackovi

a Juta Obierová byla teď Juliana Kahm. Letenky do Prahy vak nesly

jejich pravá jména.

A to nebyl omyl ani náhoda. Před odletem z Buda peti a po příletu do

Prahy přece vichni předloí k pasovému odbavení osobní doklady

občanů NDR. Zatímco v Praze v tranzitním prostoru pouijí ve styku s

čs. pasovými orgány jak padělané osobní průkazy, tak i falza ádostí o

krátkodobá víza občanů Západního Berlína pro pobyt v ČSSR.

Pak se jetě jednou Loefflerovi agenti zevrubně roz hovoří o poměrech

na budapeském letiti a zvlá patřičně zdůrazní postup a stupeň

kvality celního a pasového odbavení. Rovně upozorní na nezbytnost

přirozeného výrazu tváře, na nutnost zachovat klid a ne uchylovat se k

příli rychlým pohybům či dokonce k zmatenému jednání.



A nezapomeňte, důtklivě zdůrazní Loefflerova dvo jice,  e v

případě nějakého karambolu se neznáme, nic o nás nevíte a nikdy jste

nás neviděli. Tuhle malič kost vezměte opravdu váně. V opačném

případě budou nae prsty nepříjemně dlouhé!

Takto poučeni a psychicky vyzbrojeni odjeli druhého dne na letitě

Ferihegy. Jetě ve vstupní hale manelé Hoffmannovi  Tackovi dali

své zavazadlo Vielbaumovi, aby je pro jistotu nechal zaknihovat do své

letenky.

Těko říci, zda udělali dobře. V přítích několika minutách se toti

pracovníkům pasové kontroly něco nezdálo. A e to něco mělo patrně

základní význam,pro celou společnost, počítaje v to i dvě sotva něco

tuící děti Obierové  Kahmové, zadreli. Z vidiny jejich odjezdu do

Norimberka a moná, e jetě za vzdálenějím těstíčkem, zbyly rázem

trosky a nevyrovnaný účet s vlastním svědomím.

Vielbaum a Reinermannová bleskově odtáhli ruce od svých obětí a s

nehybnými obličeji stanuli v tranzitním prostoru. Na č ele jim vyvstal

chladný pot a v očích měli jen dvoje dveře. Ty z odbavovací haly do

tranzitu a ty z tranzitu na letitní plochu.

Kdy usedli do letounu, nejistota je drela a do Pra hy, Teprve v

Paříi, kde přistáli jetě tého dne, si ná leitě oddechli. I kdy se

Claudia Reinermannová snaila marně pochopit,

17

proč Vielbaum, zmoen francouz ským koňakem, stále vykřikoval: 

Das ist aber Überraschung, das ist aber Überraschung!?

A jejich éf Loeffler? Jen spráskl ruce, kdy mu oba jako celkovou

bilanci této akce předloili zavazadlo jeho bývalých zákazníků,

manelů Hoffmannových, zaknihované do letenky pana Ch. Vielbauma.

***

Netrvalo vak dlouho a Loeffler si Vielbauma z avolal znovu. Vypadal

unaveně, a strhaně a dost kouřil. Uvol nil si kravatu a začal si

stěovat:

Podívej, pane kavárníku, my ty akce děláme straně sloitě. Předevím

se jedná o Prahu. Ta je a zůstane pro nás klíčovým letitěm, ale proč

tolik pohybů naich klientů s falenými papíry. Přes pasovou kontrolu,

přes celníky, pak je taháme na Hlavní nádraí, riskuje se ve vlaku a

jetě víc na hranicích. Zbytečné komplikace. Jen si to se mnou

promysli a hned uvidí, kolik je tady moností kiksu a fiaska. Bohuel, nedávno jsi to poznal sám a i dalí zkuenosti z poslední doby mne v

tom utvrzují. Ztratili jsme dost lidí. Nae práce se musí ra dikálně

změnit. Ti na druhé straně nespí. Proto jsem se rozhodl, e začneme

vyuívat na letiti Praha  Ruzyně výhradně tranzitního prostoru.

Chápu, prohodil Vielbaum  malá plocha, ádné velké odskoky, řekl

bych racionalizace práce.

Nejen to, hlavně vak netuené monosti, dosud nezorané pole. Ovem

chce to od nás rychlé jednání. A se Čei rozkoukají a něco zavětří,

mohlo by být pozdě. A já přece nebudu ztrácet prachy. Vielbaume, jak

dalece zná ten tranzit v Praze?

Obstojně. I kdy jste mi jetě testování neuloil, člověku to nedá.

Mluv k věci!

Posledně měla maina do Berlína zpodění, tak jsem měl dobrou

hodinu, abych se tam porozhlédl. Dal jsem si párek a pivo a pozoroval

okolí. Lidí jako smetí, plno ruchu, umu a do toho veho hláení

místního rozhlasu. V tom shonu se, myslím, dá leccos dobře zaka -

muflovat. Pak jsem si vyzkouel telefony, sledoval čin nost letitního

personálu v tranzitu a samozřejmě hlavně způsob kontroly před

nástupem do letounu.

18

A abych nezapomněl, toalet tam lze výhodně vyuít pro kontakto vání

nebo instruktá.

A časová rezerva mezi příchodem pasaérů do tran zitu a odchodem k

letounu? Myslím za normálních pod mínek …

Tak kolem půl hodiny; to by mělo stačit.

Ovem za předpokladu přesné organizace plus psy chologie, postřeh,

důslednost. Ale tranzit má, Vielbaume, i své nevýhody. Tvá činnost je

soustředěna do jediného místa a kdy se dopustí třeba jen malé

neobratnosti a stane se podezřelým, jejich orgán tě má potom jako na

dlani.

Hm, tam u to není tak horké, vichni jsou odba veni a cizina je přece

za rohem.

Nebuď naivní, kavárníku, tranzit není nějaké území nikoho.

Samozřejmě, pane Loefflere, e bych se ve svém bytě cítil jistěji.

Vielbaume, nebudeme si tady dělat tunýlky v písku! Ví dobře, es měl

v té Budapeti kliku. Mají tě patrně u na muce a já i ty s tím musíme počítat.

To by ti Hofmannovi a Obierovi museli mluvit. Ale já jim pohrozil a

věřím, e…

Naivko, to si pi, e budou mluvit. Proto se pro přítí akce bude

jmenovat Dieter Gosse, rozumí, tady má průkaz.

Dieter Gosse?

Jo a teď sebou hoď, za tři dny letí do Prahy jako vedoucí čtyřčlenné

skupiny. Ta rodina z východního Německa u je tam. Ostatně legendu

a vechny náleitosti má tady v obálce. Zvlátě si prober úlohu dvoj -

níků. Případné nejasnosti vysvětlím zítra.

Kdy si Vielbaum, tedy Dieter Gosse, u po několikáté podrobně

prostuduje Loefflerovy směrnice k následující akci, brní ho hlava. éfa se ale na nic ptát nebude, kdy u včera k němu neel. Nebude mu

přece dávat monost k poučování. Svolal si raději kvarteto spolu jezdců a udělal dobře. U brzo budou hrát úlohu dvoj níků čtyřčlenné rodiny

Kiesslingových, která ilegálně přela z NDR do Československa.

Není jim teď někde v Praze asi dvakrát do smíchu, uvauje Vielbaum,

jistě po nich u Volkspolizei jede.

19

Proto ten spěch. A já do toho mám spadnout po hlavě? Děkuji vřele z a

důvěru, pane Loefflere.

Vielbaum přelétne pohledem budoucí dvojníky ro diny Kiesslingových

a snaí se z jejich tváří vyčíst, jak na tom jsou. Copak o to, Horstovi Donertovi a Alici Torbeckové stačí napovědět a a oni u odříkají

celou abecedu, ale Hannelore a Klaus, to jsou skoro jetě děti. Kdy

ale ti zpropadení Kiesslingovi mají dva po tomky a tak se trik s dvojníky bez těch dorostenců nemůe obejít.



Je to moc sloitý podnik, přátelé, do kterého se zítra pustíme.

Vám nemusím nic vykládat,  obrátí se na Donerta a Torbeckovou, 

ale ta hlavní ekvilibris tika v tranzitu praského letitě čeká mne. Jinak doufám, e jste si instrukce pořádně promysleli. Tak se dobře vyspěte

a ráno na letiti.

Jen zavřou za sebou dveře, dá se Vielbaum do podivné hry. Nastříhá si

spoustu papírků, píe si na ně jména měst a lidí, spíná je svorkami a

zase je odděluje, přitom stopuje čas a zkouí vechno znova. Nezdá

se, e by se zvlá bavil. Ví, e mu zítra v praském tranzitu můe jít o krk, kdy tu operaci, kterou má v omezemém čase provést, nestihne

nebo se dopustí chyby. Skončí suchý trénink sice mírně vysílen, ale s vědomím, e je v Loefflerově stáji opravdu na místě.

***

Sotva se parta dvojníků k večeru ubytuje ve vinohradském hotelu

Flora, spěchají v čele s Vielbaumem do praského centra. Červnové

slunce prodluuje stíny sochy kníete Václava a společnosti se tohle

Myslbekovo dílo zřejmě nebývale líbí. Obcházejí bronzového jezdce,

ale kradmo pokukují docela jinam.



Kde ten chlap vězí  prohodí Donert.



Jen klid, Horste,  zreguluje Vielbaum jeho ner vozitu,  má tady

stát mezi sedmou a osmou a má teprve čtvrt na osm … Ví co,

zůstane tady a my si sedneme na terasu hotelu Jalty.

V osm hodin Vielbaum prudce odsune proutěnou idli a jde se podívat

k Donertovi.

Stále nic?

Nic.

20



Počkáme jetě hodinu,  poznamená Vielbaum a pak se

rozhodneme.

Ani za hodinu se vak mue v hrákově zelené ále kolem krku

nedočkali. Měl to být pan Kiessling, jak pra vila instrukce, ale pan

Kiessling zatím nikde.



Ten by se měl jmenovat spí Kixling ne Kiessling, zavtipkoval

Donert.

Neblbni, Horste!  trhl sebou Vielbaum.  Co kdy sem z nějakých

důvodů nemohl přijít? No nic, jdi za Alicí a odejde s dětmi do hotelu 

rozhodl Vielbaum,  a my tu zůstaneme.



Dobře.

Donert přeběhne vozovku směrem k Jaltě, jde k te rase  a

překvapením mu zatrne v zátylku: zahlédne toti člověka,

vycházejícího ze dveří hotelu, jemu z kap sy balonového saka vlaje

právě taková ála, jakou hledají.



K čertu, kdyby tady byl Christian!  zakleje sípavě Donert a hned

sleduje mue, který si to zvolna vykra čuje dolů po Václavském

náměstí. Proplétá se mezi chodci a tak ho Donert neztrácí z dohledu.

Co s ním dělat?  ptá se sám sebe. Nebo mu to mám ří ct rovnou? Ale

co kdy je to … ?  raději nedomyslí. Blbost, vyprskne vzápětí, to by tu muselo bejt Cliftonů..uculí se své ustraenosti, a dá se do klusu.

Ten mu  zelená ála ho přitahuje jako magnet. Kdy je Donert vedle

něho, mírně klopýtne.



Verzeihen Sie, bitte …



Das macht nichts;  skoro zaeptá mu a zaboří oči do chodníku.

Donert sotva popadaje dech, bezdůvodně se zasměje:



Sprechen Sie Deutsch?

Mu se zastaví a obezřetně se podívá na svůj protěj ek. Pak mlčky

vyndá z kapsy álu, dá si ji na krk  vteřinové ticho přeruí zvolna

článkovanou větou:



Nein, nur Sachsisch!



Pane Kiessling, mám pro vás důleité zprávy u pomníku.



Vdy jsem tam dneska marně čekal od sedmi do osmi.



Bohuel ale ráno, pane Kiesslimgul

***

21

U od časného rána sedmého června 1970 se vstupní hala ruzyňského

letitě koupala ve sluneční lázni. Ko lem deváté hodiny rozhrnula

fotobuňka skleněná křídla dveří a vstoupilo devět, na první poh led

řadových cestujících, v jejich tvářích nebylo ani čárky o tom, jakou

gala premiéru chystají, Mluvili o vedních věcech, ale pod jejich

běnými slovíčky se odvíjel přesně zreíro vaný děj, který řídil

Vielbaum  Gosse.

Rodinka Kiesslingových a jejich budoucí administrativní dvojníci se

zastavili a na chvíli si poloili kufry. Tenhle nevinný úkon nelze

přehlédnout, byl velmi dů leitý. Pak se toti zcela nenuceně zavazadel

dvojníků chopili Kiesslingovi a jejich kufry si naopak zase vzali

dvojníci ze Západu. Urychleně si zvykajíce na profil dradel i na

poněkud jinou váhu svých nákladů, ukáz něně se odebrali k celnímu a

pasovému odbavení a samozřejmě se prokázali svými pravými

osobními doklady. Zcela běně pak vichni zaplatili letitní poplate k a předloili své letenky. Čtyři dvojníci tak obdreli pa lubní vstupenky na letadlo k cestě do Curychu přes Frankfurt nad Mohanem a rodina

Kiesslingových na letadlo společnosti NDR Interflug do Berlína 

Schenefeldu.

Zatímco vyměněné kufry nakously v nezbytném předstihu

uskutečňující se úmysl, vstoupil svatoukovský se tvářící zástup do

tranzitního prostoru. Vielbaum  Gosse el první a soustředěně se

chystal k sloité machinaci, kterou si tak pečlivě nacvičil. Nyní bylo

nezbytné zařídit, aby těch osm putovalo právě tam, co zava zadla.

Čtenář musí teď velmi zvýit pozornost, aby pronikl do papírové

mixáe západoberlinského skorokavární ka. Vielbaum  Gosse toti

začal úřadovat tím, e vem odebral palubní vstupenky i letenky Pak

z letenek Interflugu sejmul zavazadlové lístky a připevnil je na letenky

dvojníků ze Západu, čím tyto letenky sla dil se zavazadly

Kiesslingových, Z těchto západních letenek do Curychu vak jetě před

tím odstranil původní zavazadlové lístky a přidělal je na dal í čtyři

zcela jiné letenky, které za tím účelem koupil v Praze a je byly určeny pro cestu z Curychu přes Prahu do Berlína  Schónefeldu Aby

prokázal, e ony, zatím pomyslné čtyři osoby, přiletěly do Prahy z

Curychu, tedy

22

e se s Kiesslingovými sotva mohli setkat, odtrhl z letenek jeden list, jak to činí letuka v Curychu před nastoupením do letadla. Potom dal takto

perfektně vybavené letenky dvojníkům, kteří pak mohli směle putovat za svými kufry do dalího letounu a vlastně pokračovat v cestování do

Berlína  Schónefeldu. Tam pak předloí v tranzitu své osobní doklady,

vyzvednou si své kufry, které jim tam z Prahy poslali Kiesslingovi a

usednou do připraveného autobusu, jen je odveze do Západního

Berlína. Nejinak to také udělali.

A Kiesslingovi? Ty Vielbaum  Gosse uvedl do souladu s jejich kufry a

s místy, kam se na svém draze koupeném útěku ubírali tím, e jim dal

bývalé letenky dvojníků na linku Praha  Frankfurt  Curych. K tomu

vak své spolucestující, tedy ro dinu Kiesslingových, nezapomněl

vybavit jetě osobními průkazy obyvatel Západního Berlína, které

ovem zněly na jména oněch čtyř dvojníků právě jako letenky.

Pochopitelně, e původní letenky Interflugu zruil, přesněji zmuchlal je a spláchl na WC.

Kdyby si přísluné západoberlínské úřady udělaly alespoň tento den čas

a zajímaly se o záleitosti, které jsou bezesporu v jejich kompetenci,

mohly by zjistit, e dne 7. června 1970 dolo na jejich území k

podivnému biologickému zázraku  zčistajasna se jim tam toti

pojednou narodil jeden dospělý mu jménem Horst Donert, jedna

dospělá ena jménem Alice Torbecková a dvě poněkud přenoené děti

ve věku kolem patnácti let, Hannelore Zimmermannová a blíe

nezjitěný Klaus.

V této souvislosti jsem původně ch těl výe zmíněným úřadům poloit

zcela logickou otázku: Proč u nich tyto pozoruhodnosti nevzbudily

náleitou pozornost?  ale vzápětí jsem ji shledal zbytečnou. Jak toti z takové maličkosti, jakou jsou pro ně falené osobní průkazy

obyvatel Západního Berlína v rukou uprchlíků z NDR, mají dělat

patřičné závěry, kdy je zcela průkazné, e nad čachrováním s občany

NDR nejen přimhuřují oči, ale lecčíms tomuto pinavému obchodování

s lidmi i aktivně pomáhají.

Copak by mohly, kdyby tomu bylo opačně, trpět n a území Západního

Berlína převaděčskou organizaci Wolf ganga Loefflera i jiné obdobné

skupiny a pobírat ze zisků,

23

pocházejících z této nekalé činnosti, od oněch kef tařů dokonce i

d a n ě ?

I kdy si nedělám iluze, e by pan Loef fler odčítal daňové výdaje od

svých dividend s obzvlátní radostí, jedním jsem si jist: Tento chladný kalkulant si umí dobře zhodnotit, co mu za jeho ukázněné odvody z

lupičsky nakeasených peněz řečené úřady umoňují. Není toho

zrovna málo. Kupříkladu v jisté tiskárně vcelku nerueně pokračuje ve

výrobě padělaných cestovních dokladů a neprodleně je opatřuje razítky

policejního revíru číslo 128 nebo číslo 110. Zatímco úřady mlčí, vy -

uívá zelené ulice pro neustálé vylepování pracov ních  metod

svých verbířů, kurýrů, testařů, kontaktérů



převaděčů a tak se ve zvýené míře podílí na diverzi zvlátě proti

NDR  a konečně, co je zřejmě Loefflerův hlavní zájem, jetě více

finančně vydírá své oběti.

Proto mu byl tak příjemný jeho přičinlivý peón Chris tian Vielbaum 

Gosse, kdy se vrátil z praského triumfu a předvedl mu rodinu

Kiesslingových s patřičným inkasem. Proto si Loeffler s Vielbaumem

měli tolik co říci ve fialovém poloeru kavárny Berke, kdy si před

nepříli nadenou Marion Stockerovou sli bovali, e si spolu jednou

vyjedou na Riviéru nebo kam bude Viel baum chtít, a trochu si

odpočinou od té převaděčské řehole.

Jen jetě jedno přání mi musí vyplnit, Christiane, řekl mu tehdy

Loeffler, a povzbuzen posledním úspě chem, začal rozvíjet svůj plán.

Vycházel z toho, e metoda vyuití tranzitního prostoru ruzyňského

letitě je novum, na ně jen tak někdo nepřijde. Proto pokládal za

nezbytné maximálně této výhodné okolnosti vyuít.

Vielbaum  Gosse ho chápal, jak také jinak, ale ádal ho, aby mu

umonil několik dalích testovacích sond k jetě zevrubnějímu

prozkoumání praského letitě.

To se nám stokrát vrátí, pane Loefflere,  se zápalem ho ujioval, 

a teprve pak uvidíte brilantní prácičku.

Koukám, e mi roste před očima, Christiane. Kdy říká brilantní

prácička, která bude jen zvonit, tak sou hlasím.

***

24

Den, kdy ta prácička jen zvonila, se jmenoval sedmý únor 1971 Vielbaum

 Gosse nabit zkuenostmi i zbrusu novými poznatky, se tentokrát na

akci vyzbrojoval v Curychu a pro některé nezbytnosti se cestou zastavil jetě ve Frankfurtu nad Mohamem Musel přece náleitě připravit terén

na trase, po ní hodlá dnes odpoledne převáet z Prahy tři občany NDR.

O jednom mui u vi delí dobu, ale ty dalí dva, mají to být také nějací odborníci, mu Loeffler přidal na poslední chvíli. Trochu mu tím původní záměr zkomplikoval, ale to by přece nebyl Vielbaum, kdyby si neuměl se vím

poradit. A proč by si neporadil? Čtyři a půl tisíce západoněmeckých marek za tři těla, to Jsou nejméně dva jeho platy v kavárně Berke.

Pochopitelně, e v kapse má tři precizně padělané osobní průkazy obyvatel Západního Berlína, i přísluné letenky. V hlavě si u seřadil podrobně

prokombinované, praxí ověřené finesy.

Zná ten silný pocit, kdy je ve výborné kondici a kdy se mu vede snad vechno, na co sáhne. A ten pocit je tady a naplňuje ho sebedůvěrou i teď, v tranzitu ruzyňského letitě. Naehlený, vymydlený Vielbaum  Gosse se proplétá

spoustami lidí a nenápadně se snaí objevit člověka, na něm závisí dalí průběh akce. V kapse má sice jeho fotografii, ale u se na ni v nestřeeném okamiku díval tolikrát, e zná kulatý obličej pana Littnanskiho nazpamě.

Littnanski se vak měl pohybovat v blízkosti bufetu, a zatím po něm není ani potuchy.

Jako by ten knihomol nevěděl,  tajně se rozhorluje VielbaumGosse, e

práce v tranzitu musí jít ráz na ráz, zkrátka musí zvonit. A přitom linka na Curych nemá hláené ádné zpodění! To znamená, e za nějakých patnáct dvacet

minut vpustí pasaéry na plochu a pak se pan Littnanski i ti dva dalí, co mu Loeffler narychlo přifařil, můou jít klouzat.

Ale co kdy je ten abař na WC?  dostane Vielbaum  Gosse spásný

nápad, a netrpělivě spěc há ke dveřím své naděje.

U je skoro u nich, kdy tu se prudce otevřou a vy stoupí solidně

oblečená kulička, ano, mu z fotografie.



Byl jste v Loretě?  osloví ho neprodleně Viel baum  Gosse.



Byl,  utře si Littnanski kapesníkem zpocené čelo, ale praské

Jezulátko jsem neviděl!  pracně ze sebe vysouká zbytek hesla.

25

Ale přece jen vysouká; proto není nejmeních pochyb o správném

kontaktu.

Vielbaum  Gosse s kývnutím hlavy ukáe na dveře, z nich před

chvílí Littnanski vyel, a oba vstupují dovnitř.

Chvíli počkají, a zůstanou sami, pak Vielbaurn na staví ruku:



Dejte mi vá osobní průkaz NDR a letenku Inter flugul



A co budu mít já?



Není čas, moc jste mě zdrel. Dejte to sem a po slouchejte, co

vám teď řeknu! Rychle vyhledáte tyh le osoby,  podá mu fota dvou

starích lidí  a nejpozději za osm minut je přivedete támhle k těm

květináčům.



A dostanu nějaké doklady?



Ano, i s letenkami, ale uděláme to najednou. A teď u, prosím

vás, jděte!

Littnanski se zoufale pomalu kutálí hloučky če kajících pasaérů, jich je tu dnes tolik, e je tím i Vielbaum nemile překvapen, a nahlíí

nemotorně do tváří lidí, jako by jim chtěl počítat pihy.

Vielbaum neklidně sleduje své omegy a roztritě si přejede rukou

hladce vyholenou bradu. Ty dva chlapy mi b yl čert dluen. Jestli je

Littnanski k těm kytkám za minutu nepřivede, tak to vzdám a letím bez

nich!  rozhodne se Vielbaum. Zrovna v té chvíli spatří mezi

cestujícími pohupující se hlavu Littnanskiho. A přivádí, jak se zdá, i ty dalí dva. To je dost!  oddychne si Vielbaum.

 ádáme cestující linky OK ,  Zbystří sluch ,… Praha  Frankfurt

 Curych, aby … lehne ho přes bubínky hláení místního ampliónu …

Ale to u vidí před sebou brunátného Littmanskiho a ani se mu nechce

věřit sípavým slovům, jimi na něho aluje oněm dvěma muům, kteří

vůbec nejsou, jak teď Vielbaum  Gosse poznává, totoni s těmi na

snímcích.



To je on, ten podvodník, křičí Littnanski,  co mi vzal moje

papíry, to je on, co mi je nechce dát…



No dovolte, já vás vůbec neznám, vy jste se zbláznil člověče! 

obrátí se do krve rozhořčený Vielbaum  Gosse na podpatku, ale ne

můe učinit první krok směrem do Curychu, jeden z muů, provázející

Littnanskiho, mu zastoupí cestu.

26

Uklidněte se, Christiane Vielbaume, pardon, pane Gossel Moná, e si na mne pamatujete?

Vielbaum se zlobou v očích hledí na mue v hnědých atech. Nenávidí toho člověka jako ho nenáviděl u tenkrát ve vstupní hale.



Ano, sotva pohne rty Vielbaum,  znám vás; jednou v ivotě jsem

vám nerad zapálil cigaretu.



Vidíte jakou máte pamě, dneska vám zase zapálím já. A rád, ovem

jestli dovolíte.,.

***

Pan Littnanski neputoval tedy do Frankfurtu nad Mohanem ani do Curychu, ale vzhledem k tomu, e zůstal bez dokladů a neproel jetě pasovým odbavením, byl předán osádce letadla společnosti Interflug se ádostí, aby se o něho dále postaraly bezpečnostní orgány NDR.

Pan Christian Vielbaum vak ani tak dalekou cestu váit nemusel. Hlavním důvodem jeho zdrení se staly neodkladné poadavky naich bezpečnostních orgánů, jim byl dluen mnohá vysvětlení.

Ukázalo se, e za dvacet měsíců, co působil u Wolfganga Loefflera, přiletěl do Prahy celkem třináctkrát, aby zde testoval poměry na ruzyňském letiti a na jejich základě uskutečňoval převaděčské akce. Za tu dobu zorganizoval útěk jedenácti občanů NDR. Dalích sedm přísluníků NDR zadrely orgány

Bezpečnosti Maďarské lidové republiky a Německé demokratické republiky, a tak k těmto útěkům, které také připravoval Vielbaum, nedolo.

Je vak průkazné, e Vielbaurnova rozsáhlá trestná činnost ve slubách

západoberlínské Loefflerovy převaděčské organizace znamenala předevím nepřátelskou činnost vůči Německé demokratické republica. Ilegálním

převedením řady odborníků z NDR na Západ byla způsobena socialistické

zemi značná koda. Nelze toti pochybovat o tom, e uprchlí občané vyzradili i různá hospodářská a sluební tajemství. Tak se tedy Vielbaum v nemalé míře podílel na ohroení zájmů, chráněných příslunými zákony NDR. Vielbaum plnil své převaděčské úkoly předevím ze ziskuchtivých motivů. Proto jeho

trestnou činnost ve slubách Loefflerovy převaděčské

27

organizace Je nutno navíc kvalifikovat Jako cynický obchod s lidmi.



Československu svoji zločinnou akci začal a v Československu byl za ni

potrestán.

28

ZAPLOMBOVANÁ TMA

Ten pán středního věku můe mít strach. Patrně jej také má, ale sotva

si to přizná. Obrazně řečeno, občas je mu souzeno dostat se do

situací, které se podobají procházce ústím lahve.

Z tváře mu to vak lehko nevyčte. Kdepak, na vizái záleí. Musí

splývat s podmínkami jako tělo plavce s vodou. Otvírá ti dveře nebo ti

je taky přibouchne. Vizá, to je navtívenka. A ten pán dobře ví, co

dovede skřipec mučivého stressu udělat i s člověkem, jemu otrlost

není cizí. Proto se zvlá v posledním roce naučil maskovat své pocity

vnějí anonymity flegmatičností. Právě drí volaat černého Ford

Mustanga.

estatřicetiletý Rakuan Paul Kaufmann. Teď je jetě doma tady to

přece důvěrně zná. Ale couvnout nelze. Risk je zisk. A pan Kaufmann

je svého druhu obchodní cestující. Jede vak kupovat velmi podivné

zboí. Sféra jeho zájmu se jmenuje Německá demokratická repub lika.

A také Československo. Ani tam nejede prvně.

Jetě má asi padesát kilometrů ke státní hranici, ale u nyni mu

vypérovaná sedačka forda připadá jako roz pálená kovadlina. Po

zádech mu stéká pot a koile se lepí na tělo. Povolí si kravatu.

Jak to včera večer ve Vídni říkal Steiner?

Oblékne si stejné k vádro jako obvykle…

edé sako, edé kalhoty a podélně modře pruhovaná bílá koile.

29

Kaufmann si věří, ale pro jistotu se po sobě znovu podívá…

Gut. Přilápne plyn.

A pak jako by smazal z tabule svého přemítáni sprku nakousn utých

dilemat, snaí se soustředit:

Dneska to v těch Dráďanech musím zvládnout. Nejdřív vyhledám v

telefonním seznamu číslo Joachyma Bo růvky, hráče filharmonie. Tady

má jeho adresu a porovná ji s adresou v telefonním seznamu, řekl mu

Steiner. Kdy se nebudou shodovat, tak mě hned zavolá do Vídně na

číslo 737391… A to bude v suchu, zajde za Boruvkou do jeho bytu a tam mu předloí fotografie Stip koviche. Kdy ti ten muzikant dokáe, e ho zná, dá mu Stipkovichovu navtívenku, sdělí, e tě po sílá Steiner a on ti poví, kdy bude připraven a kolik s ním pojede osob…

A to vechno Kaufmann zjisti, odjede do NSR a z Hannoveru nebo z

Braunschweigu zavolá na stejné vídeňské číslo.

Málem bych zapomněl, klepne se do čela, přece občan Krause s

amputovanou rukou. Jetě ne odrazím do NSR, musím jej kontaktovat.

Čas: devět večer. Místo: Novo městské nádraí, Dráďany. Snad toho

chlapa podle fotky poznám. Musí začít on. Na heslo Znáte Jana? mu

řeknu: Znám! A pak mu někde v ústraní vysypu instrukci: Z ítra odjeďte

z Dráďan po dálnici směrem na Berlín a u odbočky na Freihufen bude

na vás ve dvaadvacet hodin čekat náklaďák s rakouskou poznávací

značkou.

Kaufmann si uvědomí, e se blíí k československé státní hranici,

stiskne cigaretu mezi rty, zarputile s ní vysaje snad poslední zbytek

dýmu, a prudce jej vyfoukne. Ford Mustang se vyhoupne na vrchol známé

terénní vlny a před očima řidiče se odkryje výhled na Drasenhofen.



Buďte zdrávi, přátelé!  pokyne za necelou minutu rakouským

celníkům.

Chvíli jede po území nikoho, a kdy si do oči ob tiskne blízkou

československou státní vlajku na hranič ním přechodu, poposedne na

houcí kovadlině a poho tově vyladí obličej. Tváří se tak, jak se

domnívá, e je dobré se tvářit ve Ford Mustangu na hraničním

přechodu v Mikulově.

30

Pootevře okénko, podá čs. orgánům doklady a jen kdy je tázán, co

nejstručněji odpoví.

Odbavení netrvá zvlá dlouho, ale řidičovi ty vteřiny připadají

nekonečné. Neujde mu, e celníci i pasová kontrola mohou na j eho

automobilu rakouské poznávací značky W 327  077 oči nechat.



Vystupte si, pane řidiči  řekne pojednou jeden z těch muů.



Bitte, bitte  odvětí a přeochotně mu v edém saku, edých

kalhotech a v modře pruhované bílé ko ili. Pak na několik minut

zaujme vůči svému automobilu ryze nevímavý, postoj, z něho jej

vyruí hlas jednoho z celníků: Pojďte s námi.

Není nezbytné líčit běh dalí konverzace, ale mohu čtenáře ujistit, e

události předposledního února 1973 měly rychlý spád.

Vzhledem k důvodnému podezření jetě tý den orgány Bezpečnosti

zahájily trestní stíhání mue, který byl zadren podle § 76 tr. řádu pro podezření z přípravy k trestnému činu oputění republiky podle § § 7

odst. 1 trestního zákona.

***

Myslím, e bych jen velmi těko nael člověka, j en by neproíval

mezní situace a mezi nimi i tu vpravdě klíčovou, která pak s vekerou

rozhodností vpadne do jeho ivota a přivede ho na křiovatku volby

dobra či zla.

Paul Kaufmann byl svého času dělník a větinu dosavadního ivota se

ivil prací. Jeho otec byl kameníkem. Nejednou mu, to byl Paul jetě

chlapec, se zaujetím vyprávěl o mramoru a ule, o tom, e má kadý

kámen svou povahu, kterou musí člověk dobře znát, aby věděl jak z

neústupného nerostu můe svým důmyslem a ře meslnickou ikovností

udělat ulechtilý tvar.



Pamatuj si, Paule, kameny jsou něco jako lidi  říkal otec  kdy

je správně odhadne a sluně s nimi bude jednat, udělají ti

pomylení…

Paul si později nejednou vzpomínal n a otcova slova. Uvědomoval si je i teď; sice dosti opoděně, mezi čtyřmi stěnami vazby a taky proto, e

se do konfliktu se zákonem nikdy dříve nedostal. A nyní má pojednou

tolik času, chce reálně uvaovat, ale ne a ne se soustředit.

31

Nemůe se zbavit palčivých mylenek, je se rojí a znovu na něho

útočí… Ztracená léta, prohraný ivot? Nikoli, jen mikulovské fiasko, osudná výhybka  a za to se teď musí platit. Ano, zpytování svědomí

někdy bolí. Přistihne se, e ho začíná mrze t, e nebyl dosti silný a

neřídil se radami svého otce.

Pamatuj si, Paule  zní mu zase v uích  kameny jsou jako lidi, kdy

je správně odhadne a sluně s nimi bude jednat, udělají ti

pomylení.

Začal chodit po místnosti… Copak lidi větinou dobře neodhadl? Dokonce se s nimi snail i taktně jednat, dobře s nimi vycházet. Kdy ale očekával, e mu udělají pomylení, jak tvrdil otec, dostal spí ránu pod pás.

Zpočátku se divil, ale pak se začal rvát o místo na slunci jako oni. Vyučil se v tříleté kole automechanikem. Hleděl si práce a měl v ní úspěchy.

Bavila ho. Maloval si budoucnost, ale z toho malování ho trochu vyruilo

rychlé rozhodnutí: změnil místo a putoval do Insbrucku, do malé soukromé autodílny.

Polepím si, uvaoval, postavím se na vlastni nohy. Jednotvárná práce

(kdy ovem vůbec byla) jej příli netěila, ale nejvíce ho mrzelo

postavení mladých lidi: byli tu pátým kolem u vozu. Po třech letech tedy zavře za sebou dveře innsbrucké dílny. Svůj obor uplatní jinde a úplně

jinak. Půjde jezdit, tam se dá vydělat.

U firmy Felix Troll si sedne za volant. Jako automechanik si dovede poradit s jakoukoli závadou a jako dálkový řidič přičichne nejen k strastem a slastem nekonečných tras, ale i k penězům.  e by se mu teď otevřela cesta ke

těstí? Jen se nesmí bát vyuít moností. Nemá rád nostalgické

vzpomínání starích lidí , plné zklamání a ukřivděmosti, čím vím mohli být kdyby tenkrát atakdále. Protiví se mu jejich řeči o zmekaných

autobusech ivota a o těch vech kdyby a coby.

Jedná opět rázně: po dvou letech končí práci u fy. Troll a jde hledat anci do Německé spolkové republiky. Ano, Stuttgart. Velkoměsto, jaké si vdycky přál. A firma Reinhold Michelfelder, kde ho přijmou, je zrovna na vzestupu. A taková firma přece potřebuje kovné, odhodlané rváče kilometrů,

optimistické mladé mue, kteří dovedou máknout a neznají čas. A Paul

Kaufman právě takový je. Hlavně proto, e potřebuje peníze, co nejvíce

peněz.

32

Chce přece ít, dokonce se u i oenil. A pak  pomalu ale jistě

začíná přemýlet o vlastním podnikáni. Ostatně, vidí to kolem sebe,

proč by si tedy nemohl vsadit na astný los i on? Chce to jen koupit

několik vozů, najmout par lidí, získat a pečlivě udrovat správné

kontakty  a pak jen jezdit a jezdit. Tomuto cíli podřizuje kadý ujetý obvod pneumatik svěřeného vozu, kadý svůj krok. Proto si umí

utáhnout opasek a dovede etřit od feniku. Nejen e u nezná pocit,

kdy je člověk bez peněz, ale naučil se skládat minci po minci, papírek k papírku. I kdy zvolna, přece jen se vzmáhá k postavení lépe

situovaného gastarbeitera.

Po pěti letech tvrdého zápasu o kadou marku se mu zdá, e by to u

mohlo stačit. Vrací se do Rakouska. Vezme prozatím práci u firmy

Gotfried Angerer, aby získal čas a mohl se po delím odlou čení

orientovat a hlavně  najít podnikatelské monosti.

Po třech letech u Angerera uzná za vhodné, e nastal čas, kdy udeřil

jako okamik O. Píe se rok 1969, kdy kupuje za výhodnou cenu od

firmy Holzman tři dosti ojeté kamióny starího typu, aby se de finitivně osamostatnil. Vrhá se do práce, horečně organizuje, udělá si čas, aby

sedl jako éf za volant a okázale spra vil i závadu. Povoznická sluba

jeho firmičky sice prospe ruje, ale Kaufmann si brzy začíná

uvědomovat, e sotva kdy obstojí v nelítostné konkureaci se

zavedenými firmami. Takové firmy mají moderní vozy a přece jen tra -

diční a poněkud irí styky ne on. Kaufmannovy ka mióny se sice

honosí docela ucházející slupkou, ale v jejich ústrojí přece jen hlodá

staroba. A tak není divu, e Kaufmann celé dny i noci montuje, zkouí

a promazává a na stole se mu hromadí nevyřízené objednávky.

Zklamaní zákazníci podruhé nepřicházejí, reie stoupá a daně také

nepočkají. Tak se stane, e podnikatelské naděje fy Kaufmann po

necelých třech letech dohasínají a sám majitel tří obstaroních korábů silnic na své vlastní kůí potěkává nesmlouvavý tlak ekonomického

roubu.

Je potřeba jednat. Zachránit, co se zachránit dá… Steiner … To je

správný tip. Dravec silnic s chováním periferního zbohatlíka. Tenhle

majitel prosperující vídeňské firmy Autotrans, která dopravuje náklady

po linii Rakousko  Skandinávie a zpět by mohl přimhouřit oko a vzít

krachem zbědovaného Kaufmanna i s jeho třemi vozy pod své mocné

křídlo.

33

A Steiner vzal. V dubnu roku 1972. Oko vak nejen nepřimhouřil,

nehnul dokonce ani brvou. Proč také? Pro něho to nebyla s

Kaufmannem ádná fúze. Ovem pro Kaufmanna to byla námezdní

robota z milosti. Musel teď dřít víc ne jindy, ale vedle hubené provize ze svých vozů  kdy byly ovem pojízdné  mu u nic nepatřilo.

***

Vídeňský estý leden v třiasedmdesátérn roce. Toho sobotního večera

bys v ulicích Vídně marně hledal sníh, protoe sychravý rozmar ledna

dovolil rtuti teploměru vystoupit a na plus pět. A pana Steinera bys v jeho vídeňském bytě Untereviaduktstrasse Číslo 30 taky ne nael.

Má dnes toti zájmy jinde ne doma. Před chvílí na sedl do automobilu.

Dorazil před vjezd své firmy a otvírá si bránu. Sotva slyitelně přidává plyn, jako stín vklouzne do dvora a zastaví a u vzdálené ohrady. Ví

proč  tato část je kryta proti světlu z ulice zadní stěnou domu. Pak

obejde objekt. Není to zdravotní procházka, ale kontrola zapar -

kovaných kamiónů. Steiner významně napulí rty a mírně pokývá

hlavou. Dělá to tak vdycky, kdy se utvrzuje, e je vechno v pořádku.

A teď je nadmíru spokojen. Zjistil, e tu stojí u i vozy řidičů Antona Kreimela a Paula Kaufmanna. To znamená, e se kolem garáí dnes u

motat nikdo nebude. A Steiner nechce, nemůe být ruen. Koho by sem

taky nohy nesly v devět večer, po myslí si dobře naladěný podnikatel a

dá se do díla.

Sedne si za volant jednoho z chladírenských kamiónů a zacouvá do

potemnělého ústraní ke své limuzíně. Více světla Stein er ani

nepotřebuje. S čiperností úměrnou jeho pětatřiceti letům vyskočí z

kabiny, udělá několik kroků k pravé straně kamiónu a v jeho rukách

zaharaí pracovní nástroje. Vzápětí se ozve kovový skřípot. Po ně -

kolika minutách hluk zmlkne. V matném příeří lz e spatřit otevřené

postranní dveře chladírenského ka miónu. Steiner vyjímá z loné plochy

nákladního auta kartón po kartónu a nakládá je do svého osobního

vozu.

34

Ani si nevimne, e k němu přijel člověk. Kdy se za chvíli prudce otočí, stojí před ním Kaufmann.



Dobrý večer, pane éf, zaskočím si jen tamhle do garáe pro

kufřík. V tom spěchu jsem ho nechal ve voze a mám tam prachy,

doklady a …



Co tu, člověče, děláte?  sykne Steiner s marně skrývanou zlostí.

Kaufmannovi těch několik vteřin stačí, aby posoudil, co se tady vlastně děje. Dveře kamionu jsou otevřeny, éf vykládá nějaké zboí a přitom

celní plomba na dveřích pojízdné lednice není ani v nejmením

poruena Tenhle vůz dosud celníci ani neviděli a teprve zítra jej mají

odbavovat.



Zmizte u, Kaufmanne, nebo…  rozkřikne se Steiner a

přibouchne dveře kamiónu. Pak se vak letmo podívá na neporuenou

celní plombu a zavolá za odcházejícím řidičem:



Víte co, Kaufmanne? Zítra v osm hodin … počkej te, ne, zítra ne …

přijedu a v pátek devatenáctého … Tak ten pátek v osm hodin ráno

vás budu očekávat ve své kanceláři… To si někam koukejte zapsat,

bude se jednat o klíčovou věc. Pro vás klíčovou!



Ten pátek mám zrovna jízdu, pane éfe  ozve se z polotmy.



Ten pátek budete mít volno, Kaufmanne, je to moje rozhodnutí.

Čekám vás tedy v osm, jasné?

***



U je osm pět, Kaufmanne, ale nevadí.



Já jsem, pane éfe …



Dobře, dobře… Dáme si kafe? Dáme. A teď k věci Nemám

zrovna moc času. Chci vás upozornit na něco zásadního. Víte, ty vae

křápy víc stojí, ne jedou. A kdy jedou, tak jako s hnojem. Není to pro mne zvlátní terno a věčně se na to dívat nemůu. Autotrans je fir ma,

jak je vem známo, která má léta autoritu. A já s ní nehodlám

hazardovat. Zkrátka ty tři vozy jsou pro mě tři díry v kapse a jestli se to nezlepí, vyřadím je z dopravy.



To bych hrozně nerad, pane éfe, jistě víte, jak je udruji a jak

kadou závadu rychle …



Jistě, vechno vidím, Kaufmanne, ale kdy vůz stojí a tudí

nejede,

35

je to pro mne odepsaná shnilá katule, zkrátka nula.



Pane éfe, kvůli těm třem mainám jsem se rozeel s manelkou a

tak myslím…



e jste se rozvedl? Nic lepího vás, člověče, ne mohlo potkat.

Abych nezapomněl. Víte, ten večer, jak jsme se spolu potkali na dvoře.

Vy jste přece dohro mady nic neviděl, e, Kaufmanne?



Byla tam tma… A těch pár kartónů nebo co to bylo…



Hm, pár kartónů. Nemusel bych vám o tom nic vy právět, ale proč

bych vám to neřekl. Doufám, e umíte

dret jazyk za zuby.



Zajisté, pane éfe.



Tak v těch kartónech byly nějaké staroitnosti z Polska a z

Československa.



To se dá koupit cestou ze védska.



Jo, právě tak… Máme tam lidi, kteří nakoupí, rozumíte, pak se to

zboí naloí, my ty krámy k nám jen dovezeme a o jejich dalí osud se

postarají jiní.



Pane éfe, opravdu myslíte, e by se ty tři moje kamióny nedaly v

Autotransu vyuít?



Heleďte, Kaufmanne, kdy si na něco plácneme, tak by se i o těch

vaich verglech dalo rozumně hovoř it.



Proč bych si neplácnul, kdy mi to pomůe …



Nejdřív se ale na to napijeme. Co takhle Black and White?



No, kdy mám dneska volno, jak jste říkal…



Hodíme to do sebe a poslouchejte, co pro vás mám. Pojedete do

Československal



Kamiónem?



Co vás vede, přepychovým fordem.



A sám?



Samozřejmě, e sám. A nebude to zadarmo. Tak berete? Tady je

ruka!

Kaufmann se zadíval na Steinerovu pravici, ale uchopil nejdříve

naplněnou odlivku a zvolna ji vyprázdnil. Snad aby si dodal kurá, snad aby získal čas. Trvalo to dvě, tři vteřiny, ale v těch vteřinách se jeho hlava změnila v průsečík, v něm se střetly cesty marnosti, po nich a dosud bezútěně kráčel V tom osudovém průsečíku spatřil Kaufmann

autobus, který nelze zmekat, který nelze…

36



Beru, pane éfe!  vyhrkl a přijal nabídnutou ruku.

 Tak podívej, Paule  povstal Steiner z křesla, 

Jedná se o zcela delikátní věc A ta věc spěchá



Čím dřív, tím lip, pane éfe nemáte kousek papíru, abych si to

psal?



Nepřeruuj, Paule! A nic si nepi; vechno musí mít tady 

zaklepal si na čelo  Zítra ve dvacet nula nula musí stát ve Snack

baru brněnského hotelu Grand

V

pěkně střieném kvádruPoslouchej dobře  edé sako, edé

kalhoty a bílá koile, která musí mít podélné modré pruhy.



Tak tohle oblečení nemám a času moc není,  povstal Kaufmann

se idle  abych to někde sehnal.



Neměj obavy,  uklidní ho Steiner.  Za chvíli tě propustím,

nakoupí hadříky a vechno bude O.K. Ro zuměj tomu, a bude stát u

toho pultu, tak tam kolem dvacet nula nula přij de klient a právě podle toho oblečení tě pozná. Osloví tě heslem: Pěkný pozdrav od Jana!

První, co mu na to řekne, bude: Jana znám! Teprve potom můe přejít

k důleitým informacím. Oznámí mu, aby v neděli jedenadvacátého

ledna ve dvacet nula nula čekal na lesním parkoviti asi dvacet

kilometrů před Brnem na silnici ze Svitav. Právě na tom odpočívadle by

v deset večer měl zastavit  nebo u tam bude čekat  kamión s

rakouskou poznávací značkou. Ten člo věk pak musí navázat styk s

posádkou kamiónu a ta u zařídí dalí A jetě něco: nezapomeň kolem

sedmi večer zavolat z Brna do Vídně číslo 6488095.



Ale něco bych si přece rád zapsal…



Dobře, Paule, nic víc ne heslo, datum, místo a číslo telefonu. Ale

pamatuj: naučit a do večera spálit!



Spolehněte se!



To rád slyím … A jedeme dál  na to číslo se ti ozve ve Vídni

Stipkovich  můj společník  a řekne ti běnou informaci o kamiónu a

dalí cestovní údaje.

A to je úplně vechno. Auto má na dvoře a tady si vezmi klíčky. Teď si jetě ukneme, aby nám to vechno vylo, a pak hlavně klid a dobrý vítr do plachet.



Dík za důvěru, pane éfe.



Jen neděkuj a uka, co umí.

***

37

Kaufmann pln elánu vyrazí do vídeňských ulic. Vy střídá několik

obchodních domů. V jednom z nich se ob lékne do edi a vybere modře

pruhovanou koili. Vyzkoueno, zaplaceno, zabaleno. Nakoupil dobře.

Doma opět vechno rozbalí a před skříňovým zrcadlem si ve jetě

jednou zkouí. Pak dá oblek do kufříku a několi krát si zopakuje

Steinerovy instrukce.

Je to vechno riziko, přemítá, ale co je vlastně bez rizika. Já udělám

Steinerovi a on zas mně. Tomu říkám obchod. Celý zbytek dne mu

bubnují úvahy ve vědomí a večer patně usíná.

Ráno vak u je v est na nohou, aby si celý po stup několikrát

zopakoval. Po deváté hodině nastartuje vůz a vyrazí směrem na

Mikulov. Odpoledne se ubytuje v brněnském Grandu, převlékne se tak,

jak praví instruk ce, a zavolá Stipkoviche. Ten ho vak nepotěí,

protoe mu sdělí, aby večer kontaktované oso bě zatím neříkal kdy a

kde má být do kamiónu naloena. Pochopitelně, e to Stipkovich

nevysloví takto otevřeně, ale s příslu nou mlhou kamufláe velmi

krátce pohovoří o jistém dárkovém balíčku.

Pak si Kaufmann opět zopakuje heslo. Hodinky uka zují u tři čtvrti na

osm. Abych el  změří se naposled v zrcadle, a přitom si vimne, e

mu na čele vyrazily krůpěje potu.

***

Dvacet hodin patnáct minut. U barového pultu sedí Kaufmann stále

sám. U dopíjí druhý tonic a zase se sotva znatelně ohlíí ke dveřím.

Přejede očima přitlumeně halasící společnost a letmo odhaduje

moného zákazníka. Nejraději by se el projít a snad i trochu uklidnit

na čerstvém vzduchu. Tyhle sklony vak v zá rodku utlumí. Co kdy

tady ten člověk je a u od osmi ho u pultu pozoruje. Nebo tu jetě není, ale přijde; a to by se zas mohli minout.

Kaufmann si zapálí cigaretu. Prudce vtáhne dým a pojednou ho

napadne podivná mylenka: není to ve chno nějaká bouda? Nechce se

jej snad Steiner zbavit, za to, e ho přistihl při té černotě? Po těle mu přejede mrazivé zachvění.

Přítr nepříjemným pocitům vak učiní mladí mu. Postaví se vedle

něho a německy ádá u barpultu ciga rety.

38

Kdy pro ně sahá, pohledy obou se setkají. Kaufmannovi se zdá, e mu

ten člověk dává očima znamení, aby ho následoval. Nejraději by si to

sotva znatelné gesto nechal od něho opakovat, ale mladík se u neohlédne a směřuje k východu. Kaufmann jde zvolna za ním. Mrkne na

ciferník svých narvinek. Dvacet třicet osm.

Setkají se před vchodem do hotelu. Kaufmann k němu

přistoupí a mu polohlasně pronese:

Jan vás pěkně pozdravuje.

Kaufmann slyel dobře. Okamitě pozná, e heslo má několik meních

nepřesností. Znovu tedy toho člověka bleskově odhadne. Zdá se mu

důvěryhodný a celou akci nelze protahovat. Proto trochu riskantně, ale

pohotově odpoví:



Jana znám.

Muovu tvář přelétne pocit úlevy. Pak řekne: co mám

dělat ted?



Lituji, ale nemohu pro učinit nic jiného  odvětí Kaufman  ne

vás pozvat zítra v sedm večer do G randu. Je tam restaurace, která

vypadá jako rytířský sál, tak tam v sedm.



Přijdu, ale jestli se chcete jetě dneska se mnou sejít, budu

večeřet v hotelu Opera; to je tady blízko,



Myslím, e se dnes u neuvidíme. Není důvod.

***

Do nedělního rána se probudil Kaufmann v dobré náladě. Jednak z

okna hotelu spatřil přívětivý příkrov čerstvého sněhu, ale i proto, e

vzpomínka na příjemně strávený večer mu znovu vybavila krásnou tvář

Marty. Sympatická dívka z Brna mu včera ukázala cestu k hotelu

Slovan a kdy ji poádal, aby ho tam doprovo dila, s roztomilou

bezprostředností svolila. Potom ji po zval na sklenku beujolais a bylo

mu s ní hezky.

Tak hezky, e se s Martou musel dnes znovu setkat a projíd ět se s ní

ulicemi moravské metropole.



Zajdeme do Grandu, Mař?

Plae se na něho podívala.

 Ale opravdu jen na chvíli, pane inenýre.

Dnes mě poznáte jako zapřísáhlého abstinenta  podrel ji galantně

dveře.

39



U nás jsou přísní a snad byste svého mustanga nechtěl připravit o řidiče?



Vy mne, Mař, zřejmě trochu podceňujete, jsem přece od včerejka

dítětem těstěny.



Hm, to znám. Slova se mluví, víno se pije,  upravila si Marta známé

přísloví a pan inenýr to jen při vítal.



Ano, osud tomu asi chce, Mar, víno je skutečně na pití. Pane vrchní, dvakrát beujolals.

Kaufmann se mimoděk podíval na hodinky a ke svému údivu zjistil, e u bude deset.



Mař, promiňte na chvíli, musím někam zavolat.

Volal Vídeň 2496202, číslo své snoubenky Margarety

Kurzové. Spoléhal na ni, e ví. Věděla víc ne si myslel. Sdělila mu, e očekávaný kamión má přijet a zítra v pondělí, 22 ledna.



Odpoledne zavolej, Paule, řeknu ti víc,  končila Margaret.



Pa, miláčku, těím se  zavěsil Kaufmarn a zvolna směřoval

halou Grandu ke stolu. Pojednou vak zbystřil pozornost. Proti němu

toti el mu, s ním se včera večer setkal u barpultu. A hned za ním

dalí mu a dvě eny. Jak vzápětí z jejich dotazů poznal, byli to

občané NDR, kteří se teď dost hlučně vyptávali, k dy akce začne.



Zachovejte trpělivost  řekl tlumeným hlasem Kaufmann,  podle

nových informací se celá záleitost odkládá na zítřek.

 A dnení večer se tedy sejdeme?



Není proč, bylo by to zbytečně nápadné. Uvidíme se a zítra

kolem poledne ve zdejí resta uraci. Ale ne tady, v zimní zahradě.



A máme si vzít sebou věcí nebo nás zase taháte za nos, pane?

 snaila se potlačit své rozčílení jedna

z en.



Platí, co jsem řekl,  usmál se spí k vůli okolí Kaufmann,  ale

teď mne omluvte, mám společnost.

Před Martou stály dvě sklenky vína



Vy jste na roztrhání, pane inenýre.



To víte Mar, Vídeňáky člověk potká vude. A hned mu dají práci

 usmál se Kaufmann,  musím jim od poledne jetě něco zařídit.

Raději se napijeme  zdvihl sklenku  na vae kouzelné oči, Mar!



Na vae úspěchy, pane abstinente.

40



Jen si smočím rty, podívejte Mař,  povstal zase Kaufmann. 

Musíme to skončit. Zavezu vás domů a rozloučíme se zatím do zítřka.



Ale pane inenýre, zítra přece musím do práce.



Do práce? Taková poetilost. Musíme se přece vidět.



Tak mi večer zavolejte, moná e na něco přijdu

***

Časně odpoledne zaparkoval Kaufmann svého mustan ga před

Grandem a spěchal k telefonu. Rychle se spojil se svoji sn oubenkou

Margaret a ta mu oznámila, e má okamitě volat Stipkoviche.

Dobrý vynález, tenhle telefon, pomyslel si. Na dru hém konci drátu se

zanedlouho ozval Stipkovich s velmi cennou Informací.



Z Polska mi volal řidič kamiónu. Při nakládání na loď mu tam

pokodil vůz. Je proto nutné, abyste zítra 22. ledna odjel mezi desátou a jedenáctou dopoledne z Brna po silnici na Svitavy. A potkáte

kamión, podívejte se na závadu a z nejbliho místa mi zavolejte

výsledek vaí kontroly.

***

Pondělí ráno pracovní den, Kaufmann za volantem forda a vedle něho

Marta R.



Tak já vás, pane inenýre, do té Myslivny povedu. Počkejte a uvidíte ten krásný pohled na město. Jen aby měli otevřeno.



Velmi rád bych, Mar  krčí čelo Kaufmann  ale já J a k s i … U Svitav toti zůstal viset můj kamarád. Po rouchaný kamión, Mar, víte, a já bych ho chtěl z té bryndy dostat,



Vy jste host, a já se musím podřídit,  vzdychne s náznakem zklamání

Marta,  tedy směr S v i t a v y . , .

Ale Kaufmann ani jeho společnice ádný kamión Autotransu cestou nespatří.

Proto se opět vrátí do Grandu. Kaufmann nemůe učinit nic jiného, ne se Martě Ř . opět omluvit a s mírně smíenými pocity spě chat na schůzku do zimní zahrady.

Co jim řekne? Co … Bude jednat otevřeně. Nepříjemná

41

věc, První akce a hned blamá? Ale prodá, jak koupil… Mírně nakvaená, ale přece vak doufající společnost, u sedí u stolu. Vichni mu přímo

visí na rtech. Zimní zahrada, ale Kaufmaranovi je teplo.



Váení, kamión je porouchaný a do Rakouska vás odvézt nemůe!



Prosím vás, u toho máme dost,  ozve se známý mu, 

uděláme s tím krátký proces. Vrátíme se domů a patřičně si to s vámi

vyřídíme.Ostatní svého zástupce nechají sotva domluvit. A pro toe v

zimní zahradě sedí sami, nekladou své výroky na lékárnické váky.



Podívejte se, u třikrát jsme tady takhle bezmocně trčeli, vdycky

to stálo peníze a nikdy to nevylo. Chcete fůru peněz a pořád nás

vodíte za nos. Jste podvodníci! Celá vae firma je podvod!



Jen klid, váení, já jsem v tom nevinně právě jako vy,  učiní

úhybný manévr Kaufmann, a pak se od hodlá k risku:



Já vás o svém tvrzení přesvědčím .. Osobně vás k tomu kamiónu

zavezu a na vlastní oči uvidíte pravý stav.

Společnost zpozorní a v miku s návrhem souhlas!.

Usednou do Kaufmannova forda a ten se váhavě roz jede ke Svitavám.

Jestli ten zpropadený kamión nepotkám, tak nevím, co budu dělat,

opakuje si zpola bezradný řidič do eptání motoru e jsem do té

lamastiky lez. Buď to Steinerovi vybouchlo, nebo na něho, na

Kaufmanna, uil sprostou boudu nebo éfovi křivdí? Nebo mu snad . .

Nedomyslí, protoe vidiny jeho podezřívavé fantazie rázem překryje

obrys přibliujícího se kamiónu. Kaufmann zná tvar Steinerových

nákladních vozů a zaručeně se ani nyní neklame .,. Ano, je to on, u

mu také odpovídá na bli kání světelné houkačky.

Oba automobily zmírňují rychlost, zvolna se míjejí a vzápětí Kaufmann

otáčí vůz.



Vidíte, to je on, to je ten vá!  křičí asten na překvapené

pasaéry, ale hned se mírní.



Teď se sami přesvědčíte, e vás nebalamutím!

Kdy po chvílí Kaufmann zastaví za kamiónem značky

fiat, mohou si vichni přečíst nápis firmy Steiner a ra kouskou

poznávací značku N 366 564.

42



Vystupovat!  usměje se Kaufmann a vydechne jako by se z něho odvalil

kámen.

Společnost se vyhrne a spěchají za Kaufmannem. Pouhý pohled na pomačkanou stěnu kamiónu a na zdeformované dveře vak stačí, aby pochopili, e se jejich naděje sesula.

Teprve teď si Kaufmann povimne oféra kamiónu Je to jeho známý z Autotransu Anton Kreimel.



Buď zdráv, Antone,  podá mu Kaufmann ruku.



Co ty tady, Paule?  stiskne mu pravici Kreimel a dodá: Ale já nic nevím, vracím se do Vídně a vidím, jak na mne bliká ford, t a k …



Jistě, vdy já taky od tebe nic nechci. Tak zatím buď zdráv!



Taky, taky, Paule, a astnou cestu!



Ctěná společnosti, nasedáme a směr Grand!  zvolá Kaufmann, i kdy si

uvědomuje, e je to jen slabá náplast na fiasko celé akce. První jeho podnik, tolik náhod a hned nezdar. To mu asi Steiner pěkně poděkuje Ovem moje vina to není, e se kamión porouchal.



Je to ale pech,  přeruí jeden z muů Kaufmannovo rozjímání,  teď

abychom se zase vrátili domů. Sotva povečeříme a ve dvacet patnáct nám jede rychlík do Berlína.



Je to vae vina,  téměř zavříská vyzáblá blondýna,  kdy vám něco

bouchne, tak máte mít spolehlivou zálohu. Pokládala jsem vás za slunějí lidi.



Paní, v tom já nejsem kompetentní.

Kaufmann je nevýslovně rád, kdy se před ním objeví Grand.  Jsme na místě!

 řekne stroze, vystoupí a otevře vem dveře.  Na shledanou, dámy a pánové,

 pronese sue.



S vámi?  významně se uculí nenapravitelná dáma, a jen mávne

operkovanou rukou.

Jetě před půlnocí Kaufmann dorazil do Vídně, Kdy konečně ulehl, připadal si unaven, jako by týden nespal. Zavřel oči, ale spánek stále nepřicházel. Měl by si promluvit s Kreimelem, je to jeho přítel. Zajde za ním. Ne, raději ne, za vechny přece myslí Steiner.

***

43

Kaufmann nepatřil k lidem s málo vyvi nutým postřehem. I kdy se brzy

zorientoval ve spletitém klubku vztahů Steinerovy dopravní

společnosti, nebylo mu zatím souzeno, aby mnohé mohl vědět. Měl

sehrávat, a také se o to zdatně snail, úlohu pouhého kolečka v

podivné mainérii obchodníků s lidm i.

Nemohl vědět, e i sám éf firmy Josef Steiner a jeho společník

Johann Stipkovich slouí jetě mocnějímu éfovi, Hasso Herschelovi

ze Západního Berlína, a e jim to sluně vynáí. Neměl ani potuchy o

existenci této hlavy jedné z nejdéle činných převadě čských organizací, působící u od začátku edesátých let. Protoe Herschel vynikal

nemalou vynalézavostí, u po půl roce stanul v čele gangu. Původně

spolupracoval jako kurýr s převaděčskou a teroristickou organizací

Detlefa Girmanna, odpovědné za provokace a incidenty na někdejí

sektorové hranici v Berlíně. Později Herschel rozvíjel irokou

součinnost se známým iniciátorem staveb pod zemních tunelů pod

sektorovou hranicí Berlína Wolf gangem Fuchsem a případ od případu s

dalími jednot livci a skupinami.

Kdyby Paul Kaufmann mohl dohlédnout konce onoho dlouhého řetězu,

který spoutával, zavazoval a hnal ve chny, kdo se tomuto gangu

upsali, nebyla by na něho tak překvapivě zapůsobila role Antona

Kreimela. Věděl

o něm, e je zdatný dálkový řidič, e jezdí ve dne v noci, Jen aby co

nejrychleji splatil dluh, do něho se koncem dvaasedmdesátého roku

dostal, ale tohle?

Kreimel v touze po obstojném ivotě si ve St. Póltenu zakoupil vlastní

byt. A Kaufmann neměl ani tuení, e zatím co si se Steinerem

přiukával na zdar své nové cesty, vzal do rukou Kreimelův osud

Steinerův kumpán Johann Stipkovich. Dal Kreimelovi najevo, e chápe

jeho finanční obtíe a navrhl mu, e ho z nich brzy dostane. Prý k tomu postačí, aby Kreimel při zpáteční cestě ze védska na

Československém území nedělal potíe kdy někdo něco ukryje do

jeho kamiónu, o nic se nestaral a jel dál. A ve Vídni prý jen nastaví

ruku, na kterou dostane pětadvacet tisíc ilinků.

A kdyby snad dolo k té horí variantě, kterou ovem Stipkovich

nepřipoutí, a čs bezpečnostní orgány na věc přily, posedí si Kreimel

několik dní ve vězení a pak ho vyhostí do Rakouska. Slíbené peníze

tedy stejně dostane, samozřejmě s úroky za těch pár dní zdrení.

44

Kdy u by lo o delí vězení, ani z té okolnosti prý strach mít nemusí.

Stipkovich o Kreimelovi dobře ví, e má za sebou ve svých

osmadvaceti letech pět trestů pro rvačky a ublíení na těle, tak co?

***

Hned v úterý spěchal Kauf mann za Steinerem. Kdy stál u dveří éfovy

kanceláře, nemohl se odhodlat, aby zaklepal.

Ale co, dělal jsem, co bylo v mých silách, pohodil hlavou a vrazil do

místnosti.  Tak, pane éfe, dopadlo to patně  spustil jedním

dechem.

Steiner byl nápadně klidný a spíe se usmíval:



Z toho si nic nedělej, Paule. O vem vím do puntí ku,  nachýlil se

éf a důvěrně ke Kaufmannovi.  Jinak neměj obavy, tvoje kamióny

u jsem nasadil a do cela to s nimi jde.



Děkuji, pane éfe, dělal jsem maximum a jsem rád, e to ch ápete,

 bral Kaufmann za kliku.



Počkej, Paule, nespěchej… Mám pro tebe jeden návrh. Trochu si

odpočine, nabere síly. V neděli je denáctého února vyjede do Brna

a v osm večer bude zase u toho barpultu v Grandu. Tam přijde člověk,

bude to jeden z NDR, co se chce dostat k nám. Heslo jako po sledně, a

oblečení taky. Místo a čas naloení upřesníme těsně před tvým

odjezdem.

***

Tohle nebyla akce, ale spíe tréninková epizoda.

V

určený den dopoledne Kaufmann přejel hraniční pře chod v Hatích

a do hotelu Grand přiel tak trochu jako domů. Na pokoji si svou úlohu

ani příli neopakoval. Připadalo mu zcela běné, e půjde k

příslunému bar pultu a bude dělat, co má uloeno. Dokonce si nael

čas a zavolal i svoji nedávnou lásku, Martu R., ale nezastihl ji.

Seběhl tedy dolů a posadil se ve Snacku. ena za ba rovým pultem ho

znala. Pozdravili se. Objednal si oblí kátní tonic. Za chvíli by tu měl dotyčný být. Rád by ho měl z krku a trochu si uil brněnského klidu.

Jak mu říkal Steiner, bude to odlehčovák, má si odpočinout, nasbírat síly.

45

Při třetím tonicu u nevěděl, jak si má na stoličce sednout. Pak se el projít před hotel a za pár minut si opět stoupl k pultu. Zase si zapálil a stále uvolněněji obhlíel terén kolem. Útočila na něho nuda. Poručil si tedy dvě deci beujaulais a vzpomněl si na Martu. Ne, nebude jí volat, co kdyby ten chlap třeba přiel. Uzavírací hodina, nikomu se vak nechce odejít. Kolem lidí jako smetí, ale to jeho smítko sem vítr jetě nezavál.

Nedá se nic dělat; zavolá Stipkoviche.



Přítelkyně tady není,  řekl mu otráveně.



Čekej dál, nedej se odradit,  oznámila mu druhá strana.

Posadil se do křesla ve foyeru a tupě civěl do novin. Vzpomněl si na své tři kamióny. Radi bych seděl za volantem jednoho z nich, bylo by to patrně jistějí. A zábavnějí … ne tenhle odlehčovák. Zavřel noviny, vstal z křesla a zamířil k výtahu.

V pondělí ráno, dvacátého února, ho volal do hotelu sám Josef Steiner.

Stručně ádal, aby vyetřil, zda je v Grandu ubytován nějaký pan Krause z NDR. V negativním případě se má ihned vrátit dnes do Vídně.

Recepce ádného Krauseho v seznamech neměla. Kaufmann tenhle fakt

přijal s trpkým úsměvem, ale za chvíli rozmrzelost z jeho tváře docela

zmizela. Jel rád domů a docela otevřeně si to přiznal.

Sotva vak otevřel dveře svého bytu, zvonil telefon. Byl to opět Steiner: 

Je to Paul?



Ano, u telefonu.



Podívej, Paule, teď mě volal ten Krause z Brna, on

ostatní jsou v Grandu a čekají.



To jsem tam moh zůstat,  odváil se odseknout Kaufman,  před

chvílí jsem přijel!



No, nevadí, Paule, podle veho se spletli o den, ale to je jejich chyba .

.



Mám tam snad jet znova?



Co tě vede. Mně se to nechce líbit, nikam nepo—

jede.



Kdybyste snad chtěl?



Já u je poslal domů, nae práce není holubník. A si přijedou někdy

jindy, jestli ovem budou chtít.



Máte pravdu, pane éfe… A co mám dělat dál.

46



Zítra se přijď podívat. Jednomu z tvých kamiónů něco kikslo v motoru a mechanika mám zrovna pryč. Jinak si připrav kapsu, dostane prachy. Pak si koukej dát pohov, čeká tě akce jako hrom. Blií ti vysvětlím

osobně.

Kaufmannovi se vrátila nálada. Podíval se kolem sebe a jeho oči se

zastavily na gauči, jistě, na spaní je jetě brzo. Vytočil číslo Margaret. Vzala sluchátko po prvním

zvonění.



Tak u jsem tady, miláčku, a posílám ti pusu,  řekl Kaufman a

lakovně políbil mikrofon.



To byla věčnost,  vzdychla Margaret,  za chvíli jsem u tebe.

***

Zatímco Kaufmann se svou Margaret líbezně usínal, hlavou Antona

Kreimela se honily starosti. Vracel se ze védská a měl za úkol postavit se na odpočívadle asi třicet kilometrů před Brnem. Takovou instrukci mu toti dal o pět dní dříve Johann Stipkovich, kdy Kreimela odváel svým vozem na letitě Schwechat u Vídně. Řidič Autotransu toti ten den odlétal do védska pro spravený Steinerův kamión, který měl odvézt domů.

Tentokrát mu Stipkovich zdůraznil, e a mu před Brnem budou něco

nakládat, nesmí v ádném případě opustit kabinu vozu.

Kreimel podéfovi kývl, ale sotva si podali ruce na rozloučenou, začal

pociovat z celé akce obavy. Kdy pak ve védsku převzal vůz, začalo se v něm utvrzovat přesvědčení, e na smluvené místo v Československu přijede pozdě. Chtěl se té černotě stůj co stůj vyhnout, a proto svůj pobyt v Polsku pod různými průkaznými záminkami prodluoval. Na území ČSSR se tak

dostal a 13. února, tedy o den později. Pochopitelně, e to něco nenaloil a raději hned spěchal do Vídně. Tam si ho Stipkovich půjčil, ale nic s ním nepořídil. Kreimel měl na vechno papíry, a proto mu podéf nakonec uvěřil.

Stipkovich ho vak nenechal odpočívat.  Dá si do pořádku vůz, řekl mu,

 a na to ti dám jeden den. Hned patnáctého února jede zase do védská A to ti povídám, a naloí ve védsku náklad, hned mi zavolej na 6488095.

Dostane přesné pokyny U dneska vím jistě, e bude od osmi večer do

půlnoci čekat na parkoviti u obce Ostřetín na trase Hradec Králové  Brno.

47

Jetě ale neznám datum, a to ti právě upřesním, a mi zavolá.

Dvacátého prvého února tedy Kreimel ve Stockholmu vytočil Stipkovichovo vídeňské číslo. Volaný mu řekl jen jedinou větu: V neděli, dvacátého pátého února!

***

Asi hodinu potom, co mezi osmapadesátou a osmačtyřicátou rovnoběkou

prolétla tahle stručná telefonická informace, zavolal Kaufmanna do bytu éf.



Paule, přijď okamitě ke mně

Kaufmann na sebe naházel aty a uháněl do éfovy kanceláře.



Posaď se, Paule. Dávám ti anci, o které se ti nesnilo. Je to tvůj třetí případ, a tak a se konečně vytáhne. Nejdřív pojede v sobotu

čtyřiadvacátého února do Brna, kde se v Grandu ubytuje. Hned v neděli se přesune do Hradce Králové tak, abys tam od esti večer seděl v kavárně hotelu Bystrica. Samozřejmě v tomté oblečení jako obvykle. V est hodin k tobě přijde mu a osloví tě osvědčeným heslem. Bude to občan z NDR a ty mu řekne, e přísluný kamión bude stát mezi dvacet nula nula a

čtyřiadvacet nula nula na druhém parkoviti za Hradcem ve směru na

Svitavy. Paule, udělej vechno, aby to klaplo.

Dalí den volal Steiner opět.



Podívej, Paule, rito se nám trochu rozrostlo, sám bys na to nestačil.

Proto musí vzít s sebou jetě naeho mechanika, ví, Rudiho Scherzera.

Pomůe ti s nakládá ním.



To toho bude tolik?



Bude se divit.



A nestačilo by, kdyby mi pomohl ofér?



Jak tě, Paule, můe napadnout takový nesmysl? Řidič nesmí přijít s

ádným ivým kontrabandem do styku!



Pořád to nechápu, přece …

Tak ti to řeknu po lopatě: Kdyby se to náhodou prokoplo, tak aby ho černé pasaérstvo nemohlo identifikovat. U rozumí?

48

Sobotní odpoledne, dvacátého čtvrtého února se Ví deňskými ulicemi

proplétají dva vozy: Kaufmannův černý Ford Mustang a Scherzerův kávový

béemvé.

Kaufmannovi je líp ne obstojně. U i proto, e nejede sám a e ten druhý není jen tak někdo. Rudiho Scherzera zná toti nejen jako zručného

mechanika, ale i jako vestranně prohnaného, snad na vechno

připraveného chlapa. To ho naplňuje relativním klidem a důvěrou.

Je zvědav na mnoho věcí, nejvíce vak na to, zda ho nastávající den spojí s Kreimelem. Zatím si nic neřekli, ale má-li to být on, s ním se za Hradcem setkají, tak by u nyní měl Kreimel křiovat po polských silnicích někde pod Krakovem. A pak se mu do vědomí vkrádá jetě jedna otázka  kdy to

bude Kreimel, kolik asi za ten keftík od éfa dostane. Je to riziko, má

zboí” rovnou za zády, a kdyby ho chytili . ,. Vlastně se toho ani moc nestane, uvauje dál Kaufmann, vdy vůz má neporuenou celní uzávěru a co do něj kdo nakládá.

O tom ofér přece nic neví… Já to mám podle veho horí, kdyby mě třeba sledovali, tak…

Zatímco se Kaufmann přebírá v úvahách, občas si ve zpětném zrcátku změří Scherzerův vůz a cesta mu příjem ně ubíhá. Jetě e si včera dal vyehlit edé aty a modrou bílou koili. Chtěl si to vzít na sebe, ale pak to raději vechno naskládal do kufříku. Kontrola na hranicích nemusí vidět oblečení, v něm kontaktuje klienty.

Drasenhofen. Jede dál. Mikulov, tam se musí na chvíli zastavit, i kdyby se nechtělo, trochu, opravdu jen trochu pohovořit  a jede se taky dál.

Kolem estnácté hodiny u na ně kývne Spilberk.

Kaufmann se Scherzerem se ubytují v Grandu. Něco snědí a stráví vcelku

dobrý večer. Ten se jim ve vinárně Bolero trochu protáhne a tak toho

zvlá moc ne naspí. Dalí den odpoledne, tedy v neděli, zaparkují své vozy před hotelem Bystrice v Hradci Králové. Zased nou do kavárny a nenuceně se baví.

Kolem osmnácté hodiny se do kavárny dostaví mu. Jen se rozhlédne,

veden edomodrým spektrem Kauf mannova oblečení, s jistotou k nim

přisedne. Nepředstaví se svým jménem dr. Strassburg, ale vysloví nám ji známá heslo. Jen uslyí odpověď, do tváří se mu vlije jistota.

Pane, v jedenadvacet hodin budete na druhém par koviti asi dvacet

kilometrů za Hradcem Králové, směrem na Svitavy.

49



Pánové, to není dost dobře moné, mám jen trabanta a ten, jak zajisté

ráčíte vědět, uveze nejvýe čtyři osoby. A nás je teď est, dalí dva toti před chvílí za mnou přijeli vlakem. Vlastně je nás celkem est a půl, máme s sebou dítě.



Nevadí, pojedete trabantem a tenhle pán,  ukáe Kaufmann na

Scherzera, vezme v osm večer od hotelu dva lidi svým vozem. To je zatím vechno. Na shledanou, pane.



Na shledanou, pánové.



 Rudi, ví co bychom měli? No?



Sledovat ulici. Kadou chvíli tudy můe projídět



kamión Tak Jo.  Hele, Paule, není to zrovna on?



Jasně,  přiskočí Kaufmann k oknu.  Člověče, ty má ale kliku … Za

ním, Rudi, pojedeme tvým autem!

Kamión fy Steiner dostihnou na prvním parkoviti za Hradcem. Kaufmann

zaklepe na kabinu. Chvíle napětí. Vykloní se řidič. Není to nikdo jiný ne Anton. Osobně Anton Kreimel.



Ví, Antone, e jsem doufal, e tě tady dneska potkám?



Tyhle věci mě nezajímají, s tím a si láme makovici Steiner.



To je taky pravda .. Ale stojí tady patně, lápni do toho a zastav a na dalím parkoviti. Je to asi dvacet kilometrů, někde u Ostřetína. A

pamatuj si: A budeme nakládat, tak jsi v kabině, tvrdě spí a nic neví!



Bez obav, budu spát jako palek.



Antone, tak v devět.



To je u za půldruhé hodiny, tak sebou koukejte hodit.

***

Ve světelném kuelu nároní lucerny u hotelu Bystrice

tancují vločky sněhu, fičí ostrý vítr, a několik spěchajících chodců si přidruje klobouky. Za tři minuty bude dvacet hodin a nelze se divit, e Hradec Králové v tomhle čase a v takovém počasí není zvlá runý. Jen

trabant, který tu před chvílí stál,

50

zanechal na silnici jetě sněhem nezapadané koleje svých kol a dva

prokřehlí lidé podupávají nedaleko kávové limuzíny značky BMW ena a

mu. Oba středního věku. Mluví spolu německy, ale mluví málo. Kdy se

rozlétnou dveře hotelu a z nich vyjde, skoro se vyřítí člověk, prohodí ena:



Konečně u jde!

Je to Scherzer. Beze slova otevře vůz, pokyne oběma aby vstoupili, a za několik vteřin mizí automobil v mlné stěně. Pak ustivě vyrazí Ford

Mustang a na prostranství před hotelem Bystrice padne ospalý klid.

Za slabou půlhodinku oba vozy tie zastaví u kamiónu firmy Steiner. Trabant u je také na místě. Kaufman

V

Scherzer vědí, e není čas na zbytečná slova. Nikdo je také od nikoho

nečeká.

Během několika minut jsou otevřeny postranní dveře kamiónu. Samozřejmě, celní uzávěra zůstává stále ne poruena a v nejlepím pořádku. Ten trik zná pan Stei ner a pak u jen jeho nejblií vyvolení. Ti dva jsou mezí nimi.

Kolem přejede automobil.



Schnell, těmi dveřmi!  pokyne Kaufmann obry sům postav.

Celkem tři mui a tři eny.



Ruhe!  zavelí Scherzer. Pak vezme od Kaufmanna asi pětiletého

chlapce a podá ho někam do tmy dveří. Dveře kvapně zapadnou a je slyet sprka rychlých jakoby kovových pohybů.



Fertig!  vydechne Kaufman a vyskočí na stu pačku, aby vzbudil

Kreimela. Přitom si vimne, e Anton nejen nespí, ale napjatě naslouchá hlasům za svým zády.



Paule, odkdy jsou staroitnosti tak ukecaný?  řekne s uskřípnutým

úsměvem Kreimel,



Nevaň a upaluj!  křikne Kaufmann.

Kola kamionu se pohnou a scéna odpočívadla potemní. Řidič kamiónu

dálkové přepravy pana Steinera, Anton Kreimel, odváí do nocí oběti

cynického keftu ..



A teď pryč!  sykne Kaufmann na Scherzera.



A zapálím toho trabanta.



Nejsi blázen?



Je to Steinerův rozkaz, ale mně se do toho dvakrát nechce.



Chápu tě, to by přece byla volavka.

51



A v tu ránu policajti na krku!



Počkej, Paule, nechat to tady nemůeme. Tady má benzín a zapal to!



Jen si to nech, nic nebudu pálit.



Co s tím?



Utrhneme čísla a někde je zahodíme.

***

Těsně po půlnoci, to u bylo pondělí, estadvacátého

února, se blíi Kaufmann a Scherzer k čs. hranicím. AIe k Vídni zamíří jen Scherzer.

Kaufmann má jiný úkol. Míří k hraničnímu přechodu Drasenhofen. Tam

přece bude projídět Steinerův kamión s ivým balíkem a on, Kaufmann, si chce spolehlivě ověřit, zda to třeba v Mikulově neprasklo.

K Drasenhofenu přijede kolem třetí hodiny ráno. Forda se zhasnutými světly zaparkuje v kopci před rakouskou hraniční kotrolou. Z toho místa bude mít situaci při odbavování Kreimelova kamiónu jako na dlaní a ač neviděn, sám uvidí vechno.

To byla ale túra, jetě e jsem to stačil  pochvaluje si, Jsem tu zaručeně dřív ne Anton. Ale ten tu musí být kadou chvíli. A co je to tamhle?

Mezi jeho vozem a budovou rakouské hraniční kontroly parkují dva osobní vozy. Tyhle vozy by měl znát. A Kaufmann je zná  Jsou to auta Josefa

Steinera a Johanna Stipkoviche. Oba čekají a vědí proč. Pro Kaufmanna to také není ádný rébus. Čekají na kamión a nervózně pokuřují.

Tři hodiny dvanáct minut a v pozadí vozovky se mírně kolébají světla. U je slyet motor. Ano, takhle oddychuje Kreimelův fiat.

Steiner se Stipkovichem nedočkavě spěchají před kontrolu, kam zároveň

dojídí i kamión.

Krátce se motají u jeho důleité části, a rázem je kolem nich hlouček osob, s nimi po několika vteřinách mizí ve tmě.

Teď Kreimel, jak se zdá Kaufmannovi, spustil motor. To se mu ovem nezdá

 kamión se pohnul.

A teď rychle upalovat do Vídně! Kaufmann skoro vlétne za volant, a se

zhasnutými světly přidá plyn. Jak to vypadá, tohle rito vylo, přemítá, ale aby člověk měl nervy jako medvěd Kaufmann si rychle zapálí a s tichým

úlekem si povimne e se celý chvěje.

52

Kdy se to přece povedlo, přesvědčuje se, tak co jančím?

Rozsvítí světla a pustí nahlas rádio. Chce překonat osamělost, která jako by ho pojednou uchopila do svých kletí. Tohle mi ten Steiner musí dneska

odpoledne zaplatitl

***



Posaď se, Paule, jsi paák!  poplácá ho odpoledne Steiner po

zádech a pak se pracovně zachmuří.  Chtěl jsem tě po tom nerváku

zasloueně odměnit, aby sis v klidu něco uil, ale osud nám nepřeje. Zítra, u zítra musí do Drádan k jednomu filharmonikovi. Jistý Joachym

Borůvka. A pak nám tam trčí ten popleta Krause, co chodí pozdě a pořád jen brečí, e jsme vyírkové. To hravě sfoukne a pak si dá pohov.

***

Paul Kaufmann si dal pohov za docela jiných podmínek ne doufal on i jeho

éf. Společně s Antonem Kreimelem (zádren čs. bezpečnostními orgány

18 5. 1973 při průjezdu ČSSR z PLR do Rakouska), oba řidiči me zinárodní automobilové dopravy fy Autotrans  Vídeň, usedli na lavici obalovaných.

Ve dnech 16. a 17. srpna 1973 probíhalo před trestním senátem Okresního soudu v Břeclavi hlavní líčení. Stalo se průkazným, e oba obvinění rakoutí státní pří sluníci podle pokynů majitele firmy Autotrans Josefa Steinera a jeho společníka Johanna Stipkoviche pouí vali celně odbavených

zaplombovaných kamiónů výe uvedené firmy k paování lidí.

O vyloení protiprávně převáených osob se vak na rakouském území jetě před celním odbavením v Dra senhofenu ji postarali Josef Steiner a Johann Stipko vich, přičem dolo k pokození celních uzávěr.

Paul Kaufmann a Anton Kreimel byli uznáni vinnými z trestného činu podle §

109 odst 1, odst 3 tr. zákona a byli odsouzeni k nepodmíněným trestům

odnětí svobody



obalovaný P. Kaufmann k sedmi a obalovaný A. Kreimel k esti a půl

roku.

53

Oběma byl kromě toho uloen trest vyhotění po odpykání trestu. Současně byl zabaven ji dříve zajitěný chladírenský kamión, který patřil Josefu Steinerovi.

Nelze ani v nejmením pochybovat, e tímto protizákonným obchodováním s lidmi a jejich osudy byly navíc hrubě poruovány mezinárodně platné celní a jiné předpisy. Nevysvětlena zůstala vak jen otázka, jakou odměnu v

Drasenhofenu obdreli ti, jejich povinností je dodrovat a chránit celní předpisy. Právě oni toti v inkriminovaném čase nemohli nezjistit, e jetě před jejich příchodem byly celní plomby odstraněny.

54

PODIVNÁ FIRMA ARAMCO A. G.

Začátkem dvaasedmdesátého roku se na stránkách Springerova

západoněmeckého Morgenpostu objevil tento vícekrát opakovaný inzerát:

Východ  Západ.

Dlouholetý výcarský podnik s neobyčejnými světovými

vztahy vám mue být nápomocen ve vaich problémech s lidmi ve

východním Německu. Nabízíme vám tuto jedinečnou příleitost z pověření

jedné mezinárodně činné organizace.

CAROPA AG CH  8049  Zürich, p. sehr. 200.

Bylo by jistě moné probírat se důkladněji mainérií úplatkářského tisku, ale jsem si jist, e můj i čtenářův zájem přitahuje předevím samotný inzerent, toti Společnost CAROPA. Jdeme-li blí a podíváme-li se na přísluné

dokumenty, zjistíme, e CAROPA A.G.  pouívá také označení ARAMCO

A.G.  byla a do konce roku 1972 v obchodním rejstříku registrována

jakoto firma obchodující od svého zaloení v r. 1966 orientálním zboím.

Ovem jak dát do souvislosti tepané talíře, modlitební koberečky, koíky ze sloních nohou a třeba i makety minaretů s obsahem třiceti slov onoho

inzerátu?

Pana Hanse Lenzlingera, tohoto jetě ne padesátiletého majitele obchodu s exoty přitahovalo docela jiné východní zboí. Vdycky ho toti vábilo rychlé dělání peněz a bylo mu jedno od koho pocházely či z jaké stoky tekly.

55

A tak není divu, e ne e své rozměrné curyské vily v Ackersteinstrasse číslo 116 učinil centrum pro něho zbrusu nové sféry působnosti, musel se vzpamatovat z celé kály vemoných skandálů, blamáí a kotrmelců. U v edesátém roce, to mu bylo jedenatřicet, zaloil akciovou společnost, která pro podvodné finanční a daňové machinace po esti letech přila na buben Mezitím vak u stačil zorganizovat dalí akciovou společnost

sebevědomého názvu Africraft. Pochopitelně, e i ji přivedl k náleitému rozkvětu. Cestu k vzestupu si vystýlal příznačnou metodou: skupoval

orientální brakové zboí ve výcarsku a v zahraničí je rozprodával jako prvotřídní! Obchodoval tak do počátku roku 1972 a krátce na to akciovou společnost úředně zruili.

Ten rok byl pro něho vůbec dosti smolovatý; státní návladní v Curychu vedl proti němu řízení pro trestný čin omezování osobní svobody a Lenzlinger byl na několik dní zadren. Sotva se jeho tvář začala zbavovat zkroueného

výrazu, curyský soud mu vyměřil osm měsíců podmíněně na čtyři roky. Pro kuplířství. Se svou manelkou, bývalou miss Schweiz 69, čtyřiadvacetiletou Bernadettou, provozovali toti masérský salón. K jakému účelu tohle

zařízení v jejich vile slouilo, není jistě nutné vzhledem k výi trestu, který postihl náruivého maséra, dodávat. Ovem o iroké známosti s nemalými

prominenty, kteří si do jejich úpravny přicházeli vylepit svůj půvab a munou sílu, se manelé Lenzlingerovi nehodlali připravit. Přesněji řečeno, počítali s tím, e těchhle kontaktů, znásobených závaíčkem kompro-mitace, bude jetě mono patřičně vyuít.

A právě v téhle, pro Lenzlingera vrcholně neúrodné době, kdy se na něho hrnuly jím vyvolané pohromy snad ze vech stran, se k němu dostavila

neočekávaná návtěva z Německé spolkové republiky. Přila jako na

zavolanou. Dva zachovale vyhlíející dentlmeni středního věku. Lenzlinger se snaí vysát z nich pátravým po hledem první gram poznání. Předevím

ho upoutá ten starí s interesantní proedivělou kticí a s očima, skry týma za temnými skly mohutných brýlí. Lenzlinger také podobné s oblibou nosí, ale na druhých je zvlá rád nevidí. Kupříkladu teď mu na tom člověku brýle nejen vadí, dokonce ho na něm rozčilují.

56

Brání mu, aby si přečetl, co má příchozí napsáno ve tváři jetě dříve, ne projeví svá přání.

Ale Hans Georg Zenker mu tu monost nehodlá poskytnout, protoe se

svým mladím bratrem Bernhartem přistoupí ke stolu a bez konvenčních

průtahů postaví před Lenzlingera černý kufřík poslední módy.



Je to snad pekelný stroj, pánové?  hodí po chvíli mlčení na

sourozence zkuební vtípek a má co dělat, aby se přinutil ke klidu.



Račte se podívat, řekne starí Zenker, to bude zboí pro vás.



Tak to otevřetel



Jak si račte přát, odklopí Zenker víko kufru, a před Lenzlingerem se

objeví zelená záplava, nad ní mu znatelně poskočí oči.



To jsou ale hezké notýsky,  pookřeje Lenzlinger,



dovolíte, pánové?  sáhne pro jeden cestovní pas Spolkové republiky

Německa,..  Hm, úplně nové. A čisté jak slovo boí… Co s tím  podívá se na Zenkery.



Je jich sto,  vezme si opět slovo Hans Georg,



a jsou vae,  jestli ovem chcete, pane Lenzilngere,

aby byly vae.



Mne nezajímá pramen ani vae taktika. Pánové, dám vám za kus sto

marek. Platím hotově.



Nic vám v tom tedy nebrání,  poznamená s jemnou profesionální

drzostí Zenker.



Právě e brání,  zavře Lenzlinger pozérsky kufřík a postaví jej k

Zenkerovým nohám,  mám toti jednu podmínku.



Podmínku?  pohladí si Zenker čelo.



Pánové, neposadíte se konečně?  přisune Jim protihráč křesla a

dokousne větu: Ta podmínka se jme nuje důkaz! Přece si ten kufr pasů

nenechám leet jen tak v předsíni. Chci od vás praktický důkaz, e na tyhle pasy lze převádět lidi. Zejména přes eleznou oponu.

Platí, sejme si konečně brýle Zenker.  Nic lepího jste si na nás nemohl vymyslet. Zvlá na mě Bernhart se jetě musí téhle práci moc učit, ale ne do toho vjede, začnu třeba sám. Docela bych se rád zase po díval do

Československa; mám tam u od loňska kontakty …

57

***

I kdy Lenzlinger na první zkuený pohled odhadl Hanse Georga Zenkera za

cokoliv jiného ne skutečného dentlmena, přece jen v tom sychravém dni, kdy ho prvně viděl, mohl sotva vytuit, kdo vlastně před ním stojí. To u byl Zenker na cestě do Československa, kdy se o něm dovídá věci, z nich i nemálo otrlému, ale přece jen v převaděčském podnikání začínajícímu Lenzlingerovi buí ve spáncích.

Dovídá se, e H. G. Zenker, narozen 25. 3 1924 v Lipsku, je bývalým

přísluníkem francouzské cizinecké legie v Maroku a Alíru. Od roku 1947

deset let ve slubách americké zpravodajské sluby CIA  estnáctkrát

soudně trestán, zejména pro krádee, podvody, padělání různých listin

apod. …

Proto mě Zenker tak rychle nael,  uvauje Lenzlinger  proto asi hned věděl, kde zaklepat. A tomu člověku jsem dal deset tisíc západoněmeckých marek za pasy. A včera ode mne dostal deset tisíc výcarských franků na akci Československo. Jsem zvědav, co za ně pořídí…

Zatímco se Lenzlinger takto zabývá svým novým komplicem, západoněmečtí

policisté v Bad Gandershetmu stojí před případem: Dopadnout pachatele, kteří se vloupali do místního pasového úřadu a odcizili tam sto dosud

nevyplněných cestovních pasů Spolkové republiky Německa a sadu razítek.

e to byli sourozenci Zenkerovi, policie neví. Lenzlinger to také neví.

Prameny mě nezajímají,  řekl před několika dny oběma bratrům, a oni

jeho výrok vzali rádi na vědomí.

A protoe podvody byly průvodním jevem Zenkerovy existence, nemohly

chybět ani během sluby u Lenzlingera. Hans Zenker brzy poznal povahu nového zaměstnavatele a rázem shledal, e se od té jeho příli nelií. Proto vcelku rád nastoupil u firmy Aramco A.G. Sliboval mnohé a vymáhal zálohy na zaručeně úspěné akce. Za čtvrt roku a nějaký den, co působil u

Lenzlingera, se sice za odvánými plány, plnými bombastičnosti, hodně

najezdil, noblesně se přitom pobavil, popil a pojedl,

58

avak ne mohl své schopnosti plně rozvinout, dostal se 30. června 1972 do vězeňské cely.

Jeho konečnou stanicí se stalo Československo. Tedy země, kam přijel

jako turista na několik týdnů u v červenci 1971. Stačil se tehdy v Hradci Králové nejen zamilovat do čs. občanky, být příčinou rozvodu jejího

manelství, ač sám enat slíbit jí ruku i svatební cestu do NSR na falený cestovní pas, ale mezi tím jetě keftovat s valutami, odsedět si za to měsíc nepodmínečně, zaplatit peněitý trest ve výi 3800 Kčs a být vyhotěn se zákazem vstupu na území republiky po dobu tří let. Co mu také bylo

vyznačeno v jeho cestovním pasu.

Kdy tedy na jaře ve dvaasedmdesátém roce směřoval Zenker, tentokrát u v Leazlingerových slubách, znovu do Československa, vezl nejen deset

tisíc výcarských franků na výlohy, ale i svůj západoněmecký pas číslo B

7889788 na jméno Heinz Gert Zimmermann. Pro případ, e by mu hrozilo

odhalení, mohl si vyplnit dalí cestovní pas číslo C 9953924, svůj mercedes u nás zanechat a k návratu pouít letadla nebo vlaku.

Ovem k plnění Lenzlingerova úkolu se Zenker stejně nedostal. Nejdříve

toti navtívil svoji milenku. Ve slabé chvilce jí vykládal o tom, e má nelegálně převézt jednoho inenýra z NDR přes nae území a Rakousko do

NSR. To zaslechl její otec.



Takovému ptáčkovi bych sotva dal dceru!  řekl otevřeně

Zimmermannovi, a začal ho tvrdě přesvědčovat, aby s dcerou okamitě

odjel na federální ministerstvo vnitra, tam to vechno hlásil a definitivně skoncoval se svou nekalou činností.

Zenker nejdříve odmítal, ale nakonec souhlasil. V Praze skutečně navtívil přísluné pracovníky FMV a nabízel jim informace o protistátní činností určitých osob. Jako motiv svého jednání uvedl, e hodlá uzavřít sňatek s československou občankou a chce k tomu získat podporu naich úřadů.

Pracovníci Bezpečnosti vyslechli jeho řeči o jakési kódovací tabulce čísel a písmen, je ovem postrádaly jakýkoli logický smysl. Mezitím se přilo na to, e ochotný informátor je nikoli Heinz Gerd Zimmermann, ale před pěti

měsíci vyhotěný Hans Georg Zenker. Proto byl donucen ihned opustit

republiku.

Za měsíc vak Zenker přijel vlakem do Chebu a na hraničním přechodu se

prokázal pro změnu západoněmeckým cestovním pasem C 9953918,

59

vystaveným v Lahru na jméno Karl Dietrich. Pokračoval do Prahy, kde měl schůzku na Hlavním nádraí se svým bratrem Bernhardem, který se u u

Lenzlingera slibně zapracovával”. Zrovna toti dokončoval obchodní transakci s občanem NDR Iihardtem Dettlefem, kterého v nádraní

restauraci vybavil faleným cestovním pasem Spolkové republiky Německa

na jméno Peter Schneider, dal mu padesát DM kapesného a tři sta korun na jízdenku z Prahy do NSR. Dettlefa nae bezpečnostní orgány krátce nato

zatkly.

To vak v tu chvíli bratři Zenkerové jetě netuili a tak si se svou obětí jen spěně přiukli a chvatně se

rozloučili.

Hans Zenker pak sedl do taxíku a ujíděl do Trutnova, kde projednal s

Lenzlingerovou spojkou dva typy na převoz a stejným autem zamířil do

Pece pod Sněkou, aby se tam v jednom podniku opět setkal se svou

nastávající. V dotyčném podniku se stal rázem vítaným zákazníkem. Pan

Karl Dietrich byl samá legrace, překonával se v komplimentech, ke vemu měl co říci, zaplatil tomu i onomu, hostil celé stoly, za večer dovedl bez mrknutí utratit tři tisíce korun.

Druhého dne ho vak volá Lenzlinger a Zenker spěchá, ovem opět na

falený pas, přes Mikulov a Rakousko do Curychu.



Podívejte, pane Zenker,  řekne mu přímo,  s vaí čekou to buď

skoncujete, nebo si ji sem urychleně přivezete. Bud anebo. Nejen e vás to milování zdruje od úkolů, které pak plníte sotva napůl, ale předevím vae styky ohroují nai formující se organizaci. Peněz přece máte dost, a jak jsem se dověděl, zkuenosti také. Tak hleďte jednat!



Dejte mi měsíc, Lenzlingere, skoncuju to a pak se dám do díla!



Dobrá, ale nedělám to s obzvlátní radostí. Ovem jestli mě zklamete,

budu s vámi u mluvit jinak!  vstane od stolu Lenzlinger a s přivřenýma očima dodá:



I kdy jsem nebyl v cizinecké legii a deset let ve slubách síajej.

Zenker se jen zamračí a práskne dveřmi. Na schoditi se na vteřinu zastaví.

O obstojnou ivotní úroveň by se zrovna připravit nechtěl…

60

Krátce na to spěně odjede do Frankfurtu nad Mohanem a zaklepe na čs.

zastupitelském úřadě, kde si obstará na falený pas ,,Karl Dietrich vstupní vízum do Československa. Třináctého května projede s pěti čistými pasy, určenými k prodeji, Mikulovem a k večeru u sedí v Peci se svojí čekou buď anebo. Je u ní dřív, ne předpokládal, protoe se kurýra od Lenzlingera v Trutnově nedočkal. Teď tedy sedí se svou vyvolenou a naléhá, aby s ním odjela do NSR, e u zná způsob, jak ji tam převeze. Ona odmítá nelegální způsob z obav, e by pak nemohla navtěvovat rodiče.



Dej si říci, to se vechno časem upraví,  přesvědčuje ji,  a dostat

tě z Československa, to je pro mě úplná hračka. Jetě nevěří?  rozevře před ní západoněmecký rodinný pas číslo C 3044766, z něho se na ni

dívá její nalepená fotografie vedle jejího manela Hanse Zenkera.



Na tenhle pas nikam nepojedu!  řekne rozhodně ona.



Jistě, e na tenhleten ne. Jetě se musí vyplnit, opatřit razítky,

rozumí. Ale to u nech na mně, mává rukou Zenker, vechno zařídím, mám k tomu monosti.

Pak ji mírně rozladěnou odveze taxíkem do Hradce Králové, sám pokračuje do Trutnova a čeká na kurýra z Curychu. Opět marně. K dalímu setkání

dojde druhý den v Brně. S kurýrem setrvá jen půl hodiny. Láká ho město.

Tam sice jetě není veletrh, ale Zenker má v kapse své originál pasové zboí a to by tak hrálo, aby se v některém brněnském hotelu nenael

zájemce. A Zenker ho chce, musí najít. U také proto, aby uklidnil ne—

spokojeného Lenzlingera.

Zajde tedy do Grandu. Spatří tam rozjařený pár. Ta ena, jak se brzy

obchodník z Hamburku dovídá, není manelka sympatického pana

Chaloupky, ale jeho přítelkyně. Dokonce prý pochází z NSR. Slovo ke slovu, a kdy je Zenker na pár minut s Chaloupkou sám, vytasí se s výhodnou

nabídkou cestovního pasu k bezpečnému výjezdu z Československa.

Samozřejmě  ilegálnímu. Platí se a v NSR  poznamená.



Proč to vechno děláte?  zeptá se Chaloupka.



Rozumíte, pomáhám lidem,  chce oslnit Zenker.



Já vám ten pas můu ukázat.

61



Ne, tady ne …



Tak pojďte na vécé, jsme tu hned zpátky.

Zpočátku se zámoný obchodník Dietrich zdál Chaloupkovi docela příjemný, ale teď u mu jeho dotěrnost jde trochu na nervy Nejraději by se ho zbavil.



Tak tedy pojďte,  řekne mu, a myslí si: a u to mám z krku.



Tak co?  zajistí Zenker dveře zástrčkou a otevře čistý

západoněmecký pas,  berete?



Nezlobte se, ale neberu.



koda. Budete litovat…

Vrátili se ke stolu a čekající eně. Dietrich se na ni strojeně usmál:  Vám bych, krásná dámo, tak rád poslal pozdrav z nějaké rovnoběky.



Ale proč ne,  řekla spí ze slunosti,  budu se

těit.



To víte, osamělý obchodník.



Tak si napite adresu.

U za několik dní litovala. Jak řekla Chaloupkovi, pan Dietrich ji navtívil v jejím brněnském bytě, dost neomaleně jí nabízel západoněmecký cestovní

pas a poadoval od ní zaplacení zálohy ve výi 3000 DM. A sdělila mu jetě jedno překvapení. U hamburské firmy, kde měl být Zenker ve vysoké funkci, toti telefonicky zjistila, e tam osobu jménem Karl Dietrich vůbec neznají.

Tohle se ovem Zenker nedověděl, protoe tu noc vycestoval za svým

posláním přes Děčín a NDR do védska …

Opravdu naposledy k nám přijel Zenker alias Zimmermann alias Dietrich

koncem června. Měl se podílet s dalím Lenzlingerovým agentem Kunzem

na útěku dvou manelských párů  občanů NDR  přes ČSSR a Maďarsko

do Rakouska.

Zenker se ovem, jako obvykle, ubíral svou soukromou trasou. Předevím se opět seel se svou milou, která ho vak přijala odmítavě. Rozloučili se chladně. Stejně s ní ani nemohl setrvat, spěchal za Kunzem do Bratislavy, kde také přespal.

Jen se probudí, dostane nápad: Kdy se s Kunzem setká a v druhém

dohodnutém termínu, zůstanou mu jetě téměř dva volné dny. Odjede tedy

do Koic, ubytuje se v hotelu Hutník a hledá nějakou pasovou obě.

Vhodný se mu zdá jeden zdejí občan, s ním si brzy velmi dobře

porozpráví.

62

Pak si na něm skoro vynutí pozváni do jeho bytu a usilovně ho přesvědčuje, aby se svou manelkou vycestoval do NSR. Hned mu nabídne rodinný pas

na jména Alexander a Elisabeth Tischerovi, bytem Frankfurt nad Mohanem a chce od něho dvě fotografie, potřebná data  a deset tisíc korun.



Popovídat si s vámi, pane Zimmermanne, to ano, proč ne, ale tyhle

věci… Já přece nechci nikam utíkat.



Já vím, vy si myslíte, e jsem nějaký provokatér. Ale to byste se mne

hluboce dotkl, já to s vámi myslím opravdu dobře. Jestlie si chcete vzít s sebou vaeho fiata, slibuji, e vám na něj opatřim déčko i frankfurtskou značku.



Já mám přece svůj pas a teď jsem byl na něj v Anglii, tak kam bych

utíkal. Z toho nic nebude. Kde bych vzal tolik peněz?  pokouí se občan L.

vykroutit ze Zenkerových kletí.



To nevadí, pane. Jezdím do Československa velmi často, tak se přítě

u vás stavím a dohodneme se. Hlavně si vechno seeňte, abychom se pak

u nezdrovali.

Občan L. vyprovodí Zenkera ze dveří a oddychne si. Kdepak, od toho chlapa raději dál.

Zenker je zatím na cestě do Hradce Králové. Kdy tam přijede a váhavě se ubírá k bytu své zacházející hvězdy, je zadren, nebo v té době pracovníci Bezpečnosti o H. G. Zenkerovi vědí mnohem víc, ne e se jedná o osobu

dvakrát vyhotěnou z ČSSR.

Má u sebe cestovní pas Spolkové republiky Německa se snímky manelů

Zenkerových, který vak u zůstává nevyplněn. Dalí drobnosti, které pak váhavě jednu po druhé vytahuje z kapes a vyjímá ze svého kufříku, jsou

zvlá cenné. Poskytují toti zevrubný pohled nejen na Zenkerovu

technologii, ale do značné míry odkrývají metody v té době se formující Lenzlingerovy převaděčské organizace. A právě Zenker je prvním jejím

členem, zadreným na území ČSSR.

***

éf ARAMCO A. G. by si tedy mohl 30. června 1972 udělat krt u

přísluného jména a třeba zruit Zenkerovu informační kartu. Patrně to také tak později učinil, ale byl to u docela jiný Lenzlinger. Tu dobu toti, co jsme se věnovali Zenkerovi,

63

curyský orientalista ve svém počínání nebývale pokročil. Nájemníci jeho vily se právě vzpamatovali ze zcela výjimečné události, jí byli svědky.

Obvykle zábavný pan Lenzlinger se nedávno zcela odmlčel, se svým

ochočeným gepardem a milovanou íhanou dogou se zamkl do pracovny a

jal se s nevedním zájmem studovat. Předmětem jeho soustředění se stal

nový dokument, mezi jeho řádky hodlal nalézt kvíry, do kterých by se

veel. A jeho touha byla stále jednoznačná: I za cenu sebevětího rizika zvýit vlastní ivotní standard.

Slovo od slova promýlel text dohody o tranzitní dopravě, uzavřený v té době mezi vládami NDR a NSR. Předevím ho přitahovala mylenka, e

hlavním cílem téhle dohody je podstatné zjednoduení celního a pasového odbavování cestujících, co má umonit, a to si Lenzlinger podtrhl, celé řadě turistů, obchodníků apod. průjezd tranzitními cestami z NSR přes výsostné území NDR do Západního Berlína a naopak. Potom se jetě s nevední

pozorností zaměřil na estnáctý článek dohody: Jaké sankce uplatní

přísluné orgány NDR proti těm, kdo poruí či zneuijí dohody o tranzitní dopravě.

***

Lenzlingerovi spolupracovníci mezitím vysedávali v jeho vile a dávali

dohromady rozumy. Sídlo ARAMCO A.G. se zcela změnilo v převaděčské

doupě. Předmět obchodu společností Aramco A.G. neodkladně vyadoval

poněkud doplnit vzdělání stávajícího personálu, jetě víc odhlédnout od orientálií a soustředit se výhradně na tranzitní cestu, v souvislosti s tím sehnat a zapracovat dalí pěáky a konečně zlepit způsoby utajení.

Úkoly, jimi Lenzlinger přímo zavalil svou formující se ivou sí, byly náročné. S akcemi se mělo bez průtahu začít.



Jen si uvědomte,  zdůvodňoval svůj záměr,  teď se bude opatření

na tranzitní spojnici zaběhávat a přijde tam mnoho lidí. Podívejte, vzal si k ruce mapu a začal malovat budoucí situace  tady na těch přechodech do

Západního Berlína budou mít s tím návalem jejich pasové orgány a celníci co dělat. My se do toho cirkusu přimícháme a uvidíte, e to vyjde! 

ujioval  Jen teď mít vhodnou sestavu a vyrazit!

64

 Hořel nedočkavostí, aby u někdo vyjel na zcela čerstvé ,,tranzitní zá-

kazníky, které mu před několika dny kurýr Armín Bruner po návratu z NDR

vytypoval.



Já bych o jednom věděl,  ozval se Walter Burgia, dlouholetý

Lenzlingerův sekretář, který si bleskově přibral k agendě s exoty i dalí, tu ryze převaděčskou  je to nějaký Honegger, Vyučený truhlář, teď má svoji ivnost. Dostal se do finanční tísně a potřebuje peníze. Včera s ním ná Karel dokončil jednání. Avak kdo je ná Karel?

Osmadvacetiletý Karl Schlapfer je automechanikem osmi vozů pana

Lenzlingera, parkujících v přízemních garáích vily. Prchlivý brunet, vdy hotov se porvat, ovem ovládá i jinou odbornost  vynalézat a upravovat tajné úkryty do éfových automobilů. Navíc má v péči zvěřinec i volněji v objektu chované elmy, pozůstalost, která pánovi domu zbyla jetě z

bývalého podnikání a s ní se zatím nechce rozloučit. Pán poskytl Karlovi garsonku ve vile, dává mu stravu a sluný plat.

Právě tento Karl Schlápfer objevil v jednom curyském denním baru

truhláře Honeggera a plácli si spolu. Lenzlinger má rád iniciativní mue, kteří jsou ochotni v jeho podniku působit.



Sem s ním, Waltře,  obrátil se někdejí chovatel dravé zvěře na

svého sekretáře,  sem s tím Honeggerem, chci ho vidět, poznat a tak .,.



Tomu stačí brnknout a je tu během čtvrt hodiny.



Tak na co čeká, jdi volatí

***



Vy jste pan Honegger, Ernst Honegger, ivnostník, který potřebuje,

nemýlim-Ii se, malou kapitálovou injekci, e?  nespoutí Lenzlinger oči z mue, jen před

ním sedí v obrovitém uáku.



Ano, je to tak, pane.



Já pro vás tu maličkost rád udělám, vím, co je to ivnost. Tady máte

zálohu dva tisíce franků, aby se nám

jaksi lépe hovořilo, a přikročme k věci.



Děkuju,  snaí se Honegger utajit své překvapení, a zatím nechá

leet bankovky na stole.



Nedělejte mi tu nepořádek, ty peníze jsou vae!

65

Ale obrame list. Pane Honeggere máte jeden nebo dva cestovní pasy?

 Dva? Proč dva?



To hned srovnáme. Waltře  obrátí se Lenzlinger na sekretáře,  spoj

se s úřadem ve Frauenfeldu, a okamitě vystaví pas. Je to naléhavé. A

ohlas jim ztrátu. Tady má nacionále!



Teď máme jedenáct,  podívá se Burgin na hodinky,  tak kolem

druhé odpoledne si tam pan Honegger můe zajít. Letím to honit, éfe, 

zaklapne sekretář dveře.



Tenhleten člověk je učiněný zázrak,  usměje se obdivně Lenzlinger,

 moje pravá ruka. A je vám jasné, pane Honeggere,  vpluje do vod

původní tematiky,  proč vůbec ten druhý pas a proč ten spěch?



Zřejmě se něco chystá?

 Kdepak. To u je, váený, do puntíku připravené. Vy ten nový pas budete pouívat tak říkajíc pro klamání východoněmeckých bezpečnostních orgánů; a to u dnes večer. Začínáte s Arminem Brunnerem, který

o akci vechno ví a bude vás instruovat. A poslouchejte ho. Je to zkuený chlapík, hodně se přiučíte. A teď pojďte se mnou dolů, ukáu vám předmět vaí péče.

Sejdou do přízemí a Lenzlinger otevře dveře rozměrné garáe. Uvnitř

Honeggera překvapí spousta moderních limuzín.  Tady byste si vybral,

co?  řekne pyně Lenzlinger.



To teda jo.



A který auák by se vám líbil?



To víte, e ten vá, pane,  pokouí se Honegger o jemný vtípek.



Ten můj?  rozchechtá se Lenzlinger.  Vechny jsou moje, vechny!

Honeggere, se mnou se neztratíte ani nezchudnete. Utií záchvat

upřímného smíchu, a zastaví se u béového chevroletu s červeným

poltářováním.



Tak tenhle auák vám dneska začne vydělávat,  řekne u zcela

váně.  U jsem ho dal na vás napsat, jen pojďte blí, ten chevrolet je teď vlastně vá. Podívejte!  odklopí zadní opěradlo a jetě nějakou stěnu s molitanem.  Vidíte ten prostor?  řekne záhadně,



doufám, e u jste od Armina slyel, k čemu to je.

 Jen tak v náznaku.



Správně, respektoval můj příkaz, ale vy se to u dnes musíte dovědět.

66

Tak tenhle tajný úkryt bude slouit lidem, víte? Lidem z východního

Německa. A vy je tam budete pěkně v tichosti rovnat a dávat pozor, aby jim nepraskly nervy a neudělali na hraničním přechodu nějakou nepředloenost.



A co kdy přijde nějaká osoba s proporcemi, tu tam těko dostanu.



Vy, Honeggere, nejste zrovna střízlík,  rozzáří se Lenzlinger:  up,

vlezte tam a uvidíte! Nebojte se, já vás tam nenechám bydlet, u pro vás mám garsonku v mé vile

Honegger významně kývne hlavou a beze slova provede rozkaz.



Jak se tam cítíte?  zakřičí Lenzlinger.



Tady se člověk nemůe ani otočit,  ozve se slabě z kovové dutiny, 

Je tu tma a dýchat se tu taky zvlá nedá,



Jen tam jetě chvíli lete, a se vijete do psychiky naich zákazníků,

 směje se Lenzlinger, a po chvíli zaklepe u zadního kola na kapotu.

Vylezte, Honeggere, to stačí Armin vám to vechno jetě během cesty

vyloí. Zajeďte si do Frauenfeldu pro pas a ihned se sem vrate. Asi tak kolem třetí vyrazíte.

Paul VIDMER & CO  reproduktory a simultánní zařízení  3527

Heimberg BR, tel. 033  071802  červená se nápis na předních dveřích

béového chevroleta, který tu stojí vedle dálnice. Buďme bez obav, pro pana P. Vidmera není tajemstvím, k jakému účelu je vůz určen; to propůjčení

své firmy udělal pro Lenzlingera z dobře zaplacené známosti. Vdy je to teď vlastně svého druhu dodávkový automobil, i kdy v něm za chvílí domnělé reproduktory a simultánní zařízení poněkud obivnou.

Řidič chevroletu Armin Brunner a zcela zvlátní kvalifikaci získávající závozník Ernst Honegger sedí pár kroků odtud v restauraci a čekají. Mají za sebou z Curychu přes NSR pěkných pár kilometrů. Hranici NDR překročili v Marienbornu, pak pokračovali nějakých dvě stě kilometrů sem, na místo

schůzky. Přili raději dřív, aby mohli něco malého povečeřet a dát se trochu psychicky dohromady jetě před akcí.

67

Mají toti dnes provést první Lenzlingerův tah na spojnici NSR  Západní Berlín.

A na prvním tahu záleí. Figurkou bude studentka medicíny z

demokratického Berlína, prý půvabná blondýna. Měla by přijít kadou chvíli.

Jmenuje se Katschmarekova. Brunner ji zná, protoe byl u ní doma jako kurýr, a vechno s ní dojednal. Alespoň nebudou ádné starosti s

kontaktováním.



Je ti to, Erno, doufám jasný,  zakousne se Brunner do párku,  jak

to s tou holkou udělá?



e se ptá, dám ji do pece, a a prolezem tu eleznou oponu,

pustím ji ven.



Jen abys neklepal na kastli jako Lenzlinger, kdy tě dneska zkouel. Ta holka toti nesmí na ádný ukání reagovat.



Mám obavy, abych ji těma instrukcema nevyplail.



Stačí, kdy jí řekne tohle: Váená slečno, zastavíme jenom jednou,

ale a budeme stát, tak si račte uvědomit, e jsme právě na pasovce a e musíte být ticho jak zazděná mumie …



Jen to nech bejt, najednou jí povolí nervy, trochu se zavrtí a je s ní

konec…



Co s ní, člověče, s námi je konec! Fuj, tys mi dal… Vem tam dvě malý

piva Nebo tři, doktorka si to u tamhle hasí… Dobrého večera, slečno. U si ani nesedejte, vypijem to vstoje.



Ten chevrolet před restaurací, to je ono?  zeptá se dívka, zatím jetě občanka NDR.

Brunner postaví prázdnou sklenici na stůl:  Jo, mám takový tuení…



A je to bezpečné, pánové?  skoro zaeptá medička.



Věříte v boha?



U dávno ne.



Tak věřte nám!  odsekne Brunner. Pojďte, nalodíme se … Prosím! 

otevře Katschmarkové zadní dveře vozu a usedne za volant. Zatím Erno

poinformuj pasaerku:  Já to rozjedu a a se přiblííme k přechodu

Drewitz, někde u lesa zastavíme.

Chevrolet mine jetě několik osvětlených městeček a vesnic, a kdy asi po hodině jízdy jeho béová karosérie opět splyne s tmou,

68

Brunner zabrzdí a spí zavelí, ne řekne:  Tak tady, Erno  a dělej

rychle,

A Ernst Honegger se činí, Jeho ruce bleskově odklopí červené opěradlo,

molitanový poltář a nějakou desku polepenou koenkou. Je s tím hotov

snad během minuty.



Jste balík, slečno,  stači jetě říci,  jste balík a balík nemluví,

rozumíte?



Ano,  ozve se z prostoru kovové temnice a hukot motoru utopí dalí

slova.

Neutopí vak mylenky. Zvlátě té osobě vzadu, která pár centimetrů nad zemí brzy poznává, e vůbec není balík, ale spí uzlík nervů.. Jestli ji z té oplechované nory na hranicích vyberou, je po studiích. Ale co pak? Jetě rok univerzity a byla by z ní lékařka. Kolik je hodin? Fosforeskující ciferník.

Za hodinu bude půlnoc. Co asi teď dělají doma? Co by dělali, jetě koukají na televizi a čekají, e vrazí kadou chvíli do dveří. Ale ona ne. Ne a ne. Co by pořád poslouchala to jejich kázání, kdy ji čeká v Essenu takové místo.

Neměla o tom nikomu říkat a slib dodrela. Bude tam praktikovat na chirurgii a hned po studiích jí dají královské peníze. Tak jí to alespoň slíbil ten inteligent a vědec, co se s ním seznámila v hotelu Berolina. U jí dal i zálohu.

Motor ztichne. Někdo chodí okolo. Teď nějaká ruka, nebo je to tuka? 

poklepává na blatník těsně u její hlavy. Ani muk! Ale u to přestalo je slyet hlasy. A ty hlasy se vzdalují… Motor se dává do chodu.



Fräulein Katschmarek!  ozve se po chvíli Honegger.

Stěna ustoupí a oknem vnikne do pece čerstvý vzduch a světlo neonů.



Jsme v Západním Berlíně,  hlásí furiantsky mu od volantu.

Slečna Katschmarková se celá pomuchlaná vysouká z těsného doupěte a

první, co udělá, beze slova natáhne ruku.



Co byste ráda?  zeptá se Brunner.



Přece pas Spolkové republiky Německa, abych mohla vystoupit?



Hele, Erno, ta by to brala hopem, co?  Kdepak slečno, teď jedeme na

letitě Tempelhof a tam vás předáme.



Ale takovou informaci jsem od vás neslyela.

69



Jen se uklidněte, jedem!

Před Tempelhofem je čekala miss Schweiz 69.  Vystup si, Armine,  řekla řidiči. Vy zůstaňte sedět  pokynula zbývajícím pasaérům. Hovor

pokračoval dál mezi čtyřma očima



Bernadetto, co máte pro mne?



Situace se změnila. Vechno bude vozit do Hattenhausenu u

Norimberka. Tady má plánek. Manel tam pronajal dům, kde chce

soustředit celou skupinu uprchlíků. Pozval toti na estého listopadu

novináře z Quicku, Sternu a moná i Duranda z francouzské televize. Té

Katschmarkové dám teď ná pas a poletím s ní do Norimberka. Posly, jak si vede ten nový, ten Honegger?



Napoprvé to ulo,  usmál se.



Děkuji ti, Armine, manel bude spokojen. Teď si trochu odpočiň a zítra

dopoledne a jste oba zase v té hospodě. V poledne tam přijde dvojka.

 Jistě, vím, nějaká paní Fannelová.

Paní Fannelová, návrhářka dámských modelů, opravdu přila a vechno

proběhlo hladce. Jen s tím rozdílem, e ji Honegger uloil do úkrytu u za jízdy a e místo do Západního Berlína zamířili přes hraniční přechod

Marienborn rovnou do najatého domu v Hattenhausenu.

Sotva módní návrhářku odevzdali do Lenzlingerových rukou, u je éf

směroval dál:  A teď rovnou do hospůdky u Jeny! Tam vás čeká trojka, a na té mi velmi záleí. Je to ten mladý inenýr, Armine …



Gerd z pivovarnického oboru, vdy ho znám.



Správně, Armine. Opakuji  vechno vozte sem do tohoto domu! Jen

ty dva případy polete přes Bernadettu.

S pivovarnickým inenýrem překročili hraniční přechod Hirschberg a po dvou hodinách jízdy ho předali rozzářenému Lenzlingerovi. Hned mu vak trochu pokazili náladu.



Ta maina blbne, éfe,  hlásil Brunner,  třikrát jsme ji na území

NDR tlačili a to bylo moc příjemný. Pak si, mrcha, dala do Norimberku říci.

Ale z města sem jsme sotva dojeli.

Rychlost ano, ale ruinovat mi park, to ne, Armine. Polu vůz do Curychu a spoléhám na Karla Schlapfera, e to dá do pořádku. Hlídej s Honeggerem

barák. Hlavně a se klienti nebaví se zdejími lidmi. Vycházet mohou

maximálně na zahradu. Utajit tak rozsáhlou akci  to je umění, přátelé.

Buďme tedy umělci.

70



Bez starostí, pane Lenzlinger,  osmělil se Honegger.

Na druhý den přila rozladěná slečna Katschmarková,



Prosím vás, jak dlouho tu jetě budu trčet? U jsem měla být v Essenu.



Jak dlouho tu budete, to vám zatím neřeknu, ale mohu vám říci, e

vám dneska patrně přivezeme jednu známou.



Kdopak to je?



Nějaká Helga; taky studuje v Berlíně medicínu.



Helga, Helga, nevíte náhodou, který semestr studuje?



Já jí neznám, to tady můj kolega.



Sedni si do vozu a neplácej!  ozval se od volantu netrpělivý

Brunnerův hlas.

Vyrazili přes Hirschberg do NDR, vyzvedli dvacetiletou brunetu ze zájezdní hospůdky a zatímco jí Honegger cestou dával instrukce a zároveň chystal do úkrytu, Brunner se řítil po dálnici k přechodu Drewitz a pak dál do

Západního Berlína. U Tempelhofu předal Helze cestovní pas NSR s její

nalepenou fotografií, letenku Západní Berlín  Norimberk, a takto

zaopatřenou ji svěřil Bernadettě.

Pětku, estku a sedmičku  jistého doktora Goeraera s manelkou a

dcerou si muselo chevroletové duo zařídit samo. Transport Goernerových

měl být původně o týden později, ale najednou Lenzlinger nařídil, e chce mít doktora s rodinou během dvou tří dnů v Hattenhausenu.

Proto oba komplicové odjeli podzemní drahou na hraniční přechod

Friedrichstrasse, kde si opatřili propustky do hlavního města NDR.. V

demokratickém Berlíně zali na potu, odkud Brunner marně telefonoval dr.

Goernerovi.



Nemysli si, Erno, vím kde bydlí, vechny je znám, ale nejsem cvok,

abych tam teď lez! Polu mu telegram do Zchopau.  A hned psal:



Pane doktore, oslava se koná dne 2.11.1972 ve 20.00 hodin v

pohostinství Hermsdorfer Kreuz, Vezměte s sebou i dceru.

Předseda A.

71

Pak spěchali z Alexanderplatzu S-bahnem na nádraí Friedrichstrasse, kde Brunner musel splnit dalí Lenzlingerův příkaz: spolehlivě prověřit, zda dolo ke změnám reimu odbavování. Přesně sledoval kadý pohyb

pasových orgánů, bedlivě si vímal, jaké dokumenty cestující předkládají, a dokonce stačil mrknout i na razítka, která od nich dostávají. Asi po

půlhodině intenzivního pozorování pokrčil rameny:



Tak nevím, Erno, odkud má Lenzlinger ty hláky; nic podstatného se

tady nezměnilo…

Předloili propustky, nechali za zády demokratický Berlín, a malou

procházkou doli ke svému chevroletu. Brunner nastartoval, přes hraniční přechod Drewitz opět opustili Západní Berlín, a po dálnici se dostali k restauraci Hermsdorfer Kreuz, kde u přelapoval obrovitý dr. Goerner s dcerou.



Musíme vám okamitě vzít míru, pane doktore,  řekl mu s úsměvem

Brunner, sotva ho spatřil. Nasedněte, popojedu kousek bokem.

Zastavili v ústraní mezí několika stromy a Honegger se jal operovat. A doktora kroutil a lomil jakkoli, vdy mu jeho postava z pece jaksi vyčnívala.

Pak téměř zoufale vyňal molitan i polepenou desku, ale opěradla stále jetě nedosedala.



Nedá se nic dělat, doktore, vrate se domů a přijedete sem pozítří ve

stejný čas se svojí paní. Musíme tu kukaň zvětit.



To je pěkný pořádek, vdy jsem panu Lenzlingerovi zaplatil.



Nechte toho, doktore. Vechno vám věřím. Ale jak říkám, za dva dny

tady,  rezolutně zasáhne Brunner a rozhodne: dneska naloíme jen vai

dceru!

Goerner se nejdříve výhrůně postaví do svých dvou metrů výky, ale potom rychle zjihne:  Tak si tam narovnej postavičku, Renátko, a poslouchej

pány. Pa, pozítří se uvidíme …

V Hattenhausenu předali osmnáctiletou pasaérku nájemci budovy a sdělili mu, e její otec se do úkrytu nevejde.



Ale to je velmi mrzuté,  zamračil se Lenzlinger,

musíme okamitě ke Geigerovi, aby tu pec maximálně rozířil. Armine,

zavolej Donaueschingen 77 14 394. a nahlas Geigerovi, e k němu jede s expres objednávkou.

72

Do Donaueschingen v NSR ke Geigerovi, majiteli malé, ale vyhláené dílny na výrobu kovového nábytku, se tentý den vypravili nejen mui s

chevroletem. Svým pontiacem přijel také Lenzlinger a z Curychu dorazil



nepostradatelný Karl Schlapfer, aby se s Geigerem ihned dal do

modelování loného prostoru. Nebyla to lehká práce  řezali a svářeli

autogenem, vyklepávali, natírali a pečlivě kamuflovali.

Dalí den, tedy 4. listopadu po ránu, u Brunner s Honeggerem zamířili přes Hirschberg do NDR, a před polednem seděli za stolem hostince

Hermsdorfer Kreuz. Doktor Goerner s enou se zrovna posilňovali wein -

brandem, kdy Brunner vyzval doktora k nové zkouce Dopadla tak dobře,

e jetě vyetřili místo pro malý kufřík s rodinnými perky.

Já ovem pojedu a poslední,  křičel Goerner a jako ílený buil zevnitř do kapoty,  přece tady nenechám enu!

Jen nám to tady nerozmlate, doktore, to byste se pak nedoplatil, 

domlouval mu Brunner.

Nasedat, milostivá,  pokynul Honegger Goernerové,  a vy, pane

doktore, čekejte dneska večer v est támhle u té svítilny na druhém

parkoviti!

Copak to tak rychle stihnete nazpátek?

O tom neračte pochybovat,  poznamenal Brunner,  vai paní hodíme jen

na Tempelhof, ona toti do Norimberka poletí.

A pas pro moji enu?

Bez obav, na letiti je nae spojka.

***

Druhý den se na zahradě domu v Hattenhausenu seel nejen doktor s

rodinou, návrhářka, inenýr pivovarník a studentky medicíny Katschmarková s Helgou, ale přiel mezi ně i sám Hans Lenzlinger.

Náleitě zhodnotil chování svého ivého zboí” při sloité situaci během přípravy a při samotném transportu. Zvlá si dal záleet, aby vyzdvihl platební kázeň svých klientů a potom přeel k jádru věci. Proč tady vlastně vechny netrpělivé uprchlíky drí?

73



Přijede k nám návtěva, pozval jsem novináře z Quicku i ze Sternu.

Přátelé z francouzské televize se dostaví později. Nehodlám vás k tomu

účelu nijak instruovat. Přesto bych si vak přál, abyste patřičně akcentovali obětavost mých lidí a hlavně pak ulechti-? lost poslání mé organizace. Je to ta nejlepí laskavost, kterou pro mne na rozloučenou můete učinit.

Skutečně se během dne dostavili dva reportéři. Fotografovali uprchlé občany NDR, mluvili s nimi, ale předevím se Lenzlingera zevrubně dotazovali na zajitění a průběh celé akce.

Informátor neetřil slovy plnými humanity, ale ani jednou nedal

sebemením náznakem najevo nic o kupních smlouvách, v nich stojí:

Poukate panu Hansu Lenzlingerovi. . západoněmeckých marek na jeho

konto číslo 28839 u kantonální banky 8332 Curych, pobočka Neunmünster,

Forchstrasse 5 …

Za několik dní se hattenhausenský dům vyprázdnil, jeho obyvatelé zanechali Lenzlingerovi adresy míst, kde by byli v případě potřeby k dosaení. éf se odebral se svými spolupracovníky do curyského sídla. Měli dosti naspěch, protoe jim sekretář Bürgin volal bleskem, e přijel z Paříe pan Durande s televizním tábem francouzské televize a e je očekává.

Lenzlinger si kontaktů s některými západoněmeckými a francouzskými

novináři nesmírně cenil Dovedl je i občasnou finanční injekcí udrovat, protoe, jak si často postěoval, výcarské publikační orgány se k němu obracejí zády prý proto, e státu neplatí daně.

Mezitím pan Durande netrpělivě čeká, v hlavě si řadí sekvence televizního

trháku, kamery jsou vybaleny a osvětlovači přelapují.



Váený pane Lenzlingere,  ujme se slova Durande, rádi bychom s

vámi natočili rekonstrukci vaí akce.



Jsme vám k slubám, pánové, jen buďte hodně zvědaví,  odpoví

Lenzlinger a rozbalí mapu. V přítím okamiku u nad ní stojí s Brunnerem a Honeggerem a vyznačují trasu, po ní převáeli uprchlíky. O tom, e jen pomocník Brunner za tu týdenní akci shrábl 20 000 výcarských franků a

Honegger 12 000 se teď pochopitelně ani slůvkem nezmiňují. Poté

Lenzlinger vyzve televizní pracovníky do garáe, kde si kamera zachytí

exteriér a interiér béového chevroletu a mikrofon názorný komentář, jak bylo co provedeno.

74

Odtud celá společnost vylape schody do Lenzlingerova pracovního

kabinetu, kde kamera snímá éfa při laskání s domácí gepardi kočičkou.

Večer se jetě pan Durande rád obtěuje do jednoho curyského baru a točí tam pointu: Lenzlinger u baru s číkou v ruce, pak na parketu při tanečku, posléze obklopen spolupracovníky své firmy ARAMCO A.G.

Na druhý den se pan Durande chystal do Hattenhausenu, aby tam dotočil záběry domu, v něm soustředil Lenzlinger po ukončení transportů své ivé zboí. Pak se rozjel do Mnichova interwievovat rodinu dr. Goernera.

Lenzlinger právě počítal, kolik výcarských franků vynesla akce jemu, kdy vrazila do dveří rozčilená Bernadetta:



Leze mi to vecko krkem, rozumí! U jsem se rozhodla.



Ale copak miláčku, u zase …



U zase, tentokrát ale definitivně. Ty si tu sedí, jen tahá za drátky, shrabuje peníze a já abych neustále nosila kůi na trh.



Patrně se mýlí. Shrabuji, to ano, ale také pro tebe, nemyslí,

Bernadetto?



A co já z těch peněz vlastně mám? Jen přetaené nervy a kolem

sebranku hochtaplerů. U to nevydrím, Hansi.



Měj přece rozum, Bernadetto,  zvedl se Lenzlinger od stolu a snail

se jí obejmout.  Záleí mi na tobě zvlátě teď, kdy jsme dali vechno dohromady a začíná to sypat…



Nech mě, jdi ode mne!  odstrčila ho, zdrhnu z téhle kocábky dřív, ne

bude pozdě. Kufry jsem si u zabalila a jeden vůz z tvého vzneeného

autoparku si odepíe.



Dej pozor, abys toho brzo nelitovala, abys…

Lenzlinger chtěl jetě něco říci, ale prásknutí dveřmi

udělalo za jeho úmyslem tečku. A tak jen pohladil vudypřítomného geparda a zahloubal se do číselného rozboru svých zisků z obchodování ivým

zboím.

***

75

Asi v půli ledna 1973 překvapil Lenzlinger Honeggéra příkazem, aby mu předal doklady od chevroletu.

 Teď kdy jsem si na něj zvykl, tak mi ho chcete vzít?  pokusil se

oponovat.



Dostanete lepí auák, a úplně nový. Schlapfer u jej koupil.

Samozřejmě, e za mé peníze.  Podívejte se,  otevřel okno,  stojí

před domem.



Audina edesát… A to bude moje?



Sedněte si do toho a jeďte tu limuzínu přihlásit na své jméno k

dopravní inspekci do Tágerwillen. A se vrátíte, řeknu vám dalí…

astný Honegger vzdal Lenzlingerovi dík, chvíli skoro po pičkách chodil kolem nového auta a kdy zařadil jedničku, pokynul pln vděku pánovi do

okna.

Jen se vrátil s papíry, začal mu líčit, jak audina lape, ale to u Lenzlingera vůbec nezajímalo.



Běí o docela normální věci, příteli. Co je to pro mne nové vozidlo?

Máme před sebou závanějí poslání  pojedete co nejdříve se

Schlápferem ke Geigerovi. Karel vás můe cestou seznámit s

podrobnostmi. V Donaueschingenu u Walter Burgin vechno vyjednal …

V nepříli velké Geigerově dílně se pracovalo od slunka do slunka a často jetě déle. Ohýbaný kovový nábytek el sice na odbyt, ale vyrábět často třeba přes noc zakázky pro ARAMCO A.G., to byl zvlá výnosný obchod.

Geiger sice od počátku do vech podrobností nevěděl, na čem spolupracuje, ale bylo mu jasné, e by bez jeho dílny a mlčenlivosti Lenzlinger sotva mohl roztáčet kola svého podnikání. Podle toho si také nechal zaplatit. Geiger tu částku pokládal zpočátku za královský honorář a Lenzlinger ho přitom rád nechal. Avak časem se vyklubal z Geigera nejen zručný řemeslník. Zatouil slyet ustot větího mnoství bankovek.

Tuil, e zákazník z Curychu pomalu, ale jistě tlačil svého Karla Schlapfera, aby pecařskou odbornost zvládl sám. Geiger se vak nemínil o tuto

odbornost s nikým dělit.

Proto jakmile spatřil Honeggera za volantem Audi 60 se Schlapferem na

palubě, sluně pozdravil, ale vyslovil hned pětimístnou cifru v markách.



Doufám, e tolik s sebou máte!

76



Prosím  podal mu Sehlapfer ádaný obnos. Jetě opáskovaných

balíčků bankovek.



Tak dík,  zajiskřilo Geigerovi v očích.  To víte, hoi, riziko je stále větí, ceny veho stoupají a já taky musím z něčeho investovat a ít. A pak

 kdo jiný vám tuhle černotu bude dělat?



Dobře, éfe,  řekl Sehlapfer,  puste se do toho a udělejte to co

největí. My vám pomůeme, a je to co nejdřív hotovo.

Sehlapfer ochotně pomáhal, tu přidrel, tu přiklepl materiál či podal nástroj, a kdy za den a noc byl tajný úkryt mezi zadním opěradlem a kufrem hotov, obrátil se k Honeggerovi:



Ernste, takovou pec spolu uděláme přítě sami



Proč ne, za ty prachy bych do toho el.



Jen mít nářadí a dílnu.



Hele, Karle, u jde Geiger.



Tak pane továrníku, přeřadil hovor Sehlapfer,



kontrola provedena, zákazníci spokojeni a pádluje se do Curychu.



Vdy jsem si taky dal záleet. Tam se vejde chlap s postelí. A

pozdravujte vaeho éfa.



To ví e jo, ty zloději,  dodal tie Sehlapfer a Honeggerovi plácl na rameno:  Ten autobus tenhle vivák u dělat nebude!

Honegger zavětřil:  Autobus?



Ty to jetě neví, Ernste?



Něco jsem zaslech, ale nic konkrétního,  zablufoval Honegger.



Zatím o tom nemluv, ale připravuje se keft ve velkém.



Neříkej.



Fakt, teď se ten autobus bude převáet do Muri v kantonu Argau, éf

chce mít tu boudu doma, aby ji měl na očích.



A co hodlá dělat?



No úprava, hochu, náleitá úprava.

Čili zase zakázka pro Geigera.



Právě e u ne, chtěl za to ílený prachy a Lenzlinger si hledá

levnějí dílnu.



Moná, e my dva …



Pochybuju, na to bychom sami nestačili.

77



Tak bude z toho dělat vědu nebo to vyklopí?  vyhrkne napjatý

Honegger.



Uklidni se, jakoupak vědu, vymontujou se sedačky a místo nich se tam

vestavějí úkryty. Kdy velkoryse, tak autobusem, jak mi to povídal ná pan éf.



Ví, co pak najednou shrábne?



Za jeden kus má taxu a pětapadesát tisíc západoněmeckých marek.

Jeden klient prý mu nabízí dokonce sedmdesát tisíc.

***

… Lenzlinger si mne pozve na čtvrtou odpoledne, pak si přijde v půl pátý s tímhle chlápkem a u se s ním deset minut vybavuje u mojí audiny, uvauje Honegger u okna v prvním patře vily.

V

dalí chvíli nevychází z údivu: vidí, jak Lenzlinger otvírá dveře vozu, odklápí zadní opěradla a návtěvníkovi ukazuje tajný úkryt. Moderně

oblečený, asi třicetiletý mu se dívá dovnitř, osahává stěny, gestikuluje rukama, pak se vzájemně poplácají po ramenou a ten cizí chlapík odchází ke svému vozu.

To u Honegger nevydrí. Rychle seběhne ke garái.

 Pane éf, vimnul Jsem si ,.. nevím, jak bych vám to řekl, ale nezdá se mi zvlá ikovný ukazovat cizímu člověku nai fulglnovou pec.



Váený a milý Honeggere, to byl vlastně ná člověk, i kdy je z

vývojového odděleni curyské policie. Vyzná se v těchto věcech a dám na to krk, e proti nám nikdy nic nepodnikne, spí jetě pomůe.



Buď jsem blázen, nebo jsem vás, pane Lenzlinger, znal jen od vidění.



Ani jedno, ani druhé. Ten člověk má přímo zlaté ruce. Pojďte se

podívat nahoru, stejně tam spolu máme důleité jednání, a já vám předvedu, co pro mne udělal. Ale nejdřív mi jetě s něčím pomůete,  udělá několik kroků k nedaleko stojícímu chevroletu, z něho pracně vyjme tři kufry.



Jen si pojďte potěkat a poznáte sám.

Honegger se chopí kufrů a hned je se silným odfouknutím poloí:  V tom jsou snad potápěčský boty nebo c o . . ,



To zrovna ne, ale olovo je tam také.

78



A co my s olovem?



Pane Honeggere, já vám to povím: v těch kufrech je takové zvlátní

nádobíčko, s ním si já a Walter Bürgin umíme docela dobře hrát. To se

vezme či koupí pas odněkud někam a udělá se z něj pas úplně jinam a pro někoho docela jiného a …

 … A pak se taky míchají různý inkousty a barvičky, shánějí se tempilky ..



Ejhle, pane Honegger! A právě vy se mě tak podivně ptáte, co v těch

kufrech j e … Víte co? Hodíme to do mého kabinetu a pak splním, co jsem slíbil.



To se teda moc těím.



O těch přísně důvěrných věcech ví jen pár mých lidí,  sdělí

Lenzlinger, kdy spěně vylapou patro.



Byl bych vrcholně nerad, kdybyste mluvil víc, ne máte.



Pochybujete snad o mně, pane Lenzlinger?



To bych vás sem nebral. Tak podívejte, tímto infrapřístrojem mohu

pozorovat v noci celé okolí vily. U je dost ero, můete si ten dalekohled vyzkouet.



Opravdu moc rád,  podívá se Honegger do okulárů.  Jako ve dne.



A tuhle maličkost mi také poskytl ten člověk,  potěká v ruce jakýsi

dutý váleček z kovu.



A k čemu to je?



Nový typ tlumiče na ruční palnou zbraň. Já to sice dohromady

nepotřebuji, ale představte si ten hřejivý pocit, kdy mám u zdejí policie tak dobrého přítele.



Fakt, to se c e n í … Já vám taky děkuju za vai důvěru.



Proto jsem vás pozval. Pověřím vás toti akcí, která vyaduje plné

důvěry.



Ani se nechci ptát, pane éf.



Děláte dobře. Otázky a po výkladu. Celý případ je při své závanosti

zároveň tak jasný, e ani nevím, na co byste se mohl ptát. Vlastně se jedná o vládní zakázku. Máme vyplnit přání vlády jedné evropské monarchie,

neřeknu vám, o kterou zemi se jedná, ale ta vlá da má eminentní zájem, aby moje organizace zařídila převoz čtyř lidí z Československa do Rakouska.

Pojedete vozem Audi 60. Vaím cílem bude město v oblasti, jí se říká

Haná. Ostatně tady máte podrobný plánek města.

V tomto červeně orámovaném domě bydlí jistá paní jménem Aneka P. s

dětmi.

79

Zde je její snímek, exponovaný zhruba před půl rokem. Sestra Aneky P ije ve stejné ulici číslo pět.

Akce má ovem jeden háček. Dotyčnou osobu A. P. nemohl kurýr o naem

úkolu informovat, i kdy víme, e by konkrétní monost převozu se svými dvěma dětmi a sestrou velmi uvítala. Je tedy zapotřebí ji navtívit a

seznámit ji s termínem a technikou přemístění. A se tak stane, zavoláte mi do Aramca, e je vae vozidlo pokozeno a já vám polu Schlápfera v

chevroletu, aby vás jako odtáhl. Vy za Brnem během jízdy ukryjete Aneku P. a dítě, Schlápfer druhou enu s dalím dítětem. Patnáct kilometrů od československo-rakouských hranic vás vezme Karel do vleku a tak si

vytvoříte monost, abyste na přechodu odpoutali pozornost pasových a

celních orgánů. Je vám zatím vechno jasné?



Vechno. Jen mi vrtá hlavou, jak jste přiel na tu mylenku s

odtaením.



Počítám s psychikou jejich lidí na hranicích. Nejsou to ádní géniové, a kdy je překvapíte, je zcela logické, e mohou udělat chybu. Loni jsme přes Československo převáeli v úkrytu jednu enskou a za vozidlo jsme napojili přívěs, na něm byl naloen dostihový kůň. A vidíte, vylo to. Tak proč bychom teď nemohli udělat tuhle kombinaci s vlekem?



Dobrá. A jetě něco, pane éfe. Pojedu tam jako turista nebo …



Kdepak jako turista … S tím jsem vás chtěl zrovna seznámit. Vy do

Československa přijedete jako obchodník se sklem. Za tím účelem se

okamitě spojíte s jejich podnikem zahraničního obchodu Skloexport a

získáte informace o prodeji skla. Hlavně od nich obstarejte nějaké vzorky, které si pěkně rozloíte v kufru a na zadním sedadle, jen počkejte, jak to jejich pohraniční kontrolu zmate.



A termín?



Od sedmého do desátého února musíte být se vím hotov. Dostanete

za to pět tisíc výcarských franků Tady máte jako zálohu tisíc, aby se vám dobře jelo.

***

80

Odstartoval přesně v určeném termínu a jelo se mu opravdu dobře. Vybaven fotografií Aneky P. plánem města a nabit odhodláním stanul s vyrovn anou tváří výcarského obchodníka sedmého února časně odpoledne na

hraničním přechodu elezná Ruda.

***

Téměř ve stejné době odklepával na ústředně federálního ministerstva vnitra dálnopis vem oddělením pohraniční kontroly informaci o novém zákazníku

Skloexportu i popis červené Audi 60 s řidičem.



Tak chlapci, máme ho tady,  říká náčelník oddělení pasové kontroly v

elezné Rudě.

U závory stojí červený vůz značky Audi se výcarským číslem.  Jen aby

tam bylo to sklo a je to dobrý,  říká praporčík K. svému kolegovi.  Tak se na něho po díváme!

Ve proběhlo podle plánu, papíry byly v pořádku, pasovým orgánům

skutečně řekl, e jede do Prahy k obchodnímu jednání se zástupci

Skloexportu, jak bylo konečně uvedeno i na jeho ádosti o československé vízum.

Jen se mu dost nelíbil malý celník, kterému tak podivně upadla propisovačka zrovna někde v zadní části vozu. Hledal ji tak zaujatě, e přitom odklopil i opěradla, mátral tam rukama, ale na tuku ne a ne přijít.



Nedá se nic dělat, vem čert pisátko,  usmál se ten celník a pak

dobrácky řekl:  Pane Honeggere, já se u vás přihlásím, a se budete

vracet z toho jednání. Moná, e tu propisovačku třeba najdete.



Ja, ja,  kývl výcarský občan, ale v tom okamiku mu připadalo, e

by udělal nejlépe, kdyby se chytil volantu a na plný plyn vyrazil zpět do Curychu, Jene ten malý celník mu dal rázný pokyn rukou, aby jel, tak on jel.

Ovem ne do Prahy a pak na Hanou, ale jen do Plzně, kde se ubytoval.

Sotva celý zmalátnělý a s pálícíma očima slezl s postele, volal Lenzlingerovi smluvené heslo: Karburátor zlobí, mám strach z dalí jízdy.



Ihned se vrate!  zachvěla se membrána sluchátka a Honegger

tenhle pokyn uvítal s úlevou.

Jetě před obědem byl opět v elezné Rudě,

81



Co tak brzy, pane?  spatřil Honegger tvář, kvůli ní málem probděl

noc.



Taky jsem nedoufal, e se ve Skloexportu tak rychle dohodneme, 

usmál se mu za volantem, ale jeho oči zpozorněly.



I kdy jste v Plzni mohl zkoumat spí obsah ve skle ne sklo jako

takové, viďte?



Ja, ja, plzeňská bier obsah jako takový,  vsadil zaskočený Honegger

na kartu oviálnosti.



Ja, ja, bier,  nijak se neusmál celník,  tak si vystupte, pane,

podíváme se, moná e i tu propisovačku najdu.



Já vám dám svoji, pane, a se nezdrujeme,  vyskočil Honegger z

vozu.Nedělejte si kodu, pane Honegger, já o té své toti dobře vím. Ta bude tady,  zaklepal celník na zadní část kapoty.

 To je kufr a tam přece mám vzorky!



Mně, jak račte vidět, nejde o kufr, ale o tohle!  obnail celník tajný úkryt.Kdy se pak Honegger nechtěl znát k fotografii Aneky P., k plánu města na Hané ani k různým heslům a k dalím, vůbec ne obchodně

sklářským dokumentům, které se naly ve voze, byl podle přísluných

zákonů, platných na území naeho státu, zadren.

Pan Lenzlinger si mohl dne 8, 2. 1973 odepsat dalího svého převaděče, i kdy se zároveň stal bohatím o 4000 výcarských franků, které mu zůstal dluen.

***

Bývalá občanka ČSSR z Mostu, paní Lydie H., před necelými osmi lety

uprchla do západního Německa a usadila se v Ingolstadtu, Richard Strauss Strasse číslo 38. Zanechala v severočeském městě manela Jiřího a více

ne po pěti letech po něm zatouila. I začetla se do inzerátu, v něm

společnost CAROPA A.G. (ARAMCOj nabízí své sluby a s důvěrou se na ni

obrátila.

Lenzlinger jí neprodleně odpověděl, e to zařídí. Nejdříve od Lydie H

vyádal fotografii manela, jeho popis a uloil jí, aby zjistila dobu, kdy by se její cho mohl dostavit do hlavního města NDR Závěrem jí oznámil, e po sloení přísluné zálohy jí bude sděleno, jakým způsobem se Jiří H. dostane do NSR

82

Protoe vak československé bezpečnostní orgány velmi zajímalo a zajímá, jak se vyvíjí metodika tohoto curyského handlíře s lidmi, uznaly za vhodné

zúčastnit se této operace. Pochopitelně, e si se zájmem přečetly řádky plné vděku, je Lydie H. zaslala dne 15. 1. 1974 Hansu Lenzlingerovi.

 … Děkuji za Vá dopis ze dne 24. 12. 1973 a sděluji Vám, e můj manel by mohl být koncem ledna ve Východním Berlíně… V případě, e by Vám

bylo mono přijet do Ingolstadtu, mohl byste mě navtívit od pondělka do pátku mezi 16.17, hodinou na tel. čísle 58061 linka 401. Z opatrnosti

nemusíte své jméno vůbec uvádět, zařídila jsem ve potřebné ..

Manel Jiří H. zatím poádá nae úřady o výjezdní doloku k estidenní

turistické cestě do NDR na konec ledna.



Ale mám enu na Západě,  řekne pracovníku pasového oddělení.



Víme o tom, pane, ale proč bychom vám tu doloku do NDR nedali?

Ovem jestli vám nevadí, e se tam nepodíváte koncem ledna, ale a od

desátého února.

Jiří H. souhlasí a dá tuto termínovou změnu na vědomí Lydii H.

Akce vak je u v běhu. Koncem ledna se v Západním Berlíně setká Lydie

H. s panem Leitnerem (pravým příjmením Schubert, v lednu 1976 souzený v hlavním městě NDR  J. M.), stálým Lenzlingerovým zástupcem v této části rozděleného města, a obdrí od něho k podpisu formuláře smlouvy o

převedení osoby. Zároveň jí onen mu nevtíravě upozorní, aby ve svém

zájmu co nej dříve sloila zálohu v ne mení částce ne 25 000 DM u

kantonální banky v Curychu, filiálka v Neunmunsteru Forchstrasse 5 na

konto číslo 28839.

Lydie H. okamitě píe manelovi, e její přítel vysoké postavy, oblečený do svetru z ovčí vlny, bude stát 10. 2. v 8.30 hod. naproti hotelu Stadt Berlin u cestovní kanceláře Reisebíro na Alexanderplatzu. Vezmi si ten bordorolák, Jiří, a edý zimník, starostlivě připomíná na konci dopisu.

Osmého února odevzdá pracovník Lidového spotřeb ního drustva Jednoty

Jiří H. svou vojenskou kníku a dalí den večer usedne v Mostě do

automobilu T 603. který ho vysadí na náměstí v Děčíně. Kdy se loučí se 83

spolujezdci, řekne mu jeden z nich: Ne, abyste panu Lenzlingerovi

zapomněl poděkovat!

Jiří H kývne a zabočí k nádraí. Ne vak nasedne kolem půlnoci na rychlík do Berlína, Tatra 603 u je v Hřensku a směřuje k Dráďanům. Na

berlínském Ostbahnhofu je o dobrou půlhodinku před rychlíkem, tedy přesně podle dohody s pracovníky Bezpečnosti NDR.

Ráno v půl deváté plní Jiří H. instrukci, známou z řádků Lydie H., ale teprve s desetiminutovým zpoděním se dočká Lenzlingerova kurýra. Okamik

setkání si dva mui, kteří sem přili u poněkud dříve, pohotově vyfotografují a vydají se ve vzdálenějím závěsu za tím v bílém svetru a jeho známým v edém zimníku na pomalou ranní procházku. Dojdou a k Brandeburské brá-

ně, kde se obě dvojice zastaví. Potom mu ve svetru přiloí k oku

fotoaparát, zvěční Jiřího H., ale nepovimne si, e byl i se svým objektem pohotově exponován opodál stojícím člověkem

Kurýr se nijak zvlá netají instrukcemi, které předává Jiřímu H. Do

Západního Berlína je sice odtud velmi blízko, ale dostat tam ilegálně

svěřence bude pro kurýra jetě dosti sloité. Mohlo se mu to podařit u 12

února, ale bylo zapotřebí poznat jetě dalí písmeno Lenzlingerovy

abecedy, proto se mu v bílém svetru při realizaci programu o den zdrel.

A tak teprve 13. února opoutí Jiří H. území NDR a kurýr ho ubytuje na policejním prezidiu Západního Berlína, na 2. oddělení zahraniční policie v Putkammerstrasse. Tam mu dají povolení, aby mohl 14. února letadlem

společnosti BEA odcestovat z Berlína  Tempelhofu do Mnichova, kde je

očekáván svojí enou.

První milou povinností, které se paní Lydie H. úspěně zhostí, sotva přijede do Ingolstadtu, je dopis, adresovaný firmě ARAMCO A.G. do rukou pana

Hanse Lenzlingera. Obsah dopisu jí diktoval její manel. Kdy za několik dní po odeslání čtou slovo od slova jeho řádky přísluné orgány v ČSSR a NDR, mohou s uspokojením posoudit, e Jiří H. svůj slib dodrel do posledního písmene. Nezapomněl panu Lenzlingerovi srdečně poděkovat.

Samozřejmě, e poznatky, získané z tohoto kontrolovaného útěku občana ČSSR na Západ nezůstanou u nás, ani v NDR bez uitku a e je v patřičné podobě panu Hansu Lenzlingerovi místo díků i s úroky vrátíme.

84

PŘÍPAD LIPNO

Sovětská umělá druice Kosmos 755 končí svůj třicátý oblet Země, na

českých chmelnicích padají první stoky, v Mexickém zálivu hoří britská

tanková loď s nákladem 350 000 barelů ropy, Fr. Venclovský a Jan Novák se rvou s vlnami rozbouřeného moře u Falkestone, aby znovu pokořili La

Manche, v Čs. televizi běí starí český film z vesnického prostředí

alobníci  a u Lipenského jezera, zalitého sluncem a obleeného

rekreanty, se schy luje k dramatu, jeho dosah sotva kdo t u  í …

J e neděle 17. srpna 1975, sedmnáct hodin dvacet minut. Vrtulník americké výroby Bell 206 A Jet Ranger bez jakýchkoli státních a poznávacích znaků se kradmo jako zákeřná váka přibliuje nízkým letem z rakouského území.

Vyhoupne se nad lesem, chvíli kopíruje vrcholky stromů, a u hraničního

kamene č, 1/66 vnikne do Československa. Pak stočí svůj modrý nos na

přístavní můstek a těsně nad jezerem směřuje po linii přívozu Dolní Vltavice na nedaleký, mírně odvrácený svah ovesného pole. Vzápětí se snáí těsně k rozevlátým obilným klasům, a kdy za mohutného řevu motoru visí nad

zemí, zadními postranními dveřmi spěně vlézají do vrtulníku lidé. Za

několik vteřin se z paluby stroje ozve střelba, jak se ukazuje, jsou cílem projektilů českosloventí vojáci, kteří proti naruiteli naí svrchovaností neohroeně zasahují. Utíkali k vrtulníku, ale teď, napadeni zákeřnou palbou, rychle zaléhají, a ve snaze zabránit vetřelcům v nekalé činnosti odpovídají řečí svých pěchotních zbraní.

85

I přes nesmírně sloitou situaci si vak počínají krajně ohleduplně, protoe dobře vědí o desítkách lidí v blízkém okolí a pak  ani riziko spojené se zasaením pasaérů ve vrtulníku jim nemůe být lhostejné. A právě téhle okolnosti vyuívá pilot, zřejmě nemálo zkuený, zvedá stroj do rychlého kolmého stoupání, ve chvíli se vzdaluje k masívu pohraničních lesů a mizí v Rakousku.

Na scéně tragického divadla zůstává pachu střelného prachu, výfukové

plyny, slehlé obilí, a v něm skryti dva prudce oddychující opozdilci. Čs.

orgány zadrují sedmadvacetiletého mue a čtyřiapadesátiletou enu, kteří v zoufalé bezmocnosti něco říkají sotva srozumitelnou němčinou. Vechno to netrvá déle ne tři minuty, ale těch sto osmdesát vteřin připraví pro jetě nedávno si hrající děti, bezstarostně se opalující eny a mue takovou

okující lázeň, na ni nezapomenou po celý ivot.



téhle chvíli jetě nikdo v Československu nic bliího o události na

Lipně neví  ve vzduchu jsou jen hotovostní reaktivní letouny a u

kompetentních lidí drnčí telefony …

***

Jeden mu je v tom čase podstatně více informován. Ji před hodinou se za

volantem svého Mercedesu 250 SE s hnědou střechou a mnichovským

číslem M  JT 837 propletl horskými silnicemi rakouské části Bohmerwaldu.

Pln nedočkavosti zastavil na severním okraji Ulrichsbergu ve výce tisíc metrů nad mořem. Vystoupil z vozu a zamířil k betonové věi na kótě 1076

těsně u čs.-rakouských hranic. Poté se trochu zadýchal, kdy vylezl po

ocelových schodech rozhledny Moldaublick a na její ploince rychle přiloil k očím triedr. Podíval se přes vrcholky smrků dolů do údolí a před ním se otevřel pohled do Československa.

Mýlil by se vak ten, kdo by se domníval, e JUDr. Heinz Heidrich přijel, aby se pokochal úchvatnou romantikou lesknoucího se Lipenského jezera a

půvabné přírody kolem. Spí jako ostří se pohledem vpíjel do světlé pláe na protilehlém břehu a mezí domy vesničky Dolní Vltavice. Nebyl na

Moldaublicku poprvé, ani náhodou. Dlouhá cesta, kterou váil z Mnichova, měla jediný cíl:

86

spatřit na vlastní oči jako na dlani koncovku dobře zaplacené akce, ji inspiroval a připravil v úzké součinnosti se západoněmeckou převaděčskou organizací Kaye Mierendorfa.

A tak kdy zaslechl zvuk turbínového vrtulníku, který se kvapem přiblioval z rakouského vnitrozemí, podíval se na hodinky:  Kdepak Barry, to je přesný chlapec.

Sotva prohodil devětačtyřicetiletý mnichovský advokát své uznání, jeho

přesný chlapec se zrovna přehnal kolem věe a klesal  právě tak, jak slíbil  nad hladinu přehradního jezera. Dalí průběh se odvíjel, ovem viděno z Moldaublicku, podle plánu. Vrtulník přistál a za několik minut odletěl.

Nic jiného si také JUDr. Heidrich nepřál. Seběhl k vozu a odjel. Do svého mnichovského bytu Neuherbergstrasse 117.

Odjel do Mnichova, i kdy byl jetě před necelými třemi lety doma v Berlíně, hlavním městě NDR, v ulici Am Schlehdorn 11, kde si neil zrovna patně.

Obýval tam se svojí enou Lucií a patnáctiletým synem Peterem rodinný

domek, kromě toho vlastnil na okraji města v Malsdorfu přepychový hausbot, u něho kotvil nový motorový člun.

Co vlastně tedy přivedlo tohoto juristu do kontaktu s převaděčským gangem, proč opustil domov a vlast, jakými cestami se ubíral, e nael zalíbení v krkolom ných ivotních zápletkách?

Narodil se v Lipsku a vyrostl ve finančně zajitěných poměrech. V rodném městě vychodil obecnou, střední a vyí hospodářskou kolu a od svých

sedmnácti do de vatenácti let byl předákem nacistické říské pracovní

sluby. Po skončení války se rok učí praxi obchodního pomocníka. V

padesátém roce vak uzavře právní studia na lipské univerzitě státní

zkoukou a začne pracovat jako referendář a soudce. Léta sympatizuje se stranou CDU, ale rok před svou třicítkou vstoupí jak se později ukáe,

zřejmě z kariéristických důvodů  do Jed notné socialistické strany

Německa ( S E D ) . Jetě jako mladý a vcelku nadějný jurista se stane Heidrich v e desátém roce na vlastní ádost členem kolegia advokátů

velkého Berlína, Působí jako obhájce ve věcech trestních. Nevyhýbá se ani nejkomplikovanějím případům. Dík své obratnosti dosáhne úspěchů a záhy získá jistou popularitu.

87

Dovede se pohybovat ve společnosti, ovládá umění být lidem sympatický a lehce se s nimi přátelit. Udruje četné známosti a poívá nemalé důvěry.

Časem se z původního specialisty na rozvodové záleitosti stává právník, který obhajuje v leckdy nejednoduchém trestním řízení občany NDR, kteří byli zadreni při pokusu opustit zemi. Jako mandatář západoněmeckých

úřadů hájí mnoho přísluníků NSR, obalovaných ze pionáe proti NDR či naruení jejích hranic a posléze se stává právním obhájcem i některých

členů převaděčských organizací, zajitěných v NDR. Po několika letech je tak znám, e se na něho obrací řada lidí z NDR i z NSR s vemonými

ádostmi, protoe jedině vy to, pane doktore, můete zařídit..

A JUDr H. Heidrich, u velmi zkuený a ikovný praktik, který si rychle zvykl respektovat spí peníze ne přesnost paragrafů a zájmy své země, zařizuje.

Píe občanům NDR ádosti o podmíněné proputění z trestu, pomáhá jim k

vystěhování, vysekává v soudních procesech mnoho pachatelů  občanů

NSR a Západního Berlína z jejich deliktů nebo pro ně získává výhody. Za tím účelem ho navtěvují příbuzní a známí těchto lidí nebo za nimi Heidrich dojídí ponejvíce do Západního Berlína či jinam.

Styky a příjmy někdejího schopného advokáta, nyní u veho schopného

advokátského makléře, vyrostou do tak nesmírné íře, e jednoho dne

překročí nejen únosnou, ale i zákonnou míru. Protoe JUDr. Heidrich během výkonu odvokátské praxe několikrát hrubě poruí povinnost mlčenlivosti a finančními manipulacemi se obohatí ke kodě svých mandantů, je

usnesením výboru kolegia berlínských advokátů z 13. června 1973 s

platností od 11. července vyloučen z řad kolegia.

Sotva se Heidrich seznámí s neutěenou zprávou, nespěchá domů, aby to

sdělil manelce Lucií, ale do bytu účetní Christy Frohlichové, své milenky. V

době počátku své advokátní praxe Frohlichovou úspěně zastupoval při

rozvodovém řízení. Teď ho vak nehnaly za Christinou její modré oči a půvab devětadvaceti let, ale naléhavá vzpomínka na jednu jedinou větu.

Kdysi mu ji řekla.

Ta věta zněla:  Ví, Heinzi, znám jedno místo, kde lze zcela bezpečně

přeplout Labe.

Heidrich dobře věděl, kde se jeho milenka narodila.

88

Dokonce osobně znal onu pohraniční obec jménem Wootz, v ní má

(alespoň přeci třemi lety měla) teta Frohlichové baráček, jeho zadním

vchodem lze vkročit téměř rovnou do Labe. A na protějím břehu je NSR.

Vylíčil tedy Christě barvitě svoji situaci. Brzy ji přemluvil ke společnému útěku: v noci na devatenáctý červenec 1973.

Získali povolení ke vstupu do hraničního pásma Wootzu, kam prý jedou

navtívit tetičku. Oné nocí Heidrich, Frohlichová i její tehdy desetiletá dcera Sabina přeplavou Labe a podaří se jim dostat na západoněmecký břeh.

***

Co teď dál?  podívají se na sebe utečenci, ale bezradní zůstanou jen

chvíli. Hlavně Heidrich. Nápadně pookřál. Rychle si toti uvědomil, e je vlastně poměrně bohatý člověk. Neměl s sebou sice nic kromě koile a

kalhot, věděl vak velmi dobře o pětimístném kontě, které si v době svých několika posledních úrodných let pro jistotu ukládal na Západě.

Bývalí občané NDR se usadili v Mnichově, Heidrich nael Frohlichové místo účetní a sám se nenápadně zařadil do jedné papírny, kde začal snaivě

pracovat jako seřizovač strojů. Vcelku pruně se novému prostředí

přizpůsobili, a co také nebylo zanedbatelné  konečně se nemuseli se

svojí láskou skrývat. ili tak říkajíc pro sebe, ale polehoučku se rozhlíeli.

Seřizovače Heidricha konec třiasedmdesátého roku u zastihl při

seřizování docela jiného soustrojí, ne bylo papírenské. Nejdříve rozeslal dopisy do různých měst NSR a do Západního Berlína, aby oivil některé

starí známosti. Začal cestovat. To u ho neprovázela jeho Christa, k ní mezitím poněkud ochladl, i kdy jí na stálé naléháni přislíbil, e se jednou také dočká svých rodičů a sestry Birgit.

 Já se o to postarám, Christi, uvidí,  sliboval Heidrich,  přijde čas a jednou ti je vechny přivedu a do bytu



Byla bych velmi ráda, Heinzi, u jsem jim to naznačila v dopisech. Tak

se nediv, e se pořád ptají, co je se mnou, jestli je snad nenecháme na holičkách.

89

A se neobávají, klidně jim to napi.

Zůstali s Frölichovou pouze dobrými přáteli, co Heidrich spíe potřeboval.

Měl k tomu důvody. Ozvala se v něm touha spatřit svého syna a zrazenou

manelku Lucii.

A také intenzívně myslel na svou někdejí sekretářku, sedmadvacetiletou Moniku Miillerovou. Tu také převeze.



s její osmiletou Andreou. Ale jak je sem vechny dostat? Lámal si

hlavu a probíral současné monosti převaděčských organizací, jak je

bohatě poznal ze své nedávné činnosti obhájce.

Převáet v autech nebo na falené doklady, uvaoval, je stále průhlednějí a riskantnějí. Je potřeba přijít s novým, rafinovanějím nápadem. Zaručeně u ne pozemní cestou. To je staromódní. Jedině letecky. Nejlépe

helikoptérou. Nejsem přece jetě tak starý, abych nemohl řídit vrtulník.

Po dalím měsíci mylenky uzrají a přivedou Heidricha na letitě

Jesenwang u Fíirstenfelbrucku blíe Mnichova.

Chtěl bych se naučit létat,  řekne hned po zaklepání éfovi letitě.

A co by to mělo být, pane?

Helikoptéra.

U jste si s tím érem někdy hrál?

To zrovna ne, ale jsem dobrý řidič, to mi snad také v něčem pomůe.

Leda takhle na silnici, pane,  usměje se éf, helikoptéra není auák. A kdy byste chtěl začít?

Třeba hned.

Víte, e hodina stojí čtyři sta marek?

Teď u to vím a počítám s tím. A kolik bych tak potřeboval hodin?

Alespoň třicet, čtyřicet, podle talentu. To dělá dvanáct a estnáct tisíc marek .

Nejde mi o cenu, ale o dobrého učitele a můeme na to jít.

Ovem pilotní diplom u nás nedostanete; předpisy, rozumíte…

Kalu na papír, jen kdy si s tou mainkou budu umět poradit.

Henrich se hodinu po hodině seznamoval s taji vrtulníkové pilotáe a

protoe po kadém přistání jetě chvíli poseděl v jesenwangském bufetu, brzy se znal s větinou letiního personálu.

90

Zvlátě si vímal pilotů. Jednou ho upoutal bezmála dvoumetrový Američan s moderně zastřieným vousem pod nosem a bujnou kticí. Slovo dalo slovo a Heidrich se od něho dověděl pozoruhodné věci. Po několika rozmluvách si dal dohromady jeho charakteristiku:

Barry Winslow Meeker, 32 let, syn newyorského obchodníka. Bydlitě v USA

 Hartford. Se svými dvěma bratry navtěvoval soukromou kolu v New

Yorku. Na Kolumbijské univerzitě dosáhl titulu bakalář svobodného umění.

Krátce působil v newyorském vydavatelství Random. Po vstupu do armády

přidělen ke speciálním jednotkám. Později proel pilotním výcvikem. Jako pilot vrtulníku byl poslán do Vietnamu. Ve vietnamské válce několikrát

sestřelen, ale vdy vyvázl a dostal se na základnu. Povýen na kapitána.

Řada vyznamenání. Hodí se do mých rozpočtů víc ne kdokoli jiný.

Dalí část charakteristiky Heidricha u tak nezajímala, ale přesto si chtěl o Meekrovi udělat úplný obrázek:



roce 1970 přidělen k leteckému útvaru US-Army v Ludwigsburgu u

Stuttgartu. Po dvou letech odchod z armády. Jeho dalí působení: Mnichov.

ije zde s rozvedenou enou, které říká Putti. Zaměstnání: pilot společnosti,

pronajímající vrtulníky. Pracuje také pro firmu, je převáí zraněné lidi z bavorských Alp do nemocnice v Traunsteinu. Několik měsíců jako výcvikový instruktor pilotů helikoptér v Iránu.

Kdy u měl Heidrich za sebou poslední z pětatřiceti hodin výcviku, byl si jist, e pilotní diplom nejen nebude potřebovat, ale e i za řízením vrtulníku v jeho akci musí sedět jedině Meeker.

U několikrát se chtěl Meekerovi se svým plánem svěřit. Udělal to a po setkání se sedmadvacetiletým mladíkem sebevědomého chování, s jistým

Kay Mierendoríem. Kdy ho Heidrich navtívil v Západním Berlíně 37,

Elvirasteich 51, učinil na něho Mierendorf příznivý dojem. Se svou o rok mladí enou Antje zaloili na sklonku r. 1972 zcela novou převaděčskou organizaci, její činnost nebyla na území Československa jetě zjitěna.

Heidrichovi bylo zvlá sympatické, e manelé Mierendorfovi uívají

neotřelých metod a e se specializují na ilegální převozy vysokokolsky vzdělaných občanů NDR a na lékařský personál.

91

Kdy mu vak mladý podnikavec sdělil, e jeho organizace zaznamenala v

poslední době při akcích s automobily několik vyloených neúspěchů a e proto docela váně přemýlí o pouití malých letadel či vrtulníků, Heidrich oil:



Milý Kayi, ani nevíte, jakou jste mi udělal radost. My oba jsme naladěni na úplně stejné frekvenci. Něco vám povím …  A začal vyprávět o svém známém pilotu Barry Meekerovi i o podniku, který s ním chystá uskutečnit.



Jméno toho člověka mi není tak docela neznámé, doktore. Zajímám se

toti o podobné typy a mám jich v seznamu nejméně deset. Vá Meeker tam zatím není, protoe ho nejdříve musím vidět a promluvit s ním.



To se vechno můe brzy stát, Kayi, ale co říkáte mé akci?



Zatím polotovar, doktore. A budete znát místo, kde k ní dojde, tak k

těm vaim lidem do Východního Berlína polu své kurýry s instrukcemi a

můeme začít.



A co kdy to místo znám? U jsem tam jednou byl a díval se z

Moldaublicku. Lipenské jezero v Československu. Turistická oblast, pár

metrů od rakouských hranic. Jako stvořeno pro bleskovou akci.



Po jediném obhlédnutí terénu nelze dělat závěry.



Chci se tam jetě několikrát podívat a podrobněji prozkoumat jejich

reim ochrany hranic, aby byla maximální jistota.



To u zní lépe. Teď máme květen, doktore. Během léta by mohly být

nejpříhodnějí podmínky . .

Nechme dál mluvit strohá fakta úředního dokumentu:

,,Převaděčská organizace Kay Mierendorfa z podnětu dr. Heidricha

vypracovala plán ilegálního útěku Lucie Heidrichové, bývalé manelky dr.

Heidricha a jejich syna Petera Heidricha, dále Moniky Míillerové a její dcery Andrey z NDR do Spolkové republiky Německa. Vichni čtyři pod záminkou

turistického zájezdu odcestovali v polovině srpna 1974 z NDR do ČSSR,

odebrali se pak do prostoru Lipenského jezera, ukryli se v prostoru poblí Lukavecké zátoky a očekávali tam přílet vrtulníku, řízeného Barry

Meekerem. Jmenovaný 17. 8.pronikl s dr. Heidrichem, jen vykonával funkci pomocného pilota, z Rakouska na území ČSSR v prostoru Svatý Tomá,

okres Český Krumlov, s vrtulníkem se zakrytým výsostným označením a

imatrikulační značkou

92

po nízkém letu ve výi 2025 m nad zemí a později těsně nad hladinou

Lipenského jezera přistál na tzv, Muckovském poli. Potom za pomoci dr.

Heidricha Lucie Heidrichová se synem a Monika Miillerová s dcerou

nastoupili do kabiny vrtulníku a zhruba po 30 vteřinách Barry Meeker opět odletěl do Rakouska a odtud do NSR.

A jak se přičinil doktor Heidrich, o tom se můeme dočíst z jeho slov, která i ve 206. Čísle ročníku 1975 otiskl západoněmecký Stern:

Barry Meeker najal vrtulník Bell-Jet Ranger, který podrobně znal, obstaral si mapy a 17. srpna 1974 jsme v 15.00 hodin vyletěli. Před tím jsem jetě

napsal svůj testament a poloil jej na stůl v obývacím pokoji.

Moje ena a můj syn, jako i východoněmecká převaděčka a její dcera,

které jsme chtěli naloit na konci osady Dolní Vltavice, bezprostředně u jezera, měly mít na sobě něco červeného, abychom je mohli ze vzduchu

lépe rozeznat.

Kdy jsme letěli ve velmi malé výce přes hranici, nic se nepohnulo. Na jezeře bylo mnoho jachtařů. O několik vteřin později jsme přistáli na konci jezera, kde tito čtyři uprchlíci podle úmluvy čekali. Vyskočil jsem z vrtulníku a vzal vechny čtyři na palubu Barry nechal stroj běet na plné obrátky, take jsme se mohli asi po deseti vteřinách opět zdvihnout.

Za tento první let jsem Barrymu podle dohody zaplatil 10 000 marek a výlohy spojené s půjčením a provozem vrtulníku.

***

Heidrich-Mierendorfův vynález vzduné útěkové cesty měl za sebou

premiéru a sebevědomí obou podnikatelů vzrostlo. Heidrich si před časem opět zařídil advokátní kancelář. Jeho spojení s převaděčskou organizací Mierendorfa nyní skýtalo perspektivy velkých keftů.

Ani pro dobrodruha Barry Meekera se taxa deseti tisíc západoněmeckých

marek nejeví zanedbatelnou Mierendorfovi kurýři jsou v akci. Specializují se sice na verbování intelektuálů, ale kdy jim Mierendorf řekne, e se jedná o Heidrichovy blízké, kteří intelektem ani vzděláním zrovna neoplývají, přimhouří oko a plní úkol. Jde jim přece hlavně o peníze.

93

Také bývalou Heidrichovu spolupracovnici z berlínské advokacie Lieselotte Bertamovou to z čista jasna táhne za jejím někdejím kolegou a chce co

nejrychleji za ním. Dá mu to najevo, ale není sama. I paní Edith

Schiemannová, vyučená krejčová, která zná Heidricha pět let, má své

starosti. Jaké?

Před rokem se její dcera Siegrid seznámila v NDR s bývalým pekařem, nyní majitelem prádelny v západoněmeckém Driedorfu, Manfredem Groem, a

jak se to stává, otěhotněla. Matka nezná nic vhodnějího, ne se písemně obrátit na doktora Heinze Heidricha do Mnichova, aby jí poradil, jak by se její Siegrid dostala do NSR za nastávajícím otcem dítěte. Současně i dcera Siegrid píe Manfredu Grosovi a doporučuje mu spojení s Heidrichem, který prý zaručeně něco vymyslí

Události mají dosti rychlý spád. Místo odpovědi přijídí o velikonocích 1975

sám Gros a ve funkci Heidrichova posla tlumočí jeho vzkaz:



Za částku 20 000 DM jsem schopen zařídit převoz vaí dcery do

Spolkové republiky Německa.



Přece tě tam nenechám samotnou,  řekne Schiemannová a

rozhodne se:  Pojedu s tebou!

Budoucí ze pokrčí rameny a slíbí, e se poradí s dr. Heidrichem.

Koncem července se Manfred Gros opět objeví a sdělí, e pan doktor

Heidrich, ovem jen ze známosti, udělá cenu: Za těch dvacet tisíc vezme na druhou stranu i paní Schiemannovou.

Manfred Gros přejde k věcným informacím:



Teď dobře poslouchejte! Brzo vás v bytě navtíví asi pětadvacetiletý

mu a bude vás instruovat v záleitosti útěku. Poznáte ho podle toho, e se prokáe půlkou téhle účtenky,  roztrhne ji Manfred na dvě části a jednu podá Siegrid. Pak je přiloíte k sobě a musí tvořit perfektní celek. A kdyby snad ne, tak s tím člověkem mluvte třeba o počasí. Jinak vám pan Heidrich vzkazuje, abyste se ničeho neobávaly, e útěk nebude ádné riziko.

Za necelý týden je opravdu v bytě navtívili dva mui a prokázali se

odpovídající částí účtenky. Jeden z nich, představil se jako Reiner, jim vyloil dalí část plánu. Dozvěděly se, e 13 srpna musí jako turisté odjet do Československa, odkud se uskuteční útěk.

94

Na otázku, jakým způsobem k útěku dojde, naznačili, e se bude jednat o pouití vrtulníku. Ne za sebou zavřeli dveře, dali k dobru jetě několik nezbytností: Vyměníte si marky za československé peníze, a hlavně si

opatříte pestře červené oblečení, aby vás pilot mohl co nejdříve poznat.

Celkem budete čtyři, pojedou s vámi jetě dva dalí lidé  Kuno Schilling a Lisselotte Bertramová. Tady máte jízdenky do Prahy a třináctého srpna ve třiadvacet nula nula budete u květinového stánku v hale nádraí Ostbahnhof v Berlíně.

***

Světle katanové vlasy a v nich pěinka na levé straně. Stejně moderní

zástřih knírů pod nosem jako jeho americký přítel. Střední tíhlá postava, dvacet sedm let.Teddy, jak Meeker říkal technickému zřízenci fyzikálního institutu marburské univerzity, Tadeuszi Kobrzynskému, se v pilotovi zhlédl od okamiku, kdy se s ním před půl druhým rokem seznámil. Amerického

pilota prvně viděl díky Jürgenovi Haubensackovi, studentu práv, s ním

Kobrzynského spojovaly večery strávené na diskotékách. Jürgen tam taky

jednou přivedl své sestry Leane a Puttí Putti tenkrát byla několik let vdaná za zubního lékaře Pfanenstiela a v Marburgu si ila docela dobře. Pak se brzy rozvedla a nala si nový byt v Ungerově ulici v Mnichově. A právě tam se k ní na sklonku třiasedmdesátého roku pilot Barry Meeker nastěhoval

To vak bylo pro Kobrzynského úplně vedlejí, hlavně e se s Meekerem

poznal. Nejvíce se mu na něm líbilo, e z ničeho nedělal vědu a na co sáhl, to mu celkem úspěně lo. Ten člověk snad neměl ádné starosti a problémy. Vyprávěl o vietnamské válce, jako by líčil ragbyový zápas a

záchranné akce v Alpách popisoval jen tak mimochodem, mezi hlty piva.

Kobrzynskému slíbil. e ho někdy vezme s sebou do mainy.

Po čase se s ním konečně zase setkal a v létě 1975 při taneční zábavě na plovoucím voru. Hrála kapela, popíjelo se a Barry měl kolem sebe plno

posluchačů. Kobrzynski zaslechl, e Barry má letět do Československa.

95

Zeptal se ho:  Co myslí, Barry nepůjde při tom

o

krk? Co tě vede, Teddy,  brnkl mu Meeker ukazovákem o nos, 

vůbec ne!



Tak mě vezmi s sebou.



Proč ne.



Tady ti píu číslo ke mně do práce, a a to bude, tak zavolej, 

připomněl Kobrzynski a napsal telefon: 284116.

V úterý 12. srpna 1975 Meeker volal a řekl:  Teddy, do Československa se letí v patek a v neděli. Zítra večer buď u mne!



Budu, Barryl  odpověděl nadeně Kobrzynski.

Ve středu 13. srpna 1975 odpoledne nechal matce doma lístek tohoto znění:

 Mami, poletím vrtulníkem, vrátím se nejspí v pondělí!

Pak usedl do svého BMW 2002 státní poznávací značky MR  C] 836 a v

půl deváté večer byl u Meekera v Mnichově.



Buď zdráv, Teddy,  kývl na něho pilot,  půjdeme na kutě. Brzo ráno

musíme vlakem do BadenBadenu pro vrtulník.



Proč vlakem, kdy tu jsem vozem?



Tak mi to fáro půjčí a můe tu zatím zůstat



Proč Barry? Já se na letitě rád podívám a pak jetě radi poletím s

tebou do Mnichova.



Dobrá, tak ráno v osm.

Na letiti Dos v BadenBadenu zastavili ve čtvrtek kolem poledne. Civilní letitě, ale stojí tam i kasárna, pochodují francouztí vojáci, startují a přistávají francouzské vojenské vrtulníky.



Tak, a půjdu si převzít tu bednu,  řekl Meeker.



Nejdříve musíte mluvit s éfpilotem,  oznámila mu sekretářka, ale ten

je ve vzduchu.



Počkám v restauraci. Pojď, Teddy, dáme si něco k jídlu.

Najedli se a odeli do hangáru plného vrtulníků stejného typu. Za chvíli přiel éf pilot, který se zeptal Meekera:  Kam letí, Barry?



Ale mám tu rodinu, tak jim trochu ukáu hory. Mainu si nechám do

pondělka a pak se vyrovnáme. Smlouvu má v sekretariátu.

Kobrzynski nechal svůj vůz před letitěm, v pondělí

96

s ním přece pojedou domů, natankovali a asi za hodinu popoledni odletěli do Mnichova. Napravo v kabině seděl Meeker a po jeho levé ruce Kobrzynsky.

Vzadu byla tři volná místa a po kadé straně dvoje dveře s okénkem. Bílý vrtulník s červeným pruhem měl uprostřed imatrikulační značku D HAST

a na zádi se vyjímal symbol Spolkové republiky Německa.

Po patnácté hodině dosedli na plochu mnichovského letitě a taxíkem odjeli do Meekerova bytu.



Co bude dělat, Teddy?



Mám tu kamarády a někam si s nima sednu. Vyspím se u Klause

Feirabenda.



Zítra po obědě zavolej, to u budu mít zprávu od Heidrichal. Jinak se

bav dobře, a hlavně ne moc dlouho.

***

Tři eny a jeden mu  dosud stále bění turisté, mají za sebou společnou

cestu rychlíkem BerlínPraha a v čase, kdy se Meeker s Kobrzynskim v

mnichovském bytě loučí, ujídějí k Českému Krumlovu, aby si tam zajistili hotel.

V

pátek se nasnídají, sednou na autobus směr Lipenská přehrada,

vystoupí v Černé v Poumaví a po břehu jezera se nevinně loudají do

prostoru Dolní Vltavice, jen Kuno Schilling z téhle čtveřic ví od kurýra, e několik kilometrů vzdunou čarou odtud bude u za chvíli vystupovat na vě zvanou Moldaubiick Heinz Heidrich, aby včas mohl být u toho.

V

té době u má doktor po telefonickém rozhovoru s Meekerem, kterému

oznámil:  Ve O.K., Barry, můe se letět!

Pilot u tuto klíčovou informaci také sdělil Kobrzynskému a teď je oba Putti Pfanenstlelová odváí na mnichovské letitě.



Přijed sem, drahouku, v sedm večer, jsme tady jako na koni,  řekne

jí jetě Meeker, a dalí auto je odveze k vrtulníku. Kobrzynski pomůe

uvolnit rotorové listy, otevře přední dveře a usadí se vedle Meekera. Ten nahodí motor a naváe spojení s věí. Pak se helikoptéra zvedne a pilot s mapou na kolenou vezme kurs na Míildorf.

97

Nejraději by sice směřoval po určené trase, musí vak znovu přistát, aby udělal malou, ale nezbytnou operací. Jde jen o to, najít tam někde dole vhodnou lesní mýtinku. Hlavně dál od lidí a pokud mono krytou ze vech stran. Samozřejmě, e jetě na území NSR. A zase ne příli blízko u hranic.

Jednak je tam rovina a jednak na sáhodlouhé vybavování s nějakými orgány o zákonech, předpisech a mezinárodních i jiných nařízeních není Meeker v této chvíli zvědav.

A Meeker, jako ostatně kadý pilot, ty předpisy zná. Je si příli dobře vědom postihů a sankcí, kterých by se mohl dočkat, kdyby byl přistien při

svérázném maskování letounu, k němu se s Kobrzynskim chystá. Ale

čeká ho deset tisíc západoněmeckých marek. Proto je rád, kdy konečně

objeví, co hledá:



Tohle místečko je pro nás přímo stvořeno. Zpomalí helikoptéru, a v

minutě její skluznice spočinou v kypré lesní trávě.

A teď pohyb, Teddy, jdeme na to!

Vezmou bílou a červenou lepicí pásku z umělé hmoty a spěně zakryjí

imatrikulační znaky letounu.



To bychom měli,  podívá se Meeker z odstupu na výsledek

bleskového make upu  a můeme pokračovat.

 Ta klikatina pod námi je řeka Inn,  řekne po chvíli Meeker,  ta nás zavede do Rakouska!



A proč tak rychle stoupá, Barry,  zeptá se Kobrzynski.



Nad Rakouskem chci letět pěkně vysoko, Teddy, nemusí nás kadý

vidět.



To by, myslím, mohlo stačit, u teď sotva rozeznám lidi.



Vidí, Inn se tady kroutí a hop. U jsme v Rakousku! Kobrzynski se na

Meekera obdivně podívá a nasadí

si sluchátka. Protoe vak neslyí nic ne praskot a umění, hned je zase odloí.



Najdeme si eleznici,  prohodí Meeker,  pěkně ji tady přetneme a

za chvíli se podívá na Dunaj.



Hele, Teddy, koleje, jsme skoro doma. Chvíli po nich pojedeme a pak

to začne. Ale u abych rychle klesal, tamhle je Bohmerwald …



Já ti rozumím, Barry, ale jestli u nás třeba ti z druhé strany neviděli.

98



Nesmím se dát zachytit lokátorem. Proto se tak plouím při zemi,

abych se dostal do stínu jejich přístrojů.



Ted po těch stromech v lese lezeme jak veverky, málem bych ti mohl

utrhnout iku.



Jo. Ale ted u mlč, vezmu to těsně nad jezerem.



U mlčím, Barry.

Velmi nízkým letem rozčeří hladinu, brázděnou lodkami a plachetnicemi, v několika vteřinách přeletí mírně stoupající stráň a asi v desetimetrové výce se vyhoupnou nad ovesné pole.



Tady jsou!  kývne hlavou Meeker směrem ke skupince lidí v

červených svetrech. Přistane přímo u nich. Je to několik set metrů od místa, kam přiletěl před rokem. Kobrzynski vyskočí, otevře levé zadní dveře a

vichni čtyři se velmi rychle namačkají na tři zadní sedačky Za necelé dvě minuty naskočí pomocný pilot do nízko nad zemí zavěené helikoptéry a

Meeker na plný plyn strmě stoupavým letem zamíří do Rakouska.

Hotovost čs. vojenských letounů okamitě odstartovala, piloti mají pirátský vrtulník nad Lipenským jezerem ve středu svých zaměřovačů, ale mnoství rekreantů na březích i ve vodě, blízkost rakouských hranic a ve, co s tím souvisí, jim zatím zabraňuje pouít zbraně.

Něco po čtvrt na sedm večer dosedne vrtulník na letiti v Mnichově  Riem.

Vechny převezme zaměstnanec letitě, mikrobusem volkswagen je zaveze

k hlavní budově a Meeker s Kobrzynskim je bez jakékoli kontroly převedou letitní halou do restaurace. Tam je očekává Kay Mierendorf, člen jeho

organizace. Heinz Karl Sander a samozřejmě financiér převozu Manfred

Gros. Pak se utečenci posadí ke stolu a poslechnou si instrukci Kaye

Mierendorfa: po dvou dnech volna budou převezeni do sběrného tábora v

Giessenu, kde si s nimi jetě někteří páni prý trochu pohovoří. Meeker s Kobrzynskim u vedlejího stolu něco pojedí, něco popijí, pak přijede Putti Pfanenstielová a odveze je do svého bytu.

***

Pak doktor Heidrich uhání svým vozem z Moldaublicku do Mnichova, aby

u byl u telefonu a měl Meekera na drátě.

99



Udělal jsi mi radost, Barry, bravo!  řekne mu, sotva dorazí do svého

bytu.



Well, to rád slyím, ale teď jsem v posteli, doktore, a mám trochu jiné starosti.,.



V pořádku, Barry. Přichystej se vak na pozítří, dalí várka je na cestě.

To ví, e peníze taky. U zítra jedu k jezeru. V neděli po obědě buď doma a čekej, a ti dám zelenou!

Ne mu tuhle zelenou mohl dát, muselo se stát mnoho věcí, při jejich realizaci byl Heidrich nucen soustředit vekerou rutinu. Stál toti od začátku července před problémem, jak to udělat, aby gratis převezl rodinu své někdejí milenky  ostatně to tak Frihlichové slíbil  aby přitom mohl

vyplatit Meekera a jetě si něco ulil do vlastní kapsy.

Právě za tím účelem hledal movitého a zároveň vestranně spolehlivého

klienta, ale a se ve své kartotéce přehraboval jak chtěl, stále více přicházel na to, e takoví nerostou jako hruky na stromě. Pak si vak vzpomněl na dopis jistého mladíka, který na jaře Heidricha přímo úpěnlivě ádal o vyvezení do NSR. Právník tehdy dokument zaloil s poznámkou: Zatím není nutné, otázka financi nejasná!  a dál se o něj valně nestaral.

Jednalo se o studenta Thomase Breyvogela, který byl během března v

Berlíně Kopenicku odsouzen k podmíněnému trestu patnácti měsíců za

koupi velkého mnoství ilegálně dovezeného zboí a jetě se cítil dotčen, e z toho důvodu nemůe studovat obor filmové reie.



To přece není patný typ?  zamyslel se Heidrich, a hned sedl, aby

napsal Breyvogelovi odpověď, v ní mu, jestli má ovem jetě zájem,

oznamoval, e cena je 20 000 DM. Kdy měl za týden od něho na stole

kladnou odpověď, mohl dát věc Gunthera, Helgy a Birgity

Neukirchnerových do běhu.

Neprodleně informovaní Neukirchnerovi ovem také zrovna nestáli. S

překvapující rychlostí rozprodali vekeré zařízení svého bytu a v tichosti očekávali, a u jejich dveří zazvoní pán, který jim konečně poví kdy a jak.

Dočkají se v úterý, 12. srpna 1975. Mierendorfův kurýr sice nezazvoní u dveří, ale pan Dieter Kunstle ze Západního Berlína, jak se jim představí, je telefonicky vyzve, aby se okamitě dostavili do Berlína Adlershofu pro

instrukce…

100

Čtrnáctiletou Birgit tedy nechají v prázdném bytě a spěchají na schůzku.

Přijdou domů a několikrát probírají, co se dověděli. Útěk bude proveden vrtulníkem, který přiletí k Lipen skému jezeru  je to někde v Čechách u rakouských hranic. Kdy ale k tomu místu budou přicházet, je potřeba, aby dali na silnici před vesničkou Dolní Vltavice pozor na nějakou kapličku mezi dvěma nápadně koatými stromy, patrně duby. Pak musí odbočit do

blízkého ovesného pole a v neděli v pět hodin odpoledne tam čekat v

červeném oblečení.

Kunstle jim toho řekl jetě mnohem více, předal jim



podrobný plánek a údaje o spojení. Zítra se má Neukirchner setkat s

velmi důleitým mladíkem. Jedná se o zbývajícího člena uprchlické skupiny Thomase Breyvogela. Tento hubený student malé postavy bude stát v

deset dopoledne na Alexanderplatzu u světových hodin, a z levé kapsy

kalhot mu budou koukat noviny. Neukirchner se ho zeptá smluveným

heslem:  Nevíte, kde je Treptowský památník? Kdy mu Breyvogel odpoví:

 Pojďte kousek se mnou, ukáí vám cestu  předá mu instrukce k útěku.

***

A tak zatímco Barry Meeker s Putti Pfanenstielovou spláchli sodou poslední hlt whisky, rychlík s rodinou Neukirchnerových i Breyvogelem ujel z

berlínského Východního nádraí první metry ku Praze. Ve stověaté

metropoli na Vltavě se pasaéři ani nestačili porozhlédnout a hned

pokračovali trasou jejich nedávných předchůdců  autobusem do Českých

Budějovic a do Českého Krumlova.

Probudili se do slunného rána. Neděle, sedmnáctého srpna 1975. Zatím jim do řeči příli není. Z autobusu, který je veze do Černé v Poumaví, se

kradmo dívají na neznámou krajinu.

Vystoupili a vedoucí jejich turistické skupiny devětapadesátiletý řidič Neukirchner se jal organizovat. Jako někdejí padákový myslivec

wehrmachtu měl k tomu kvalifikaci. Vyňal z kapsy mapu, přiloil k ní nákres, který dostal od kurýra, a zorientoval skupinu v terénu. Pak vydal první rozkaz:  Přesuneme se na určené místo raději hned.

101

Půjdeme asi pět kilometrů a pohodlí si uděláme a u jezera. Kdy někoho potkáme, chováme se přirozeně. Nemusíme-li, ádné řeči s lidmi nevedeme.

Debaty si schováme a na večer, a bude po vem!

Cesta proběhla bez zvlátních příhod. I kapličku mezi koatými stromy

poznali na první pohled. Neukirchner se zastavil jen jednou. Bylo to v tom okamiku, kdy poblí trasy postupu spatřil domek s otevřeným vikýřem a

před ním automobil, který podle jeho názoru vypadal jako vojenský. Protoe vak nezjistil nic podezřelého, dal pokyn k dalí chůzi. Před nimi se

rozkládalo ovesné pole. Znovu se podíval na domek a udělil druhý rozkaz:



Vyuijeme budovy jako clony a v sehnutém postoji se polem

dostaneme a k jezeru. Já půjdu první a vy v proudu za mnou!

Na břehu se svlékli do plavek a paní Neukirchnerová naservírovala na desce obloené chlebíčky. Kdy piknik skončil, nestor hodovníků se podíval na hodinky. Byla skoro jedna. Času dost, jdeme se vykoupat!  určil opět

Neukirchner chod přítího děje, a ukázněná skupinka se hned ponořila do vod Lipna …

V

tu chvíli doktor Heidrich čekal na Moldaublickské” pozorovatelně a naplňovalo ho klidem, e na úseku jím sledovaného terénu nezjitil ádné pohyby, které by mu dělaly starosti. Asi před čtvrthodinou dal Meekerovi slí-

benou zelenou a Kobrzynski, jen z bytu Klause Feirabenda právě volal Barrymu, měl také o program nedělního odpoledne postaráno.



Buď u mne ve třičtvrti na tři, pak se doví dalí,  řekne mu Meeker.

Kobrzynski přijde jetě o půl hodiny dřív:  Tak co, Barry, u volal doktor?



Jo, nic se tam nezměnilo. Máme zvedat kotvy a jít na to jako v pátek.

***

Putti tedy zase usedne za volant, odbavení na letiti opět proběhne stejným způsobem a dráha letu se také od té páteční nelií. Trochu jiná je jen

konverzace po startu. Kdy se Meeker ohlásí kontrolnímu bodu Spei—

chelsee, odpovědí mu okey, ale pak se ho zeptají, kam letí.

102



Kam bych letěl, do hor!  řekne pilot, a slubu na

věi, která mu svým okey dá najevo souhlas, nenapadne, e Meeker má

na mysli horský masív Buhmerwaldu.

Let vak přinese jednu novinku, stojící za zaznamenání. Někde nad

Dunajem se Meeker pojednou zeptá svého komplice:



Jestlipak ví, Teddy, kde je teď doktor?

 Kde by byl? Přece v Mnichově.



Kdepak. Na věi u hranic a kouká se z ní na Lipno a čeká na nás.

***

Protoe je deset minut před pátou odpoledne, Neukirchnerův manaft,

oehnutý sluncem a převléknutý do červených koil a svetříků, se aktivizuje.

Neukirchner se opět ujímá slova a nařizuje:  Plíením k ovesnému poli! 

Pak jdou v hluboce sehnutém postoji obilím a vedoucí skupiny s postřehem padákového myslivce si vimne kruhovité, celkem rovné ploinky, na ní

jsou ovesná stébla poněkud polehlá. Jako by tady nedávno přistávala

helikoptéra a chodilo tu více nohou, bleskne mu hlavou. Má pravdu, je to ono místo, kam Meeker před dvěma dny dosedl, ale svůj správný úsudek

Neukirchner zamítne. Drí se ortodoxně nákresu a netroufá si připustit, e by autorovi skici o něco ujela ruka. Ovem to něco dělá asi dvě stovky metrů, a vichni se tam chtě nechtě přesunují. I kdy je to poněkud svaité místo, rozkaz je rozkaz.

U za několik minut uslyí ve směru od jezera hluk helikoptéry.



Teď jsme tak metr nad vodou!  křičí Meeker, a směřuje k protějímu

molu přívozu.

Helikoptéra rychle kopíruje svah a kdy se před soustředěnou dvojicí otevře pohled na mírně odvrácenou náhorní rovinu, Kobrzynski se na pilota

udiveně podívá:  Uprchlíci nejsou na smluveném místě!

Meeker vytočí ve vzduchu malý oblouk a očí obou té měř polekaně

poskakují po zeleni.  Támhle je vidím!  vykřikne Meeker a ukazuje rukou na utečence, kteří jako rozseti ve vysoké trávě dřepí o dobrých dvě stě metrů dále, ne měli. V téhle vteřině je nejblíe k vrtulníku Neukirchnerová s dcerou.

103

Naletí těsně k čekajícím, Kobrzynski otevře dveře a rukou se snaí dát

pokyn, e přistanou o kus dál… Ale i tam má terén nejméně třicetistupňový sklon. Jen s bídou lze na něj dosednout jednou sanicí. Nejblíe na palubu má teď Breyvogel s Neukirchnerem. Také toho vyuívají a sotva popadajíce dech, skáčí zadními levými dveřmi do vrtulníku. Kobrzynski opoutí své

místo. Utíká k čtrnáctileté Birgit a pomáhá jí na palubu. Pak se vrací pro klopýtající Neukirchnerovou. V tom se ozve od vrtulníku střelba. Splývá natolik s rykem motoru, e oba uprchlíci nejsou schopni určit o kolik ran a jaký druh zbraně se jedná. A pak  mají také jiné starosti. Pud sebezáchovy je okamitě přitiskne do ovsa a zbude jim jen marný pohled za vzdalujícím se vrtulníkem. Za několik vteřin čs. orgány zadrí sedmadvacetiletého mue a čtyřiapadesátiletou enu, kteří si něco říkají sotva srozumitelnou

němčinou. U eny je nalezena částka 13 200 marek NDR.

***

Meeker, který zaplatil částečnou daň svému pirátskému počínání zraněním

levého lokte ruky a beder, zachraňuje kůi únikem a za pětačtyřicet minut přistává u traunsteinské nemocnice. Tento ústav dobře zná. Jetě z doby, kdy sem transportoval raněné. Teprve odtud se Heidrich dovídá, co se stalo.

S Barry Meekerem, jen je zatím přepraven k dalímu oetření na pokoj čís.

505, je hned druhý den uspořádána tisková konference. Pilotovy výroky,

které uveřejnily západoněmecké sdělovací prostředky, dostatečně

charakterizují mylenkový svět tohoto amerického bandity:



Můj příkazce: advokát plný tajemství, kterého jsem za celý svůj ivot

viděl třikrát.Moje mzda: deset tisíc marek za let.



O penězích si můete myslet co chcete. Můete také říci, e to je spíe ebrácká sumička, kdy se pomyslí na to, co vechno zde bylo ve hře.



Můete to vechno pokládat za levnou frází a smát se tomu, ale pro

mne opravdu existují dvě místa na světě, kde se cítím skutečně výborně: u nějaké eny a v pilotní kabině.

104



Mám tak trochu zvrácenou zábavu z toho, plnit poslání, která vlastně

není mono splnit. Také o tom si můete myslet co chcete. Ale snad bude moje potěení z toho, co jiní lidé nazývají nebezpečím, vypadat trochu

rozumněji, kdy o mně budete vědět trochu více: Létal jsem v bojových

akcích ve Vietnamu. Tam jsem si musel po dobrém nebo po zlém zvyknout;

ráno nastoupit do pěkného nového vrtulníku a večer tu bednu proděravělou jako síto dostat zpět. Tak okolo 200 a 300 průstřelů, to opravdu nebylo nic neobvyklého. Neptejte se mne, kolik kamarádů bylo tenkrát před mýma

očima zraněno nebo vzalo za své. Ji to nevím, snad jsem to ji v sobě

potlačil. Dnes se jen jetě divím, e jsem tenkrát z toho vyel jen s několika krábanci.



Vím, e od mého posledního příkazu se o mně hod ně mluví. Jednou je

řeč o ílené smělosti, ale také o chladném obchodu s lidmi, jednou zase o idealismu, a pak opět o podlých obchodech. Zaměstnání jako je moje

člověka osamocuje. Povídání o mně mne nechává chladným.



Můete mi věřit, e běh vedního dne také dobře znám. Nebyl jsem

vdycky jen pilotem. Pracoval jsem také v New Yorku. A poctivě řečeno, nic mne v mém ivotě tak nerozčilovalo, jako právě tento běh vedního

pracovního dne. Jednoho dne jsem se rozhodl, stát se konečně tím, co snad jiní lidé nazývají  dobrodruh.

***

Dva dny po pirátském činu vydává v 17.21 hodin ČTK zprávu, kterou

seznamuje mezinárodní veřejnost s československým stanoviskem. Píe se

v ní mj.:

Dne 15. a 17. srpna 1975 okolo 17. hodiny dolo v okresu Český Krumlov v prostoru rekreační oblasti Lipenské přehrady k hrubému naruení čs.

státních hraníc vrtulníky bez poznávacích značek, které pronikly na čs.

výsostné území do hloubky několika kilometrů. Dne 17. srpna opětovně na stejném místě dolo k pokusu převzít na palubu vrtulníku dalí čtyři osoby.

Při této pirátské akci byli bandité vyrueni čs. orgány.

Čs. bezpečnostní orgány provádějí urychlené vyetřování celého případu. Z

předběných informací je potvrzeno, e vrtulníky startovaly z území

Německé spol-

105

kové republiky. Uvedené skutečnosti ukazuji, e k hrubému poruení

výsostného území ČSSR dolo na základě předem plánovaných a

připravených akcí a e osnovatelé této banditské akce byli připraveni dosáhnout svých cílů i za cenu ohroení lidských ivotů. Zvlátě odsouzeníhodná je i skutečnost, e pachatelé uskutečnili tyto akce v prostoru rekreační oblasti.



období, kdy celá světová veřejnost s uspokojením přijala výsledky

konference o evropské bezpečnosti a spolupráci v Helsinkách, lze vyslovit jen hluboké rozhořčení a znepokojení nad takovýmito akcemi mezinárodního banditismu. S tím nesporně souvisí i skutečnost, e světová veřejnost musí ádat odpověď na otázku, kdo i v současné době trpí a podporuje akce

naruující mírové souití mezi státy.



této souvislosti se nelze uspokojit tvrzením některých západních

tiskových agentur, e lo o akci čistě soukromou, o které neměli a nemají informace ádná úřední místa v Německé spolkové republice, a e nejsou k dispozici ádné prostředky, jak takovýmto akcím zabránit. Přísluné čs.

orgány podnikají nevyhnutelná opatření, aby se podobné zločinné akce

nemohly opakovat.

První ze světových agentur komentuje zprávu CTK britská agentura Reuter.

Dne 19. srpna u v 18.37 hod. oznamuje, e Československo protestuje

proti naruení státních hranic, zdůrazňuje, e akce byla provedena v oblasti Lipenského jezera a cituje pasá ze zprávy ČTK, kde se píe o znepokojení nad mezinárodním banditismem a o pochybnostech, e by o akci nevěděla přísluná západoněmecká místa.

Jen o něco později, ale v poněkud větím rozsahu referují o zprávě ČTK

americké agentury AP, UPI a francouzská AFP. Téměř plný text zveřejňuje rakouská agentura APA.

Západoněmecká agentura DPA oznamuje, e chargé daffaires

velvyslanectví NSR v Praze přijal na ministerstvu zahraničních věcí ústní prohláení, o jeho obsahu nic nesdělil. Zprávu o verbální nótě

západoněmeckému zástupci tlumočí také Reuter a zároveň informuje z

Bonnu, e mluvčí spolkové vlády potvrdil pozvání zástupce NSR u MZV v

Praze, ale protoe nezná obsah sdělení, nemůe říci, zda obsahuje protest.

Americká agentura AP přináí tý den pozdě večer mj. toto zpravodajství: 106

Mluvčí bavorské pohraniční po licie dnes oznámil, e na pilota vrtulníku, který ilegálně převezl tři občany NDR z Československa do západního

Německa, bude v kadém případě podáno trestní oznámení. Je prokázáno,

e bez povolení přeletěl hranice a tím se dopustil přestupku proti pasovému zákonu, protoe se při letu z Mnichova do Rakouska nehlásil německé

pasové kontrole. Kromě toho se Barry Meeker bude muset zodpovídat z

neoprávněného proniknutí do cizího vzduného prostoru, nebo předem

neohlásil, e poletí do Rakouska. Meeker na letiti v Mnichově řekl, e jde o lokální let.

Meekerův právní zástupce dnes odmítl tvrzení, e jeho klient je členem

profesionální skupiny paeráků lidí.



rozhovoru s dopisovatelem agentury advokát Klaus Goebel řekl, e lo

pouze o humanitní akci a e Meeker jednal z idealismu.

Místní prokurátor zkonfiskoval z letitě společnosti pro pronájem letadel Motorflug GMBH v BadenBadenu prostřílený vrtulník, natřený křiklavě

rudou barvou.

Zatím co dalí den 20. srpna čs. sdělovací prostředky přináejí zprávu ČTK, prezentuje mnichovský Süddeutsche Zeitung pod titulkem Údajný okruní

let se smrtelným rizikem článek, v něm se praví:

Traunsteinská prokuratura zahájila proti americkému pilotovi vrtulníku Barry Meekerovi vyhledávací řízení. Mluvčí úřadu řekl, e se bude proetřovat, zda Meeker poruil zákony o cizincích nebo zákon civilní letecké dopravy.

Mluvčí vak dal najevo, e se bezpochyby nejednalo o závané provinění, nýbr toliko o přestupky proti pořádku… Meeker najal vrtulník v BadenBadenu na příkaz jedné firmy, sídlící v Baden-Württenbergu Mluvčí tohoto podniku k tomu v úterý řekl: ťOvěřili jsme si při tom jen, zda pilot předloil řádné povolení a osvědčení k letu. Protoe tomu tak bylo, je tím věc pro nás vyřízena. Samotné uvedení vrtulníku do původního stavu, které leí na

Meekerovi, si vyádá obnos okolo 15 000 DM. Za těchto okolností proto

soukromý pacient s povděkem zaregistroval, e primář chirurgického oddělení traunsteinské nemocnice Franz Huber prohlásil, e je ochoten

nevystavit Američanovi, patřícímu kdysi k nemocničnímu personálu, ádný účet. Meeker byl toti jeden a půl roku zaměstnán jako pilot záchranného vrtulníku v Traunsteinu.

107

Za převedení uprchlíků NDR jsem mnoho nedostal, ujiuje pilot a

pokračuje: Jedinou monost, jak přijít k potřebným penězům, spatřuji nyní v prodeji exluzívního práva na svoji ivotní historku z minulé neděle, při které jsem nemohl nechat nastoupit přítele a tu enu. Nyní je práce pro pilota vzácná, snad se teď oddám spisovatelství.

***

Za čtyřiadvacet hodin od chvíle, kdy vyla zpráva četky v naich novinách, projídím hustými lesy Poumaví a mám doslova zelenou ulici. Kropí ji

slunce a rozloité stromy nehybně dýchají. Voní tu pryskyřice letitých smrků a borovic a kolem je klid. Takové ticho, kdy slyí ptačí orchestr a bzukot včel. Prvně tady nejsem jako turista. Po levé straně je rakouská hranice, po pravé břeh Lipenského jezera.

Tak tady se to před několika dny stalo. Meeker se objevil těsně nad lesem, chvíli plail rotorem svého pirátského vrtulníku veverky v korunách stromů a pak nízko, velmi nízko nad hladinou jezera spěchal na nedaleké místo svého zlotřilého randes-vous. Počínal si tak v pátek i o dva dny později. Vedoucí přívozu Dolní Vltavice Oto Soka a jeho ena Věra měli na svých očích

banditu jako na dlani.

Chtěl bych s nimi mluvit, kývnu na stráného a ukái na protějí stranu přehradní nádre. Voják dá signál mohutným zvoncem a za chvíli se u mých nohou spoutí můstek. Udělám pár kroků na motorizovaný prám, přibereme

jetě trambus s vlekem napěchovaný kládami a můeme jet.

estačtyřicetiletý Oto oka v kapitánské čepici a s virinkem si mne změří, zapne motor, a kdy mu řeknu, co mě sem přivádí, povídá:



Převáím tady patnáct let, viděl jsem leccos, ale něco takového, co tu

ztropil ten Američan v pátek a v neděli, to jsem jetě nezail. No řekni, Věrko…



Já jsem zrovna v pátek po páté hodině převáela nějaké vojáky a

najednou ke mně přiběhne ná čtyřletý Milo: Hele, mami, éro, letí k nám éro!

Ten vrtulník vypadal jako pěkná barevná hračka, byl pár metrů nad námi, ale to jsem jetě nevěděla, co je to zač. Kdy pak letěl v neděli, tak jsme hned poznali, e je to zase on. Kdepak hračka, veliká lumpárna to je.

108



My tu slouíme od půl estý skoro do půlnoci, práce je tu často nad

hlavu, a pak nás jetě provokuje tenhle dobrodruh. Zrovna jsem si tu neděli dával fiata do garáe, mám ji kousek od břehu, a v tom vidím nad vodou

stejnou mainu jako v pátek. A po stejný trase, čili zase si to mířil přes ná barák. To u jsem na nic nečekal. Popad jsem foák, nastartoval vůz a hurá nahoru k polí. Jestlipak poletí na stejný místo jako v pátek? Ne tak docela, proti pátku to vzal trochu doprava. Ale o moc ne. Koukám, jak tam tancuje nad obilím, tak jsem ho exponoval. Co kdyby to bylo potřeba? Rozumím, vy byste tu fotku chtěl, ale u ji nemám. Je v dobrých rukou.

Ozve se jemné uchnutí a prám dorazí ke břehu před převozníkův dům. Oto oka mi ukáe cestu k ovesnému poli: Stoupám do avnatě zelené stráně

nad přívozem. Za zády nechám blytivou hladinu jezera a směřuji k náhorní planince mírně se svaujícího ovesného pole. Táhne mne to tam nahoru.

Chci spatřit místo, kam za souhlasu a podpory svých chlebodárců vedl a

přivedl svou zákeřnou váku made in USA nedávný americký zabiják z

vietnamského nebe Barry Meeker.

Ano, třetí sloup elektrického vedení a dvacet metrů vlevo. Stojím na

nepokoseném poli. Právě tady nechala cynická, s chladnou odborností

vycvičená Meekerova ruka viset vrtulník půl metru nad zemí. Právě tady se nedávno zauzlily vteřiny plné bezpříkladné drzosti nejen vzduného

paeráka lidí, ale i těch na zemi, kteří stojí za ním. Cítím odpor a opovrení k celé smečce parazitů, kteří strkají své pinavé nohy na ná prostřený stůl.

Odvrátím oči k pohraničním horám a mé vědomí pojednou zaplní touha

mluvit i na této straně jezera s některým z očitých svědků

Několik desítek metrů odtud je černohnědá chata. Má číslo tři. Skřípnou elezná vrátka plotu, představím se a poloím otázku.



Ano, viděla jsem to s maminkou,  řekne Marie-Luisa Váchová,

sólistka Hudebního divadla v Karlině a Nuslích. Myslím na to kudy chodím, jetě teď mi mrazí v zádech. Právě tu neděli jsme sem přijely. Jetě jsme se ani nestačily převléknout do plavek, kdy vidíme asi dvacet metrů nad námi docela krásnou helikoptéru; předek modrý, pak iroký červený pruh a jinak samé stříbro.

109

A představte si  ve dne a vechna světla blikala. Stály jsme na těchhle schůdkách a matka chtěla zrovna zavolat své vnuky od jezera, aby se

honem přili podívat. Vzápětí se vak před námi začal odvíjet děj jako na nějaké divoké televizní obrazovce bez rámečku. Helikoptéra zrovna

přistávala. V tom jsme uviděly nae vojáky. Přehnali se kolem nás. Začaly jsme chápat, e jde vlastně do tuhého.

Pak se ozvala střelba z vrtulníku, vojáci okamitě zalehli a střelbu opětovali.

Vrtulník byl v tu chvíli kousek nad zemí a kus dál byli skrčeni nějací lidé. To je zaručeně cizí vrtulník, napadlo nás. Asi dvě stě metrů odtud jsou chaty a před nimi byli dospělí a děti. Pocítily jsme strach o jejich ivoty. Ale i o nae.

Trvalo to vechno minutu nebo pět? Nevím. Helikoptéra se vznesla,

neznámí lidé v tom obilí zůstali a nai vojáci se k ním rychle blíili. Jednali směle a neohroeně. Opravdu ti chlapci v zeleném zaslouí uznání.

Vrtulník začal stoupat, ale za moment se zase vrátil, jako by pilot něco zapomněl. Dnes u víme, e ne něco, ale někoho. Po chvíli nabral stroj

výku a směřoval k jezeru. Prosím vás, řekněte mi, jak je tohle vechno moné? A u za sprostotou těch drzých individuí stojí v NSR či v USA

kdokoli, přece i zástupci těchto zemí byli v Helsinkách a podepsali.

Podepsali a vidíte. Je to výsměch a dokonce uráka svrchovanosti naeho socialistického státu.

***

Kdy jsem druhý den ráno odjíděl do Prahy, koupil jsem si noviny, v nich mne okamitě upoutal titul: Nóta vládě NSR. V textu dokumentu, jej 21. 8.

1975 náměstek ministra zahraničních věcí předal charge ďaffaires NSR v

ČSSR Hansu Werneru hraběti Finck von Finckensteinovi v návaznosti na

ústní protest federálního ministra zahraničních věcí z 19. 8. 1975 se mj.

praví:  … Z předběných výsledků etření československých orgánů

vyplývá, e vrtulník v obou případech startoval z letitě u Mnichova, tedy z území Spolkové republiky Německa: ačkoli neměl ádné označení ani

imatrikulační znaky vyadované mezinárodními předpisy, nebylo mu orgány Spolkové republiky Německa zabráněno oputění vzduného prostoru

Spolkové republiky Německa,

110

odkud letem přes Rakouskou republiku naruil výsostné území

Československé socialistické republiky. Dosavadní vyetřování potvrdilo, e lo o akce předem připravené a organizované. Ve vyetřování těchto

gangsterských akcí se pokračuje… Pouitím zbraně v přelidněné rekreační oblasti jezera Lipna z paluby vrtulníku dolo k obecnému ohroení, které směřovalo proti ivotům přítomných osob.

Federální ministerstvo zahraničních věcí Československé socialistické

republiky vyslovuje důrazný protest proti těmto akcím, které jsou hrubým poruením mezinárodního práva a za které vláda Spolkové republiky

Německa nese odpovědnost. Očekává, e vláda Spolkové republiky

Německa podnikne kroky k potrestání viníků a učiní přísluná opatření k zabránění podobným nezákonným akcím. Vyhrazuje si také právo uplatnit

nároky na náhradu kody.

Federální ministerstvo zahraničních věcí Československé socialistické

republiky současně povauje za nutné zdůraznit, e tyto nezákonné akce

uskutečněné z území Spolkové republiky Německa naruují rozvoj dobrých

sousedských vztahů a jsou v rozporu s duchem smlouvy o vzájemných

vztazích mezi Československou socialistickou republikou a Spolkovou

republikou Německa z 11. prosince 1973, jako i se závěrečným aktem,

slavnostně podepsaným před krátkou dobou hlavami států a vlád na

konferenci o evropské bezpečnosti a spolupráci v Hel sinkách, jeho

signatářem je i Spolková republika Německa.

Vzpomeňme si na tu dobu:

Světová pokroková veřejnost přijala s plným uspokojením výsledky

helsinského jednání a lidé v socialis tických zemích dostali bohaté monosti seznámit se s plným textem závěrečného aktu. Situace v mnoha zá padních zemích byla vak poněkud jiná. Buroazní tisk uveřejňoval jen některé

výňatky podepsaného doku mentu. Vedle pozitivních ohlasů na tuto

významnou udá lost jsme mohli číst i názory novinářů, kteří její nesmír ný perspektivní dosah zkreslovali, zatemňovali a zpo chybňovali.

Část západoněmeckého a amerického tisku začala dokonce zcela otevřeně

útočit na samotnou podstatu pro cesu uvolňování mezinárodního napětí.

111

Neváhala označit politiku mírového souití za dočasnou taktiku Sovětského svazu, která slouí jen k přípravě nové ofenzívy vývozu revoluce. Ve svých úvahách líčili uvolňování napětí jako krásnou, ale jen propagandistickou

chiméru.



době, kdy tato reakční a protimírová kampaň začala pomalu, ale jistě

zkomírat na nedostatek nových, neotřelých ,faktů a argumentů, v druhé

polovině srpna v ní nastalo v důsledku Meekerova gangsterského kousku

jisté oivení.

A tak jsme se necelé tři týdny po podpisu závěrečného aktu stalí svědky události, která nemá obdoby. Nejene ostře kontrastuje s řadou principů obsaených v tomto dokumentu, současně vak vyvolává oprávněné otázky,

jak si skutečně někteří signatáři představují praktické uplatnění zásad, pod které se podepsali. Vdy poruení hranic a suverenity sousední země není a nikdy nemůe být soukromou záleitostí. Jedná se o váný mezinárodní incident, který je nezbytné nejen důkladně vyetřit, ale vyvodit z něj i vechny důsledky. Mohutný proud hlubokého rozhořčení naí veřejnosti nad pirátskými akcemi vrtulníků v oblasti Lipenského jezera byl proto jen zcela logický a zákonitý.

Mezitím se přísluní pracovníci federálního ministerstva vnitra s příkladným úsilím věnovali vyetřování sloitého případu. Krok za krokem se trpělivě prodírali záplavou výpovědí, s krajní zodpovědností váili a ověřovali fakta, dávali je do souvislostí a pečlivě sestavovali mozaiku příčin i průběhu hanebných činů. Ve dnech vyetřování (18 srpna a 3. září 1975), se k

pirátství Meekera a spol. vyslovily desítky očitých svědků. Za jejich

přítomnosti i účasti řady odborných expertů se té uskutečnil vyetřovací pokus s vrtulníkem, majícím téměř shodné technické parametry Jako Bell 206 A Jet Ranger, s ním B. Meeker provedl svůj banditismus.

Vyetřování plně prokázalo, e Meeker převezl na palubě vrtulníku během svých tří letů  17. srpna 1974, 15. a 17. srpna 1975  celkem jedenáct osob a e vechny tyto akce vykonával v úzké součinnosti se západoněmeckou organizací Kaye Mierendorfa. Vyly najevo mnohé okolnosti,

které vrhají na případ dalí světlo. Zvlátě pokud se týká úlohy advokáta H.

Heidricha.

112

Orgánům Bezpečnosti vak nelo jen o zevrubnost poznání, při čem byly

pochopitelně přísně dodreny čs. zákony, včetně poskytnutí právní pomoci zadreným osobám, ale i o účinné řeení celé nejednoduché záleitosti.

***



Českých Budějovicích byl 15. října 1975 zahájen proces proti

naruitelům naí svrchovanosti. Před trestním senátem Okresního soudu z Českého Krumlova, kterému předsedal dr. F. Linhart, stanuli dva z obalovaných: 27 letý Tadeusz Stanislaw Kobrzynski, technický zřízenec bez státní příslunosti a 54 letá občanka Helga Neukirchnerová. Třetí, 33 letý pilot vrtulníku Barry Meeker, americký občan a bývalý přísluník speciálních jednotek armády USA, byl souzen v nepřítomnosti.

Obaloba, kterou zastupoval krajský prokurátor dr, M. Krímmel, vinila

Meekera z trestního činu poruování předpisů o mezinárodních letech a

trestního činu oputění republiky. Spáchal je tím, e 17. srpna 1974 a 15. a 17. srpna 1975 poruil svrchovanost naeho vzduného prostoru a v rozporu s úmluvou o mezinárodním civilním letectvu a čs. Ieteckými předpisy pronikl s vrtulníkem bez poznávacích značek z Rakouska na nae území. Jako

placený spolupracovník organizace zabývající se paováním státních

přísluníků NDR do NSR přistál na předem určeném místě poblí Lipenské

přehrady a odvezl odtud ilegálně skupinu občanů NDR.

T.S. Kobrzynski byl obalován z trestných činů vniknutí na území republiky a oputění republiky, kterých se dopustil, kdy při obou loňských akcích

pomáhal pilotovi vrtulníku B. Meekerovi.

H. Neukirchnerová se spolu s dalími osobami pokusila 17. srpna 1975

ilegálně opustit nae území, při nastupování do vrtulníku se vak opozdila a byla zadrena, je obalována z pokusu o trestaý čin oputění republiky

Obalovaná H. Neukirchnerová, stejně jako její man el u v NDR dvakrát trestaná, vylíčila podrobně společné rozhodnutí ilegálně odejít do NSR.

Navrhla to jejich dcera Christa, která utekla do NSR se svým milencem,

advokátem H. Heidríchem, u v roce 1973.

Obalovaný T. Kobrzynski pak vypovídal o tom, jak se seznámil s B.

Meekerem a také o své účasti na obou loňských pirátských letech.

113

Třebae ve výpovědích obou obalovaných byly částečně rozpory,

usvědčovali se vzájemně ze alované trestné činnosti.



úvodu druhého dne přelíčení oznámil krajský prokurátor, e byla

zjitěna jména osob, které 15. srpna

V

opustily na palubě vrtulníku nae území. Jedna z nich, 44 letá E.

Schiemannová, která prostřednictvím převaděčské skupiny ilegálně opustila NDR a 10. října se do své vlasti opět vrátila, byla přítomna procesu a trestní senát Okresního soudu z Českého Krumlova si tedy nyní mohl poslechnout

její výpověď.

E. Schiemannová zevrubně objasnila mechanismus zákulisí ilegálních

přechodů, odkryla metody nekalé činnosti převaděčské organizace Kaye

Mierendorfa a zvlá pletichaření JUDr. H. Heidricha. Uvedla, e se o dalí akci, provedené Meekerem a spol. 17. srpna 1975 dočetla v době svého

pobytu ve sběrném táboře v Giessenu, kde s nevední horlivostí působí

mnoho pracovníků různých pionáních organizací a zpravodajských slueb.

Kdy se dostal na světlo poslední lipenský neúspěch, volal její dceři Siegrid do tohoto svérázného zařízení Manfred Gros, a z pověření Heidricha jí vyřizoval naléhavý vzkaz, e mají v zájmu jejich vlastního bezpečí zamlčet vechny údaje o způsobu, jakým byly převezeny na Západ. Jednalo se vak o bezpečnost samotného Heidricha, protoe mu v té době západoněmecké

úřady pohrozily, e proti němu zahájí trestní řízení.

Kdy vcelku brzy po této hrozbě Heidrich o vlásek unikl, otřepal se z úleku a matce s dcerou doporučil, aby ve svém zájmu pracovníkům tajných slueb

ve vytěovací úřadovně vechno řekly. A nejen o útěku, upozorňoval je, kdyby snad nastaly nějaké komplikace, stačí se prý jen odvolat na jeho

jméno a on, vzhledem ke svým vlivným kontaktům v této úřadovně, vechno zařídí.

Kdy pak dolo k výslechům, ádali na nich rutinovaní úředníci odpovědi na spoustu otázek a u se týkaly průmyslu, zahájené i dokončené výstavby

závodů, nebo politických nálad či postřehů z různých oblastí ivota NDR.

Zvlátě se vyptávali na ve, co se týkalo utajovaných skutečností

hospodářského a vojenského charakteru.

114

Protoe E. Schiemannová pracovala jako vrátná u dráhy, chtěli od ní vědět počty vlaků, projídějících úsekem, který střeí, podíl nákladních vlaků, jejich toná, co a kam vozí, jaký je stav eleznic a podobně. Jak jí později sdělili Kuno Schilling a Lieselotte Bertramová, kteří s ní z NDR utekli, byli v mnichovské úřadovně podobným stylem vyslýcháni i oni.

Bertramová jí při jednom setkání řekla, e ji Heidrich ádal, aby mu uvedla osoby, které hodlají opustit NDR a e on sám operativně zařídí jejich útěk vrtulníkem s vyuitím území Československa, protoe je to tak i pro

budoucnost plánováno. Při návtěvách v bytě u Heidrichů se od nich

Schiemannová dověděla, e útěky vrtulníkem jsou velmi riskantní podniky.

Posléze se jí toti paní Heidrichová dotázala, zda se při jejím útěku střílelo.

Z toho E. Schiemannová usoudila, e není vyloučeno, e osádka vrtulníku je ozbrojena.Při četbě západoněmeckého tisku jsem se přesvědčila, e

zvlátě poslední vrtulníkové převaděčské akce bylo v NSR vyuito jako provokace proti NDR a jiným socialistickým státům, v tomto případě proti ČSSR  řekla E. Schiemannová a pokračovala. Toto pirátství toti tamějí pisálkové veřejnosti prezentovali jako patný krimiromán se vskutku

originální zápletkou. Jak lidé ivořící za eleznou oponou, nali v NSR

velkou svobodu a těstí.Já jsem se vak o pravém stavu sama brzy přesvěd-

čila. Myslela jsem, e mi JUDr. Heidrich pomůe, jak mi to sliboval, ale nikdy jsem se toho od něho ani od přísluných míst NSR nedočkala. Za osm týdnů svého pobytu v NSR jsem dostala sociální podporu ve výí 193 DM a byl mi nabídnut byt o jedné místnosti, který jsem nepřijala. U z ulice jsem toti viděla, v jak alost ném stavu je celý dům. Místo záclon visely v oknech potrhané deky a bydlely tam mnohačlenné rodiny gast arbeiterů. U Manfreda Groe jsem také nemohla ít, protoe ten měl sám co dělat, aby mohl

splácet Heidrichovi peníze za ná útěk, kdy u mu předtím musel sloit zálohu 10 000 DM. Tak jsme si počátkem října s Bertramovou v Mnichově

Palkestrasse 3 pronajaly sotva obyvatelný byt, za který jsme společně

zaplatily 143 DM měsíčního nájmu.

Kdy jsem dr. Heidrichovi řekla, e se vrátím do NDR, varoval mne,

115

e tam budu odsouzena na pět let vězení. Mně se vak v NDR ilo dobře,

Jen jsem nechtěla svoji dceru nechat odejít samotnou. A pak  v NDR mám provdanou druhou dceru, a tak mě také mrzelo, e jsem ji opustila. Vrátila jsem se tedy a u zase bydlím ve svém bytě.

Výpovědi dalích svědků se týkaly předevím střelby z paluby vrtulníku. Jak vojáci, kteří proti naruiteli naí svrchovanosti zasahovali, tak i rekreanti se shodovali v tom, e z vrtulníku někdo střílel. Vojáci ohroeni střelbou, museli dokonce ve vzdálenosti asi dvou set metrů od vrtulníku zalehnout. Svědkové viděli také záblesky při jednotlivých výstřelech. Obalovaný Kobrzynski se k jejich svědectví nijak nevyjádřil. Z výpovědi vak vyplynulo, e se z vrtulníku proti naim vojákům zaútočilo, ti museli zaujmout obranné postavení a díky tomu se B. Meekerovi podařilo odletět zpět.

Po čtení dalích svědeckých výpovědí, znaleckých posudků a odborných

expertiz přednesl prokurátor závěrečnou řeč. Zabýval se v ní činností

převaděčských organizací z NSR, vylíčil charakter rodiny Neukirchnerových i Barryho Meekera a zmínil se i o mui v pozadí JUDr. Heidrichovi, který se stal jedním z bezprostředních organizátorů pirátských akcí. Potom zrekapituloval vechny tři lety, podtrhl jejich celospolečenskou

nebezpečnost a zdůraznil, e tyto pirátské akce jednoznačně poruily

principy závěrečného aktu, podepsaného na konferenci o evropské

bezpečnosti a spolupráci v Helsinkách. Kdy navrhl obalovaným tresty a obhájci obalovaných pronesli své závěrečné řeči, bylo uděleno poslední slovo.



Lituji, e jsem se zúčastnil těchto akcí,  řekl T. Kobrzynski. 

Připisuji to svému přání létat a B. Meekerovi, který při naich rozhovorech dokázal z akcí udělat naprosto nevinnou věc.

Také H. Neukirchnerová litovala svého činu a prohlásila:  Neměla jsem

skutečně důvod opoutět NDR. ilo se nám tam dobře.

Schiemannová jetě dodala:  Mnohem lépe ne v NSR.

A stojí za hanebným řemeslem převaděčských organizací a jejich

verbířskou iniciativou kdokoli, je průkazné, e se zde pod záminkou

humánní pomoci ze svedených lidí s profesionální chladnokrevností

vytlouká kapitál.

116

Na lavici obalovaných by tedy měli sedět i Kay Mierendorf, JUDr. Heinz Heidrich, kurýr Heinz Karl Sander a dalí pílmachři téhle smutné hry.

***

Třetí, závěrečný den procesu, 17. října 1975 senát českokrumlovského

okresního soudu zhodnotil vechny okolnosti trestních činů obalovaných a uznal je vinnými v plném znění obaloby.

Nepřítomného Barryho Meekera odsoudil k nepodmíněnému trestu odnětí

svobody v trvání deseti let ve třetí nápravně výchovné skupině, Stanislawa Tadeusze Kobr zynského k nepodmíněnému trestu odnětí svobody na est

let ve druhé nápravně výchovné skupině a Helgu Neukirchnerovou ke třem

letům nepodmíněného trestu odnětí svobody v první nápravně výchovné

skupině. Po odpykání trestu budou odsouzeni vyhotěni z ČSSR.

Dnem 3. prosince 1975 bylo před senátem Krajského soudu v Českých

Budějovicích projednáno odvolání vech tří obalovaných proti rozsudku

Okresního soudu v Českém Krumlově. Senát za předsednictví dr. J.

Melichara vyslechl zástupce obhajoby, krajské prokurátory i obalované a potvrdil původní rozsudek soudu I. stupně Rozsudek tak nabyl právní moci a stal se vykonatelným.

***

Ač v této publikací příli zjevně nevystupují pracovníci federálního

ministerstva vnitra ČSSR a ministerstva pro státní bezpečnost NDR, byla to právě jejich houevnatá, kvalifikovaná druná součinnost, je se stala

předpokladem úspěchů v boji proti trestuhodnému keftaření s lidmi, které je jako Kainovo znamení vepsáno do akcí převaděčských organizací a skupin, působících zejména v německy mluvící části kapitalistické Evropy.

Konec