     Černý notes - Rudolf Schuster

 Byl sychravý sobotní večer. Inenýr Michal Červeňák slavil s manelkou Ankou své    dvaačtyřicáté narozeniny. Na slavnostně prostřeném stole v obývacím pokoji nechyběla    kytice čerstvých červených růí, velký dort, láhev ampaňského a dalí pochoutky. Za    stolem seděli sami. Intimní osvětlení dodávaly tři svíčky z trojramenného stříbrného    svícnu. S večeří čekali na předem ohláeného gratulanta JUDr. Jana Komoru.

 Honza u zřejmě nepřijde, navečeříme se sami, - navrhl Michal a zadíval se na velké     digitální hodiny, poloené na poličce nad knihovničkou. Ukazovaly sedm hodin a dvacet   minut.

 Počkejme jetě chvilku, určitě přijde, kdy to slíbil, - odpověděla Anka a rozhlédla se po      místnosti. Ano, vechno bylo na svém místě tam, kde si to přála mít, kdykoliv očekávala     vzácnou návtěvu. Manel ji sledoval, zaklebil se a trhl ramenem:      Jak myslí, ale nabídni mi alespoň pivo, a tu nesedím na sucho. - Anka vyla beze slova    do kuchyně, vzala z ledničky pivo, otevřela láhev a přinesla ji i s pohárkem do obýváku.

 Poloila pití na stůl a padla do křesla. Michal naplnil pohárek, upil a zapálil si cigaretu.

 Anka se zahleděla na plyový koberec a vimla si na jedné straně rozhozených střapců.

 Vstala a la je urovnat. Michal ji mlčky pozoroval a kroutil hlavou:    Vidím, e tě Honza pořád jetě vyvádí z rovnováhy. Jako za starých časů. - Po této      poznámce upil znovu z pohárku a sáhl po cigaretě.

 Jeho ena se nechtěně začervenala: - Přece bys neárlil na svého bratrance?

 Bratranec - nebratranec, jaképak je to příbuzenství? Tady jde o tvého bývalého frajera.

 Michale, znovu začíná? Myslela jsem, e tě to dávno přelo.

 Nedá si se mnou pohárek piva? - zamlouval mu drobný incident a dolil si prázdnou      sklenici.

 Proč mi nabízí, kdy ví, e mám řídit auto?

 Pohárek piva se ti v krvi neobjeví, nato v kontrolní trubičce, kdyby něco...

 Stejně si nedám. Ví, e pivo nepiji.

 Trhla sebou. Zvonek u dveří ostře zazvonil.

 Tak vidí, u je tady! - řekla se zábleskem triumfu v modrých očích a běela otevřít dveře.

 Ahoj, Anko, omlouvám se za zpodění, ale ta doprava, - hala se naplnila sytým   bezstarostným hlasem přitalivého mue s obrovskou kyticí rudých karafiátů v ruce.

 Vítám té, Honzo, u jsme mysleli, e nepřijde, - zdrenlivě reagovala Anka a zastavila se      očima na jeho husté, postříbřené ktici.

 Nevěř jí, Honzo, já jsme si myslel, e u nepřijde, ale Anka mě přesvědčovala o opaku a    měla pravdu, - ozval se Michal ve dveřích obývacího pokoje.

 eny mají jakýsi skrytý smysl, o který jsme my přili. Moná i jejich zásluhou, - prohlásil     host a s rozesmátými hostiteli veel do místnosti. Postavil se do pózy gratulanta a s   mírným patosem v hlase spustil:

 Váený oslavence, dovol, abych ti k tvým chlapáckým nezaokrouhleným narozeninám     popřál pevné zdraví, úspěchy v práci a lásku a porozumění v manelském ivotě.

5

 - Podal Michalovi kytici, láhev gruzínského koňaku a bratrsky ho objal.

 - Děkuji ti, Honzo, - trochu rozpačitě se usmál Michal a rychle se zeptal:      - Dá si koňak nebo vodku?

 - Jestli si mohu vybrat, tak raději koňak.

 Pojď, Honzo, posaď se, prosím, ke stolu, hned ti ho přinesu, - usazovala ho Anka a vyla    do kuchyně. Michal s Honzou se posadili k prostřenému stolu.

 Tabule jako na svatbě, - s uznáním řekl Honza.

 To Anka... věděla, e přijde, chtěla tě uctít jako starého přítele,    poznamenal trochu utěpačně Michal. Honza se na něho pozorně zadíval, potom na      Anku, která právě vcházela s lahví koňaku. Při Michalově naráce svratila obočí.

 Ná oslavenec nemá dobrou náladu, ale dnes mu vechno odpustíme,    snaila se zachránit situaci. Nalila koňak do dvou brouených pohárků.

 Ty si s námi nedá? - zeptal se jí Honza.

 Jsem řidička, nemůu.

 Vy se dnes jetě někam chystáte? - překvapeně se zeptal Honza.

 Ano. Dohodli jsme se s Ankou, e zajedeme po delím čase do naeho okresního    městečka, do baru a oslavíme mé narozeniny tam, - vysvětloval Michal.

 Promiňte, v tom případě vás nebudu dlouho zdrovat a půjdu, - zvedl se Honza ze idle.

 Jaké zdrování, hezky se s námi nejdřív navečeří, - poloila mu Anka ruku na rameno a      zpytavě pohlédla na svého mue.

 A potom půjde s námi do baru, - skočil jí do řeči Michal.

 To opravdu ne . .. nebudu vás u potom ruit. A vůbec, vdy já na to nejsem oblečený,      vymlouval se Honza.

 Kravatu a oblek má a jestli potřebuje bílou koili, rád ti ji půjčím. Co kdy tam dnes na     tebe čeká tvé ivotní těstí? - popíchl ho Michal.

 Tam určitě ne, - s lehkým povzdechem reagoval Honza.

 To nemůe vědět. Moná právě tam najde enu, která tě učiní astným na celý ivot...

 ale vidí, jedno pivo a u mně to mluví. Na zdraví, Honzo! - zvolal Michal a vzal do ruky   pohár s koňakem. Přiukli si a oba do sebe obsah skleniček obrátili. Anka poté mlčky    podávala připravenou večeři, ale cosi nevysloveného jí kazilo náladu.

 Obracela se k nim se svou příslovečnou srdečností, naloila jednomu i druhému na talíř      se zlatým okrajem vrchovatě bramborového salátu, protoe věděla, e ho mají rádi a sami     by si vzali jen malou porci. Bohatě ho obloila křehkými řízky z krůtích prsíček a k Honzovi    přisunula chutné závitky z vepřového masa, při nich jednou prohlásil, e se neoení,   dokud si nenajde enu, která je bude umět upravit tak chutně jako Anka.

 Najednou si uvědomila, e ty závitky připravila vlastně kvůli němu. V podvědomí znovu   pocítila kousavou vinu, e mu ublíila, e se neení kvůli ní. Toto poznání jí lahodilo, ale    zároveň jí způsobovalo starosti.

 Poslouchá mě vůbec? - obrátil se k ní hřmotně manel, ermuje jí před očima kouskem    řízku napíchnutým na vidličce.

 Ten vtip jsi jetě neslyela . . .

6

 Tvářila se, e poslouchá, ale vnímala ho jen jako zvukovou kulisu. Poté, co se její oči na      chvíli setkaly s Honzovým pozorným pohledem, byla jen ve vleku svých mylenek. Omílala      v ústech sousto, jakoby bylo bez chuti a poddávala se necitlivým drápkům vzpomínek,     trhajících na kousky její dávné dívčí představy o společném ivoté s Honzou. Milovali se    vánivě, bylo to nejkrásnějí období jejího rozbíhajícího se ivota, kdy se oněmělá silou      toho vztahu připravovala na jejich svatbu. Proč jenom tenkrát uvěřila těm pomluvám, e on   a jeho kolegyně . . . proč si je neprověřila. Mít dnení rozum, jednala by jinak.

 Hluboko zraněná vyváděla tehdy jako nepříčetná a nebýt Michala, kterého jí předtím      Honza představil jako budoucího svědka na jejich svatbě, byla by snad přila o rozum. To    on ji vyvedl z nejhorího, měl pro její zklamání pochopení a s psí oddaností ji podporoval      ve snaze zapomenout na Honzu, poté co z něho před tváří příbuzenstva udělali pravého    enicha. Dlouho se nedovedla vzpamatovat z bláznivého víru, do něho se dostala a   dlouho nemohla překonat svůj vztah k Honzovi. Číhala na kadou zprávu o jeho ivotě, se     smutnou rezignací čekala, kdy se oení. A kdy se po čase setkali na nějakém    příbuzenském posezení, zaútočila na něho ve vhodné chvíli s palčivou výčitkou.

 Překvapeně se na ni podíval a hluboce váně jí odpověděl: Myslel jsem si, e jsi astná.

 Tehdy jsem vzal jenom na vědomí, e se tvé city vůči mně změnily, kdy jsem ti představil   Michala. Nemohl jsem nic jiného, ne respektovat tvou volbu.

 Poslouchá mě vůbec? - houkl na ni uraený Michal a blýskl po ní zlostným pohledem.

 Ale ano, - odvětila mu nervózně.

 Přiukl si s Honzou, hodil do sebe kalíek lihoviny. Za chvíli se rozparádil, sypal ze sebe     vtipy jako z rukávu, obývací pokoj se naplnil jeho smíchem. Smál se i Honza. Anka se na     něho zkoumavě zadívala. Ten jeho smích byl neupřímnýl Kdo ví, kam se zatoulaly také     jeho mylenky? S potlačovanou árlivostí si uvědomovala, e je svobodný, stále svobodný,    jeho úvahy se mohly volně rozletět po světě, kde je spousta děvčat a en, které by ho   uměly obastnit a přetvořit jeho prázdný ivot na ráj.. . Copak k ní občas neproniknou     hlasy, e je obléhaný mladými enami, které by se se zavřenýma očima a střemhlav vrhly      do manelství s takovým charakterním, solidním a přitalivým muem v dobrém postavení..

 Děkuji pěkně za večeři, byla skutečně perfektní, - probral ji z mylenek tak prudce, e se jí   zachvěla ruka.

 Večeře jetě neskončila, ampaňské se jetě na nás usmívá, - vila se do role hostitelky.

 Michal otevřel láhev umivého vína a nalil do dvou připravených pohárů.

 Anko. aspoň symbolicky si s námi připij, - vyzýval ji Honza. Anka si nalila do pohárku asi      půl deci ampaňského a s oběma si přiukla. Honza s Michalem poté vypili láhev do dna   při vzruující debatě o hospodářském deliktu jejich společného známého.

 Velmi pěkně děkuji za večeři a pohotění, u půjdu, - vstal najednou Honza od stolu.

 Pojď s námi, co bude v sobotu večer dělat doma sám, - navrhoval mu Michal, ale vzápětí     by se nejraději kousl do jazyka.

7

 Bude nám veseleji, - přidala se Anka a povzbudivě se na Honzu usmála.

 Michalovi to neuniklo.

 Nenech se tolik přesvědčovat jako mladá panna, nebo nám chce pokazit večer? Anka se    na tebe celý den těila a ty chce teď odejít?! - řekl vyčítavě Michal. Honza se na něho    zkoumavě podíval, potom na Anku a rázem se rozhodl:     No dobře, kdy si to tolik přejete, půjdu. Ale s jednou podmínkou, - Anka s Michalem se     na něho překvapeně zadívali.

 Jakou? - zeptal se Michal.

 e budete dnes večer mými hosty, - prohlásil tónem, který nesnesl odpor.

 Jestlie se cítí tolik při penězích, budi, - zasmál se Michal. Zmocňovala se ho zlost, e     nedokázal Honzu odradit od společné návtěvy baru. Cítil, jak s ním lomcuje árlivost.

 Zatímco se Anka těila, e v Honzově společnosti stráví pěkný večer, Michal se přestával    ovládat, mračil se, začal být mrzutý. Okřikl ji, kdy se vyzývavě otáčela před zrcadlem.

 Honza brzy vycítil, e je bratrancovo pozvání jen formální, ale nechtěl u měnit své    rozhodnutí. Také on se těil, e bude mít po delím čase příleitost být ve společnosti     Anky, ale nechtěl, aby se Michal s Ankou kvůli němu pohádali. Raději dával Michalovi ve     vem za pravdu a nesnail se mu v ničem odporovat.

 Bylo u tři čtvrtě na devět, kdy odela Anka do garáe pro auto. Nad sídlitěm letěly      mraky prosvěcované měsícem, títy hor se stříbřitě leskly.

 Pojď, jdeme dolů před věák, Honzo, gará nemáme daleko. Anka přijede hned. - Honza     s Michalem čekali před domem,-kam také dorazila Anka s novou kodovkou, na ní bylo     najeto sotva tři tisíce kilometrů.

 Promiň, Michale, ale při couvání z garáe jsem trochu chytila pravý blatník, - ustraeně se     přiznávala.

 Coe? Ty jsi mi pokodila nové auto?! - podráděně reagoval Michal a hned se rozběhl k      pokozenému místu. Opravdu lo jen o krábnutí nad kolem v délce asi pěti centimetrů.

 Takhle to skončí, kdy dá enám do ruky, co jim nepatří, - rozčiloval se Michal.

 Nevím, jak se to mohlo stát, - ospravedlňovala se Anka.

 Ale vdy je to jenom malý krábanec, já ti to zítra opravím, - zachraňoval Honza situaci.

 Děkuji. Dám to do servisu. A ty mi dej klíče! - Přísně se obrátil k eně. Anka se podívala      na Honzu smutnýma očima, v nich se objevily slzy, a podala klíče od auta Michalovi.

 Bylo jí líto, e ji právě před Honzou takhle poníil.

 Doufám e nechce, potom, co jsme společně vypili, řídit vozidlo? - ozval se překvapeně     Honza.

 Co to bylo, nějaké tamprle a dvě deci ampaňského . ..

 Taky pivo jsi měl, - dodala Anka.

 A co to je? Copak si myslí, e jsem opilý?

 To ne, ale raději u nikam nejeďme, - snaila se ho odvrátit od nebezpečného úmyslu.

 Zbytečně mě budete přesvědčovat. Nasedněte a jedem, - vyzval je rezolutně.

8

 Opravdu bys neměl dnes řídit. Jestli nechce, aby řídila Anka, raději toho nechrne,     domlouval mu i Honza.

 Čeho se bojíte? Je sobota, esenbáci byli venku včera ...

 Jak se bojím . .. raději nejeďme, - povzdechla Anka.

 Můeme jet i autobusem anebo taxíkem, - navrhoval Honza.

 Nemudrujte tolik a pojďte. Cestou nazpět bude řídit Anka.

 Honza se na ni podíval. Trhla rameny, jako by mu chtěla naznačit, e i kdy se jí   nechce, musí, protoe nemá chu se s Michalem donekonečna vybavovat; nikam by to    stejně nevedlo. Honza si sedl na zadní sedadlo a Anka dopředu vedle Michala.

 Nastartoval a vozidlo sebou prudce trhlo vpřed. Kuele světla proaly tmu, studený      vzduch vtrhl dovnitř kvírou vychýleného okénka a lehl Ančinu pravou tvář. Zatáhla     okénko a s obavou v hlase se ozvala:

 Prosím tě, Michale, jeď radi pomaleji.

 Neboj se, nejsem jako ty. Nabourá i při stání, - procedil posměně a přidal plyn.

 Ve chvíli, kdy ukazoval tachometr stovku, ozval se i Honza:     Opravdu bys neměl zbytečně riskovat, Michale.

 Já e riskuju?! Já mám vozidlo vdycky pevně v ruce, - odpověděl chvástavě a zvýil     rychlost na sto deset.

 Michale, jestli nepřestane, vystoupím z auta, - zvýila Anka hlas.

 Ha, ha, ha. Prosím,vystup si, kdy si troufá ...

 Nevím, proč to dělá, Michale, ale skutečně nemá význam hazardovat, - prosila ho    Anka.

 No dobrá, pojedu podle předpisu. Jsme u v uzavřené osadě, pojedu edesátkou, i     kdy jsme jetě před mostem, - řekl Michal a sníil rychlost.

 Michale, zpomal, před námi svítí nějaké světlo, - upozornila ho Anka.,      Ne jedno, ale dvě světla ... a dokonce jedou proti nám ... - zasmál se Michal.

 Michale, pozor!... tam, na cestě cosi leí, - zakřičela.

 Michal nestačil ani přiloit nohu na brzdový pedál. Pojednou ucítil pod vozidlem tupý   náraz na předmět, který pak vlekli několik metrů s sebou.

 Michal lápl prudce na brzdy a asi po třiceti metrech zastavil.

 Počkejte, jdu se podívat, do čeho jsme narazili, - řekl, vystoupil z auta a vracel se zpět.

 Sotva uel třicet kroků, zpozoroval, e se dva mui s baterkou v ruce naklánějí nad     leícím člověkem.

 Vy jste ho zřídil, - zvolal mladí, zatím co druhý zasvítil přibliujícímu se Michalovi     baterkou do očí. Zaraeně se bránil:

 Já? Já e jsem ho zřídil?

 A kdo? Vdy jste ho vlekl nejmíň dvacet metrů ... ani jste nezpomalil, přestoe jsme   krouili baterkou, - rozčiloval se mladí mu. Druhý cosi dodal řečí, které Michal      nerozuměl. Vtom si uvědomil vánost celé situace:   Nic jsem neviděl a vůbec, vdy já jsem vlastně ani neřídil.

 To je jedno ... ale byl jste v tom vozidle?! - ptal se mladý mu.

 Ano, ale řídila manelka ... zavolejte rychle sanitku ... lékaře!

 Není třeba ... kadou chvilku přijede ... ale u ho asi nebude potřebovat... nedýchá...

 Vtom si Michal viml, e Honza s Ankou rozsvítili baterku, kterou měl v zásuvce,    vystoupili z auta a dívali se, co se stalo. Michal se rozběhl k nim.

9

 - Kam utíkáte? - zeptal se ho mladík.

 -

 Jdu postavit vozidlo na krajnici, aby nenarazil jetě někdo do mě. Toti, řeknu jenom   manelce, aby se' postavila s vozidlem na krajnici. Honzo,      - chytil třesoucíma se rukama Anku a Honzu v podpadí a vedl je zpět k vozidlu.

 - Co se vlastně stalo? - chtěla vědět rozruená Anka.

 -

 Přejeli jsme nějakého člověka, zdá se, e je mrtvý, - procedil mezi zuby Michal a pocítil   třesavku.

 -

 Ne ... ne, Michale, ty jsi zabil člověka .. . boe můj, takové netěstí. Proč jsi mě jenom      neposlechl, - zanaříkala Anka.

 -

 Buď ticho! Teď zachovej klid a rozvahu, jinak vecko zkazíme, - zlostně ji okřikl Michal    a vichni se posadili zpět do vozidla.

 - Jak se mohl ten člověk dostat na cestu? - zauvaoval zaraený Honza.

 -

 Nevím. Ale přejel jsem ho ... to mi jetě chybělo, - lamentoval Michal a zůstal chvíli      nehybně sedět opřený rukama o volant.

 -

 Zavři dveře, a můu přejet k pravé krajnici, aby někdo jetě nenarazil do nás, - přikázal      zlostně Michal Ance, která měla otevřené pravé dveře, aby se mohla nadýchat čerstvého   vzduchu, kterého se jí najednou nedostávalo. Anka dveře přivřela, Michal přejel s vozem     na pravý kraj, vypnul motor a stroze řekl:

 - A od této chvíle bude vystupovat jako řidič jenom ty, Anko. Rozumí?!

 - Anka se nechápavýma a vystraenýma očima podívala na Michala. Také Honza, který   sledoval rozhovor ze zadního sedadla, překvapeně vzhlédl.

 - Coe? Já si mám vzít na svědomí smrt člověka? - protestovala ena, ale Michal     vystoupil z auta a jako by ji neslyel.

 - Rychle si přesedni za volant, - přikázal Ance.

 -

 Ví, e jsem pil, a ví také, co by to znamenalo, kdyby. .. Nebo mě chce obětovat,     protoe jsem něco vypil?! - Anka znervózněla, otočila se a podívala se na Honzu, který,     překvapený Michalovým rozhodnutím, sklonil hlavu. Pomalu se protáhla z pravého      předního sedadla na levé. Chytila se volantu a opřela se o něj čelem.

 Michal stál vedle ní a přes otevřené okno předních levých dveří, které přidroval rukou,    dal Ance dalí pokyny:

 -

 Zapamatuj si, e jsi jela předepsanou rychlostí, edesátkou, ádné znamení jsi      neviděla.

 -

 Ale já jsem nějaké malé světlo v pohybu viděla, - pokusila se vysvětlit Michalovi.

 ,,Nic jsi neviděla, jasný?! Doufám, Honzo, e nám to dosvědčí, - nervózně vyzval Michal    bratrance.

 Honza se zamyslel a smutně mu připomněl:

 -Se mnou je to horí, já jsem toti soudce z lidu . . . jsem pod přísahou . .. navádí mé ke    křivé výpovědi.

 -

 Snad nás nechce zradit? Jsme přece příbuzní, nebo ne? - zeptal se Michal vyčítavě.

 - To ano, ale pochop i mě.

 - Honzo, musí nám teď pomoct, - prosila ho Anka.

 -Jsem v těké situaci, ale uvidíme, co se dá dělat. Vdy jetě ani nevíme, jestli ten člověk   opravdu zemřel? A jak se vůbec dostal na cestu . .. Pojďme se tam jetě jednou podívat,     Michale, - navrhl Honza.

10

 U zraněného stále postávali dva mui. Anka se k nim chtěla rozběhnout, ale Michal ji    okřikl:

 - To není pro eny. Zůstaň tady, dokud nepřijede Bezpečnost. - Anka se zastavila,   chvilku přemýlela a vrátila se k autu. Vtom ji něco napadlo. Otevřela dveře vozidla, vzala     baterku a la se podívat na přední část vozu. Osvětlila ji, ale ádné stopy způsobené   nárazem neviděla. Nárazník ani ádný z blatníků nebyly pokozeny. - Jak je to moné?

 Třeba toho člověka ani nepřejel. Co kdy jde o nějakou past? Ale náraz na předmět jsem      jasně cítila... Musím se podívat pod vozidlo, jestli tam nenajdu nějakou stopu, - řekla si      Anka a klekla na kolena. Baterkou osvětlila spodek vozidla a pozorně ho zkoumala.

 Najednou si vimla, e na levé poloose předního kola je zřejmě olej. Nedalo jí to a i kdy

 na sobě měla večerní aty, poloila baterku na kapotu, dřepla si před vozidlo, levou rukou      se přidrela nárazníku a pravou natáhla k místu, kde předtím zahlédla stopy oleje. Přejela      rukou po poloose, vytáhla ji zpod auta a snaila se mezi prsty rozpoznat, jde-li opravdu o      olej. Ale mastnotu mezi prsty necítila. Rychle vstala, chytla do levé ruky baterku a zasvítila      si na pravou ruku. Zmocnil se jí strach. Byla to krev. Cizí krev. Krev zraněného člověka.

 Rychle otevřela levou rukou dveře auta, vzala si z kabelky bílý kapesník a ruku si utřela.

 Kapesník s pocitem odporu odhodila do příkopu vedle vozidla.

 Honza s Michalem hovořili mezitím s oběma mui, kteří stáli u raněného.

 - Zkus mu jetě jednou nahmatat tep, - poádal Michal bratrance a klekl si k raněnému.

 Přiloil mu ucho k srdci a zaposlouchal se.

 - Vae námaha je zbytečná. Zřídili jste ho pořádně ... vdy má rozbitou celou hlavu, -

 podráděně je upozorňoval mladý mu.

 - U jsem vám říkal, e vůz řídila moje ena, - zlostně reagoval Michal.

 - Podívejte se na cestu, - řekl mladík a posvítil baterkou. - Vdy nikde nejsou stopy po   brzdění

 - Igen ... igen ... bystro ... bystro, - snail se podpořit mladíka starí, asi padesátiletý mu,   který tu byl s ním.

 - Vy nás nevyetřujte! To nechte Veřejné bezpečnosti, - upozornil je Michal.

 - Honzo, ty přece umí maďarsky, zeptej se ho, jak se to stalo, - ádal Michal svého    bratrance.

 - Jeho se nemusíte ptát, on byl a při tom, kdy toho chudáka přejela vae manelka, -

 vysvětloval mladík.

 - A co se tu vlastně stalo? Jak se ten člověk dostal na cestu? - zeptal se Honza.

 - Ani sám nevím, z ničeho nic se mi objevil na okně vozidla, - nechápavě a rozrueně se     přiznával mladík.

 - Take jste ho srazil vy a ne moje ena, - skočil mu do řeči se zjevnou radostí Michal.

 - Počkejte, já vám to musím vysvětlit. Je pravda, e jsem ho nejdřív srazil já, ale ...

 - Slyel jsi, Honzo, ty jsi přece soudce z lidu, e ho předtím srazil a aby zakryl stopu,   nechal ho jetě jednou přejet, - rozhořčeně zvyoval hlas Michal.

11

 -To není pravda. Křivdíte mi! To bych nikdy neudělal. Ten člověk jetě il, kdy ...

 - Takové bajky můete vypravovat někomu jinému a ne mně, - přeruil ho Michal.

 - Zeptejte se toho pána z Maďarska, jestli ten člověk il? - bránil se mladík.

 -

 Proč jste ho neodtáhli z cesty, ha? Protoe jste chtěli, aby ho někdo jetě jednou      přejel, kdy u byl stejně mrtvý, - okřikl mladíka Michal.

 - Počkej, Michale. Vyslechneme ho, - uklidňoval Michala Honza.

 -

 Nebudete mi věřit, ale já jsem ho vůbec neviděl, i kdy mi tachometr ukazoval jenom     čtyřicítku. Zpozoroval jsem ho a kdy jsem do něho narazil, a rozbil mi přední sklo ... -

 vysvětloval vylekaný mladík.

 -

 Chcete říct, e vám skočil pod vozidlo? - zeptal se vyetřovatelským tónem Michal.

 - To netvrdím. Prostě jsem ho neviděl.

 -

 Neviděl, protoe jste jel velkou rychlostí a ne čtyřicítkou, jak se nám snaíte namluvit, -

 dokazoval mu Michal.

 - Čestné slovo. Nejel jsem rychleji ne čtyřicet. . .

 - Počkej, Michale. Co jste udělal potom? - zeptal se Honza.

 -

 Hned jsem zastavil a el se na něho podívat. Leel uprostřed vozovky, podél cesty a     něco mumlal.. .

 - Co říkal? - zeptal se důrazně Michal.

 - To nevím. Nebylo mu rozumět, - odpověděl mladík.

 -

 Nebylo, protoe u neil. Proto jste ho nechali na cestě, abychom ho my jetě jednou    přejeli a vina byla na nás! - vykřikoval na mladíka Michal.

 -

 To tak není. Věřte mi, e říkám pravdu. Tady máte svědka. Zeptejte se toho pána, -

 ohrazoval se mladík.

 Honza se potom zeptal maďarsky cizince, jestli mu, kterého mladík srazil, jetě potom il.

 Maďarský občan mladíkova slova potvrdil. Na to se Michal znovu rozčilil.

 -

 U jste si nael i svědka, ale nějak pochybného. Nic vám to nebude platné. Na nás to    nesvedete. Jestlie jetě il, proč jste ho neodtáhli z cesty? Proč jste ho nechali jetě   jednou přejet?! - opakoval Michal své otázky.

 - Já jsem chtěl, ale ten pán mi to nedovolil, - ohrazoval se mladík.

 -

 ... protoe jste se dohodli. Na nás si nepřijdete, my jsme byli ve vozidle toti tři a vy jste      sám. Vám nemá kdo svědčit.

 V tu chvíli přijíděla k místu sanitka s první pomocí a společně s ní vozidlo Bezpečnosti s     výjezdovou skupinou, kterou vedl pětatřicetiletý poručík Ladislav Kadlec.

 Lékař MUDr. Robert Kukura, který se sanitkou přijel, vyetřil neznámého raněného mue   za poručíkovy přítomnosti.

 - Jak to vypadá? - zeptal se ho Kadlec.

 -

 Smrt nastala okamitě po přejetí. Takový náraz do hlavy by nepřeil nikdo. Podívejte    se, soudruhu poručíku, na tu hlavu, - upozornil ho lékař a ukázal prstem na místo, na   které zdravotník posvítil baterkou.

12

 - Víc ne tři metry dlouhý a deset centimetrů iroký pás krve na cestě svědčí o tom, e     byl vlečen vozidlem, které do něj narazilo, - řekl poručík Kadlec a strámistr Svitek osvítil   stopu krve na cestě.

 - Ano. Ale stejné si myslím, e smrt nastala okamitě po prvním nárazu do hlavy, -

 vysvětloval lékař.

 - Přesto bude nutná soudní pitva, - dodal Kadlec.

 - Rozhodně. My tu nemáme co dělat, soudruhu poručíku, můeme odjet?

 - zeptal se ho doktor. Kadlec se s ním rozloučil.

 -

 Zakreslete mi polohu mrtvého a podívejte se, jestli u sebe nemá nějaký průkaz   totonosti, - vydal poručík příkazy svým podřízeným. Zatímco technik kreslil křídou obrysy      leící mrtvoly, strámistr Svitek kontroloval kapsy.

 - Má u sebe občanský průkaz, - zvolal strámistr.

 - No vidíte, byl to pořádný člověk. Tak mně řekněte aspoň základní údaje,   - vyzval poručík strámistra. Svitek otevřel průkaz a posvítil na něj baterkou:     - Jde o Ondřeje Medvěda, narozeného desátého srpna tisíc devět set dvacet tři ve    Vranově, bytem Poprad, Kaletova pět.

 - Děkuji. Teď u ho můete odvézt do márnice. Zítra ho převezeme na soudní lékařství,   - rozhodl poručík Kadlec. Zdravotník s doktorem naloili s pomocí strámistra mrtvolu do    sanitky.

 Poručík vydal dalí pokyny členům výjezdové skupiny, potom si dal zavolat mladého   řidiče.

 - Vy jste ho srazil první, pane ...? - zeptal se poručík.

 - Petr Kramár, - představil se mladík.

 - Zaměstnání a bydlitě?

 - Jsem studentem třetího ročníku strojnické fakulty Vysoké koly technické v Koicích.

 Tady je můj občanský průkaz a řidičák, - řekl a podal oba doklady poručíku Kadlecovi.

 - Popite mi, jak dolo ke smrtelnému zranění toho občana.

 - Jel jsem autem z města do Svitovců a v těchto místech . . .

 - Ve kterých? - skočil mu do řeči poručík.

 -

 Asi padesát metrů odtud se mi z ničeho nic objevil u auta chlap, kterého jsem zahlédl   a ve chvíli, kdy jsem do něho narazil. Rozbil mi přední sklo,      - vysvětloval student.

 - Co jste udělal potom? - pokračoval ve výslechu poručík.

 - Hned jsem zastavil...

 -

 Kde, ve kterých místech jste ho srazil, a kde jste zastavil auto, můete nám to ukázat?

 - zeptal se Kadlec, který si Kramárovu výpověď pečlivě zaznamenával.

 -

 Ano, - odpověděl Petr Kramár a vykročil s poručíkem a strámistrem, který drel v ruce      velkou sluební baterku, k místu, na které mířil rukou.

 - Jakou rychlostí jste jel, kdy jste srazil Ondřeje Medvěda?

 - Nejel jsem víc jak čtyřicet, - odpověděl Kramár.

 - Čtyřicet?! - nedůvěřivě se zeptal poručík Kadlec.

 -

 Ano. Protoe proti mně jelo vozidlo s majáčky, myslel jsem, e něco převáejí.

 - Co to bylo za vozidlo?

 -

 Byla to, jak se ukázalo, maďarská volha, která vzápětí potom, co jsem chodce srazil,    zastavila a řidič se přiel podívat, co se stalo.

13

 - Co jste udělal potom?

 -

 Maďarský řidič měl baterku, posvítil na zraněného a zkusil mu tep, aby zjistil, zda jetě   ije.

 - A co zjistil?

 e jetě ije. Zraněný dokonce jetě mluvil, ale nerozuměl jsem mu.

 - A co jste s ním udělali?

 -Zastavili jsme nejblií vozidlo, které tudy projídělo a poslali jsme řidiče pro sanitku a    Bezpečnost.

 - S Ondřejem Medvědem jste nehýbali?

 -

 Chtěl jsem ho odtáhnout na okraj vozovky, protoe leel uprostřed .. . ale ne úplně ve      středu cesty, aby "ho nepřejelo dalí vozidlo.

 - Odtáhli jste ho?

 -

 Ne, protoe ten řidič z Maďarska mi to nedovolil. Ukazoval mně, e můe mít vnitřní     zranění.

 - Jak jste spolu hovořili? Vy umíte maďarsky?

 - Ne. Jen mi to ukazoval.

 -

 Ukate nám místo, kde zůstal zraněný Ondřej Medvěd leet potom, co jste ho porazil!

 Kramár společně s poručíkem Kadlecem a strámistrem Svitkem se li podívat na místo,    které mladík označil. Poručík dal pokyn technikovi, aby pořídil fotografii.

 - Co se stalo potom? - zeptal se znovu poručík.

 -

 Ani jsme se nenadáli a jelo dalí vozidlo směrem od Svitovců. Jelo značnou rychlostí.

 Maďarský řidič měl v ruce baterku a začal s ní krouit, aby vozidlo zastavil, ale jeho řidič    nereagoval. V okamiku, kdy bylo vozidlo velmi blízko, odskočili jsme, aby nás jetě    nesrazilo. Vozidlo přejelo zraněného mue jetě jednou, přičem ho odtáhlo na místo, kde    jste ho nali.

 - No dobře. Počkejte chvilku u svého vozidla, dokud nevyslechnu ostatní,    - řekl poručík.

 Poručík Kadlec si dal potom přivolat řidičku Annu Červeňákovou. Přesto, e strámistr   Svitek zřetelně pozval k poručíkovi jen řidičku, její manel Michal ji následoval.

 - Vy jste řidičkou kodovky, která přejela zraněného, - zeptal se Kadlec.

 - Ano, - odpověděla roztřesená Anna.

 -

 Děkuji. Prosím o vá občanský průkaz, a vy můete odejít, - řekl poručík Michalovi.

 - Ale já jsem její manel a byl jsem ve vozidle, kdy se to stalo,      - protestoval Michal.

 - Zatím potřebují jenom vai manelku. Na vás přijde řada později,      - vysvětlil klidným hlasem poručík.

 - Tak ji vyslechněte, já budu tie, - stál Michal na svém.

 -

 Prosím vás, odejděte a neztěujte mi práci, - strohým hlasem vyzval Michala poručík.

 Michalovi se nechtělo odejít. Bál se nechat manelku osamocenou, aby něco nepopletla,   přesto, e jí u vysvětlil, co má říkat. Nakonec poslechl. Strámistr Svitek posvítil Ance na   chvíli do tváře. Strachem jí drkotaly zuby a v měsíčním světle byla jetě bledí ne ve     skutečnosti.

14

-

 Pročpak jste tak vystraená, paní Červeňáková? Zatím jenom zaznamenáváme    jednotlivá fakta a výpovědi, aby se nám neztratila stopa, - snail se ji upokojit Kadlec.

 -

 Kdy si pomyslím, co se stalo, nechce se mi ani ít, - vystraeným hlasem přiznávala    Červeňáková.

 -

 Zachovejte klid a soustřeďte se na to, abyste mi co nejpřesněji popsala, jak se to stalo.

 -

 Jeli jsme edesátikilometrovou rychlostí, proti mně jelo vozidlo, proto jsem měla   tlumená světla. Kdy jsem se přiblíila k tomu protijedoucímu vozidlu, zjistila jsem, e to     vozidlo stojí. Vzápětí jsem zahlédla nějaký velký předmět na cestě, ale u jsem nestačila   zabrzdit, jen jsem ubrala plyn.

 - Ve kterých místech to bylo? - zeptal se poručík.

 - To přesně nevím, ale zastavila jsem asi po dvaceti metrech jízdy.

 - Potom jste u s vozidlem nepopojíděla?

 -

 Na upozornění manela jsem zajela s vozidlem k okraji vozovky ... na pravou krajnici,   aby do nás nevrazilo dalí auto.

 - To, e vám někdo dával signál na zastavení, jste neviděla?

 - Ne.

 -

 Neviděla jste krouení rozsvícenou baterkou, ani mue, který stál před zaparkovaným     vozidlem a dával vám znamení?

 -

 Ne. Nic jsem neviděla. Jenom překáku na cestě, ale a kdy jsme byla u ní.

 -

 Dobře. Ukate mi jetě místo, kde jste poprvé zastavila vozidlo poté, co jste Ondřeje   Medvěda přejela, - přikázal jí poručík.

 Červeňáková la ukázat poručíkovi místo, které technik z výjezdové skupiny rovně

 označil.

 Potom vyslechl poručík Kadlec zběně dalí svědky. Ing. Michala Červe- ňáka, JUDr.

 Jana Komoru a maďarského řidiče Jozefa Nagye. Mezi prvními byl vyslechnut Michal    Červeňák, který byl ze vech svědků nejhorlivějí. Tvářil se, jako by měla mít jeho     výpověď při posuzování celé nehody klíčový význam.

 -

 Vy jste seděl vpředu, vedle své manelky? - zeptal se ho poručík Kadlec.

 -

 Ano, sledoval jsem po celou dobu cestu, take* si vechno přesně pamatuji, -

 odpověděl Michal.

 - Tak mi popite, jak se to stalo?

 -

 Manelka jela edesátkou. Proti nám jelo vozidlo s tlumenými světly, proto i manelka   rozsvítila pouze tlumená světla. Kdy jsme se přibliovali k protijedoucímu vozidlu, zjistili   jsme, e stojí.

 -

 Kolik metrů jste asi byli od vozidla, kdy jste si vimli, e stojí? - zeptal se poručík.

 -To přesně nevím, moná dvacet metrů, protoe vzápětí jsem si viml, e je na cestě před    námi nějaká překáka, na kterou jsem u, co to říkám, moje manelka na ni nedokázala    reagovat. Ubrala jen plyn a přejela ho, ale hned potom zabrzdila, - vysvětloval horlivě     Červeňák.

 - Vy jste si viml i toho, e manelka ubrala plyn? - zeptal se Kadlec.

 -

 Neviděl jsem to, ale z pohybu vozidla jsem to vycítil a vzápětí přiel náraz, kdy začala   brzdit. . . přesné tak to bylo, soudruhu poručíku.

15

 - Signál k zastavení dávaný rozsvícenou baterkou jste zahlédl kdy?

 - zeptal se poručík.

 - ádný signál jsme neviděli, - odpověděl Červeňák.

 -

 Nezpozorovali jste ani mue, který stál před rozsvícenými světly stojícího vozidla a    dával vám znamení rukama? - poloil poručík dalí otázku.

 -

 Vdy vám říkám, e jsme neviděli ádný signál, ani baterkou ani rukama, - lehce    zvýil hlas rozruený Michal.

 Poručík potom vyslechl jetě svědka JUDr. Jana Komoru.

 -

 Seděl jsem na zadním sedadle. Neviml jsem si ádného signálu, světelného ani   rukama. Překáku před vozidlem jsem také neviděl. Cítil jsem tupý náraz a potom rychlé      brzdění vozidla, - vypovídal Honza.

 Poručík Kadlec pak vyslechl, s pomocí Jana Komory v roli tlumočníka, svědka Jozefa      Nagye z Maďarské lidové republiky. Po vyhotovení nezbytné dokumentace - délky brzdní    dráhy, ofotografování stop, polohy smrtelně zraněného chodce a přísluných detailů,     ukončil poručík prvotní úkony na místě činu. Dal pokyn k přesunu vozidla Fiat 126 P, které      řídil Petr Kramár a vozidla koda 120 LS, které řídila Anna Červeňáková na okresní      správu Veřejné bezpečnosti, kde měly zůstat do vyetření nejnutnějích okolností, které     bylo nezbytné zjistit pro objasnění celého případu. lo předevím   0 o důkladnou prohlídku obou vozidel příslunými odborníky a soudním znalcem.

 -

 Soudruhu strámistře, odveďte řidiče na krevní zkouku, já na vás zatím počkám na   okresní správě, - vydal příkaz Kadlec.

 -

 Provedu, - řekl strámistr Svitek a odjel s Červeňákovou a Kramárem do nemocnice.

 Krevní zkouky byly v obou případech negativní. Po návratu z nemocnice odvedl Svitek    řidičku a řidiče na okresní správu Veřejné bezpečnosti, kde sepsal poručík Kadlec   protokol o dopravní nehodě. V pozdních nočních hodinách skončil poručík svou práci.

 Unaveni z velkého nervového napětí vyli z budovy okresní správy VB student Petr    Kramár

1

i

 Anna Červeňáková.

 Zatímco Anku čekal její mu i s bratrancem, Kramára nečekal nikdo.

 - Jak jsi dopadla? Zaprotokolovali tvou výpověď, jak jsme se dohodli?

 - ptal se napjatý Michal, jen co se ocitli na ulici sami.

 - Ano, - odpověděla tie. Pojednou se vak vzchopila a ostře ho oslovila:   - Bude lepí, kdy u mi dá pokoj, jsem na konci sil, - a utřela si čelo. Byla noc, kolem      nich klid, jenom slabý vítr uměl ve větvích blízkého   stromu. Tmavá okna domů svědčila o klidném spánku obyvatel města. Anka si   povzdechla. Moná je to zlý sen, z něho se probudí a bude vechno jako dřív. Z

 mylenek ji vytrhl Michalův mírný hlas:

 -

 Proč jsi tak urálivá, snad se smím zeptat, jak jsi dopadla? Vdy jde o nás oba.

 -

 Nech ji teď, Michale, a si trochu odpočine, potom si promluvíte, - ozval se Honza.

 -

 Já nevím, jestli to vůbec zvládnu ... já se nedokáu obhájit, kdy na mě budou naléhat,     - přiznávala se hlasem plným obav Anka.

 -

 To nejtěí má za sebou. Teď u je jen třeba vechno co jsi řekla stále dokola     opakovat jako papouek, - dodával jí Michal kurá.

18

 - Tak jednoduché to zase pro ni nebude. Tím spí, e nic nezavinila, - připomenul mu    Honza.

 - Co tím chce říct? Snad mě nechce jít udat? - podráděně reagoval Michal.

 - Nic takového jsem neřekl. I kdy sám jetě nevím, jak se s tím vypořádám, - bránil se     Honza.

 - Nechrne to teď, doma si pohovoříme, - odevzdaně řekla Anka.

 - Pojďte, vezmeme si taxíka, nebudeme v noci čekat na vlak, kdoví, kdy jede, - navrhl   Honza. Mlčky souhlasili a odebrali se ke stanoviti, odkud se nechali zavézt domů.

 - Pojď jetě na chvilku nahoru, Honzo, uvaříme si kávu, - zvala ho Anka, kdy vystoupili z      taxíku.

 - Nehněvej se, Anko, je noc, bude jedna, dnes u toho má tolik za sebou, musí si      odpočinout. Promiň, ale já raději půjdu, - omlouval se.

 - Mohl bys jetě na pár minut jít nahoru, aspoň bychom se dohodli, jak budeme dál   postupovat, - přidal se k Ance Michal.

 - Zítra večer se zastavím a poradíme se. Mezitím si prostuduji i přísluné paragrafy.

 Dobrou noc, Anko, ahoj, Michale, - rozloučil se s nimi a dlouhými, váhavými kroky zamířil   ke svému staromládeneckému domovu.

 Sotva veli manelé do bytu, uvařila Anka kávu. Sedli si do obývacího pokoje za     prostřený stůl, který po slavnostní večeří nestačila uklidit. Seděli mlčky, jako by se byli     dohovořili, e si vechno jetě jednou nejdřív promyslí, jak se to vlastně stalo a zda se   vůbec muselo něco stát, jestli tomu nemohli předejít. Michalovi to přece jen nedalo, bál se,    jestli se náhodou Anka nedopustila při sepisování protokolu nějaké chyby, která by ho   mohla uvrhnout do podezření.

 - Anko, prosím tě, zopakuj mi jetě jednou podrobněji, jaké ti dal poručík otázky a jak jsi     na ně odpovídala.

 - Ví, e na to nemám chu ani sílu?! Dnes mi, prosím tě, dej pokoj, jdu si lehnout, -

 odpověděla Anka. Upila pár hltů kávy a la do lonice. Kdy Michal viděl, e Anka odchází,      následoval ji. Snail se ji přemlouvat, aby mu vechno podrobně vypověděla, ale Anka    nereagovala a lehla si.

 Mívala dobrý spánek. Káva, na ni si zvykla, neměla na její klidný spánek vliv. Po večeru,      který proila, byla vak její nervová soustava vyčerpaná do krajnosti a Anka nedokázala     usnout. Ptala se sama sebe, proč na sebe vzala smrt člověka. Co kdy ji odsoudí a   uvězní? Co si o ní pomyslí rodiče? Jak ji přijmou mezi sebe kolegové učitelé? A co      sousedé? A vůbec, jak se bude pohybovat mezi lidmi? Ne, její svědomí to skutečně    neunese. Michal se musí přiznat, vdy vechno zavinil. Nemůe přece něco takového      chtít od ní, i kdy je jeho enou. Hned zítra ráno si s ním musí promluvit. Vdy by se u   soudu nedokázala bránit. Jako učitelka dějepisu a zeměpisu má navíc daleko k technice.

 On je přece inenýr, technik, určitě se bude bránit lip. Jestlie zítra vechno přiznáme a      řekneme pravdu, e Michal řídil, u mu nemohou dokázat, e před jízdou pil. Bude to tak     lepí pro ni i pro něho ... Vzpomněla si, e se Michal před přísluníkem Bezpečnosti    přiznával, e si s Honzou popili, e měl narozeniny, a proto e jí svěřil řízení vozidla. Kdyby     byl býval aspoň ticho. Ale v protokole o tom nic nebude. Kdoví, jestli to nemá ve své   výpovědi, aby od sebe odvrátil podezření.

19

 Proč se to jen muselo stát nám?! Právě v ten den, kdy oslavujeme Michalovy     narozeniny. Jednou za uherský rok si někam vyrazíme a dopadne to tak neastné.

 Nemohl Michal přece jen dávat větí pozor? Vdy ho upozornila, e se na cestě něco     děje . . . Proč byl tak tvrdohlavý a nedal si říct? Potom sice zpomalil, ale stejně to nestačilo.

 To vechno kvůli té jeho árlivosti. Ne, nebude na to raději myslet... Co kdy se Michal    přece jen cítí... nakonec na tom bude mít svůj podíl viny i ona. Ne, u nesmí na nic myslet.

 Teď se musí vyspat a potom uvidíme, zda tu potupnou roli dohraje do konce nebo ne.

 Mohly být tři hodiny ráno, kdy konečně usnula. Byl to spánek velmi neklidný, plný      nesmyslných snů, z nich se vzbudila psychicky zdeptaná. Kdy se v koupelně zadívala na     svou tvář do zrcadla, lekla se. Dívala se na ni dlouho, potom se tie a smutně vlastního    obrazu zeptala, jak si jen mohla vzít tak bezcitného sobce?

 Student Petr Kramár se necítil dobře podobně jako Anna Červeňáková. Kdy po sepsání     protokolu o nehodě vyel z budovy okresní správy Veřejné bezpečnosti, byl pronásledován     podobnými obavami. Procházel se tichými ulicemi města, které se dávno uloilo ke spánku     a přesto, e nebydlel daleko od okresní správy VB, krátká procházka mu stačila na to, aby   mu hlavou znovu proběhl celý večer. Věděl, e na událost, kterou před několika hodinami     proil, nezapomene celý ivot. Otce, kterého měl pořád před sebou, se tentokrát bál víc     ne kdykoliv předtím.

 Jak mu to jenom vysvětlím? Kdybych mu řekl aspoň o tom autu. Co řekne, a uvidí, jak    jsem ho zřídil? . .. auta mu snad nebude líto, ale co a se doví, e jsem zranil člověka.

 Ano, jistě .. . vdy já mu to vlastně musím říct, jinak by mi u opravdu nic neodpoustil...

 Jako vedoucí autoservisu si dá auto rychle do pořádku .. . Navíc má vude známé, určité     mi pomůe. Jenom abych u měl ty první minuty za sebou .. .

 Takové mylenky se mu honily hlavou ve chvílích, kdy se blíil ke dveřím pohledného     rodinného domku s velkou zahradou, ve kterém s otcem bydlel. V nočních hodinách byl     domek osvětlený jen světlem pouliční lampy, umístěné na blízkém sloupu.

 Petr Kramár otevře! potichu dveře a veel dovnitř. Otec spí, to je dobře, ráno mu to    snadněji vysvětlím, pomyslel si.

 Přeel po pičkách do svého pokoje a začal se vysvlékat. U se zdálo, e se mu podaří   nepozorovaně ulehnout, kdy se rozsvítilo světlo na chodbě. Tak přece je vzhůru, lekl se    Petr. Rozhodl se, e bude předstírat spánek.

 Najednou se otevřely dveře do jeho pokoje. Vytuil, e otec na něho celou tu dobu čekal.

 Frantiek Kramár byl vysoký, urostlý padesátník s černými vlasy, který si potrpěl na svůj   zevnějek. il se synem sám. Manelka se s ním rozvedla po jeho hlučných avantýrách s   mladými děvčaty, o nich se vdycky dověděla celá ulice.

20

 Jako vedoucí autoservisu byl pověstný tím, e dokázal zařídit i nemoné. Obstaral   náhradní díly, které nebylo moné sehnat po celé republice, bez ohledu na to, zda lo o     součástky potřebné k vozidlům tuzemských nebo zahraničních značek. Těmto geniálním      schopnostem vak odpovídaly i přiráky a úplatky, které za své sluby poadoval, cizí   měnu a tuzexové bony nevyjímaje. Sám byl ovem rovně tědrý, zejména k těm, o nich

 předpokládal, e je bude potřebovat.

 -

 Kde jsi byl? A proč sis vzal auto bez mého vědomí? - obořil se na syna a Petr si    uvědomil, e jeho spánku otec neuvěřil. - Netvař se, e spí, čekal jsem tě, - potvrdil jeho    úvahy a odhrnul mu z hlavy přikrývku.

 - Potřeboval jsi auto? - zeptal se Petr provinile, - promiň mi to.

 - Kde ses v noci potuloval?

 -

 Byl jsem na chatě, sám, - snail se předejít dalí otázku. Ale nepodařilo se mu to.

 - A nebyl jsi náhodou s Helenou? - Frantiek Kramár si dal ruce v bok.

 - Ne, byl jsem opravdu sám.

 - To vypravuj někomu jinému, - řekl Kramár starí úsečně.

 Petra se zmocnil strach. Přila chvíle, kdy bude muset otci vysvětlit, co se stalo. Jak     jenom začít? U teď má hlava rodiny patnou náladu. Oči mu svítí jako vdycky, kdy

 mně chtěl nařezat. Doufám, e tuhle metodu u odvrhl. Ale kdyby se dověděl, k čemu      dolo, snad by to i udělal. Zbytečně váhám, ráno se vecko stejně doví, nic nového      nevymyslím, uvaoval Petr Kramár.

 - Tati, já jsem havaroval, - odhodlal se začít.

 Kramár starí na něho překvapeně pohlédl a chvíli jakoby hledal slova. Potom chytil syna    za límec kabátu od pyama a zlostně s Petrem zalomco- val.

 - Promiň, ale opravdu za to nemůu ...

 - Kde je auto? - vyhrkl otec.

 -

 Na Bezpečnosti. Prosím tě, zachovej klid ... srazil jsem člověka, - zkormouceným    hlasem se mu přiznával syn. Frantiek Kramár uvolnil sevření a sesypal se na válendu:   - Ty jsi srazil člověka? To nám chybělo ... ije?

 - Ne. Zemřel, ale ...

 -

 Proboha, můj syn zabil člověka, - sevřel Kramár rty a slova jakoby mu stěí     proklouzávala mezi zuby.

 -

 Počkej, nech si to vysvětlit. Kdy jsem ho srazil já, jetě il. Potom ho usmrtili...

 Otec Kramár vyel z pokoje do haly, otevřel barovou skříňku a vyjmul z ní láhev whisky.

 Petr sledoval, jak ji rozechvěle otvírá a nalévá si lutou tekutinu do vysokého pohárku.

 Kramár starí vypil první porci a dolil si dalí. Teprve druhý pohárek ho uklidnil. Z kartónu   cigaret vybalil jednu krabičku, otevřel ji a zapálil si. Celou tu dobu nepromluvil ani slovo.

 Petr si v té chvíli začínal uvědomovat rozsah proité tragédie a její moné následky.

 - Pojď si sem sednout, - zakřičel na něho otec z haly.

 Vzal si upan a pomalými kroky el za ním.

 -

 Napij se taky, - překvapil syna nabídkou. Nalil do svého pohárku a podal mu ho. Petr    se posadil do protějího křesla a obrátil obsah pohárku do sebe.

 - Doufám, e jsi v sobě neměl alkohol? - zeptal se Kramár starí.

21

 Petr ho ujistil, e předtím nepil a e zkouka krve dopadla negativně. Na otcovo přání      vypravoval svůj příběh. Musel dávat pozor, aby nic nepopletl a mluvil jen o tom, o čem      mluvit chtěl. Otec jakoby to vycítil.

 - Řekni pravdu. Stalo se vechno přesně tak, jak jsi mi to vypravoval?

 - zeptal se, kdy Petr skončil.

 - Přesně tak, - ujistil ho syn.

 Kramár starí si pravou rukou podepřel bradu a přemýlel.

 - Opravdu jsi byl v autě sám? - přeruil mlčení otázkou.

 - Můe ti to potvrdit i ten maďarský svědek, který byl u mě, kdy se to stalo.

 - Po chvilce začal Petr lamentovat: - Já jsem takový smolař! Jednou si bez dovolení vezmu   auto a hned mám na krku Bezpečnost. Jestli mě odsoudí, mám po studiu.

 -To ne. kolu musí dokončit. Neboj se, ráno to roztočíme. Zatelefonuju okresnímu   náčelníkovi, zavolám i na prokuraturu. Musím tě z toho dostat stůj co stůj.

 - Jenom, aby "mi nepřiili smrt toho člověka. Zřejmě o tom rozhodne soudní pitva.

 - Zatelefonuju i řediteli nemocnice.

 - Ale soudní pitva bude v Koicích.

 - Neboj se, i tam se najde někdo, kdo mi pomůe. A teď u jdi spát, ráno vechno    zařídím.

 Otec Kramár, rozruený nepříjemnou zprávou, nemohl usnout. Opravdu se vechno   odehrálo tak, jak mu to jeho syn vypravoval? Vrtalo mu hlavou, jestli byl ve voze sám.

 Věděl o Petrovi, e se chodil bavit a ohlíel se po hezkých děvčatech. Vdy se zamiloval i     do jeho sekretářky Heleny Králíkové. Byla o dva roky starí ne Petr, ale vůbec mu to   nepřekáelo. A moná mu nevadila ani skutečnost, e s ní udroval intimní styky jeho    otec. Ta malá bestie se mu jistě svěřila s tím, e je do ní tatínek zamilovaný a po ui.

 Zřejmě proto se Petr rozhodl rychle se s Helenou oenit. Tajemství bylo prozrazeno, chtěl   ji mít jenom pro sebe. Pohádali se tenkrát jako nikdy. Téměř dva měsíce s ním Petr      nemluvil a nejezdil ani domů. Vzpomněl si, jak neúnavně synovi psával dopisy do Koic,      kde studoval, a snail se mu v nich vysvětlit, e Helena není děvčetem do manelství, e    se ráda oddává i jiným, e je pro něho stará a on e chce jenom jeho dobro ...

 Petra po čase přece jen hněv přeel a aspoň jedenkrát měsíčně, na sobotu a neděli,      začal znovu jezdit domů. Otec Kramár dal potom Heleně ultimátum. Jestli se nepřestane s     jeho synem scházet, rozváe s ní pracovní poměr. Helena mu slíbila, e s Petrem skončí a    on jí za to zvýil plat, přičem jí občas přidal pět set korun z úplatků, které dostával od     svých klientů. Za tyto mimořádně výhodné finanční podmínky vak musela být Helena   kdykoliv k dispozici, jak si to starý Kramár přál. Ani potom se vak Helena Petra nevzdala      a dokonce by se byla ráda za něho provdala. Koneckonců lo o schopného, hezkého a   urostlého mladíka, budoucího inenýra s dobrým finančním a majetkovým zabezpečením.

 Scházela se s ním dál, ale dávala si pozor, aby se to starý Kramár nedozvěděl. K

 setkáním docházelo sporadicky, kdy se Petr jednou nebo dvakrát v měsíci vracel domů.

 Do Koic si za ním jezdit netroufala, protoe starý Kramár měl i mezi Petrovými spoluáky   své lidi, které platil za to, e syna sledovali.

22

 Také Petr, přestoe byl k smrti unavený po stresovém vypětí, které proil, nemohl usnout.

 Házel sebou z jedné strany na druhou. A kdy se mu u podařilo na chvíli usnout, brzo   sebou kubl a probudil se. Zdálo se mu, e znovu havaroval a zabil člověka. Jak jenom   vechno přeiju? říkal si. Jetě dobře, e otec neví vechno. Ale jestli se něco dozví, bude    to definitivní konec. Nedokončím kolu ... Ne, musím stát na svém, nesmím se nechat     zbláznit, kdy u jsem toho tolik vydrel, vydrím a do konce. Musím si pohovořit s    Helenou, aby se náhodou neprořekla. Ale kdy? Kdy za ní půjdu ráno, otec se vechno     dozví. Raději nějaký den počkám. Teď musím usnout, spát alespoň pár hodin. Ráno bude    moudřejí večera, znovu si vechno promyslím. Vyčerpán mylenkami, Petr Kramár      nakonec přece jen usnul.

 Ráno, přestoe byla neděle, jetě za Petrova spánku začal starý Kramár .úřadovat', jak v    noci slíbil. Nejdřív zatelefonoval okresnímu náčelníkovi Veřejné bezpečnosti:   - Dobré jitro, prosím za prominutí, e vás v neděli ráno ruím, ale jde o velice vánou     záleitost, k ní dolo v noci, - snail se zdůvodnit majoru tefanovi Korpovi důvod svého      telefonátu.

 - Soudruhu Kramáre, za prvé to nebylo v noci, ale večer, za druhé o tom u vím, - ozval     se z druhé strany major Korpa.

 - Promiňte, soudruhu náčelníku, ale syn přiel domů pozdě v noci. Chtěl bych vás    poprosit, aby se to vyetřilo tak, jak se sluí a patří. Vdy víte, e mladý tudák se     nedokáe tak bránit. V tom druhém vozidle byli tři a svedli to na mého nevinného syna. Jde      přece o usmrcení člověka . . .

 - Soudruhu Kramáre, zbytečně mi telefonujete. Poručík Kadlec, který vedl výjezdovou     skupinu, je schopný a zkuený, jistě zaznamenal vechny okolnosti, které s usmrcením    toho člověka souvisely. Vá syn neměl v krvi alkohol. To je důleité. Ostatní u bude věcí      naich kriminalistů. Závěrečnou tečku za celou záleitostí udělá potom soud.

 - Rozumím, soudruhu náčelníku, ale jde o mého syna, nechtěl bych, aby byl nevinně   odsouzený a musel opustit vysokou kolu. Je u ve třetím ročníku. Jde mi opravdu jenom o    spravedlivé vyetření celého případu. Buďte tak laskav a dohlédněte na to. Nikdy vám to     nezapomenu.

 - Soudruhu Kramáre, vy nám nevěříte? U nás to není jako v autoservisu, my máme      jenom jeden cíl, chránit lidi a jednat v duchu platných zákonů a nařízení.

 - Promiňte, soudruhu náčelníku, nechtěl jsem tím naznačit, e Bezpečnosti nevěřím.

 Chtěl jsem jen poádat, abyste na to dohlédl, aby při objasňování celého případu nedolo    náhodou k chybám a omylům.

 - Nechte to na nás, soudruhu Kramáre, můete si být jist, e ve spravedlivě objasníme.

 Koneckonců, synovi máte monost najít obhájce, jestlie se domníváte, e by to sám      nezvládl. Na to máte zákonné právo.

 - Děkuji vám pěkně, soudruhu náčelníku, i za radu, a jetě jednou vás prosím za     prominutí, e jsem vás v neděli ráno vyruil.

 Sotva starý Kramár dotelefonoval, objevil se v místnosti Petr.

 - U jsi vstal? - zeptal se ho otec.

 - Ano. Co jsi stačil zařídit?

 - Mluvil jsem s náčelníkem, o vem u ví. Kdy vlastně dolo k té havárii?

 - Večer, bylo asi čtvrt na deset.

23

 - Tak měl přece pravdu. Musím najít advokáta.

 - Proč? O čem mluvil? Nevypadá to dobře?

 - Ubezpečil mě, e to spravedlivě vyetří. Ale bude lepí, kdy bude mít advokáta.

 Starý Kramár poté zatelefonoval do bytu okresního prokurátora JUDr. Kamila Kováče.

 Poádal ho, aby svěřil případ schopnému vyetřovateli a objasnění celého případu včetně     soudního projednávání aby bylo vedeno spravedlivě. Jeho nevinnému synovi nesmí být      ukřivděno. Podobně jako náčelník Bezpečnosti ani okresní prokurátor nebyl naden    Kramárovým telefonátem. Ubezpečil ho, e celý případ bude objektivně objasněn a na      základě důkazů obalován skutečný pachatel. Neprozradil, kterému z prokurátorů bude     případ svěřen. Ujistil Kramára, e se to jeho syn brzy dozví.

 Potom přiel na řadu ředitel nemocnice MUDr. Jiří Toporka.

 - Soudruhu řediteli, stala se taková nepříjemná věc. Syn srazil vozem člověka, který    potom ovem jetě il, jeho ale vzápětí přejela a usmrtila nějaká ena. Mrtvolu mají   dopravit na soudní pitvu do Koic, prosím vás, potřebuji pomoc, - adonil do telefonu   Kramár senior.

 - Mohu zavolat do Koic, ale na věci se tím nic nezmění. Soudní pitva se nedá ovlivnit.

 Zejména jde-li o smrtelný úraz.

 - Soudruhu řediteli, mně nejde o ovlivnění, ale o pečlivé vyetření, aby mého syna      neobvinili za smrt člověka, kterou nezpůsobil.

 - Soudní pitva je váná věc, tam se nemusíte obávat, e by si někdo z lékařů troufl     zkreslit výsledek.

 - Ale přece jen vás prosím, zavolejte tam, jde přece o studenta, nechtěl bych, aby      nevinně trpěl a musel odejít ze koly. Já vám to nezapomenu a vynahradím v servisu ...

 - Mohu tam zavolat, ale na věci to nic nezmění.

 Otec Kramár se po skončení telefonátu rozhodl navtívit vedoucího advokátní poradny     JUDr. Tibora Sýkoru a poádat ho, aby převzal obhajobu syna Petra. Advokát JUDr.

 Sýkora nabídku přijal.

 Podobně jako u Frantika Kramára i u Červeňákových bylo to ráno runo. Sychravé     počasí nikomu na náladě nepřidalo, tím spí Michalovi Červeňá- kovi. U od esté hodiny     ranní nespal a netrpělivě čekal, kdy se jeho ena probudí. Netroufal si ji dřív vzbudit, aby jí     hned nepokazil náladu, ale byl zvědavý, jestli odpovídala na otázky poručíka tak přesně,    jak se dohodli. V osm hodin ráno vstala jeho ena z postele a odela do koupelny. Byla v    ní dlouho a Michal netrpělivě vyčkával. Čert aby ji vzal, co tam tak dlouho dělá? Krotil vak   svou podráděnost, aby si manelku nerozhněval. Kdy konečně vyla z koupelny, byla     bledá; s nepřítomným pohledem vkročila do kuchyně. Michal se jí snail ve vem pomáhat.

 Nabídl se, e připraví snídani, co nebylo nikdy jeho zvykem.

 Ale Anka jeho pomoc odmítala, dělala vechno sama jako jindy. V mylenkách se přitom    stále vracela ke včerejí události.

 U snídaně to Michal nevydrel a opatrně se jí zeptal:   - No tak, Aničko, zkus se teď v klidu zamyslet, jak jsi odpovídala na poručíkovy otázky.

 - Odpovídala jsem přesné tak, jak sis to přál. Jela jsem edesátikilometrovou rychlostí,    ádné znamení světlem ani rukou jsem neviděla.

26

 - Dobře. Jestlie jsi takhle odpovídala, je to v pořádku. Na mě se neptali?

 - Ptali.

 - A co?

 - Proč jsi neřídil ty.

 - Co jsi na to odpověděla?

 - Prostě jsme se dohodli, e budu řídit já.

 -

 Výborně!... jen jestli jsem se neprořekl, e jsem neřídil, protoe jsem se napil? -

 zamyslel se znepokojeně Michal.

 -To u musí vědět ty. I tak jsi měl dávat větí pozor. Vůbec jsi nereagoval na moje    upozornění.

 - Ty jsi mě taky nemusela zbytečně provokovat...

 - No dovol, já e jsem tě provokovala?

 - Pokodí mi nové auto a jetě vyaduje, abych byl klidný.

 - Chce naznačit, e to byla příčina tvojí neopatrné jízdy?

 -

 Prosím tě, nenamlouvej mi, e jsem jel neopatrně. Buď ráda, e jsi nebyla za    volantem ...

 -

 Jaký je v tom vlastně rozdíl, e jsem nebyla za volantem? Trpím, jakoby se to stalo     mně.Nebo se jdu přihlásit na Bezpečnost, kdy tolik touí po tom,aby mě zavřeli.

 - A není to tak? Kdo bude vědět, e jsem nevinná?

 - Proč mluví, jako by tě u odsoudili?

 -

 Stačí, e kolem toho bude spousta řečí ve kole, kde učím, ve městě, i tady, kde    bydlíme. U mi nezbývá, ne se po práci zavřít mezi zdi tohoto bytu.

 -

 Uvidí, e vechno dobře skončí, jestli vydrí. Jsem přesvědčený, e ten mu byl   stejně mrtvý, a jestli jetě il, určitě by zemřel u následkem prvního zranění.

 -

 A co kdy přičtou smrt toho člověka mně. Co udělám potom? Půjdu do vězení za    tebe? Ne, já si to vechno musím jetě jednou promyslet.

 -

 Jak myslí. Kdy mě chce obětovat a nechat serat vlkům jako bezbranného berana,   prosím.

 -

 Jen si nehraj na bezbranného a nevinného. Kdybys nebyl tak árlivý a lakomý, určitě     by se to nestalo.

 - Já, já e jsem árlivý a lakomý?

 -

 Proč jsi tedy celý večer dělal naráky na nae bývalé přátelství s Honzou. Moná, e    jsem auto pokodila, protoe jsem to vechno v sobě musela dusit.

 -

 Nezdá se ti, Anko, e zachází daleko? Nakonec jsem to vechno zavinil já a ty bude

 čistá jako lilie?

 -

 Říkej si co chce, ale kdybych já řídila vozidlo, určitě bychom do toho člověka     nenarazili a kdyby, jistě v mení rychlosti, já toti nikdy nejedu rychleji ne čtyřicítkou,    kdy mě osvětlí protijedoucí vozidlo. Proto jsem tě na to upozornila, ale ty ses mi vysmál,     místo abys zpomalil.

 - Nezpomalil jsem?

 -

 Ano, ale kdybys jel čtyřicítkou, stačil bys zabrzdit, vidět signál, na který jsem tě    upozornila. Ale byl jsi natvaný kvůli vozu i Honzovi, protoe jel s námi.

27

-

 Zbláznila ses, Anko? Člověk a asne, jaké kombinace jsi schopná vymyslet. Ty jsi mě    upozornila a já jsem nereagoval ze árlivosti. ..! A řekni upřímně, neproducíruje se jetě     kolem Honzy? Proč s ním pořád koketuje? Proč jsi chtěla, aby jel s námi?

 -Tak vidí, přece ses přiznal. Já jsem Honzu zvala a po tobě. A to, e se mu věnuji, kdy

 k nám jednou za čas přijde, je mou společenskou povinností.

 - Zbytečně to zamlouvá, pořád jetě se ti líbí, cítím to.

 -

 Kdybych po něm tak touila, nic mi nebrání, abych se s tebou rozvedla a vdala se za     něho. Ale o něčem takovém jsem nikdy neuvaovala . . .

 - Protoe za enu by tě nikdy nechtěl.

 -

 Přestaň, Michale, takové řeči se mi hnusí. .. Moná bys byl velice překvapený, kdyby    dolo na lámání chleba ... ale Honza i já si tě váíme víc, ne si zaslouí. Přestaň raději    s těmi řečmi.

 -

 Máte vlastně anci, stačí svědčit proti mně. A on - jako soudce z lidu, jak se pochlubil -

 by to měl stejně udělat. Dostanete mě za mříe a společnou cestu máte otevřenou.

 -

 Nechrne těch trapných řečí, Michale, zavolej raději Honzovi, a se společně poradíme.

 -

 Tak vidí, zas při tom musí být Honza. Jako bychom my dva neměli svůj rozum.

 -

 Jak chce. Ale bez pořádného advokáta k ádnému výslechu ani soudu nepůjdu.

 -Ty se má čeho obávat. Alkohol ti nezjistili. Překáku uprostřed cesty jsi nemusela    zaregistrovat.

 -

 Přestaň, Michale. Jestli nechce zavolat Honzu, najdi nějakého schopného advokáta   sám, nebo se opravdu vzdám role obviněné řidičky.

 -

 Dobrá. Jdu za Honzou a poradím se s ním, vyzná se v advokátech lip ne já.

 Rozhovor mezi Michalem a Honzou nebyl příjemný. Honza jetě pořád rozvaoval, co má     udělat. Nechtěl vystupovat v úloze faleného svědka a litoval, e se nechal přemuvit.

 Prostudoval si u přísluný paragraf, o něm se hovořilo při sepisování protokolu o     dopravní nehodě. Paragraf dvě stě dvacet čtyři, odstavec první a druhý trestního zákona.

 -

 Nevypadá to dobře. Jestli ten člověk jetě il a vina za jeho usmrcení padne na tebe,   respektive Anku, skončí to patně. Jistě, je tu jetě mnoství okolností, které neznáme,    které budou teprve vyetřeny, - řekl Honza, kdy ho Michal v neděli kolem jedenácté     hodiny dopolední navtívil.

 -

 Nějak to vechno vzdává, Honzo. Myslel jsem, e u tebe najdu oporu, povzbuzení,    moná i nějaký konkrétní nápad na obhajobu, ale jak vidím, zklamal jsem se, - zareagoval    podráděně Michal a odstrčil od sebe álek černé kávy, kterou mu Honza nabídl.

 -

 Hledám řeení. Ale řeknu ti upřímně, e opravdu zatím nemám jasno, jak postupovat.

 -

 Kdy nemá ty, my s Ankou u vechno promysleli. Předevím potřebujeme dobrého      obhájce. Toho nám, doufám, poradí, ne?

 -To mohu . . . Znám jednoho mladího advokáta, který patří mezi nejlepí a právě v      dopravní problematice je doma.

 - Jak se jmenuje?

28

 - Eugen Buček.

 - Zavolej mu. Já se k němu hned vypravím.

 - Dobře. Ale zatím s ním nemluv o tom, e jsi řídil vozidlo.

 - Samozřejmě.

 Honza zatelefonoval JUDr. Eugenovi Bučkovi, který ochotně přijal obhajobu. Michal ho    jetě ten den navtívil a podrobně s ním rozebral dalí postup.

 * * *

 Michal se jetě den před prvním výslechem radil s Ankou, jak by měla vypovídat. Od      dopravní nehody, která skončila usmrcením člověka, prolo mezitím několik dní. Anka s   Michalem seděli v kuchyni za stolem, před sebou álky s černou kávou, a nahlas      uvaovali. Znervóznělá Anka přitom odbíhala na toaletu a byla by u nejraději přela k      jinému tématu, ale Michal se - ve snaze připravit enu na výslech co nejlépe - stále vracel     k nehodě, kterou tak neastně oslavil své čtyřicáté druhé narozeniny. Blíila se desátá    hodina a Anka u touila po spánku.

 -

 Vyptával jsem se na kapitána Horu, který tě bude vyslýchat. Ale nic mimořádného     jsem se o něm nedozvěděl. Řekli mi jenom tolik, e je velice přísný, ale přitom     spravedlivý. Prý opravdu vypadá jako hora. Je dva metry vysoký a váí přes sto kilo. Horí      je prý ten druhý. Nějaký poručík Rendo. Takový punt, vypadá vedle kapitána údajně     jako trpaslík. Ale tvrdý je prý jako kámen. Kdy si něco umíní, udělá to, i kdyby ho to mělo    stát vlastní zdraví. Nevěří nikomu. V kadém vyslýchaném vidí podezřelého... Poslouchá

 ty mě vůbec, Anko?! - změnil znenadání Michal tón, kdy zpozoroval, e se Anka      zamyleně zahleděla do álku s kávou. Anka se u v mylenkách viděla před soudem    jako odsouzená a vůbec nevnímala, o čem jí Michal vypravuje.

 Zdvihla hlavu, podívala se na mue, který seděl proti ní a klidným hlasem odpověděla:   - A ví, e tě opravdu neposlouchám?

 - Proč ti to potom vypravuju?! - zeptal se zvýeným hlasem Míchal.

 -

 Domnívám se, e bude lepí, kdy půjdeme spát. Zítra musím být odpočinutá.

 - Jak chce, to vechno já jenom kvůli tobě ...

 - Rozumím, ale vůbec mi to nepomáhá.

 - Anko, to mi neříkej. Čím lip bude připravená, tím lehčeji ti zítra bude.

 - U se mi z toho točí hlava.

 -

 Důleité je, aby ses nenechala vyvést z rovnováhy. Přinesl jsem ti od kamaráda      výborné práky na uklidnění. Účinkují perfektně, nějaké zahraniční.

 - Potřebuji spí energii ne práky.

 -

 Jenom se předem ničeho neodříkej. Vezmi si práek, aby ses dobře vyspala. Ráno      bude jako rybička. Okamik, abych nezapomněl, s doktorem Bučkem jsi vechno    podrobně probrala?

 - Probrala.

29

 - Říkal mi toti, e dosud nejsou vyjasněny některé rozhodující momenty této nehody.

 Zda nebyl zraněný Ondřej Medvěd mrtev u předtím, ne ho ten mladík srazil. Existuje sice   předběný protokol o výsledku pitvy, ale on ho jetě neviděl. Druhý okamik, a podle    advokáta Bučka pro nás rozhodující, je ten, zda nám opravdu dávali znamení baterkou,    abychom zastavili.

 - Proč to vechno znovu opakuje. U jsem stokrát řekla, e jsem viděla mávat nějakým   světlem .. .

 - Nic jsi neviděla. Ve skutečnosti tomu také tak bylo, nebo já jako řidič jsem světlo      neviděl. Světlo jsi viděla jenom ty, protoe jsi neřídila a měla jsi čas vímat si, co se děje      vedle cesty. Ale to nemůeme vysvětlovat ani obhájci. Konečně, jak řekl doktor Buček,   důleité bude, byla-li baterka skutečně tak silná, e se dal signál k zastavení z patřičné      vzdálenosti rozeznat. Je tu jetě třetí moment, na který jsem i já upozorňoval. Proč nechali    zraněného člověka uprostřed cesty? Proč ho neodtáhli aspoň ke kraji?

 - Ví co, Michale? Já u opravdu nemám chu znovu to probírat...

 - Dobře, jak chce. Pojďme spát. Na zítra jsem si vzal volno, take půjdu s tebou.

 - A proč? Po dobu výslechu tě dovnitř stejně nepustí.

 - Moná, e alespoň potom si s nimi budu moct pohovořit.

 - Čím víc jim bude chodit na oči, tím víc se stane podezřelým.

 - Právě naopak. Budou vidět, e se jich nebojím. Byl jsem přece při tom. Co můe být    podezřelého na tom, e chci pomáhat manelce.

 - Rozhodni se jak chce, ale podle mého názoru bys měl zůstat doma.

 - Nech to na mně, Anko. Mám vechno dobře promylené.

 Anka s Michalem si lehli. Zatímco Michal usnul velice brzy, Anka se v posteli převalovala,      ale spánek nepřicházel. Byla u skoro půlnoc a pořád nespala. Vstala a odela do    kuchyně, vzala si práek a znovu si lehla. Kdy konečně usnula, místo klidného spánku ji    začaly pronásledovat sny. Zdálo se jí, e byla u soudu. Na lavici obalovaných seděla   sama. Soudní síň byla zaplněná do posledního místa. V první lavici, mezi zvědavými      diváky, seděl i její mu Michal. Vedle něho se posadila nějaká pěkná mladá dáma s   dlouhými světlými vlasy, hezkou bílou tváří a modrýma očima. V uích měla nápadně velké     módní zlaté náunice. Moderní bleděmodré aty s velkým výstřihem na prsou jetě víc     zvýrazňovaly její tíhlé bílé tělo. Rozdávala úsměvy chvíli Michalovi, který seděl po její      levici a chvíli mladému Kramárovi. Student Petr Kramár, jako by cítil s Ankou, neopětoval   úsměvy, které dáma rozdávala... Michal se na ni nenápadně usmíval a jeho oči    prozrazovaly, e je mu u ní dobře. Jakoby ani nesledoval proces, v něm na lavici   obalovaných sedí jeho vlastní ena.

 Ach, jak to jen bolí, stojím tu před soudem místo něho a jemu je jedno, jestli mě odsoudí   nebo ne. Kdo jenom můe být ta mladá ena? e by to byla jeho milenka? To by u bylo    příli. Ta dívka patří spí ke studentovi ne k Michalovi. Ale tiskne se přece k Michalovi - a      on se nebrání. Naopak se k ní vine. Ó, vdy Michal ji drí za ruku. To je strané. Mne     odsoudí místo něho a on si bude ít na svobodě s touto mladou milenkou. Teď na to vak      nesmím myslet, soud se jetě radí, moná mě osvobodí nebo odsoudí jen podmíněně a   potom si to s ním vyřídím.

30

 Ale proč se vichni ti lidé na mě tak dívají, jako na vraedkyni? Vdy jsem nevinná .

 ..! Lidi, já jsem opravdu nevinná! Jako by mě ani neslyeli, nebo nechtěli slyet? Ale      vdy oni mi vůbec nevěří. Proč mě, doktore Bučku, neobhajujete? Takovou pověst     máte, jakým jste dobrým advokátem a teď tu sedíte se skloněnou hlavou, jako by vám      někdo nafackoval.

 Mezi přítomnými vidím i své kolegy a kolegyně, i ná ředitel je tam. Jak divně se na    mne vichni dívají. Odkud se tu vzali moji spoluáci ze koly, jak se jenom dozvěděli,      e dnes budu souzená? Nedívejte se, prosím, tak na mě, vdy jsem v ivotě nikomu   neublíila. Vichni mě dobře znáte, nikdy jsme se nepohádali.

 Růenko, jsi mojí nejlepí přítelkyní, i ty odvrací hlavu? Nepamatuje si u, jak jsem     za tebou skočila s nasazením vlastního ivota do jezera, kdy ses topila, vdy jsem    sama neuměla dobře plavat? Soudruhu řediteli, tolik pochval a diplomů jste mi udělil    za osmnáctiletou učitelskou práci, proč se na mne teď mračíte jako na kolegyni      Krůkovou, která chodí na výuku stále nepřipravená?

 Ale jsou tu i děti z mé třídy. Dokonce i rodiče těch nejlepích áků. Vidím tam     Fischerovy, Klimkovcovy a dalí. To je zvlátní soud, kdy sem pustili i děti. A přece je   mezi lidmi kdosi, kdo se na mne usmívá! Naznačuje, e mi drí palce. Jako by mi     dodával zvlátní kouzelnou sílu. Kdo to jen můe být? Zdá se mi povědomý a přece    nevím, kam ho mám zařadit. Vytrvale se na mě usmívá. Michal se na něho mračí. Ano,      nemůe to být nikdo jiný ne Honza. Tak blízký člověk a já jsem ho nepoznala. Moná     mi nechce způsobit rozpaky, kdy mě v jeho přítomnosti odsoudí. Proto si sedl do    poslední lavice.

 Přichází soud. Teď se rozhodne o mém dalím ivotě. Proč o mně soudce čte znovu     vechno, co jsem u tolikrát slyela? - ... a proto, e obalovaná Anna Červeňáková     dne ... října kolem dvacáté první hodiny svou nedbalostí způsobila smrt Ondřejovi   Medvědovi... a proto se podle paragrafu ... trestního zákona ... odsuzuje na pět let    ztráty svobody ... na pět let. .. pět let nepodmíněně ... - se ozývá a jetě dlouho     bolestně bubnuje v uích Anky Červeňákové. Ne, to není pravda! Já jsem nevinná.

 Viník sedí tam, podívejte se na něho, jak se usmívá. Slyel jste, pane soudce, já jsem      nevinná, on je vinen!

 Sál zahučel, hlavu jí tiskne straná bolest. Drí si oběma rukama spánky - a volá o     pomoc, zachraňte mě, jsem nevinná. Kdosi do ní strká, cinká vězeňskými klíči, křičí     zlověstným hlasem, co se s tebou děje, prober se ...

 Anka otevírá do iroka oči, zděeně se zahledí do eravého ticha, jak je to moné,      e je najednou ticho, dav zmizel, černé taláry pohltila nicota. Jako nepříčetná se dívá     na mue, který se nad ní naklání, slyí jeho znepokojený hlas: - Co se to s tebou děje,     Anko? Vykřikuje ze spaní, e jsi nevinná. Celá jsi zpocená. Nesmí na to tolik myslet.

 Zhluboka se nadechla: - Jetě těstí, e to byl jenom sen ... Jinak bych tě ... ale co to   melu .. . lehni si, Michale, u jsem se uklidnila. - Anka sebou začala v posteli znovu      házet. Bála se usnout, aby sen nepokračoval.

 Ráno vstala, rozespalá se nasnídala a před devátou se vydala ke kapitánu Horovi k   prvnímu výslechu. Sotva vela před jeho kancelář, do chodby, která slouila jako    čekárna, nala tam Michala.

31

 - Přece jsi přiel? - zeptala se překvapená Anka.

 -

 Uvidí, e to dobře dopadne. Mluvil jsem s doktorem Bučkem, el se podívat na pitevní   nález, potom ti zavolá. Řekl mi, aby ses nebála a byla klidná, e to dobře dopadne.

 -

 Vím, e mě utěuje, ale nic jiného mi vlastně nezbývá. Co bude, bude. Nejsou tu    někde toalety? - Bezradně se rozhlédla.

 -

 Ty u jsi zas vystraená na nejvyí míru. Podívej, tam za těmi skleněnými dveřmi je    WC. - Anka beze slova odela.

 Mezitím se otevřely dveře kanceláře kapitána Hory. Objevil se v nich třicetiletý poručík    kriminálky, Bohuslav Rendo. Malý, sotva sto edesát centimetrů vysoký a padesát pět    kilogramů váící poručík měl černé krátké vlasy a úzký knírek v zamračené tváři.

 - Paní Anna Červeňáková, - zavolal do prostoru chodby.

 -

 Hned přijde. Odskočila si na toaletu, - informoval ho Michal a postavil se před poručíka,   který se chtěl vrátit do místnosti.

 - Jak víte, soudruhu ... - začal Michal, ale nevěděl, jak poručíka oslovit.

 - Rendo, - doplnil ho oslovený.

 -

 Soudruhu poručíku, jak víte, já jsem byl v tom vozidle, kdy dolo k nehodě. Rád bych   vám vysvětlil některé detaily, které by vám pomohly při objasňování případu.

 - Vy jste manel paní Červeňákové? - zeptal se odměřeně poručík.

 - Ano.

 -

 Vai výpověď mám podchycenou, bude-li potřeba něco upřesnit, zavoláme vás.

 - Domníval jsem se, e kdy jsem tu, vyuijete mojí přítomnosti.

 - Teď ale potřebujeme jenom vai manelku.

 -

 A nemohl bych být aspoň přitom, kdy ji budete vyslýchat? Víte, manelka je     psychicky velice labilní. Mám obavy, aby se jí něco nestalo. Podívejte se, i v této chvíli se   musela na okamik vzdálit.

 -

 Pane Červeňák, za prvé, na výslech jsme si pozvali vai manelku a ne vás oba. Za   druhé, znamená to, e vás nepotřebujeme. O manelku se nemusíte bát, my jí      neublííme. Jestlie je nervózní, počkáme, a se uklidní. ,Vy nejste zaměstnán, e se   chcete dobrovolně zúčastnit výslechu zároveň s ní?

 -

 Jsem, ale mám náhradní volno. Bojím se, aby se manelce něco nestalo, kdy je tu    sama.

 -

 Neboj se u o mě, nějak to přece vydrím, - ozvala se Anka, která se mezitím vrátila.

 - Vy jste paní Červeňáková? - zeptal se poručík.

 - Ano.

 -

 Tak prosím, pojďte dál, - vyzval poručík enu a Anka vela do jeho kanceláře. Michal    zůstal na chodbě. Chvíli se díval na zavřené dveře, potom se začal nervózně procházet   podél dveří.

 -

 Dobrý den, paní Červeňáková, - pozdravil ji kapitán Hora, který seděl v místnosti za    malým odkládacím stolkem přisunutým k masívnímu stolu uprostřed.

 - Dobrý den, - plae odpověděla Červeňáková.

 Kapitán Hora jí představil sebe i poručíka Rendoe a nabídl idli, která..stála opodál.

34

 Anka si nesměle sedla a ruce s kabelkou si poloila na kolena.

 Anka Červeňáková nebyla klasickou krasavicí, ale vypadala zajímavě. Měla krátce     ostříhané světlé vlasy, tíhlou, prunou postavu s malou, úzkou tváří, kterou vyplňovaly    modré oči. Po neklidném spánku byly smutné a unavené a dělaly jí starí, ne ve     skutečnosti byla. Kdysi jiskřivé, usměvavé oči, jimi uměla rozdávat povzbuzení, byly   tentokrát zarudlé od pláče. Kapitán Hora si viml, e ena před ním neklidně poposedává.

 - Uklidněte se, paní Červeňáková. Teď se musíte soustředit, abyste nám jetě jednou     velice podrobně vypověděla, jak se to vechno prvního října odehrálo, - vyzval ji kapitán   Hora.

 - Promiňte, mohla bych vás poprosit o trochu vody? - zeptala se roztritě.

 - Nabídneme vám kávu, jestli máte chu, - odpověděl kapitán.

 - Děkuji, kávu u jsem pila, ale o trochu vody bych vás poprosila.

 Poručík Rendo vstal, vzal z podnosu, na kterém byly tři.prázdné sklenky,   dbán a el nabrat vodu na chodbu. Vrátil se, nalil do jedné sklenky vodu a postavil pohár      před Anku.

 - Prosím, - řekl poručík.

 - Můete začít, paní Červeňáková? - zeptal se kapitán.

 Kývla souhlasně hlavou. Poručík Rendo si sedl za psací stroj, aby mohl výpověď     zaznamenat.

 - Usnesení o zahájení trestního stíhání a vzneseném obvinění vám bylo písemně   doručeno a jeho obsah je vám známý? - řekl kapitán Hora.

 - Ano, - odvětila Červeňáková. Vtom zaklepal na dveře a vstoupil do místnosti obhájce   Červeňákové, JUDr. Buček.

 - Dobrý den, promiňte, soudruhu kapitáne, e přicházím pozdě . ..

 - Právě začínáme. Prosím, posaďte se, - nabídl kapitán příchozímu idli.

 Doktor Buček si sedl vedle Červeňákové a povzbudivě se na ni usmál.

 Jako by chtěl naznačit, e se u nemusí ničeho bát, on u je na svém místě.

 - Teď nám v klidu vypravujte jetě jednou, jak se vechno odehrálo, - pobídl    vyslýchanou kapitán.

 - I to, jak jsme vyli z domu?

 - Prosím; jak chcete, začněte odtud, aby se vám lip pokračovalo.

 - Oslavovali jsme muovy čtyřicáté druhé narozeniny, - začala Anna Červeňáková a    pokračovala a k okamiku, kdy viděla v protisměru vozidlo. Na tomto místě ji kapitán   Hora přeruil.

 - Prosím vás, paní Červeňáková, a teď pěkně pomalu, snate se o to, abyste nic      nevynechala. O čem jste si povídali ve vozidle? Kdo s kým hovořil? - zeptal se Hora. Po     těchto kapitánových otázkách Anka viditelně znervózněla. Zčervenala a začala se potit,      co bylo charakteristickým potvrzením její zvýené nervozity. Z kabelky vyjmula kapesník    a otřela si čelo.

 - Jela jsem edesátkou, kdy se proti mně objevilo vozidlo. Protoe jsem dobře neviděla     na cestu, sníila jsem rychlost.

 - O kolik? - zeptal se poručík Rendo.

 - To přesně nevím. Ale mám takový zvyk, kdy jezdím večer a objeví se proti mně     vozidlo, sníím rychlost, bojím se oslnění.

 - Okamik, paní Červeňáková, jela jste s tlumenými světly nebo dálkovými?

35

-

 A ten řidič, který jel proti vám, měl tlumená nebo dálková světla? - přidal se poručík      Rendo.

 -

 Počkejte, abych to nepopletla. Jela jsem nejdříve s dálkovými světly. Kdy jsem     zpozorovala na protijedoucím vozidle ztlumená světla, ztlumila jsem je rovně.

 - Kdy jste přepnula dáková na tlumená? - zeptal se obhájce doktor Buček.

 -

 To přesně nevím, ale hned jak jsem zpozorovala, e proti mně jede vozidlo.

 -

 No dobře. Co jste udělala potom? V těch chvílích jste ve voze mezi sebou nehovořili?

 Ani vá manel s panem Komorou? - poloil kapitán dalí otázky, přičem se soustředěně      zahleděl eně před sebou do očí. Anka dlouho nevydrela jeho pohled a sklopila zrak.

 - No ... kdy jsem přijela blí k tomu vozidlu, zjistila jsem, e stojí.

 -

 Kdy jste to zjistila? Jak jste v tom okamiku mohla být daleko od stojícího vozidla?

 -

 A dálkové světlo jste si mezitím nerozsvítila, abyste se přesvědčila, zda to vozidlo    opravdu stojí, jestli se kolem něho něco neděje? - Znovu přidal ke kapitánovým otázkám      svoje poručík.

 - Byla jsem u velice blízko u vozidla, kdy jsem zjistila, e stojí...

 -

 Kolik to asi mohlo být metrů? Řekněte alespoň přiblině, jakou rychlostí jste v té době     jela? - skočil jí do řeči poručík Rendo.

 -To, prosím, nevím, moná padesát metrů ... ale kdepak, ani tolik ne ... snad dvacet,   deset. . . prosím vás, nepite to, soudruhu poručíku, opravdu to přesně nevím.

 -

 Nebojte se, paní Červeňáková, nezneuijeme toho. Podle těchto přibliných údajů     nikdo nebude dělat závěry. My si to i tak vechno necháme ověřit odborníky. Jakou asi   rychlostí jste jela, kdy jste si vimla, e vozidlo stojí? - zeptal se kapitán Hora.

 - Nepamatuji si, ale určitě jsem měla na tachometru méně, ne edesát.

 -Jetě jste mi neodpověděla na mou otázku, paní Červeňáková. Rozsvítila jste si dálková     světla mezitím, co jste zjistila, e proti vám jede vozidlo, nebo kdy u jste věděla, e   stojí? - zeptal se poručík.

 - Ne, nerozsvítila.

 - Kdy jste začala brzdit?

 - Brzdit? No, zpočátku jsem nebrzdila . . .

 - Proč? - přeruil ji poručík.

 - Protoe jsem neměla důvod.

 -

 Počkejte. Před chvílí jste tvrdila, e kdy večer jezdíte a jede proti vám vozidlo, bojíte      se oslnění a hned sniujete rychlost, - připomněl jí poručík a pozorně se na ni zadíval.

 Anka byla touto otázkou zaskočená. Aby získala čas a mohla si odpověď promyslet, sáhla      pravou rukou po sklence s vodou a napila se. Viml si toho i obhájce a snail se jí pomoct      k uklidnění.

 -

 Hned jste nebrzdila, protoe jste musela ubrat plyn ... Nebo jste okamitě začala   brzdit? - zeptal se jí.

 -

 Ano, nejdřív jsem nebrzdila, jen ubrala plyn, - odpověděla Červeňáko- vá.

 -

 Dobře, paní Červeňáková, ale i mně dluíte odpověď. Ptal jsem se vás, zda jste v tom    okamiku, kdy jste zahlédla na cestě vozidlo, které mělo být

36

 podle vaí výpovědi v pohybu a jet proti vám, mezi sebou ve vozidle hovořili? - opakoval    kapitán Hora.

 Cerveňáková znovu vyjmula z kabelky kapesník a utřela si zpocenou tvář. Hlavou jí bleskl    rozhovor s Michalem těsně před nehodou. Jak ho varovala, e bude-li pokračovat v rychlé     jízdě, vystoupí z vozu, jak ho upozorňovala na světlo na cestě před nimi, jak ho Michal     uviděl a přesto nereagoval.

 -

 Paní Červeňáková, hovořili jste mezi sebou? - naléhal poručík Rendo. Anka sebou    trhla, jakoby byla vyruena ze spánku, podívala se na poručíka, potom na kapitána a     odpověděla:

 - Ne. Nehovořili jsme ...

 - A proč vám tak dlouho trvalo, ne jste na to přila, - divil se poručík.

 - Dobře. Jak jste reagovala na znamení baterkou? - pokračoval kapitán.

 -

 Já jsem ádné světlo neviděla, odpověděla Červeňáková, sotva stačil kapitán otázku      dopovědět.

 -

 Počkejte, paní Červeňáková, nespěchejte tak. Vy jste znamení neviděla zdaleka, ani      kdy jste byla úplně blízko?

 -Ne.

 - Vá manel, který seděl vedle vás, znamení baterkou rovně, neviděl?

 Anka se zamyslela a po chvíli odpověděla: - Neviděl.

 - Vá příbuzný také nic neviděl? - ozval se poručík Rendo.

 - Neviděl, protoe seděl vzadu.

 -

 Kdy jste zpozorovala zraněného chodce, občana Medvěda? - pokračoval kapitán.

 -

 Viděla jsem ho a ve chvíli, kdy jsem byla těsně před ním. Prosím vás, neberte mě za    slovo, já jsem ho vlastně ani neviděla ... no viděla i neviděla.

 - Jak to myslíte? Vysvětlete nám to.

 - No tak, e .. . já jsem vlastně ani neviděla, co jsem přejela.

 - Tak vy jste v prvním okamiku ani nevěděla, e jste přejela člověka?

 - Ne.

 - Kdy jste na to přila? - pokračoval kapitán v otázkách.

 -

 A jsem se byla podívat, co jsem přejela ... Vlastně manel se tam byl podívat...

 -

 Proč se byl nejdříve podívat manel, kdy jste ani nevěděla, co jste přejela, iak   tvrdíte?

 Anka Cerveňáková zrudla. Cítila, e udělala první chybu. Musím přece jen pomaleji   reagovat na otázky, nebo to nakonec vechno pokazím. Michal je nakonec schopný mi   fyzicky ublíit, říkala si v duchu. Vzala do ruky sklenku a napila se vody. Utřela si pot z     tváře a v té době si promyslela odpověď.

 - Jen klidně, paní Červeňáková, - nabádal ji obhájce.

 -

 Promiňte, spletla jsem se. Ve skutečnosti to bylo tak, e jsem se nejdříve já chtěla jít    podívat, ale manel mne nepustil a el sám.

 - Take ani manel netuil, co jste přejeli? - zeptal se obhájce Buček.

 - Ne, manel byl rovně překvapen a nevěděl, co se stalo.

 -

 Dobře. Manel se el podívat, co jste přejeli a vy jste zatím čekala s doktorem     Komorou ve voze, - konstatoval kapitán.

 - Ano.

 - Co vám manel řekl, kdy zjistil, koho jste přejela?

 -

 Přejeli jsme člověka, - bez přemýlení odpověděla na kapitánovu otázku Anka.

37

-

 Řekl to přesně tak, jak jste teď sama vypověděla? To znamená v mnoném čísle?

 Anebo řekl: Přejela jsi člověka? - chtěl upřesnit kapitán odpověď a nespustil přitom z      Červeňákové oči.

 Anka zpozorněla a vzápětí svou odpověď opravila:

 - Samozřejmě, e řekl: Přejela jsi člověka, vdy to nemá jinak logiku ...

 -

 Logiku to má, paní Červeňáková, jedna i druhá odpověď. Vá manel se přece mohl     cítit spoluviníkem, - dodal kapitán.

 Ance po této kapitánově poznámce začalo být opět horko. Vzala si kapesník, utřela si    čelo i tvář zbrocenou potem a napila se vody.

 - Nepospíchejte, paní Červeňáková, jen klidně, - připomenul obhájce.

 A nápadně nevzruivým hlasem odpověděla:

 -

 Proč by se měl cítit spoluviníkem, kdy neřídil a nic neviděl a nemohl mě tedy na   nějaké nebezpečí upozornit.

 -

 To je pravda. Paní Červeňáková, často řídíte vozidlo? - pokračoval ve výslechu      kapitán.

 -Ne.

 - Jak často?

 -

 Obyčejně tehdy, kdy jedeme na nějakou návtěvu a manel se chce napít.

 - Vá manel se rád napije?

 -

 Nevím, jak to myslíte. Z času na čas se příleitostně napije, ale nedá se říct, e by   holdoval alkoholu.

 - Toho osudného večera vá manel pil?

 -Ne.

 - A přece jste řídila vy?

 - Vlastně, skleničku vypil, vdy měl narozeniny.

 - Manel měl toho dne narozeniny?

 - Ano.

 - Sám se napil?

 - Promiňte, ale co to má společného s nehodou, kterou vyetřujete?

 -

 K důkladnému objasnění celého případu musíme zjistit i zdánlivé maličkosti, které   nezainteresovanému člověku nic neříkají. Ale jestlie nechcete, nemusíte odpovídat,     jsou-li pro vás tyto otázky nepříjemné.

 -

 Prosím, kdy to berete takhle, nemám před vámi co skrývat. Vypil pohárek    ampaňského se svým bratrancem doktorem Komorou.

 - Vy jste s nimi samozřejmě nepila, vdy vám v krvi alkohol nenali.

 -Ne.

 -

 Take tu láhev ampaňského vypili jen oni dva? - zapojil se do rozhovoru poručík.

 - Ano.

 -

 Vrame se zpět k nehodě, - připravil si dalí otázku kapitán: - Kdy vám manel řekl,    abyste s vozem přejela na pravou krajnici?

 - Kdy se vrátil od zraněného mue.

 - Jak vám to řekl?

 - Přejeď na pravou krajnici, aby do nás někdo nenarazil.

 - Vy jste přejela na okraj cesty a zůstala jste ve voze sama?

 -

 Ano, manel s bratrancem se li jetě jednou přesvědčit, zda ten člověk ije.

38

 - Co jste mezitím ve vozidle dělala?

 -

 Seděla a čekala, dokud se nevrátil manel s Honzou; toti s doktorem Komorou . . .

 - Viděla jste baterku, kterou vám dávali to světelné znamení?

 - Neviděla.

 - Ani potom ne, kdy s ní maďarský občan osvětloval zraněného?

 -

 Ne, protoe jsem nechtěla toho přejetého vidět, vůbec jsem se tím směrem    nepodívala.

 -

 Dobře, napoprvé nám to stačí, paní Červeňáková, - oznámil kapitán Hora. Anka si     ulehčené oddechla.

 -

 Mohu vám dát jednu otázku, soudruhu kapitáne? - nabrala pojednou odvahu. Obhájce    doktor Buček překvapeně zvedl oči.

 -

 Prosím, ale dovolte, abych si vzal cigaretu, viděla jste, celý den jsem si nezakouřil, -

 poádal o dovolení kapitán.

 -

 Mohl jste si klidně zapálit. Můj manel je kuřák, take kouř mi nevadí, zvykla jsem si.

 Kapitán Hora sáhl do kapsy pro krabičku cigaret, zapálil si a gestem Anně Červeňákové   naznačil, aby se ptala.

 -

 Máte u přesně zjitěno, zda ten člověk, myslím teď toho zraněného, nebyl mrtvý u

 předtím, ne jsme ho, vlastně ne jsem ho přejela? - vyhrkla jedním dechem.

 -

 Předběné pitevní nálezy hovoří o tom, e jetě il a e jste ho usmrtila vy, ale oficiální     lékařský nález jetě nemáme. Dostaneme ho v těchto dnech.

 -

 Jestlie il, proč ho nechali leet uprostřed cesty. Proč ho neodtáhli do bezpečí?

 -

 Měli strach, aby mu neublíili, předpokládali, e můe mít vnitřní zranění.

 -

 Domníváte se, e kdyby ho byli opatrně odtáhli na kraj cesty, e by mu tím ublíili?

 -

 To opravdu nedokáu posoudit, paní Červeňáková. Nevím jetě, o jaká vnitřní zranění     lo.

 -

 Raději ho nechali jetě jednou přejet, aby dostali dalího člověka do netěstí. Nezdá   se vám to podezřelé, soudruhu kapitáne?

 -

 To si můete myslet jenom vy, paní Červeňáková. Já zatím nemohu vae tvrzení ani    potvrdit ani vyvrátit. Nemohu se spoléhat jen na intuici, cit a podle toho vyslovovat   definitivní závěry či předkládat prokurátorovi návrh na konečné opatření. V naí práci musí     být vechno přesné. To, co tvrdíme, musíme i dokázat. Jinak by nám lidi přestali věřit.

 Mohli bychom ublíit nevinným. Dokud si kadý detail neprověříme, nemůeme podávat      návrh na obalobu. Buďte si jistá, e nemáme nejmení zájem vám ukodit.

 -

 Věřím, soudruhu kapitáne, e vechno objektivně proetříte, abych nevinně netrpěla.

 Umíte si představit, kdybych se jako dlouholetá učitelka, která se dosud nedopustila    nejmeního přestupku ani ve kole ani na veřejnosti, měla ocitnout před soudem?

 -

 Můete být klidná, uděláme vechno, abychom celý případ důkladně objasnili a u      soudu aby byl odsouzen ten, kdo si to zaslouí, - vysvětloval kapitán Hora.

 Červeňáková vyla z kanceláře na chodbu, kde ji netrpělivě čekal manel.

39

-

 Jak jsi dopadla? Hodně tě mučili? - vyptával se jí, sotva opustili prostory před    kancelářemi.

 - Nech mě alespoň vydechnout. Potom ti vechno řeknu.

 - Pojďme někam na kávu, souhlasí?

 -

 Ne, jeďme raději domů. Nechci se teď s nikým potkat, jsem úplně na dně, nejsem      schopná normálně mluvit.

 - A diví se, po takovém vyetřování?

 Oba vyli před budovu a zamířili k zaparkovanému vozidlu. Nastoupili a odjeli domů. Anka    uvařila pro oba černou kávu a posadili se ke kuchyňskému stolu. Michal nenaléhal.

 Pozoroval ztrhanou tvář své eny. Její vylekané oči jako by ho obviňovaly z utrpení.

 Trpělivě čekal. Anka upila kávu a pomalu se rozhovořila. Michal se měl v té době vrátit do      práce, ale zůstával doma, aby ji mohl podrobně vyzpovídat. Nejvíc starostí mu   způsobovala otázka, která směřovala k jeho osobě a poití alkoholu.

 -

 Proč jsi jim říkala, e jsem neřídil kvůli alkoholu, e jsem pil? - obrátil se na Anku      vyčítavě.

 -

 Co jsem měla dělat? Věděli, e řídím vůz jenom příleitostně, kdy se chce napít... a      vůbec, zdá se mi, e věděli o tom, e jsi pil.

 - Odkud by to věděli?

 - Sám ses musel přeřeknout před tím poručíkem, co byl u nehody.

 -

 Já u si nic přesně nepamatuji, ale v protokolu to určitě nemají... neměla jsi jim to říkat,    zbytečně se dostanu do podezření.

 - Právě naopak. Má to přesvědčivou logiku. Proč bych jinak řídila já?

 -

 Moná má pravdu ... ale měli jsme si to nechat na jindy, a půjde do tuhého.

 -

 Já si zas myslím, e se tím jednoznačně vysvětlilo, e jsi nemohl řídit, kdy jsi pil.

 -

 Uvidíme! Pořád mi vrtá hlavou otázka, proč se tě vyptávali, jestli ses byla podívat na      toho Medvěda.

 -

 Zvlátní je, e chtějí znát vecky detaily. Dokonce se mě ptali, jak jsi mi řekl, abych s   autem přejela ke krajnici.

 - To e se tě ptali? - podivil se Michal. - A co jsi jim na to odpověděla?

 -

 e kdy ses s Honzou vrátil od zraněného, řekl jsi mi, abych vjela na pravou krajnici,      aby do nás nevrazilo nějaké auto.

 - Dobře jsi odpověděla . ..

 -

 A jetě se mě ptali, co jsem dělala v autě, kdy jste se s Honzou byli podívat na toho      chodce.

 - To je strané, jaké hlouposti od tebe chtěli. Co jsi jim odpověděla?

 - Seděla jsem v autě a čekala jsem na vás.

 -

 Správně. Nesmíme podlehnout různým fintám a tlakům. To ví, budou zkouet   velicos, ale kdy si dáme pozor, nikdy na to nepřijdou.

 -Jen si nebuď tak jistý. lo zatím o první výslech. Kdo ví, co vechno si na nás jetě      vymyslí.

 - Vymýlet si mohou, ale dokud nemají důkazy, tak si na nás nepřijdou.

 -

 Stejně se bojím dalího výslechu. U abych to měla za sebou. Ví, jak těké chvíle      tam proívám? Moje nervy ten nápor dlouho nevydrí.

 -To nejtěí má za sebou. Teď musí vechno jenom omílat a opakovat jako papouek.

42

-

 Tobě se to za dveřmi radí, ale kdybys tam stál jako na pranýři, nevím, jestli bys byl   takový suverén. A copak ty u se dnes nevrátí do práce? - napadlo ji znenadání.

 -

 U letím. Po obědě, a přijdu, se poradíme. Ahoj, - rozloučil se Michal a odjel.

 Toho dne, kdy byla poprvé vyslechnuta Anna Červeňáková, pozvali si kapitán Hora s   poručíkem Rendoem i studenta Petra Kramára.

 Bylo sychravé říjnové poledne. Tatry na obzoru pohltila neproniknutelná mlha. Chodci se     choulili do svých kabátů a pospíchali mezi teplé zdi svých bytů. Bylo to počasí spíe ke    spánku ne k dobré náladě.

 Petr Kramár měl vak hlubí důvod k sklíčenosti. Zanedlouho bude sedět u výslechu.

 Znovu bude chybět na přednákách. Hlavu měl plnou problémů. Je to na draka, říkal si v      duchu, kdy v kanceláři svého otce naslouchal jeho radám.

 - Tati, budu muset jít, abych nezmekal, - ozval se, sotva dopil kávu.

 -Jdi a nezapomeň; klid a rozvahu. Nenech se vyprovokovat, co bylo třeba     jsem zařídil, nemá se čeho obávat, - připravoval svého syna na první výslech. Seděl v      proutěném křesle za svým psacím stolem. V pravé ruce měl marlborku, z ní občas     potáhl. Na stole leela jen evidenční kniha s dolou potou a prázdný hrnek od kávy. Petr   seděl v jednom z křesel finské soupravy, umístěné v rohu rozměrné kanceláře.

 -

 Nejdůleitějí bude, aby nezklamali doktoři z pitevny, jak mi řekl obhájce. Jestli ten      člověk po zranění jetě il, máme vyhráno.

 - Neobávej se ničeho, vecko bude tak, jak jsme se dohodli.

 - Jenom aby ten Maďar nezměnil výpověď, - zapochyboval Petr.

 -

 To by nám mohlo zkomplikovat ivot. Ale v krajním případě tu jsou jetě lékaři a ti jeho    svědeckou výpověď nemusí potvrdit.

 - Měl by ses s tím Maďarem jetě nějak spojit, aby výpověď nezměnil.

 - Neboj se, synku, i to jsem u zařídil. Moná, e s ním u mluvili.

 -

 To je dobře. Doufám, e to dopadne tak, jak říká, - řekl zamyleně Petr. Vtom vela    do kanceláře otcova sekretářka Helena Králíková s podnosem a zeptala se, zda můe   odnést prázdné álky. Podívala se na svého vedoucího a čekala na jeho pokyn.

 -

 Prosím, Helenko, - dovolil Kramár starí, otevřel knihu s dolou potou a letmo začal   pročítat dopisy. Helena vzala prázdný álek, který stál na stole, poloila si ho na tác a   přela k Petrovi. Záměrně se postavila zády k jeho otci, aby se mohla dlouze zadívat    Petrovi do očí. Jako by na ten okamik čekal.

 -

 Dovolí? Mohu odnést álek? - Naklonila se k jeho tváři. Ucítil její dech a vdechl      nosem vůni oblíbeného parfému.

 - Prosím, - řekl Petr a snail se při podávání álku dotknout Heleniny ruky.

 Vedoucí autoservisu zdvihl hlavu a místo do knihy s potou se zkoumavě      zahleděl na Helenu a Petra. Ale neviděl u, jak si ti dva nenápadně vyměnili    mnohomluvné pohledy a úsměvy. Petr chtěl vyuít okamiku, kdy otec sledoval potu,

43

 aby mohl s Helenou vyjít do kanceláře pod záminkou, e jí ze slunosti otevře dveře.

 -

 U půjdu. Tak ahoj! - Běel ke dveřím a otevřel je. V té chvíli vstal i jeho otec a el     syna doprovodit, aby mu rozhovor s Helenou překazil.

 - Nemusí mě doprovázet, - chystal se Petr přivřít dveře.

 -

 Alespoň se provětrám, - odpověděl Kramár starí a doprovodil syna k bráně   autoservisu. Petra přepadla zlost, rád by otci něco řekl, ale ovládl se.

 Zanedlouho veel do pracovny kapitána Hory. Pozdravil a usmál se na vedoucího   advokátní poradny JUDr. Tibora Sýkoru, jednoho z nejzkuenéj- ích právníků v okrese,   který u byl přítomen. I kdy se blíil důchodovému věku, zůstával stále vitální. Petr      Kramár se posadil na idli, na ní před ním seděl obhájce doktor Buček.

 Podobně jako v případě Anny Červeňákové i tentokrát se kapitán Hora nejdříve    přesvědčil, zda Petr Kramár obdrel písemné usnesení o zahájení trestního stíhání a     seznámil se s obviněním, které bylo proti němu vzneseno.

 -

 Pane Kramár, řekněte nám jetě jednou, podrobně, jak dolo k tomu, e jste srazil   Ondřeje Medvěda? - vyzval ho kapitán po zaznamenání základních údajů.

 Student se podíval na kapitána Horu a poručíka Rendoe, potom na svého obhájce a a

 překvapivé klidným hlasem začal vypovídat:

 -

 Byl jsem se projet tátovým vozem a k naí chatě a mohlo být tak kolem deváté, kdy

 se mezi Limbovci a Svitovci. .. místo bylo přesně označené hned po nehodě ... z ničeho      nic objevil před vozidlem člověk, kterého jsem zpozoroval a tehdy, kdy jsem do něj    narazil...

 -

 Okamik, pane Kramár, teď hovoříte o tom, e se vám chodec z ničeho nic objevil před    vozidlem a předtím jste vypovídal, a svědčí o tom i druhá část vaí věty, e jste ho    zpozoroval a tehdy, kdy jste do něj narazil. Která výpověď je správná?

 Po kapitánově otázce jako by Petr Kramár ztratil suverenitu, s ní začal vypovídat,     znervózněl a začal si okusovat nehty.

 Obhájce Sýkora si viml, e mladý Kramár ztratil jistotu a vyrukoval mu na pomoc.

 -

 A jak jste odpověděl na tuto otázku těsně po nehodě, pane Kramár? - zeptal se ho.

 -

 No ... samozřejmě, e musí platit to, co jsem řekl po nehodě, tenkrát jsem měl vechno      v čerstvé paměti.

 - To znamená ...? - dodal poručík Rendo.

 - Nerozumím vám, soudruhu poručíku.

 - Řekněte nám přesně, jak to skutečné bylo, - upřesňoval poručík.

 -

 Ve skutečnosti jsem chodce zpozoroval, a mně leel na předním skle, prostě mi rozbil   přední sklo.

 -

 Jakou rychlostí jste jet, kdy jste do něho narazil? - zeptal se kapitán Hora.

 - Čtyřicítkou.

 -

 Přesně čtyřicítkou, ani o kilometr víc nebo míň? - skočil mu do řeči poručík Rendo.

 - Pamatuji si přesně, kolik jsem měl na tachometru.

 - To znamená, e jste se v tom okamiku, kdy jste chodce Ondřeje Medvěda srazil,

44

 podíval nejdřív na tachometr a teprve potom jste začal brzdit? - zvýeným hlasem    pokračoval poručík.

 -

 To ne. Nejdříve jsem samozřejmě začal brzdit a potom jsem se podíval na tachometr. .

 -

 Podle toho byste tedy musel jet větí rychlostí, kdy jste ho srazil, - řekl kapitán a      podíval se zkoumavě na Petra Kramára.

 Student začal na idli poposedávat.

 -

 Tu čtyřicítku jste si nemohl vymyslet. Musel jste si jí vimnout na tachometru, nebo    ne? - snail se mu dát čas obhájce.

 -

 Ano, podíval jsem se. Určité vím, e jsem jel čtyřicítkou, kdy jsem chodce porazil.

 - Vy jezdíte pořád tak malou rychlostí? - zeptal se poručík.

 -

 Ne. Ale tenkrát jsem jel opravdu pomalu .. . proti mně toti jelo se zapnutými majáky to    maďarské vozidlo.

 -

 Jaké to bylo vozidlo a proč mělo rozsvícené majáky? - zvedl hlavu poručík.

 -

 Byla to volha-combi, která měla na střee dvě oranová světla a tahala za sebou     malou vlečku, na ní stálo dalí auto, myslím igulík ...

 - Proto jste sníil rychlost? - zpozorněl kapitán.

 - Ano.

 -

 Jak jste mohl ve tmě vidět, e volha táhne něco za sebou a hned na to reagovat      sníením rychlosti? - poloil dalí otázku poručík.

 -

 Co za sebou volha táhne jsem neviděl; v prvním okamiku jsem si myslel, e jede se      zapnutým majákem v čele a e za ní jedou větí stroje ... kombajny nebo nějaký jeřáb,   proto jsem zpomalil.

 - Kde byla volha, kdy jste srazil chodce? - zeptal se kapitán.

 - Přesně nevím, ale stalo se to hned poté, kdy jsme se minuli.

 - Podle čeho tak usuzujete? - pokračoval ve výslechu poručík.

 - Maďarský občan mě toti sledoval ve zpětném zrcátku.

 - Jak vám to řekl? Vy umíte maďarsky?

 - Ne. Ale pozoruměl jsem mu, ukázal mi to a dodal přitom pár slov rusky.

 -

 Řekněte, proč by nebylo moné, aby Medvěda srazil maďarský řidič. Chodec přece      musel jít středem vozovky, kdy jste do něj narazil levou stranou vozidla, nebo ne? -

 převzal výslech znovu kapitán.

 - Ano, byl uprostřed vozovky.

 - A odkud se tam z ničeho nic vzal?

 - To opravdu nevím. Byl opilý, asi nevěděl, kudy chodí.

 -

 Co myslíte, jel maďarský řidič rychleji ne vy? - zeptal se obhájce doktor Sýkora.

 - To přesně nevím, ale zdá se mi, jako by brzdil, kdy jsme se měli potkat.

 -

 To dává smysl. Musel chodce na vozovce uvidět, proto také přibrzdil a objel ho. Ale vy      jste to neudělal. Vy jste ho ani neviděl. Nedíval jste se náhodou v tom okamiku, kdy jste      do něho vrazil, do zpětného zrcátka, anebo nedíval jste se někam jinam ne na vozovku   před sebou?

 - Byl jsem na jízdu soustředěný. Díval jsem se jenom na cestu.

 - A cigaretu jste si nepřipaloval?

 - Já nekouřím.

 - Za kým jste jel na chatu? - obrátil směr výslechu kapitán Hora.

45

 Petr Kramár se u pomalu začínal těit, e bude mít výslech za sebou. Otázka ho     zaskočila. Pohlédl na svého obhájce a začal si levou rukou bezděčně třít nos. Získal tím    cenné vteřiny k přemýlení.

 - Vdy jsem u říkal, e jsem byl na chatě jen tak, projet se.

 - A kdo vás tam viděl? - ostře se zeptal poručík.

 Petr Kramár věnoval svou pozornost nehtu na levém ukazováčku. Podíval se na kapitána,   potom na poručíka, který z jeho tváře nespoutěl oči.

 -

 Byla u tma, kdy jste z chaty odjíděl? - zeptal se obhájce Sýkora, aby přeruil   mlčení.

 - Byl u večer, nikdo mě neviděl. Kdo by mě mohl vidět?

 -

 V pořádku. Jetě nám řekněte, ale pokud mono přesně, co jste udělal, kdy jste zjistil,    e jste srazil chodce? - pokračoval kapitán.

 -Začal jsem brzdit a po několika metrech jsem zastavil. Stopa po brzdění byla změřena   jetě večer...

 - Dobře, mluvte dál.

 -

 Zastavil jsem auto, tlumená světla jsem nechal svítit a el jsem se podívat na      zraněného.

 - Co jste viděl? Měl jste baterku? - vloil se do výslechu poručík.

 -

 Viděl jsem leícího člověka, ale nemohl jsem rozpoznat, o koho jde. Byla tma a světlo   jsem neměl. Vzápětí jsem si viml, e z volhy, kterou jsem míjel, vystoupil někdo se svítící    baterkou a směřuje ke mně.

 -

 Okamik, pane Kramár. Kdo zastavil dřív vozidlo? Vy anebo ten maďarský občan? -

 chtěl vědět kapitán.

 -Já.

 -

 Jak to víte? Vy jste si vímal víc maďarského vozidla ne sraeného chodce?

 -

 Ne, sledoval jsem chodce i vozidlo. Moná to ani přesně nevím. Ale já jsem byl první u      zraněného a teprve po mně přiel ten Maďar.

 - V jaké poloze jste Ondřeje Medvěda nael?

 -

 Leel rovnoběně s cestou uprostřed vozovky. Nohy směřovaly k Lim- bovcům a hlava   ke Svitovcům, - odpověděl Kramár, jakoby ve kole odříkával nějakou poučku z    odborného předmětu.

 Kapitán Hora mrkl na poručíka Rendoe, který se usmál. Obhájce Sýkora přikyvoval    hlavou. Jako by chtěl Petrovi Kramárovi naznačit, e vypovídá skvěle.

 -Jako byste citoval z knihy, - usmál se kapitán a pokračoval: - Někdo vás na dnení     výslech připravoval, pane Kramáre?

 Petrovi byla tato otázka očividně nepříjemná. Znovu si začal nervózně třít nos.

 Nenápadně se podíval na Sýkoru a po chvilce odpověděl: - Proč by mě někdo připravoval,      byl jsem přece u toho.

 -V pořádku. Promiňte, ale formuloval jste odpověď jako zkuený obhájce,     - odpověděl kapitán. Oba se na sebe s obhájcem usmáli a pokrčili rameny.

 - Raněného jste neodtáhli, protoe vám to maďarský řidič nedovolil,     - pokračoval kapitán.

 - Jak vám to maďarský řidič naznačil, kdy neumíte maďarsky?

 -

 Prostě ukazoval rukou na tělo zraněného, e nevíme, co se mu stalo, a z toho, co říkal      maďarsky a rusky jsem vyrozuměl, e se zraněným nesmíme hýbat, e můe mít vnitřní      zranění.

46

 - Jak jste se přesvědčili, e ije?

 - Maďarský řidič mu přiloil ucho ke hrudi a naslouchal, jestli mu tluče srdce.

 - Vy jste se nepřesvědčil, jestli zraněný ije?

 -

 Ne, protoe vzápětí se zraněný probral, zamumlal něco, čemu jsem nerozuměl a z      toho jsem usoudil, e ije.

 -

 Zatím co jste stáli u zraněného, neprojelo kolem vás ádné vozidlo, a u z Limbovců    nebo ze Svitovců?

 - Ne.

 - Kdy kolem vás projelo první vozidlo?

 - Asi po dvou a třech minutách.

 - Kdo ho zastavil a jak?

 -

 Zastavil ho maďarský řidič tím, e začal krouit baterkou asi takhle . .. - Petr Kramár     začal kapitánu Horovi a poručíkovi Rendoovi předvádět, jak situaci viděl.

 -

 Jakou rychlostí jel asi řidič, kterého jste zastavili? - převzal na chvíli iniciativu poručík.

 - To přesně nevím, ale nejel rychle, moná edesátkou i míň ...

 - Kolik metrů před vámi auto zastavilo?

 - Asi deset metrů.

 - Jaké to bylo auto?

 - Trabant.

 - Řidič byl ve voze sám?

 - Ano.

 - Byl mladý nebo starí?

 - Určitě měl nad padesát. Můete si lehce zjistit, o koho jde.

 - Chcete tím naznačit, e jste si zapsal i jeho poznávací číslo?

 - Ano.

 - Proč jste ho neuvedl do protokolu hned po naem příjezdu?

 - Nevím, asi jsem na to zapomněl.

 - Nadiktujte nám číslo toho vozu. -BAD 33-12.

 - Viděl řidič trabanta zraněného?

 - Viděl.

 - A můe vám dosvědčit, e zraněný Ondřej Medvěd jetě il?

 -

 To zřejmě nemůe, protoe sotva pár metrů před námi zastavil a vystoupil z auta,    poprosil jsem ho, aby jel rychle pro doktora a Bezpečnost. Take on sice zraněného viděl    leet na cestě, protoe maďarský řidič svítil baterkou, ale určitě nemůe potvrdit jestli pan   Medvěd il nebo ne. Hned zas nasedl do auta a jel do města pro pomoc.

 - Po jak dlouhé době přijela řidička Červeňáková?

 - Snad po pěti minutách ...

 - Kdy jste jí dávali znamení?

 - Kdy byla asi tři sta metrů před námi.

 - Znamení dával maďarský řidič?

 -

 Ano, krouil rozsvícenou baterkou před sebou jako při zastavování trabantu.

 - Reagovala řidička na vae znamení?

 - Jela jako by nás neviděla.

47

 - Co jste učinili, kdy nezpomalila?

 Skočil jsem před auto a začal krouit oběma rukama, aby zastavila.

 - Proč jste skočil před vae vozidlo?

 - Měl jsem rozsvícená parkovací světla . .. aby mě viděla.

 -

 Moment, jaká světla jste měl na vaem vozidle rozsvícená, obrysová nebo tlumená? -

 vystřídal v otázkách kapitána poručík Rendo.

 - Tlumená, promiňte, spletl jsem se.

 -

 Po nehodě jste uvedl, e jste musel z cesty odskočit, aby vás řidička nesrazila a teď   tvrdíte, e jste skočil před vae vozidlo a odtud dával znamení k zastavení.

 - Maďarský řidič stál u zraněného a krouil baterkou . ..

 -

 A vy jste stál na levé straně před vozidlem, uprostřed, nebo na pravé straně?

 -

 Pamatuji se, e jsem stál před levým světlem, protoe na pravou stranu bych dojít ani   nestačil, kdy projela Červeňáková.

 - Tak velkou rychlostí jela?

 -

 Jela dost rychle . . . moná měla na tachometru i sedmdesátku. Kdy byla úplně      blízko, maďarský řidič odskočil od zraněného k mému autu a já jsem skočil k pravému     světlu, prostě k nejbliímu okraji vozovky.

 - Co jste udělal potom?

 -

 Kdy přejelo auto zraněného a táhlo ho několik metrů, rozběhli jsme se s maďarským      řidičem za ním. Měl rozbitou hlavu a u neil. Červeňáková zastavila s vozidlem asi po      třiceti metrech . ..

 - Předtím nebrzdila?

 - Ne. Teprve po nárazu do leícího těla začala brzdit.

 -

 Kdo z té kodovky, kterou Červeňáková řídila, se přiel nejdřív podívat, co se stalo?

 - Její manel.

 - A co vám řekl? Věděl, e přejeli člověka?

 -

 Ne. Začal mi nadávat, proč jsme zraněného nechali na cestě. Tvrdil, e ádné    znamení neviděl, on ani jeho manelka. Kdy jsem mu vysvětloval, proč jsme se   zraněným nehýbali, e jsem ho předtím zranil já, znovu mi nadával...

 - Jeho manelka se nepřila podívat, koho přejela?

 -

 Ne ... Ale kdy se manel řidičky znovu vrátil, snail se mě se svým kamarádem, který   s nimi byl v autě, vyslýchat a chtěli celou vinu za smrt Ondřeje Medvěda svalit na mě.

 -

 Nepamatujete si, kdo při jejich přejídění na pravou krajnici řídil? Červeňák nebo      Červeňáková.

 - To nevím, protoe byla tma.

 -

 Dobře, pro dneek by to stačilo, pane Kramár. Můete odejít, - propustil vyslýchaného   kapitán Hora.

 Petr Kramár odcházel z místnosti za doprovodu svého obhájce doktora Sýkory. Kapitán s   poručíkem si vyměňovali první dojmy.

 - Zdá se, e kluk mluvil pravdu, - poznamenal poručík.

 -

 Nelíbí se mi, e ho Sýkora tak detailně na výslech připravil. Kdyby to bylo bez     problémů, určitě by to nedělal, - zapochyboval kapitán.

 -

 Slyel jsem o jeho otci, e se snaí kdekoho umluvit, aby z toho synáček vyvázl s   čistým títem.

50

 - Počkáme na znalecké posudky, zejména z pitvy, a potom uvidíme, - poznamenal věcně     kapitán a vzal si z krabičky dalí cigaretu.

 Byla opět sobota. Frantiek Kramár se vydal, jak bylo o sobotách a nedělích jeho    zvykem, na svou chatu. Moderní dvouposchoďový objekt byl postaven v alpském stylu.

 Přestoe stálo v této oblasti asi dvacet chat, tahle na sebe poutala pozornost nejen svou   velikosti a stylovostí, ale i polohou. Stála bokem od ostatních, na kraji lesa, v místech, kde      je obyčejným smrtelníkům stavět zakázáno, jak byl také zvyklý se před hosty, neetřícími    obdivem, chlubit Frantiek Kramár.

 Také pokud jde o vnitřní zařízení, nemohly se sousední stavby s touto chatou srovnávat.

 Přízemí představovala velká hala s krbem; vévodila jí finská koená sedací souprava a   staroitné doplňky. První poschodí tvořily vlastně čtyři pohodlné lonice pro hosty,    vybavené moderním nábytkem.

 Frantiek Kramár si zvykl zvát na chatu hosty, s nimi uzavíral obchody o dodávce   úzkoprofilových náhradních dílů a materiálu. Jezdil sem také se svými milenkami, které      často střídal.

 V tuto říjnovou sobotu se vydal na cestu výjimečně sám. Zatouil po nerueném   oddechu, rád by si znovu promyslel situaci, do ní se jeho syn dostal. Měl ho rád, chtěl mu     poskytnout blahobyt a nejvyí vzdělání a těce nesl, e nad jeho dobře promyleným     plánem visel Damoklův meč. Přestoe se v těchto dnech obrátil na vechny strany o   pomoc, přestoe věřil, e vecko dobře dopadne - jak také jinak, kdy udělal i nemoné,     aby se jeho syna ádný paragraf nedotkl - chvílemi přesto zapochyboval. A tehdy dostával    panický strach. Co kdy to nevyjde? Co kdy se vechno neudálo tak, jak mu to Petr      vylíčil? Ach, hloupost, odháněl pocity úzkosti. Otevřel barovou skříňku, přeběhl pohledem   po velkém výběru nápojů různých značek a svratil obočí. Neměl chu na ádný. Postavil      se k oknu a zahleděl se na chvíli na nádhernou přírodní scenérii, ale sotva ji vnímal.

 Počasí se umoudřilo, títy hor se střídavě leskly a bledly, kdy před sluneční kotouč jako      v rozmarné hře připlouvaly bílé mraky. Větve listnatých a jehličnatých stromů vytvářely v   okolí Kramárovy chaty pestrobarevnou kulisu a lenivě se pohupovaly pod chabými dotyky   větru. Pod okny proběhla krotká veverka. Ani téměř ideální podzimní atmosféra plná      pohody vak nezlepila Kramárovi náladu.

 Málokdy se procházel v okolním lese, aby se kochal jeho krásami. Neměl na to - jak s    oblibou říkával - prostě čas. Raději seděl u barevné televizní obrazovky a přehrával si     porno-filmy, jejich početnou zásobu na videkaze- tách vlastnil.

 Aby unikl mučivým mylenkám, začal si i tentokrát krátit čas sledováním videokazet. Kam     se vak poděla jeho dychtivá zvědavost a vzruení? Netrvalo to dlouho a znechucený      vlastní lhostejností usnul v hlubokém křesle.

 Marně ho soused Jan Macko hledal. Mue, kterého celý den vyhlíel, se mu nepodařilo     ani zahlédnout. Jan Macko pracoval donedávna u Státních lesů jako účetní. Dlouho    nemohl Kramárovi odpustit, e mu doslova před nosem vyfoukl místo, na kterém chtěl      stavět on a na které si dělal zálusk. Nedostal ho, přestoe u Státních lesů pracoval téměř      čtyřicet let.

 Kdy začal Kramár stavět na místě, které si původně vybral a které nedostal s   odůvodněním,

51

 e pozemek je u součástí lesa, rozhněval se na Kramára a kde mohl, působil mu potíe.

 Poslal také na Kramára Veřejnou bezpečnost, kdy zjistil, e mu sem v pracovní době     jezdili pomáhat jeho zaměstnanci a dováeli na stavbu materiál.

 Později Macko zjistil, e bude přece jen výhodné být s tak vlivným člověkem zadobře.

 Dlouho se kolem Kramárovy chaty točil, a se jednoho dne odhodlal ho navtívit. Nabídl      mu tehdy bezplatnou strání slubu, nebo prakticky celý rok bydlel pár metrů odtud.

 K velkému Mackovu překvapení Kramár jeho sluby odmítl a sluným způsobem ho    vykázal z chaty. Zároveň mu naznačil, e si nepřeje, aby za ním chodil, a u bude na   chatě sám nebo se společností. Jan Macko se v prvním okamiku urazil a téměř půl roku   si Kramára nevímal. Potom, jakoby vechno uváil, znovu začal svého souseda zdravit.

 Mackova chata byla od Kramárovy vzdálená sotva sto metrů. Macko měl dobrý přehled o     tom, kdo kdy do Kramárovy chaty přijídí a kdy odjídí, dokonce i za tmy, nebo venkovní    osvětlení, které nechal Kramár před chatou instalovat, mu to plně umoňovalo. Toho dne      chtěl vak Macko hovořit s Kramárem za kadou cenu. Měl pro něho důleitou informaci.

 Kdy se mu to celý den nepodařilo, vymyslel si svérázný způsob, jak Kramára získat k    rozmluvě. Postavil své starí embéčko do středu vozovky před svou chatu, jakoby se      právě chystal někam odjet. Zablokoval mu tak cestu a kdyby se Kramár rozhodl odjet,     musel by ho poádat o uvolnění vozovky. K velkému překvapení Jana Macka se Kramárův     klakson ozval brzy večer.

 - U letím, - zakřičel oknem Macko a rychlými kroky vyel před chatu ke svému vozidlu.

 - Co to máte za způsoby, zablokovat mi cestu! - ozval se povýenecky Kramár a vyklonil      se z vozidla.

 - Promiňte, ale právě jsem se chystal odjet.

 - Tak rychle, rychle . . .

 -Jetě potřebuji něco naloit, ale postavím se nejdřív bokem, abyste mohl projet, -

 ochotně souhlasil Macko. Ale najednou si uvědomil, e Kramár projede a on mu nestačí    vypovědět vechno, co ho několik dní pálí na jazyku. Přitočil se ke Kramárovi:      - Promiňte, ale chtěl bych vám něco důleitého oznámit.

 - Teď nemám čas, řeknete mi to jindy. Uvolněte mi cestu.

 - Dobře. Ale dejte si lepí pozor na syna, nebo kolu nedodělá. Často sem jezdí s   děvčaty.

 - Jen to jste mi chtěl říct?

 - I to ... ale ostatní snad později, a budete mít víc času.

 - Na shledanou, - rozloučil se zlostně Kramár, kterého Mackova informace příli

 nepotěila, přestoe to na sobě nedal znát. Dupl na plynový pedál a odjel.

 Jen si jeď, vak ty mě jetě bude prosit, abych ti řekl, co vím. Zatím jsi mě ponioval,   teď přecházím do útoku. Jetě si na mě vzpomene! Nepomohou ti ani známosti, s nimi

 se pořád ohání, ani zastraování lidí. Dobře, e jsem mu to nevyklopil. Musím si vechno   jetě jednou promyslet. Byl bych blbec, kdybych z toho nevytěil něco pro sebe.

52

 Musím si ovem na něho dát velký pozor, počkat a dozraje čas. Nadělal mi u dost   nepříjemností. O mě u ani tolik nejde, chatu mám dokončenou, vechny účty a faktury    chválabohu v pořádku, jen aby se nemstil mému synovi. Takový mladý inenýr jetě neví,      jak to v ivotě chodí, dá se doběhnout, kdy Kramár nasadí své lidi. Podstrčí mému synovi   nějakou práci a ne klukovi dojde, o co kráčí, bude v tom a po ui. Musím to nejdřív   důkladně promyslet. Nesmím se unáhlit, Kramár je nebezpečný soupeř. Ale konečně mám     anci aspoň jednou ho zatlačit pořádně do kouta, usmál se kodolibě Macko a zamnul si   ruce.

 Ovanul ho chladný vítr. Přeběhl očima po obloze, na ní letěly v neuspořádaném houfu    edivé mraky, a důkladně třel obuv o rohoku, třebae bláto nikde nebylo. Veel do chaty,   důkladně zavřel dveře a přiloil polena do vyhasínajících kamen. Vak já ti zavařím, nadutý     kohoute, umíňoval si v duchu, myslí, e nevím, o čem se ve městě mluví, e iju ve     vyhnanství, jak říká moje Terezka?

 Na okamik se jeho mylenky zastavily. Tváří mu proběhl stín. Kdyby nebyla jeho ena    taková fajnovka, dávno by tu byli spolu. Ale ona sem jen občas nakoukne s hrncema,      jakoby neuměl sám vařit. No - taky dobře. Zato mi ty společné chvíle osladí informacemi,    jaké ádné okresní noviny jetě nepřinesly. Ta má oči! A jazyk! Hlavně jazyk, lidičky, ústa     plná fantastických senzací a skandálů, co ta toho ví o starém i mladém Kramárovi a kdy

 to dáme vecko dokupy s mými poznámkami...

 Zatímco se důchodce Macko kodolibě usmívá, přijídí ve stejnou chvíli Frantiek Kramár     k městečku. Teprve teď se důkladněji zamyslel nad otázkou, která mu vrtala hlavou - co      mu to chtěl ten chlap svými poznámkami naznačit? Vím, e by mě nejraději utopií na ličce   vody, kdyby mohl, uvaoval. Jenome dobře ví, e na to nemá. Kdy mě nenachytal při     stavbě chaty, teď u si na mě nepřijde. Kdoví o jakých bezvýznamných drbech mě chtěl    informovat, jen aby se se mnou sblíil. ádné sousedské vztahy. Tím spí, e na mě u

 párkrát podal oznámení. Ale proč mluvil o synovi? Na tom, e si občas zajede na chatu s     děvčetem, přece nic není, má na to roky. Snad tady nebyl s děvčetem i tehdy, kdy

 havaroval...? Ne, to by mi určitě řekl. Vdy jsem se ho na to ptal. Přísahal, e byl v autě    sám. Moná tu s děvčetem byl, ale důleité je, e v autě byl sám a e se mu nic nestalo.

 Zatím je vechno na dobré cestě. Dostane se z toho. Známí nám pomáhají. Ale měl bych    si s ním jetě jednou popovídat. Co kdy měl opravdu ve vozidle děvče. Ale které?

 Zbytečně dělám paniku. Chtěl jsem si na chatě uspořádat mylenky a odjídím jetě   nervóznějí. Zřejmě jsem měl toho dědka vyslechnout. Alespoň bych měl jasno, který den      měl na mysli. Moná by mi také řekl, s kým tam kluk byl. Nejdřív si musím pohovořit s   Petrem.

 Sotva přijel domů, jeho první cesta vedla za synem, který ve svém pokoji rýsoval.

 - Ahoj, otče! U ses vrátil z chaty? - uvítal ho syn s úsměvem.

 - Vrátil, protoe musím na návtěvu ke známým. A co ty dělá?

 - Jak vidí, rýsuju, v pondělí máme úkol odevzdat. Musím makat.

 - Petře, kdy jsi byl naposledy na chatě?

 - Vdy jsem ti říkal, e před tou havárií jsem tam byl, - odpověděl Petr, ani přeruil    práci.

53

 - Petře, ale řekni mi pravdu, byl jsi na té chatě opravdu sám? - zaútočil na syna, postavil     se přímo před něho a napjatě se mu zahleděl do tváře.

 - Sám, - odpověděl bez rozpaků Petr, podíval se na otce a pokračoval v rýsování.

 - Dnes mi cosi naznačoval soused, e tam jezdí často s děvčaty.

 - To je kecal. Kdyby mě aspoň viděl, nic bych neřekl, - podráděně reagoval Petr a      odloil vytahovátko.

 - Se kterým děvčetem jsi tam byl naposledy?

 - Se spoluačkou Věrkou ... stejně ji nezná.

 - Doufám, e s Helenou jsi to definitivně skončil?!

 - Dohodli jsme se a to platí.

 - No proto! Jdu na tu návtěvu, moná tam přespím. Ráno se uvidíme. Ahoj!

 Petr počkal a otec odejde, potom el k telefonu a zavolal Heleně Králíkové.

 - Helena právě odela, - odpověděla mu její matka. - Mám jí něco vyřídit! Haló? Kdo     volá?

 Petr poloil sluchátko, ani se představil. Sedl si v pokoji do křesla a začal přemýlet.

 Zase odela s otcem. Kolikrát mi slíbila, e se s ním nebude scházet? Co na něm můe    vidět? Taková mladá holka. Není na něj přece odkázaná. Sekretářku můe dělat v      kterémkoliv podniku. Kavalírem je, jen co je pravda! Reprezentovat na úrovni, mít bony, na      to holky letí. Ale proč potom chodí se mnou? Kdy je u mě, tvrdí, e má ráda jenom mě.

 Chodím s ní, i kdy mi to otec přísně zakazuje. To vecko přece dobře ví. Měli jsme se      dnes večer sejít. Dokud ten cirkus kolem nehody neskončí, je o čem mluvit. Já jsem      vlastně neastný člověk. Zamiluju se do otcovy sekretářky a milenky v jedné osobě.

 Tolikrát jsem se jí chtěl zbavit a vdycky to dopadlo jinak. Otec tvrdí, e je děvka, e se     ráda rozdává i jiným a sám se jí nechce vzdát, přestoe by mohla být jeho dcerou. Co    jenom vidí na tom mém oteckovi. Starý člověk s umělými zuby a vráskami, a jí to nevadí.

 Přece jen bude pravda, jak říká otec, e je veselá v rozkroku. Za peníze ji dostane     kdokoliv. Ale vdy ode mě nic nedostane? Moná se mnou chodí jen proto, e dělá otec v     autoservisu. Čím víc se na ní snaím najít chyb, tím víc mě přitahuje. Já se jí jednodue   neumím zříct. Zítra s ní musím dát řeč.

 Zatímco syn do pozdních nočních hodin rýsoval, jeho otec se bavil s Helenou Králíkovou.

 Tentokrát byli na chatě u jednoho z jeho přátel. lo pouze o dvě dvojice. První tvořil      Frantiek Kramár s Helenou Králíkovou, druhou jeho hostitel, vedoucí velkoprodejny s    masem a uzeninami Tibor Bako se svou milenkou, svobodnou dvaadvacetiletou Margitou     Kochovou, která pracovala jako úřednice v závodě Zdroj. Manelka pětapadesátiletého     Tibora Bakoe odjela do lázní. Její manel toho musel vyuít a alespoň částečně     vynahradit Kramárovi pohostinnost, které se mu dostává v průběhu celého roku. Nebylo    zvlátností pořádat na této chatě mejdany i v době, kdy byla Bakoova manelka doma,    ovem s tím rozdílem, e se nekonaly v sobotu, jak tomu bylo v tomto případě, ale v     průběhu týdne.

 Hostina byla velkolepá. Kromě vech druhů masových lahůdek nechyběl ani pestrý výběr    nápojů - whisky, martel, cinzano a jiné speciality. Nejdříve se bavili společně, později se     dvojice rozely do připravených pokojů.

54

 - Helenko, přiznej se, nebyla jsi s Petrem ten večer, kdy měl tu nehodu?

 - zeptal se znenadání Frantiek Kramár své milenky, sotva za sebou zavřeli dveře.

 Helena zrudla zlostí. Posadila se, chtěla vstát a uraeně odejít, ale Kramár ji nepustil.

 -

 Co si to o mně myslí? S Petrem jsem dávno skončila. Proč mi to pořád připomíná? -

 řekla a shodila ze sebe svrchní aty.

 -

 Promiň, ale starý Macko dělal naráky, e si Petr vozí na chatu stále častěji děvčata.

 -

 A co je na tom divného? Je mladý, a si uije. Koneckonců je po tobě. Tys byl jiný? Ani     teď ses nezměnil, - spustila jako z kulometu. Potom si lehla na válendu vedle Kramára,      ale ostentativně se k němu otočila zády a přikryla se přikrývkou, pohozenou na peřiňáku.

 -

 Promiň, já jsem to tak nemyslel. Ví, e ti věřím. Jenom nevím, co ten Macko tou    poznámkou sledoval?

 - Donedávna jsi ho ignoroval a najednou se ho začíná bát?

 -

 Já a bát se? Toho penzisty? Zapomeň na to a otoč se pěkně ke mně. Nebo mě   nechce vidět?

 - Otočím se, ale zanech těch hloupých řečí.

 - U jsem skončil.

 Helena se obrátila a on ji k sobě přitiskl. V tom si viml, e má na levém spánku krábnutí.

 - Kdo tě pokrábal, Helenko? - nesnail se skrýt překvapení.

 Vytrhla se mu z objetí a znovu se k němu vzdorovitě otočila zády.

 - Zase si vymýlí?! - zasípala pod dekou.

 - Promiň, ale zeptat se přece smím, nebo ne?

 -

 krábla jsem se a co je na tom divného . ..? Neboj se, tvůj Petr mi to určitě neudělal, -

 podráděně reagovala.

 - Nehněvej se. Nemůe mi prozradit, jak se to stalo?

 - Byla jsem v lese a krábla jsem se o křovisko.

 - Ty a v lese? Koncem října? A s kým?

 - Jestli nepřestane, Franto, já odejdu.

 - Dobře, nechme toho.

 Frantika Kramára mrzelo, e se nedozvěděl pravou příčinu krábnutí, ale jestlie nechtěl   Helenu pro tuto noc ztratit, musel ji poslechnout.

 Druhý den, kolem desáté hodiny ranní, vedla první cesta jeho syna Petra k bytu Heleny   Králíkové.

 -

 Helena jetě spí, přijďte později, - odpověděla mu její matka. Místo aby se vrátil, zůstal      na ulici před domem a hodinu se neklidně procházel pod okny. Kolem jedenácté Heleně     zatelefonoval z blízké restaurace.

 -

 Prosím tě, přijď za mnou do kavárny Kukačka, je to nutné. Čekám tu na tebe, - oznámil   jí, kdy se konečně ozvala.

 - Počkej, přijdu hned, - odpověděla.

 Za dvacet minut vstoupila do kavárny. Sedli si s Petrem ke stolu v rohu a objednali si      černou kávu.

 -

 Vím, e jsi byla celou noc s otcem, ačkoliv jsi mi slíbila, e se s ním nebude stýkat.

 Jsi obyčejná fuchtle. Jde s kadým, kdo ti zaplatí, styď se!

 - zlostně se na ni obořil Petr.

 - Zavolal jsi mě proto, abys mě uráel? Kdy jsem taková, za jakou mě povauje, nemám      tu co dělat!

55

 - Helena vstala a chtěla odejít. Petr ji chytil za ruku a stáhl ji zpět na idli.

 -

 Nebuď urálivá. Tobě se nedá nic vysvětlit. Já bych měl být uraený, ne ty!

 -

 A proč? Ty se mě ani nezeptá, proč jsem s ním la a jednodue mě odsoudí. A co    kdy jsem s ním byla v zájmu naí společné věci. Na to jsi nepomyslel?

 - Co to můe mít společného s naí společnou věcí?

 -

 Dvě černé kávy, prosím ... budete si jetě něco přát? - tázal se číník, který je   obsluhoval. Petr mu poděkoval.

 - Buďte tak laskav, přineste mi krabičku cigaret, tvrdé sparty bych si přála,   - dodala Helena.

 - Jistě, jak si přejete, - ujistil ji číník a odeel.

 -

 Bude překvapen, ale otec něco tuí, - utrousila Helena a vsypala si do kávy polovinu   obsahu malého sáčku. Petr vysypal cukr z obou papírových kapsiček a zamyleně míchal    kávu.

 - Podle čeho tak usuzuje?

 -

 Vzpomněl si na nějakého souseda z vedlejí chaty, Macka, prý tě tam viděl s nějakými    děvčaty.

 - To je hloupost, to mi říkal včera taky. Nic konkrétního nevěděl.

 - Jak můe vědět, e nás dědek Macko neviděl?

 -To by se musel někde schovat a pozorovat nás ... nevěřím, e by zael tak daleko.

 - Proč potom dělal táta naráky na to krábnutí?

 Petr pil kávu a přidroval si právě hrnek u úst. Překvapením se rozkalal:      - Co jsi mu řekla?

 - Prosím, cigarety, - oznámil číník a poloil krabičku na stůl.

 Helena poděkovala, otevřela balíček a jednu z cigaret si zapálila.

 - Co jsi mu na to řekla? - zeptal se netrpělivě znovu Petr.

 - e jsem byla v lese a krábla se o křoví.

 - Uvěřil ti?

 - Co jiného mu zbývalo, kdy jsem s ním o jiné monosti odmítla mluvit.

 - Jak tomu mám rozumět?

 -

 Kdy mi nechtěl věřit, řekla jsem mu, e odejdu domů, jestli mě nepřestane otravovat.

 - To jsi mu řekla? Jak na to reagoval?

 - Prostě mi dal pokoj a přestali jsme na to téma mluvit.

 -

 To je dobře. Nesmíme se prozradit, on by mě zabil. Vecko zatím běí, jak jsme se   dohodli. Jen se někde nepřeřekni. Mluv raději míň ne víc.

 -

 O mě nemusí mít obavy. Ale musím se mu teď věnovat, aby nás nepodezříval. A ten    Macko, aby něčím nepřekvapil.

 - Kdyby něco věděl, u by se s tím dávno pochlubil.

 -

 Abych nezapomněla, chybí mi jedna zlatá náunice. Klipsa s modrým očkem. Nemám      ji od té doby, co jsme spolu byli na chatě.

 - Jak jsi ji mohla ztratit?

 -

 Nevím, prostě ji nemám. Podívej se, a pojede na chatu, jestli neleí někde za     válendou.

 - Proč jsi mi to neřekla dřív? Co kdy ji otec nael?

58

-

 Úplně jsem na to zapomněla. Vzpomněla jsem si a včera. Chtěla jsem si je vzít a    nala jsem jenom jednu.

 -

 Zkusím to tam prohledat jetě dnes po obědě. Řeknu otci, e potřebuju ke studiu     nějakou kníku.

 Helena s Petrem dopili kávu a dohodli se, e se setkají večer u ní, protoe bude sama   doma.

 I toho večera se řeč okamitě stočila ke ztracené náunici.

 - Vechno jsem prohledal, nic jsem nenael, - hlásil okamitě Petr.

 - Jak je to moné? Doufám, e jsem ji neztratila někde v autě!

 - To by bylo jetě horí.

 - Moná jsem ji ztratila, kdy jsem spěchala přes pole.

 - Nejspí. Navíc jsi párkrát upadla, ne?

 - Má pravdu, určitě jsem ji přitom ztratila. A tam u ji nikdo nenajde.Kramárův soused Jan     Macko nevydrel dlouho čekat. Informace, kterou hodlal Frantiku Kramárovi sdělit, ho   tlačila jako těsné boty. Kdy se Kramár ani v neděli na chatě neobjevil, rozhodl se, e ho      hned v pondělí navtíví na pracoviti.Půjdu tam dokud je čas, protoe kdybych přiel    pozdě, vecko ztratím. Nedám se odbýt. Nebudu se s ním vybavovat jako před chatou.

 Vechny erty stranou. I kdy má spoustu známých a velicos u s jejich pomocí dokázal,     tohle s ním zatřese. Nejlíp udělám, kdy tam zajdu v poledne. Jen aby tam byl. Ale kdyby    tam nebyl, počkám na něho třeba do večera.

 Jak si Kramárův soused umínil, tak také učinil. V pondělí před polednem zaklepal na     dveře sekretářky vedoucího autoservisu.

 -

 Vstupte! - ozval se přísný hlas Heleny Králíkové. Byla jakousi prodlouenou rukou   svého vedoucího. Rozhodovala také o tom, kdo má kdy přijít a koho nepřijmout. Vichni   zaměstnanci se jí báli a chodili kolem ní jako kolem horké kae. Kdo jí nezalichotil anebo      nepřinesl občas nějakou pozornost v podobě bonboniéry či alkoholu, neměl anci u    vedoucího obstát. O svých nepřátelích podávala Kramárovi informace takového druhu, e   vdycky dosáhla svého. Sama se vak nikdy nepřetrhla, naopak, dolou potu, spočívající     zpravidla v několika málo dopisech, vyřizovala s několikadenním zpoděním.

 Mohla si to dovolit, éf a milenec v jedné osobě jí vechno toleroval. I dnes seděla za     prázdným psacím stolem, bavila se úpravou nehtů na rukou a popíjela černou kávu.

 -

 Dobrý den, - nesměle pozdravil Macko, kdy vstoupil do kanceláře. Helena Králíková,     ani by zvedla hlavu a přestala s manikúrou, odvětila nevlídně:     - Dobrý ... ale máme polední přestávku, přijďte v jednu hodinu.

 Macko stál u dveří s kloboukem v ruce a v prvním okamiku nevěděl, jak      má reagovat.

 - Soudruh vedoucí zde, prosím vás, není?

59

 -Je. Ale řekla jsem vám, e máme polední přestávku! - jetě odměřeněji odpověděla   Králíková a poprvé se zadívala na Macka. Ten se u chystal odejít s tím, e přijde později,     při pohledu na sekretářku vak po chvilce zvolal:   - Slečinko, vdy my se vlastně známe ...

 Helena si mue teprve nyní prohlédla pozorněji. Uvědomila si, o koho jde, ale rozhodla se,      e se bude tvářit, jako kdy vetřelce nezná. Koneckonců s ním dosud nemluvila, přestoe     ho nejednou zahlédla a patného se o něm u také naposlouchala víc ne dost.

 -

 Nevím, odkud bychom se měli znát, - úsečně odpověděla a znovu se naklonila nad své      ruce.

 -

 Ale vdy já jsem soused soudruha vedoucího, mám chatu poblí jeho. U jsme se      viděli. Byla jste tam se soudruhem vedoucím i s jeho synem.

 - Vy máte asi halucinace a s někým si mě pletete, - zatvářila se zlostně.

 -

 Chválabohu, brýle jetě nepotřebuju, zrak mi slouí. Budete překvapená, ale já jsem     vás tam viděl i v den té havárie ...

 Po této replice sebou Králíková trhla, odloila manikúru a přiblíila se k Mackovi.

 -

 Prosím vás, nevymýlejte si, nebo vás soudruh vedoucí nepřijme ani v jednu, -

 pohrozila mu a přeměřila si ho zlým pohledem. Ale její suverenita u zdaleka neměla tu      podobu jako v okamiku, kdy Macko vstoupil do kanceláře. Naopak, čím dál víc ztrácela   jistotu. To si uvědomil i Macko. Přeel do protiútoku.

 - Jak chcete, mohu odejít, ale přímo na Bezpečnost.

 -

 Jak myslíte ... jděte. Co je na tom, e jsem byla se svobodným klukem na chatě?

 Máme na to své roky ...

 -

 To je pravda, ale byli jste spolu také v autě, kdy jste srazili toho chodce ... ani nechci     mluvit o tom, co se mezi lidmi vypravuje, e jste ho vlastně usmrtili vy a ne ta ena, která    ho potom přejela.

 Králíková viditelně znervózněla a začala chodit po kanceláři.

 -

 Posaďte se a promluvme si v klidu ... ale prosím vás, nevymýlejte si pohádky, - řekla      smířlivějím tónem a posunula k mui jednu ze dvou volných idlí, které kancelář měla.

 Sama si sedla za psací stůl.

 -

 Jak můete tvrdit, e jsem byla s Petrem Kramárem v autě, kdy jste nás neviděl?

 Neříkám, e jsme spolu na chatu sem tam nejezdili, ale v den té nehody jsem se s ním    vůbec nesela, nedejboe na chatě, jak tvrdíte.

 -

 Víte co, slečinko, já vám teď mohu přesně oznámit, kdy jste byla na chatě. - Macko      vytáhl notes, poloil ho před Králíkovou na stůl a začal v něm listovat. - V notesu jste    označená jako slečna číslo jedna. Neznal jsem vae jméno, ale na chatu jezdíte      nejčastěji. Teprve od dneního dne vím, e se jmenujete Helena Králíková. Mám přesné    záznamy, kdy jste tam byla a kdy jste odela ... A nejen o vás, ale i o dalích slečnách ...

 - To je ale drzost! Měl byste se stydět!

 -

 Moná, ale kdyby se vá vedoucí vůči mně tak nechoval, ani já bych takový nebyl. -

 Macko vzal notes ze stolu a strčil si ho zpět do kapsy kabátu.

 -

 Mluvte, co vlastně chcete? Řekněme, e jsem tam byla i toho večera . .. No - a co?!

 - Já toti, slečinko, vím jetě víc ne si myslíte ...

60

 - Nevím, co jetě můete vědět?!

 - Například i to, e jste řídila vy a ne mladý Kramár.

 Králíková vyskočila ze idle a začala hystericky křičet:    -

 Vy jste se zbláznil! Vy nejste normální! Něco takového si vymýlet! Vypadněte, a u

 vás tu nevidím .. .

 Macko vstal, zatvářil se uraeně a chtěl odejít.

 -

 Počkejte! Sedněte si! - chtěla ho najednou zadret Králíková. V tom se otevřely dveře   kanceláře vedoucího a objevil se v nich Frantiek Kramár.

 -

 Co je tu za křik? - rázně vkročil do místnosti. Kdy zpozoroval souseda Macka,      povytáhl husté obočí.

 - Je tu vá soused, soudruhu vedoucí, - vyla mu vstříc.

 - Informovala jste ho, e máme polední přestávku?!

 - Řekla jsem mu to, ale on trvá na svém ...

 Vedoucí el ke dveřím na chodbu, otevřel je a nevlídně dodal:   - Jestli něco potřebujete, přijďte v jednu, teď máme oběd ...

 Macko se na něho potměile podíval a pomalu, beze slova vykročil k otevřeným dveřím.

 Tam se zastavil a lhostejně prohodil:

 -Jak chcete, půjdu ... Ale syna ani tu vai děvku před basou nezachráníte ...

 Kramár za ním zavřel dveře, ale poznámka, kterou Macko utrousil, mu vzala klid.

 - Jak to myslel? - zeptal se Králíkové.

 - Nevím.

 - Zavolej ho zpět! - zakřičel.

 - Dobře, dobře, ale proto na mě nemusí tak řvát!

 Vyla za Mackem na dvůr a tam ho poprosila, aby se vrátil.

 -

 Jak jste to myslel s tím mým synem? - zeptal se ho Kramár, kdy Macko vstoupil.

 - Ale jen mezi čtyřma očima, - kladl si Macko podmínku.

 - Tak pojďte dál!

 Znechucený Kramár otevře! dveře své kanceláře a přikázal sekretářce, aby připravila dvě     kávy. Mackovi nabídl místo v koené sedací soupravě. Helena Králíková přiloila na chvíli   ucho ke dveřím. Marně vak natahovala ui, nezaslechla ani slovo, protoe oba mui      seděli v rohu místnosti a vypravovali si potichu.

 -

 Nevím, jestli se vám syn přiznal, sousede, ale ten večer kdy měl havárii, byl se    slečnou Králíkovou na chatě ...

 Do Kramára vjela zlost, ale snail se ovládnout:

 - Jak mi to chcete dokázat?

 - Kdybyste se na mě tak nezlobil, ukázal bych vám i důkaz.

 - Jestli ho máte, ukate mi ho.

 Macko vytáhl z kapsy kabátu starý otřepaný notes, poloil si ho před sebe a řekl:   -

 V tom notesu mám detailní přehled, kdo, kdy, dokdy a s kým byl na vaí chatě.

 Kramár u nevydrel tlumit hněv a pustil se do souboje:     -

 Jste obyčejný darebák a ne člověk! pehujete mě jako zloděje. Vy jste nějaký soused?

61

 - Uklidněte se, pane sousede ...

 - Pro vás nejsem soused!

 - Prosím, tak soudruh vedoucí.

 Vtom vela Králíková s černou kávou. Oba mui ztichli a čekali, dokud s obsluhou    neskončí. Sekretářka záměrně nepospíchala. Z rozhovoru zachytila sice jen pár slov, ale     ráda by věděla, jak se situace vyvíjí. ~

 - Polote u tu kávu a nechte nás o samotě! - podráděně jí řekl Kramár.

 -

 Promiňte, soudruhu vedoucí, ale chcete, abych ji rozlila? - bránila se Králíková.

 -

 Bez poznámek, soudruko Králíková! - úsečným hlasem dodal Kramár. Helena    Králíková se na něho podívala vyčítavýma očima. Vyla z kanceláře a zlostně bouchla     dveřmi.

 -

 Já vám ten notes dám a slibuji vám, e ádný nezačnu psát, kdy se spolu    dohodneme . ..

 - Chcete mě vydírat?

 - Počkejte, nechte mě domluvit. Teď nejde jen o notes, ale o vaeho syna.

 - Tak u se konečně vymáčkněte, co ode mě chcete?

 - Chci pro svého syna karosérii na iguli, patnáctistovku ...

 - Coe? Karosérii na igulíka? Nemám, ani mít nebudu.

 - Potom lituji, ale v tom případě notes pouiji.

 - Prosím, poslute si.

 -

 Upozorňuji vás, e v ten večer byl vá syn s Králíkovou na chatě, - Macko otevřel   černý notes a začal z něho číst.

 - Přili v sedmnáct dvacet a odjeli ve dvacet čtyřicet osm.

 - To je vecko?

 - Ne. Kdy odjíděli, Králíková si sedla za volant. ..

 - Co jste to řekl?

 - Zřetelně jsem viděl, e za volantem seděla vae sekretářka a ne vá syn.

 - To znamená, e Petr je vlastně nevinný.

 - Ano, nevinný.

 - Jste ochotný to dosvědčit před soudem?

 -

 Ano, ale mám podmínku, kterou jsem u vyslovil. Karosérii pro svého syna. Zadarmo.

 - Zdarma? Vy jste se zbláznil.

 -

 Za to budu mlčet a tvrdit, e jsem nic neviděl. .. chci pomoct vaemu synovi. Co kdy

 smrt toho chudáka připíí jemu?

 - Dostane se z toho i bez vaí pomoci.

 - Jak myslíte . .. počkám jetě dva dny.

 -

 Karosérii vám opatřím, ale nemůete ode mne ádat, abych vám ji dal zadarmo.

 - Přemýlejte jetě, přijdu za dva dny.

 - Ale zatím o tom s nikým nemluvte.

 -

 Můete se spolehnout. Dáte-li mi karosérii, černý notes je vá. Najdete v něm i jiné    údaje, které jsou pro vás a zejména pro Bezpečnost zajímavé.

 -

 Přestaňte mě u strait. Řekl jsem, e vám karosérii opatřím. Přijďte zítra, pohovoříme     si.

 - Zítra v tuto dobu jsem u vás.

 Macko odeel. Kramár ho vyprovodil z kanceláře, co bývalo jeho zvykem

62

 jen tehdy, kdy měl na návtěvě některého z okresních funkcionářů nebo podnikového      ředitele.

 -

 Pojďte na chvilku ke mně! - pozval odměřeným hlasem Králíkovou do své kanceláře.

 Králíková jetě nevstoupila do místnosti a její tvář u byla rudá nervozitou a rozčilením.

 Aby alespoň trochu zahnala rozechvění, neodpustila si poznámku:     - Proč tak úředně, vdy jsme sami.

 Posadila se do hlubokého křesla, kde byla zvyklá s Kramárem sedávat, kdy byli sami,    přehodila si vyzývavě nohu přes nohu a zdlouhavě si z krabičky vybírala cigaretu. Kdy

 se Kramár nenamáhal s připálením, zapálila si sama.

 - Pojď si sednout ke stolu, - přikázal jí ledovým hlasem.

 Sám zůstal sedět za psacím stolem a čekal. Králíková přela neochotně ke stolu, u něho

 byl Kramár zvyklý rokovat se svými podřízenými a nasadila si masku lhostejnosti.

 - Tak ty mě drze podvádí! - procedil mezi zuby.

 - Co ti zas nakecal ten dědek?

 - Byla jsi s Petrem v ten den, kdy havaroval.

 - To tvrdí starý Macko? A co kdy to není pravda?

 - Slíbila jsi mi, e s Petrem víckrát nepůjde! Jsi obyčejná ...

 - Jen si poslu, jestli se ti uleví.

 -

 Tobě zřejmě jeden chlap nestačí, ty musí mít dva najednou. A kdo ví, jestli nemá

 dalí.

 - To mi říká ty, který by el kadý den s jinou?

 - Take ty nepopírá, e jsi ten večer byla s Petrem na chatě?

 - Byla - no a?

 - Kdo řídil auto při cestě nazpět. Ty anebo Petr?

 - Já jsem se vrátila autobusem, nechtěli jsme, aby nás lidi viděli spolu.

 Kramár se usmál, ale ve skutečnosti cítil nenávist.

 -

 Tak ty ses vrátila autobusem a Petr jel autem sám? Dobře sis to vymyslela!

 - Co je na tom zvlátního?

 -

 Má smůlu, děvče, Macko vás viděl nasednout do auta. Dokonce si zapsal i přesný     čas, kdy to bylo. Jene nejzajímavějí na celé věci je skutečnost, e za volant si nesedl   Petr, ale ty.

 Králíková uhasila v popelníku cigaretu a znovu zrudla jako rak.

 - To jsou výmysly. Já se vrátila autobusem.

 -

 Z toho se nedostane. Macko tě usvědčí... A nemá náhodou to krábnutí z té     havárie?

 Králíková vztáhla mimoděk ruku ke spánku a odpověděla co nejklidněji: - Kdy mi     nevěří, zeptej se Petra. Proč potom u havárie neviděli i mě?

 -

 Aspoň mně se přiznej, e jsi řídila, dokud není pozdě. Protoe jak začne Macko mluvit,      bude zle.

 -

 Macko nemohl nic vidět. To, e jsme byli na chatě nepopírám, ale domů jsem se   vrátila autobusem.

 - Tak ty tvrdí, e ses nevracela s Petrem, a e jsi neřídila vozidlo.

 - Ne, u jsem ti to říkala dvakrát.

 - Jak myslí, tím hůř pro tebe.

63

-

 A prosím tě, přestaň mě strait. Vím o tobě tolik věcí, které smrdí kriminálem, e ti na    Bezpečnosti ádní známí nepomohou.

 - Jsi obyčejná potvora.

 - Ne větí ne ty. Já se jenom bráním.

 - Bě, jetě si promluvíme.

 Králíková vyla beze slova z kanceláře a přemýlela o tom, co podnikne. Najednou ji     napadlo, e musí co nejdřív informovat Petra. Rozhodla se, e pojede hned zítra do Koic.

 Kramár zůstal sedět za stolem. Zapálil si cigaretu a znovu o vem přemýlel. Kdo má     vlastně pravdu? Zdálo se mu málo pravděpodobné, e by jela Helena autobusem domů.

 Macko by si rovně nedovolil vystupovat takovým způsobem, kdyby si nebyl jistý, e je   viděl. Petr i Helena ho podvedli. Několik měsíců o tom s Petrem mluvil - a nepomohlo to.

 Mlátit u ho nemůe, snad bych ho mohl vyhodit z bytu. Ale co na to lidi? Vecko    způsobila Helena, těko jí odolat, to je pravda, zkueností u má jako třicetiletá. Rád by se   jí taky zbavil, ale jak? Ví o vech černotách; moná si udělala fotokopie některých     dokladů. S tou musím opatrně, pustil jsem si ji příli blízko k tělu, vyčítal si v duchu.

 Frantiek Kramár vyjel za synem do Koic jetě ve večerních hodinách. Nael ho na   internátě, mezi spoluáky. Nebylo to prostředí vhodné pro váný rozhovor, posadili se   proto do blízké restaurace.

 - Dá si večeři? - zeptal se ho.

 - Jsem po večeři, ale kávu a zákusek bych si dal, - poádal Petr.

 Kramár zamával na číníka a objednal toté i pro sebe.

 -

 Co se stalo, e jsi přijel tak nečekaně? Něco vázne? - Petr sledoval otcovu tvář s      netajenou zvědavostí.

 -

 Uhodl jsi. Ale nejdřív se dohodněme, e mi řekne o celé záleitosti pravdu, jinak se k     ničemu nedopracujeme.

 Frantiek Kramár si zapálil cigaretu, syn se na něho nechápavě zadíval:     - Nevím, na co naráí, řekl jsem ti vechno.

 - Petře, nemá význam hrát si na schovávanou, stejně vecko vím.

 Syn se mu chystal oponovat, ale objevil se číník. Naservíroval zákusky     a kávu a odeel. Oba ho mlčky sledovali.

 - Chce naznačit, e ví víc ne já? - opatrně sondoval Petr půdu.

 - Má smůlu - nebo těstí, e vás starý Macko viděl na chatě.

 - Macko si vdycky vymýlí.

 - Helena se přiznala.

 - V tom případě podvádí i Helena.

 -

 Sněz si zákusek a uklidni se. Takhle se nedohodneme. Já u nepochybuji o tom, e    jste na chatě byli spolu ... i kdy jsme se jasně dohodli, e s Helenou definitivně skončí,    dohodu jsi poruil. Stokrát jsem tě upozorňo- val, e to není enská pro tebe a tys mě      neposlechl. .. Tak u konečně řekni, jak to bylo? Jistě řídila ona a ne ty, kdy jste srazili   toho chodce, - zvyoval hlas a doadoval se odpovědi Kramár starí.

 - Ne, to není pravda. Já jsem řídil.

 -

 Tak mi řekni, kde jste se za volantem vystřídali, protoe Macko vás viděl nasedat do    auta. Jasně viděl, e kdy jste odjíděli od chaty, řídila Helena.

 - Helena se vrátila autobusem. Řídil jsem já.

66

-

 Petře, neli sám sobě. Přestaň s tím podváděním. S Helenou nejsou erty. Dostane    nás oba do netěstí,, kdy nebudeme opatrní.

 Petr mezitím snědl zákusek a dopil kávu. Neklidně si poposedl. Co teď má dělat?!

 Hlavou mu vířily pochybnosti. Kdo ví, jestli mu Helena u vechno neřekla. Jestlie se      přiznala, nemohla by se na mě zlobit, pomyslel si   - Co ti řekla? - nadhodil opatrně a obrátil se k otci.

 -

 Přiznala se, e jste byli spolu na chatě, ale domů prý se vrátila autobusem. Jene      Macko vás viděl nasedat do auta a zapsal si i čas, kdy to bylo. Jestli mi neřekne

 pravdu a s dědkem se nedohodneme, udá nás. Celé vyetřování začne znovu. A      Helena nám to nedaruje, hlavně mně ne. U mi vyhroovala.

 -

 Tak vidí, ode mě ji odhání a sám sis ji pustil tak blízko k tělu. A to je o třicet let    mladí. Teď nás má v hrsti.

 -

 Nejdřív musím vědět pravdu. Potom můu něco dělat. . . S Helenou se nějak   dohodneme, má ráda peníze . . .

 - Nemluv tak, začíná se mi to hnusit... stydím se za tebe.

 -

 Přestaň být sentimentální, teď jde předevím o tebe. Mluv, řídil jsi auto, kdy jste    vrazili do toho chodce, nebo řídila ona? Petr zaváhal a chvíli hleděl před sebe jako    nepříčetný. Potom zakýval hlavou ze strany na stranu a chraptivě poznamenal:    - Co ti to pomůe, kdy ti řeknu, e řídila ona.

 - No konečně. Tak jsi ze veho venku.

 - Ale dobře ví, e ona nemá řidičský průkaz a já jsem jí dovolil řídit.

 - Za to tě nezavřou, neboj se.

 - A co bude s Helenou, chce ji obětovat?

 -

 Musím si vecko jetě promyslet. . . Horí je, e mě vydírá Macko a chce pro syna   karosérii na igulíka.

 - Musí mu ji dát, nebo to vecko praskne.

 - Ale jakou mám záruku, e za týden nepřijde pro motor?

 - Dělej, jak umí, ale Helenu v tom nesmíme nechat. Já jsem jí to slíbil.

 - Jak jsi mohl být tak hloupý a dát jí do ruky volant?

 - Řekla mi, e zajede jenom k hlavní cestě . .. potom u nechtěla zastavit.

 -

 Ty jsi opravdu blbec, takhle se nechat doběhnout. Vezme si moje nové auto bez      mého souhlasu, zajede si na chatu bez mého vědomí. .. jetě tam jede s Helenou,   která tím autem zabije ... Nemyslí, e je toho na mě trochu moc?!

 -

 Ani mně to není jedno. Být věčně podezřelý z usmrcení člověka není nic příjemnýho.

 Ve kole se nemůu soustředit, pořád na tu nehodu musím myslet. Ví co, jedu s tebou    domů. Nejlíp bude, kdy si s Helenou znovu promluvím.

 -

 Věnuj se učení, starostí sis u způsobil dost. Já si musím promyslet, co udělat, aby    se vlk naral a koza zůstala celá.

 - Tati, já za ní zajedu. Kdy mě nevezme autem, pojedu vlakem . . .

 -

 To po ní tak touí? Dobrá, ale na klidu ti to nepřidá, - smířil se s rozhodnutím syna      Kramár starí a zanedlouho vyrazili.

 Přestoe přijeli pozdě v noci, zavolal Petr okamitě Heleně a s otcovým souhlasem ji    pozval k nim. Helena se obávala setkání s Kramárem, ale kdy jí Petr vysvětlil, e jde o    společnou poradu, ochotně souhlasila.

67

-

 Nech nás chvíli o samotě, - poádal Petr otce, kdy vstoupila do jejich domu.

 -

 Promluvte si, ale potom se musíme dohodnout společně, - souhlasil Kramár. Odeel    do svého pokoje a krátil si čas čtením novin. Petr zůstal s Helenou v hale.

 - Proč ses přiznala, - vyhrkl Petr, sotva se posadili.

 Helena snadno vytuila, e si otec se synem u promluvili a uvaovala o tom, na čem se      spolu asi dohodli. Moná mě oba jenom tak zkouejí. Odpověděla klidným hlasem:      -

 K ničemu jsem se nepřiznala. To vecko způsobil ten starý vůl, který slídí kolem vaí   chaty a číhá tam na kořist.

 - Řekni mi upřímně, co jsi otci řekla?

 - Vdy ti vysvětluju, e nás viděl Macko.

 -

 Mohl tě vidět nastoupit do vozidla, sednout za volant, ale za chatařskou osadou jsme    se mohli u volantu vystřídat...

 -

 Kdy nás půjde dědek udat, začnou nás vyetřovat oba. Myslí, e to na kriminálce   zvládneme?

 - Take ty jsi to vzdala jako první. Uvědomuje si, e jde proti sobě?

 - Nemáme jiné východisko, ne se s tím vyděračem dohodnout.

 -

 Jednou mu hubu zacpe, ale co kdy bude ve vydírání pokračovat? Co si počneme?

 - To přenech otci, ten si s ním poradí.

 - To je tvoje poslední slovo, Helenko?

 - Nic lepího nevymyslíme, Petře.

 -

 Ale pamatuj, e já jsem to myslel dobře, e ses rozhodla pro tuhle alternativu sama.

 - Tvůj tatíček nás v tom nenechá.

 - Pokud na to bude stačit... Take - mám ho zavolat?

 - Zavolej ho.

 Helena právě dokouřila cigaretu, kdy se vrátil Petr s otcem. Sedli si proti Heleně, ale    neměl kdo začít rozhovor. Konečně se jako první ozval Petr.

 - Helena ti řekla pravdu. Řídila ona, kdy jsme porazili toho člověka.

 - Kam ses poděla, e o tobě nikdo nevěděl? - spustil Kramár.

 - Vzala jsem to přes pole . ..

 - To krábnutí na hlavě je od toho?

 - Ano.

 - V tom případě jsi ze veho venku, - obrátil se otec k synovi.

 Helena se po této poznámce podívala na Kramára vyčítavým pohledem   a vztekle křičela:

 - Take ty mě chce obětovat?

 - To jsem neřekl. Jen jsem konstatoval, jak se věci mají.

 - Řekni, co chce dělat.

 - Přestaň, Heleno, pomůu ti. .. Ale nejdřív musím umlčet Macka.

 - Otče, doufám, e ho nechce ... - polekaně reagoval Petr.

 - Prosím tě ... je ale zapotřebí mu zavřít hubu, - uklidnil ho otec.

 -

 Dej mu tu karosérii, - přimlouvala se Helena. - A nech si od něho potvrdit, e ji převzal   zadarmo, aby mlčel. Kdy se ozve, schytá to i on. By! by to úplatek a v takovém případě     je trestán ten kdo dává i ten kdo bere.

68

 - To není patný nápad, - ocenil návrh Kramár.

 - Nějak to s ním vyřiď, a u dá pokoj, ale po dobrém, - přimlouval se Petr.

 Tak jak se dohodli, navtívil Frantiek Kramár druhý den svého souseda      Macka. U v sedm hodin ráno zaklepal na dveře jeho chaty.

 Ale ne, velký vedoucí autoservisu mně přiel popřát dobrého jitra? To jsou věci. Zdá se,    e ryba zabrala, pomyslel si Macko a nedočkavě si zamnul ruce.

 - Prosím, pojďte. A copak, e tak brzy? - uvítal Kramára.

 - Později mám nutnou práci, přiel jsem raději hned.

 -

 Posaďte se. To víte, nemám tak hezké bydlení jako vy, ale starému důchodci to   stačí... Co vám mohu nabídnout? Borovičku nebo sklenku vína?

 - Jsem tu vozem, take pít nebudu ...

 - Ale kávu si dáte?

 Kramár kývl hlavou. Jeho soused si právě chystal snídani. Měl zatopeno v kamnech a      také připravenou vodu, protoe si před chvílí zaléval čaj. Káva byla vzápětí na stole.

 - Kávička je hotová. Rychleji ne v interhotelu.

 - Opravdu vaříte expresně, - míchal si Kramár zamyleně nápoj.

 - Rozmyslel jste se, pane sousede? - zadíval se na něho Macko.

 - Pomohu vaemu synovi s tou karosérií. Ale potřebuji záruky . . .

 -O ty se nemusíte obávat. Jen co převezme syn karosérii, odevzdám vám černý notes.

 Kramár pil kávu a Macko ho celou tu dobu pozoroval.

 - Pane sousede, tentokrát mi nejde ani tak o vá notes.

 - O co vám tedy jde?

 - Musím mít jistotu, e budete mlčet a nebudete znovu vydírat.

 -

 Nepouívejte, prosím, takové výrazy, sousede. Mou mlčenlivostí si můete být jist.

 Ručím vám za ni hlavou. Kdy nepromluvím teď, sotva zdůvodním, proč jsem tak dlouho     mlčel. Namočil bych se do toho. Proto nabízím svůj notes.

 -

 Musíte mi potvrdit, e jsem vám dal karosérii zadarmo. Tady mi to podepite a já vám    dám doklad, na který vám vydají novou karosérii k patnáctistovce pro vaeho syna.

 Kramár vytáhl z kapsy připravené potvrzení a poloil ho Mackovi na stůl. Ten ho pozorně     přečetl a odsunul zpátky.

 - Pane sousede, to vám nemohu podepsat.

 - Ale proč? Vdy je tam jen to, na čem jsme se dohodli.

 -

 Kdy s tím dokladem půjdete na Bezpečnost, mohou mě stíhat hned za dvě věci. Za     úmyslné zamlčování trestné činnosti a za vydírání nebo braní úplatků. Ne, tenhle papír      vám nepodepíu.

 -

 Nemusíte se obávat, e ho zneuiju, vdy bych byl proti sobě a synovi. Úplatek za      vae mlčení dávám já. Tady není přece uvedeno, e jste ode mě chtěl karosérii.

 -

 Ale je tam napsáno, e mi ji dáváte zadarmo, a e chcete, abych neprozradil, e v   době nehody, která se vaemu synovi, respektive jeho slečně stala prvního října     osmdesátého třetího roku, neřídil vozidlo on.

 -Tak se dohodněme na kompromisu. Potvrďte mi, e jste převzal karosérii zadarmo

69

 a já tam nebudu psát, za co a proč a odevzdejte mi k tomu ten notes.

 -

 S tím souhlasím. Ale podepsané potvrzení a notes vám dám, a si karosérii odvezu.

 - Počkejte, vy si nechcete nechat nasadit karosérii v mém autoservisu?

 - Raději ne. Aby to nebylo nápadné.

 - Dobře, přijďte si zítra pro ni i s potvrzením a notesem.

 - Tak rychle? Vdy se mluví o tom, e je mají teprve dovézt?

 - To nechte na mně. Zítra ráno v osm hodin vás čekám. Frantiek Kramár      dopil kávu a rozloučil se.

 Podobně jako u Kramárových, ani u Červeňákových nebyla nouze o hádky a rozepře,     vyvolané dopravní nehodou. Rozruch vládl i v městě, v něm obě rodiny ily. Fantazie lidí,      jak to v takových případech bývá, neměla hranic. Kadý z účastníků nehody se    pochopitelně snail působit ve svůj prospěch a odpoutat od sebe pozornost veřejnosti.

 Večer co večer se vracel k neastné nehodě i Michal Červeňák. Nehoda ničila rodinné    ovzduí, naruené v posledních dvou letech árlivostí i vzájemným podezíráním.

 -

 Slyela jsi, co o mně íří po městě ten mladej posera? - rozčiloval se Michal Červeňák,     kdy s manelkou Annou společně povečeřeli. - Prý jsem řídil já a ne ty.

 - Odkud to můe mít? Přece tě nemohl vidět vystupovat z auta?

 - Nemohl, protoe byla tma.

 -

 Ale kdy ses vrátil od zraněného a přejel jsi ke krajnici, kdoví, jestli tě nesledoval?

 - Sotva, a kdyby, to přece není důkaz.

 -

 Stejně není dobře, e se íří takové řeči. Dostanou se k uím na Bezpečnosti a      prokuratuře.

 - Musíme přejít do protiútoku, dokud je čas.

 - Starý Kramár u jistě zapojil do obhajoby syna vechny své známé.

 -

 Právě proto! Co kdybych začal i já s podezřením, e tudent nebyl v autě sám?

 Zaslechl jsem, e chodí s tátovou sekretářkou, i kdy mu to zakázal.. . Jednodue začnu     tvrdit, e byla v autě s ním, a e srazil chodce z nepozornosti.

 - Pochybuji, e na to někdo naletí.

 -

 Ale opravdu jdou po městě různé řeči. . . Zaskočím také za matkou té sekretářky a   zeptám se jí, kde byla její dcera v ten večer. Říká se, e si obě moc nerozumí, a e se jí      dcera tahá se enatými mui.

 - Podle mne tím nic nezískáme . . .

 -

 Pojedu taky do Koic a upozorním tudenta, aby neířil bludy, jinak e si to s ním      rozdám.

 -

 Dělej, jak myslí, ale důleitá bude výpověď toho Maďara. Jestli je pravda, e si ho    Kramár koupil, bude to zlé. Potom je naí nadějí jenom znalecký posudek.

70

-

 Napíu dopis i maďarskému svědkovi. Znám na sídliti jednu dámu, která nám ho   přeloí.

 Michal Červeňák se vydal nejdříve k matce Heleny Králíkové. Otevřela mu, představil se      jí, ale na otázky reagovala podráděně. Nechala ho stát zpočátku u dveří a posílala ho za   dcerou. Velice nerada ho vpustila dovnitř.

 -

 Podívejte se, paní Králíková, jde vlastně o vai dceru. Leccos se o ní po městě     vypravuje . . .

 -

 Proto jste přiel? Co dělá moje dcera, do toho vám nic není. Je dospělá a můe si   dělat, co se jí zachce a s kýmkoliv. A vůbec, já s ní nemám nic . . . ale to je taky nae věc,      - rozčilovala se paní Králíková.

 -

 Promiňte, my jsme si nerozuměli. Nemám v úmyslu míchat se do jejích soukromých      záleitostí. ..

 - A co tedy vlastně chcete?

 - Potřeboval jsem vědět, jestli nebyla prvního října večer doma?

 - Tak vidíte! Zase začínáte. A to tvrdíte, e vás její soukromí nezajímá.

 - Věřte mi, neptám se kvůli ní. . .

 - A kvůli komu?

 -

 To vám teď jetě nemohu vysvětlovat, ale i to se dovíte. Prosím vás, zkuste si      vzpomenout, zda byla ten večer doma.

 Králíková se zamyslela:

 - Byla, - řekla stručně.

 - Celý večer?

 - Ne. Odela po obědě a přila večer.

 - Kolik mohlo být hodin, kdy se vrátila?

 -

 To si nepamatuji, ale vím, e jsem u spala. Bylo určitě po desáté hodině.

 Michal Červeňák paní Králíkové poděkoval. Nechápavě se na něho podívala. Na chvíli      zapochybovala, jestli neřekla něco, čím by dceři ukodila. Ta by jí to do smrti neodpustila.

 Michal Červeňák táhl triumfálně domů. U ve dveřích vítězoslavně oznamoval:     -

 Tak vidí, měl jsem v nose. Mladá Králíková nebyla ten večer doma. Její matka to    potvrdila.

 Michal Červeňák se rychle převlékl a informoval manelku o podrobnostech celého     rozhovoru. Anka, která se mezitím pustila do umývání nádobí, otočila hlavu a zeptala se:    - A k čemu je to dobré? Kdoví, kde byla?

 -

 Neboj se, já si to jetě proetřím. Taky zjistím, jestli nebyla se starým Kramárem. A   kdy ne, je to jasné, - radostně konstatoval Červeňák a s rukama v kapsách důleitě     rázoval kuchyní.

 -

 Raději bychom se měli připravit důkladně na obhajobu, - nadhodila jeho ena.

 -

 Teď jde o to, aby se prokázalo, e Králíková byla s Kramárem v autě . .. a kdy ten     maďarský svědek drobet změní výpověď, soustředí se pozornost na ně.

 -

 Slyel jsi, co vechno u Kramár oběhl? Doktora, prokuraturu, Bezpečnost.

 Nejdůleitějí ovem bude posudek znalce, který dělal pitvu. Jestli mohl být Ondřej     Medvěd po prvním zranění jetě zachráněn, bude to pro mě zlé, - zesmutněla Anna     Červeňáková.

71

 -

 Nezoufej, jsou tam jetě dalí vlivy, kterých se chytneme. Vdy o nich Bučko mluvil:   znamení baterkou, intenzita světla, odtaení raněného z cesty a dalí souvislosti, -

 uklidňoval enu Michal Červeňák.

 -

 Mám nějaké zlé tuení, Michale. Bojím se, e nám to nevyjde, - unaveně      poznamenala.

 Michal se k ní posadil a snail se ji rozveselit:   -

 Zítra jedu za mladým Kramárem do Koic. Zkusím ho postrait, moná mi něco řekne    .. .

 -Zbytečně utrácí peníze za benzín. Nic nového ti neřekne. I kdyby něco nehrálo, myslí,    e se ti přizná? Táta u ho dávno detailně poučil, o čem můe mluvit, jak se má chovat, -

 namítla Anka.

 - Uvidí, e tam nejedu zbytečně.

 Následujícího dne odcestoval Michal Červeňák do Koic, vyhledal studenta Petra      Kramára a pozval ho do kavárny. Mladý Kramár se zpočátku vymlouval na studijní      povinnosti, ale nakonec se nechal přesvědčit.

 Sedli si k prázdnému stolu v rohu kavárny a chvíli se vzájemně prohlíeli.

 -

 Podívejte se, Petře, neurazíte se, kdy vás tak budu oslovovat? - zeptal se Červeňák.

 Petr Kramár ho ujistil, e mu to vadit nebude.

 -

 Tedy, dobře . . . abych pokračoval. Chci vás velmi důrazně poádat, abyste o mně    přestal ířit různé fámy, a řekněte to, prosím, i vaemu otci.

 - Promiňte, nevím, na co naráíte?

 - Přece na nai společnou záleitost, nehodu mé manelky a vai.

 -

 Podívejte se, byli jsme oba vyslechnuti a teď dostanou slovo soudní znalci.

 -Tak abychom dlouho nechodili kolem horké kae. Proč o mně roziřujete pověsti, e jsem     řídil, kdy se mé manelce stala ta nehoda?! - zeptal se úsečným hlasem Červeňák.

 Mladý Kramár poloil v té chvíli álek s kávou rychle na stůl a překvapeně se podíval na    Červeňáka.

 -

 Nezlobte se, já jsem to o vás neířil. Ale sám jsem něco takového ve městě zaslechl.

 - Od koho? Mluvte konkrétně! - naléhal Červeňák.

 - Jména vám nepovím, ale slyel jsem to v restauraci i v obchodě.

 -

 A jak jste na to reagoval? Neptali se vás na vá názor? Také o vás se přece ví      vechno.

 - Mluvil jsem jenom o tom, co jsem viděl.

 - A co jste viděl? - skočil mu do řeči Červeňák.

 - Řídit jsem neviděl ani vás, ani manelku, protoe byla prostě tma . ..

 -

 Taková je skutečně pravda a nic jiného nemůete tvrdit. Kdybych se od lidí dověděl, e      íříte výmysly, nepřejte si mě. Nepomohl by vám ani otec se svými známostmi! Slyel     jsem, e u vytvořil pro vai záchranu celou mafii. Ale nezapomínejte, e ten Maďar - o     něm jsem zase já od lidí slyel, e jste ho ovlivnili, bude jetě svědčit. Nebude to pro vás   lehké.

 -

 Nezlobte se, ale já jsem nikoho neovlivňoval, ani maďarského svědka ne.

 - Ale lidé to tvrdí.

 - To je moné, ale není to pravda.

 -

 Uvidíme. Kromě toho jsem si prověřil, e slečna Králíková nebyla ten večer doma.

74

 - A co tím chcete říct? - trochu ustraeně řekl Petr Kramár.

 -

 Jenom tolik, e mohla být s vámi ve vozidle, a e by to rovně mohlo změnit situaci.

 - Proč by měla být právě se mnou. U čtyři měsíce se s ní nestýkám.

 -

 S vaím otcem nebyla, to jsem si u prověřil a doma taky ne. Kdepak tedy byla?

 -

 Mohla být s přítelkyní-jednou, druhou, třetí, anebo s nějakým přítelem, co já vím.

 Petr Kramár znervózněl, ale nedal to na sobě znát. Vzal do rukou álek s kávou, pomalu      si ho přiloil k ústům a trochu se napil.

 - Vy jste mě přiel vyslýchat, pane Červeňáku? - vzchopil se.

 -

 Ne, ale přiel jsem vám oznámit, e nepřestanete-li o mně ířit nesmysly, můete    patně skončit.

 Michal Červeňák vstal, na rozloučenou jenom kývl hlavou a vyel z kavárny. Jetě večer      se vrátil z Koic domů s pocitem, e dosáhl svého cíle. Kdy nic jiného, aspoň mladého      Kramára postrail.

 Podrobnosti o Heleně Králíkové a jejím alibi el oznámit obhájci doktoru Bučkovi, od    něho se to měl podle jeho názoru dovědět i kapitán Hora.

 JUDr. Buček neměl zpočátku o informaci Michala Červeňáka valné mínění. Ale později se   jí začal zabývat. Navtívil kvůli tomu i kapitána Horu.

 Kapitán Hora a poručík Rendo seděli v kanceláři a radili se, jak budou ve vyetřování      pokračovat. Kapitán seděl za svým psacím stolem. Před ním leely protokoly o nehodě a   výpovědi svědků. Pomalu v nich listoval a kouřil cigaretu. Poručík Rendo, který seděl      vedle něho, měl před sebou seznam soudních znalců.

 -

 Proč se ten Jan Komora vyjadřuje tak zdrenlivě? Byl ve vozidle, vecko viděl, přitom   je soudcem z lidu ... - kroutil hlavou kapitán.

 -

 Mně se zdá, e nechce ublíit Červeňákové; raději tvrdí, e signál baterkou neviděl.

 -

 Ale podezřelé na celé věci jsou právě ty jeho strohé odpovědi. Úplně se shodují s   odpověďmi Červeňákové.

 - Soudruhu kapitáne, moná, e opravdu nic neviděl.

 - Moc nám toho neřekl ani o někdejím vztahu k Červeňákové.

 - O tom málokdo rád mluví.

 - Co budeme dělat? - řekl kapitán spí pro sebe.

 -

 Ve městě je plno řečí o tom, e auto řídil Červeňák a ne jeho manelka, - nadhodil      poručík.

 -

 Kdy vezmeme v úvahu, co nám řekl obhájce Červeňákové o Petrovi Kramárovi,      respektive Králíkové, potom se ten případ můe jetě pořádně zamotat.

 -Jene nám nejsou řeči nic platné, soudruhu poručíku. My potřebujeme důkazy. Nejdřív si     vyádáme znalecké posudky a potom uvidíme, - uválivě rozhodl kapitán.

75

 - Přesto si myslím, e bychom si ty řeči mohli prověřit, soudruhu kapitáne.

 - To můeme. Mně se ten Červeňák od začátku nelíbil. Proč se tak vnucoval k výslechu    manelky? Ale zatím jsme mu nic nedokázali, a manelce? No uvidíme . . . Myslím, e     student mluvil pravdu, ale pro úplnost musíme vyslechnout i Králíkovou. Teď mě napadá,      co kdybychom nechali jetě jednou důkladně prohlédnout Kramárovo vozidlo, - nadhodil    kapitán.

 - Teď, po třech týdnech? - podivil se poručík.

 - U ho opravili?

 - Ne, vdy jsme se dohodli, e jim dáme souhlas a po zpracování znaleckých posudků.

 - Poli tam nae techniky, a znovu dokonale prohlédnou vnitřek, - uloil poručíkovi    kapitán. - A teď si poznač, - pokračoval, - na co by se měli soustředit soudní znalci.

 Vzal do ruky poznámkový blok, do něho si zaznamenával úkoly pro znalce a diktoval je   poručíkovi:

 - Za prvé - ze soudního lékařství. Koho tam máme jako znalce?

 - Doktora Pavla Gabrie, CSc., - pohotově odpověděl poručík.

 - Na základě podrobného pitevního protokolu ze čtvrtého října, který zpracoval doktor   Gabri a doktor Tichý, nám Gabri do osmého listopadu zpracuje posudek o příčině smrti      Ondřeje Medvěda . . .

 Kapitán dočetl první úkol a přeel k úkolu pro soudního znalce na silniční dopravu - ing.

 Ondřeje Kimáka ze střední koly dopravní:

 - Na základě vyetřovacího pokusu zjistit, z jaké vzdálenosti mohl řidič Petr Kramár    zpozorovat chodce. Za třetí. Bylo by při rychlosti čtyřiceti kilometrů v hodině moné zastavit      vozidlo tak, aby nedolo ke střetu s chodcem? Za čtvrté. Jaká byla průměrná rychlost    vozidla, které řídil Petr Kramár? Mohl předejít nehodě? Za páté posoudit, z jaké    vzdálenosti mohla řidička Anna Červeňáková zpozorovat na cestě leícího chodce, kdy

 vedle stálo vozidlo Petra Kramára a vozidlo maďarského občana se zapnutými výstranými      světly - majáky oranové barvy. Za esté, jaká byla průměrná rychlost vozidla řidičky Anny      Červeňákové a jakou rychlostí by musela jet, aby stačila zabrzdit a nenarazila do leícího      chodce. Za sedmé. Mohla po zpozorování překáky zastavit vozidlo jedoucí rychlostí      edesát kilometrů za hodinu tak, aby nedolo k jeho střetu s chodcem? Za osmé zjistit, z    jaké vzdálenosti mohla vidět znamení svítící baterkou a gestikulaci rukou? Byla by      schopna při této vzdálenosti vozidlo zastavit, respektive jakou by musela mít průměrnou     rychlost, aby to dokázala. Má to poznamenané?

 - Ano, soudruhu kapitáne, - zvedl hlavu poručík.

 - Zápis o výslechu maďarského svědka Jozefa Nagye jsme jetě nedostali?

 - Jetě ne, soudruhu kapitáne. Předpokládám, e přijde v nejbliích dnech.

 - Obhájce Červeňákové si hodně slibuje od jeho svědectví, zjistil prý mezery v jeho první   výpovědi.

 - Moná vychází z řečí, které po městě Červeňák íří. e si Kramár svědka koupil.

 - Podle pitevního nálezu ze soudního lékařství to vypadá, e Medvěd byl usmrcen a při      druhém nárazu, tedy Červeňákovou ... Při první sráce byl těce zraněn, ale zůstává     otázkou, zda bylo toto zranění smrtelné.

76

 - Doktor Gabri nás jetě ani jednou nezklamal, soudruhu kapitáne.

 - Jene s takovým případem se jetě nesetkal a upřímně řečeno, my taky ne.

 - Hlavně aby se mu podařilo rozliit, které zranění utrpěl chodec při první sráce a které      později.

 - A to bude právě velice těké, protoe mezi nimi uběhla krátká doba - pět minut.

 Kapitán Hora a poručík Rendo si znovu proli výpovědi svědků a dohodli se, čemu    věnují zvýenou pozornost. Při vyetřovacím pokusu. Za několik dní jim doručila pota   protokol o úředním vyslechnutí svědka Jozefa Nagye z Mikolce v MLR. Poručík Rendo

 ho dal okamitě přeloit.

 - Přečti, co vypověděl,

 - poádal potom kapitán Hora poručíka. Zapálil si   nepostradatelnou cigaretu a začal se procházet po kanceláři.

 Poručík Rendo začal číst:

 - Prvního října 1983 o dvacáté první hodině jsem autem opoutěl Svitovce a směřoval     jsem k osadě Limbovce. Při zapnutí dálkových světel jsem zpozoroval asi třicet metrů před   sebou chodce, mue, na něm bylo moné poznat, e je v podnapilém stavu. Klopýtal přes      cestu a mířil z pravé na levou stranu. Strhl jsem vozidlo na pravou stranu a jel jsem po    krajnici. Bylo trochu mlhavé, chladné počasí, ale viditelnost byla dost dobrá. Jak si   vzpomínám, protijedoucí fiat byl u asi třicet metrů za mnou, kdy jsem zaslechl bouchnutí.

 Ve zpětném zrcátku jsem díky reflektoru fiata uviděl osobu, která předtím přecházela přes   cestu. Tehdy začal řidič fiatu brzdit, předtím ne.

 Kdy jsem chodce zpozoroval, měl jsem zapnuta dálková světla. Při setkání s fiatem      jsem je přepnul na potkávací, čili tlumená. Fiat měl rovně zapnuta potkávací světla.

 Při sráce chodce s fiatem jsem zastavil vůz u pravé krajnice a přiběhl s baterkou k místu      nehody.

 Kdy jsem zraněnému posvítil na oči, něco řekl, ale jeho slovům jsem nerozuměl. ádal   jsem toho, který řídil, aby dával pozor, co mu řekne. Potom přijelo od Svitovců dalí      vozidlo typu trabant, které jsem krouením rozsvícenou baterkou zastavil asi patnáct metrů      před zraněným chodcem, leícím na vozovce.

 Řidič, který chodce srazil, poslal potom řidiče trabantu pro sanitku a Bezpečnost. Řidič v      trabantu odjel. Po několika minutách jsme zpozorovali, e se od Svitovců blíí velkou   rychlostí dalí auto. Začal jsem znovu krouit baterkou, abych ho zastavil, ale viděli jsme,    e nebrzdí a sotva jsme stačili uskočit z cesty, aby nás nepřejelo. Zraněnou osobu jsme u

 nestačili odtáhnout. Asi po dvaceti metrech začalo vozidlo brzdit a asi po padesáti metrech     zastavilo.

 Potom vystoupil z auta mu, ale nevím odkud, nezaregistroval jsem jestli z pravé nebo z     levé strany.

 Kdy jsem tomuto vozidlu dával znamení k zastavení, nacházelo se asi padesát a

 edesát metrů od místa nehody. Řidička vozidla - kodovky - nereagovala na světelný     signál, ani nesníila rychlost, a později. Protoe měla kodovka tlumená světla, musela    řidička světelný signál vidět. Ale já jsem vlastně neviděl, kdo řídil vozidlo. Vím jen to, e   jeden mu přiel hned po zastavení na místo nehody. Co jsem řekl v první výpovědi je    pravdivé, teď u se tak na vechno nepamatuji.

77

 - Touhle závěrečnou větou se zároveň hlásí k první výpovědi. To, znamená, e bychom     drobné rozdíly ve vzdálenostech, které teď uvádí, nemuseli brát v úvahu, - konstatoval      kapitán Hora.

 - Bereme to tedy jako potvrzení první výpovědi, soudruhu kapitáne?

 - Ano ... ale přesto se na ty drobné rozdíly podíváme.. Moná nám naznačí něco      nového.

 Kapitán Hora se posadil a opřel se o opěradlo idle:    - Pořád mi nejde do hlavy ten Červeňák. Přemýlím, jak bychom se přesvědčili, zda byl   či nebyl za volantem v době nehody.

 - I kdyby byl, sotva ho usvědčíme ... Je protřelý.

 - Ale také vznětlivý. Za kadou cenu chce zachránit manelku a na tom můeme stavět..

 Jetě si to vechno promyslíme. Moná při vyetřovacím pokusu, ne-li dřív. Přečti mi jetě      jednou závěry ze soudní pitvy. Tenhle znalecký posudek mě zajímá.

 Poručík Rendo vzal ze skříně obal, v něm byl posudek uloen, sedl si za stůl a začal      předčítat od začátku:

 - Posudek o příčině smrti Ondřeje Medvěda. Bezprostřední příčinou smrti byla otevřená   zlomenina lebeční kosti s pohmoděním a rozdrcením mozku a s jeho částečným     vytlačením z lebeční dutiny. Při vnějím ohledání jsme zjistili odřeniny na kůi. . .

 - Tohle ne, - přeruil poručíka kapitán.

 - Při vnitřním ohledání jsme zjistili krevní podlitiny v čelní dutině . . . - pokračoval    Rendo.

 - Kolik alkoholu měl v sobě? - zamyslel se najednou kapitán.

 - Okamik . .. strana dvě, u to mám. Vyetřením krve a moče odebrané při pitvě se      metodou plynové chromatografie a Widmarkem zjistila v krvi hladina 2,99 promile alkoholu,   která u ivé osoby odpovídá těkému stupni opilosti. Chodec má při tak těkém stupni    opilosti značně poruenou stabilitu chůze, s nečekanými a náhlými vybočeními do stran ...

 - Stačí, to víme, jaký je závěr posudku?

 - V daném případě lo o poranění hlavy a mozku. Jeho vytlačením z lebeční dutiny po     přejetí zraněného vozidlem koda 120 LS se smrti u nedalo zabránit ani poskytnutím     rychlé lékařské pomoci. Smrt nastala bezprostředně po přejetí zraněného druhým      motorovým vozidlem. Sráka s prvním vozidlem Fiat 126 P způsobila postienému   poranění veobecné povahy, odřeniny kůe s krevními podlitinami, pohmoděniny a trné   rány na končetinách i na tváři. Tato poranění vak nebyla smrtelná. Podle výpovědi svědků   krvácel Ondřej Medvěd po sráce s prvním vozidlem z nosu i úst, co by odpovídalo   zlomeninám nosních kostí a horní čelisti, nebyl vak v úplném bezvědomí, vyráel    nesrozumitelné slova, snail se mluvit. Tato okolnost by svědčila o tom, e neutrpěl při    prvním úrazu těké, případně smrtelné poranění mozku. K tomu dolo a při sráce s      druhým osobním vozidlem koda 120 LS. Poskytnutí včasné a odborné lékařské pomoci   po poraněních, způsobených prvním vozidlem, se dalo smrti zabránit. Doba léčení by      odhadem trvala dva a tři měsíce.

 lo o násilnou smrt - poraení chodce ve stavu těkého stupně opilosti jedním   motorovým vozidlem a jeho usmrcení podvozkem druhého vozidla.

 - Je to přesně tak, jak doktor Gabri po pitvě předpokládal, - řekl kapitán.

78

 Poručík s ním souhlasil. Prostudování vech poznatků přimělo kapitána Horu k tomu, aby      k výslechu znovu předvolal Annu Červeňákovou a Petra Kramára, Jeho rozhodnutí ovlivnil      i nález, s ním se mu toho večera pochlubil poručík Rendo.

 -

 Králíkovou jsme prověřili, nemá na ten večer alibi ... A navíc jsme při opětovné    prohlídce Kramárova vozidla nali tuhle maličkost. - Poručík s vítězoslavným pohledem v     očích vysypal z malého igelitového sáčku zlatou náunici. Kapitán vzal klipsu do ruky a     starostlivě si ji prohlíel.

 -

 To není patné, jen co je pravda. Klipsa můe z ucha sklouznout, ale ne bez příčiny.

 Musela by být pokaená, anebo jí někdo musel pomoct,    - uvaoval nahlas kapitán. - V tomto případě je v pořádku, - konstatoval a aby potvrdil     pravdivost svých slov, připnul si klipsu k unímu boltci. - Teď bychom potřebovali jen      vědět, jestli patří opravdu Králíkové, a jestli ji ztratila právě toho osudného večera.

 -Jetě jedna zajímavost, soudruhu kapitáne. Místo, na něm jsme ji nali,   - tvářil se spokojeně poručík.

 - Snad ne pod zadním sedadlem?

 - Právě naopak, pod předním, - zvolal poručík.

 - Počkej, to by znamenalo . ..

 -

 Přesně tak, soudruhu kapitáne. Také na to myslím. Ale nehraje mi jedna věc. Králíková   nemá řidičský průkaz.

 -

 Tím hůř. Co kdy přesto řídila vozidlo? Zavoláme si i ji. Nejdříve vyslechneme      Králíkovou, potom mladého Kramára, - rozhodl kapitán.

 -

 Zdá se mi to velice nepravděpodobné, soudruhu kapitáne. Vzápětí po nehodě tam   přece stál maďarský řidič, musel by ji vidět.

 -

 Byla tma a na to, aby se ztratila z vozidla, jí stačily vteřiny. A co kdy je ten Maďar     opravdu kryje? Ani to nelze vyloučit. Musíme ty dva vyslechnout co nejdřív, nejlíp hned     zítra.

 - Ale Petr Kramár je ve kole v Koicích.

 -

 Tak pojede za ním a řekne mu, e jsme dostali svědeckou výpověď z Maďarská a      potřebujeme si upřesnit některá fakta.

 Následujícího dne přivezli přísluníci Bezpečnosti Petra Kramára i Helenu Králíkovou do     budovy tak, aby o sobě nevěděli. Neseli se ani v čekárně. Poručík Rendo je doprovodil     do dvou různých kanceláří.

 Nejdříve byla pozvána k výslechu Helena Králíková. Kapitán Hora seděl na svém   obvyklém místě za psacím stolem, poručík se posadil opodál.

 -

 Slečno Králíková, kde jste byla prvního října tohoto roku večer, mezi jednadvacátou a   dvaadvacátou hodinou? - zahájil výslech kapitán Hora. ena před ním odpověděla      lhostejně, ani by se na kapitána podívala:

 -

 U jsem na tuto otázku odpovídala soudruhu poručíkovi. Byla jsem v kavárně.

 - Viděl vás tam někdo? Můe vám to někdo potvrdit?

 -

 Byla jsem tam sama. A vůbec, proč mě vyslýcháte, jako bych něco vyvedla?

 -

 Slečno, objasňujeme důleitý případ. Dolo k usmrcení člověka, - vysvětlil kapitán.

 - A co já s tím mám společného? - zvedla Králíková udiveně hlavu.

 - Jde nám jenom o vai svědeckou výpověď, - dodal poručík.

79

-

 Svědeckou výpověď? A proč? Vdy já o ničem nevím, - tvářila se překvapeně.

 -

 Podívejte se, slečno, nemá význam zapírat. kodíte tím jen sama sobě. My víme, e   jste byla ve vozidle s Petrem Kramárem, - rozhodl se jít k podstatě předvolání poručík.

 Kapitán se ohlédl, neznatelně zakroutil hlavou, aby dal poručíkovi najevo, e se unáhlil a      udělal chybu. Ale poručík jako by ho neviděl, a jako by ztrácel trpělivost.

 -

 Nemáte právo mě obviňovat, kdy nemáte důkazy, - bránila se pláčem Králíková.

 -

 A co je tohle?! - zeptal se poručík a vyjmul z obalu náunici. Poloil ji před svědkyni na      stůl a zeptal se:

 - Je to vae náunice?

 Králíková pocítila na tváři teplo a začala se potit. V duchu uvaovala, má-li se k náunici     přiznat nebo ne. Odhadla, e si přísluníci Bezpečnosti nález prověřili, a e bude      moudřejí, kdy zapírat nebude.

 - Je moje a co na tom.

 - A víte, kde jsme ji nali? V Kramárově autě, - zdůraznil poručík.

 Helena Králíková se snaila zachovat klid: - A co je na tom zvlátního?

 Sedím v něm kadý druhý den.

 - Jene ne s Petrem Kramárem, - dodal poručík.

 Kapitán mu přenechával zatím volné pole.

 - Na tom přece nezáleí, - podráděně odpověděla Králíková.

 -Tentokrát ano. Náunici jste ztratila právě v tom kritickém dnu, v něm se     stala nehoda Petru Kramárovi - nebo spíe vám. Nali jsme ji toti mezi levými předními     dveřmi a levým předním sedadlem. Přiznejte se, slečno Králíková, e jste právě vy řídila    vozidlo, - útočil na svědkyni poručík.

 Kapitánu Horovi se tenhle přístup nezamlouval, ale stále jetě nechtěl poručíka ruit.

 Helena Králíková pocítila strach a začala hystericky křičet:    -

 To není pravda! To mi nemůete dokázat! Já jsem neřídila, nemám ani řidičský průkaz.

 A dejte mi u pokoj!

 -

 Dost! Slečno Králíková, utite se a uklidněte se. Přinesou vám kávu. Posadíte se na     chvilku do vedlejí místnosti. Soudruhu poručíku, odveďte slečnu Králíkovou, - vloil se do     výslechu kapitán a gestem poručíkovi naznačil, co má udělat. Jeho podřízený odvedl      svědkyni do vedlejí místnosti, zavřel za sebou dveře a vyel z kanceláře. Zanedlouho se    vrátil s Petrem Kramárem.

 -

 Před chvíli jsme vyslechli slečnu Králíkovou. Přiznala se, e se jí ztratila náunice a     řekla nám, e o tom víte i vy, - začal opatrně kapitán, aby příchozího nevystrail. Student     jeho slova potvrdil kývnutím hlavy.

 - A neřekla vám, kde ji ztratila? - pokračoval kapitán.

 Poručík ho se zájmem sledoval.

 - Nevím, kde ji ztratila, - řekl Petr Kramár.

 - Byla to tahle? - kapitán poloil náunici před studenta.

 - No asi byla, kdy to Helena potvrdila.

 - Víte, kde jsme ji nali?

 Petr Kramár zakroutil odmítavě hlavou. Kapitán Hora oznámil, kde byla náunice      nalezena a sledoval, jak bude Petr Kramár na tuto informaci reagovat.

80

 - Co tím chcete říct, soudruhu kapitáne?

 -

 To u si jistě dokáete domyslet. Kdyby byla slečna Králíková seděla vpravo vedle   řidiče, nebo vzadu - nali bychom náunici asi jinde. - Kapitán se odmlčel a pozoroval tvář     mladého mue. Petr Kramár pohled opětoval, ale nedokázal skrýt nervozitu. Najednou      nevěděl, co dělat s rukama. Poloil je do klína, po chvíli na stůl, občas si pravou rukou   přejel po bledém obličeji.

 - Já vám nerozumím, soudruhu kapitáne.

 -

 Dobře víte, o co jde, pane Kramár. Slečna Králíková nám u řekla, e jste jí nechtěl    svěřit řízení, protoe nemá řidičský průkaz, ale e vás nakonec umluvila, - řekl klidným    hlasem kapitán a zadíval se na studenta. V tom okamiku Petr Kramár vybuchl:    -

 Ta hloupá husa ... co chtěla, bude mít! - zvolal. Poručík se ohlédl po kapitánovi a     ulehčené si vydechl.

 - Udělal jste chybu, e jste ji pustil za volant, - pokýval kapitán hlavou.

 -

 Soudruhu kapitáne, ona jezdí dobře, i kdy nemá řidičský průkaz. Dohodli jsme se, e    bude řídit jen k hlavní cestě, tam e se vyměníme, ale Helena u nechtěla zastavit. . .

 - Jak dolo ke sráce chodce?

 - Přesně, jak jsem vám to popsal. Opravdu jsme ho neviděli.

 -

 Natěstí hovoří znalecký posudek ze soudního lékařství ve vá prospěch, - naladil   svědka optimisticky poručík Rendo.

 Kapitán mu uloil, aby přivedl slečnu Králíkovou a přimhouřil oči tak, aby to student   neviděl. Poručík pochopil, co má Hora na mysli. Kapitán byl zvědav, o čem ti dva teď    budou spolu hovořit. Poručík přivedl Helenu Králíkovou a posadil ji proti mladému   Kramárovi.

 -

 Slečno Králíková, popite nám, prosím, jetě jednou, co vechno se prvního října večer      stalo. Začněte od začátku, buďte přesná a snate se nic nevynechat.

 Helena Králíková vrhla vyčítavý pohled na Petra Kramára, který sklopil zrak.

 -

 Co si to dovolujete! Proč mě pořád provokujete? U jsem vám řekla vechno!

 - Pane Kramár, povězte, jak to bylo, - přeruil ji kapitán.

 Student se zadíval na otcovu sekretářku a viml si, e se chvěje. Otočil se ke kapitánovi,      jako by u něho hledal pomoc. Najednou si uvědomil, e se předčasně přiznal. Ale u bylo     pozdě.

 -

 Promiň, Helenko, myslel jsem, e ses u přiznala, - řekl lítostivým hlasem. Sklopil oči a   chytil se oběma rukama za hlavu.

 -

 Jsi obyčejný zbabělec a zrádce, jako tvůj táta. Jdi mi z očí, a u tě nevidím. Ty nejsi    chlap, ale posera! Pamatuj si, e kdy mě zavřou, půjde se mnou do basy i tvůj fotr...

 -

 Přestaňte nadávat a ovládejte se, slečno Králíková! - upozornil ji poručík, ale nestačil    zabránit tomu, aby Helena Králíková nevyskočila od stolu a nezačala hystericky křičet:      -

 To. on je vinen, e jsem toho chlapa srazila. Pořád mě ochmatával, nemohla jsem     vůbec sledovat cestu . . .

 -

 Le, to není pravda! - okřikl ji. Ale Helena Králíková se nenechala umlčet a zaplavila     mladého Kramára výčitkami:

81

 - Proč mně asi náunice spadla tam, kde ji nali? Ty má vechno na svědomí... zradil jsi   mě a přitom jsi pořád přísahal, e mě miluje,

 - obviňovala svého partnera a obracela se přitom ke kapitánovi a poručíkovi:    - To on mě právě obtěoval, kdy jsem srazila toho mue. Je jako jeho fotr, nikdy nemá      dost! - křičela a líčidla, smíchaná s potem a slzami, se jí roztékala po obličeji.

 - Vdy jsem vzal celou vinu zpočátku na sebe a tebe nechal utéct,      - upozorňoval ji Petr Kramár.

 - Kdyby ses nebál fotra, neudělal bys to. Jsi zbabělec, nechoď mi u na oči nebo tě zabiju      . ..! - skřípala zuby Helena Králíková.

 - Uklidněte se, slečno a přestaňte vykřikovat, - upozornil ji zvýeným hlasem kapitán   Hora. Poručík vzal mladou enu za ruku a dovedl ji zpátky ke stolu. Oba přísluníci     Bezpečnosti chvíli počkali, ne se uklidní, aby mohli výslech dokončit a zpracovat zápis o      nových skutečnostech. Kdy osaměli, znovu se vraceli k některým souvislostem celého     případu.

 - Králíková se ani nepřesvědčila, co způsobila. Zmizela z vozidla během několika vteřin.

 Jetě dřív ne přiel ten Maďar. Zřejmě si jí v té tmě nikdo vimnout ani nemohl, - uvaoval    kapitán nahlas.

 - Stejně se divím, e byl mladý Kramár ochotný vzít na sebe vinu. A to jetě nevěděl, kdy   chodec zemřel, - řekl poručík.

 - Takové holce se těko odolává. Těila z toho, e po ní oba jeli,      - konstatoval Hora. Zamyleně se podíval z okna a dodal: - Ale jetě nejsme u konce,    případ pokračuje.

 Helena Králíková opustila budovu zároveň s Petrem Kramárem. Kráčeli vedle sebe, ale     ádný z nich nepromluvil. Petr Kramár se po chvilce snail mlčení přeruit, ale jeho    partnerka se tvářila, jako by neexistoval. Petr Kramár odbočil odevzdaně směrem k   autoservisu, aby vyhledal otce a o vem ho informoval. Netroufal si jeho reakci předem      odhadnout.

 Zpočátku se zdálo, e otce potěil. Vina přece byla prokazatelně připsána Heleně.

 Vzápětí si vak představil, jaké nesnáze se mu chystá jeho sekretářka připravit a   znervózněl.

 . Helena Králíková se po výslechu do autoservisu nevrátila. Vela do blízké kavárny, sedla      si ke stolku nedaleko okna a přemýlela o tom, jak se bude dál vyvíjet její ivot, bude-li      odsouzena. Byla pevně rozhodnuta donutit Kramára k tomu, aby jí pomohl. Věděla o jeho   finančních machinacích, černých obchodech s materiálem i úplatcích, věděla o    nezaplacených fakturách za výstavbu chaty. Byla přesvědčená, e jí tyto znalosti budou      prospěné.

 Nepřítomnost Heleny Králíkové na pracoviti nedopřávala vedoucímu autoservisu klidu.

 Frantiek Kramár myslel teď u jenom na ni. Věděl, e jestli si sekretářku znovu nezíská,   čeká ho jedna nepříjemnost za druhou. A kdoví, kde by jim byl konec.

 Zpráva o nových skutečnostech, které byly zjitěny při objasňování nehody z prvního     října,se donesla i k Michalu Červeňákovi.

82

 Běel domů, aby tu novinu oznámil manelce.

 -

 Tak vidí, Andulko. Co jsem říkal? e se z toho dostaneme. Mladý Kramár je v tom a

 po ui, jeho frajle - která má chodce na svědomí

 - zmizela jako pára a kdoví, jak to dopadne s tím Maďarem, - sypal ze sebe rozruený    Michal Červeňák, sotva vstoupil do kuchyně. Jeho ena připravovala večeři. Nesdílela    manelovo nadení a ani se neohlédla.

 - Copak, ty nemá radost? Jsme zachráněni!

 -Já se budu radovat, a mi u soudu řeknou, e jsem nevinná, - odpověděla odevzdaně.

 Michal Červeňák ochladí. Nedokázal si představit, e by mohla být jeho ena odsouzena.

 Anka rozloila talíře, sedla si na idli, poloila ruce na stůl a podepřela si bradu rukama.

 - Co nám to pomůe, kdy vechny znalecké posudky mluví proti nám,      - ozvala se tie.

 Ale Michal Červeňák zůstával optimistou. Vdy vichni znalci zatím vycházeli z jiných      skutečností. Dopravák do této doby například vůbec nevěděl o existenci Heleny Králíkové.

 -

 Nejhorí je, e doktor ze soudního lékařství potvrdil, e Medvěd zemřel a po nárazu    naeho auta. První zranění by údajně přeil, - znovu opakovala Anna Červeňáková.

 Michal ji chytil kolem krku.

 -

 Tak u konečně pochop, e jsou tu nová fakta. Chodce srazila enská, která nemá     řidičský průkaz a neumí jezdit. Mladý Kramár ji obtěoval... lítá v tom taky. Králíková     utekla z místa činu a neposkytla první pomoc. Zraněného nechali na cestě atd. atd. Copak    to nestačí k tomu, aby se karta obrátila?

 -

 Ale já se, Michale, nezbavím toho, e jsme ho zabili my. Bez ohledu na to, co bylo      předtím, - sevřel se jí hlas úzkostí.

 -

 Půjdu teď za doktorem Bučkem a poradím se s ním před tím vyetřovacím pokusem, -

 řekl Michal Červeňák a snail se přehodit rozhovor na jinou kolej.

 -

 Co kdy nezastavím tak jako ty? Vůbec si nepamatuji, kdy jsi začal brzdit. Dokonce ani      nevím, kde jsi zastavil. . .

 -

 Neboj se, vecko ti znovu vysvětlím. Přesně to nemohl nikdo zaznamenat, vdy byl   večer, koda, e můj slavný bratranec odmítl svědčit. To bych od Honzy nečekal. Pěkný   příbuzný, - vztekle odsekával slova Michal Červeňák při vzpomínce na třetího pasaéra ve    vozidle.

 -

 Diví se mu? Buď rád, e neřekl pravdu a e se vymluvil, e nic neviděl. Kdybys byl na      jeho místě, nevím, jestli bys jednal jinak.

 -

 Ty se ho bude zastávat, i kdyby ti ublíil... Boe, ta neastná stará láska.

 - Nezačínej zase, prosím tě, Michale!

 - Kdy padne jeho jméno, hned jsi naměkko.

 -

 Chtěl jsi jít za doktorem Bučkem, tak jdi. Nebudu pořád poslouchat tvoje řeči.

 Anka Červeňáková vstala, odela do obývacího pokoje a rozplakala se.

 Doktor Buček byl, k překvapení Michala Červeňáka, o vech nových skutečnostech      případu podrobně informován. Navtívil u také kapitána Horu a prověřil si je.

83

 Manel jeho mandantky se podivil, e vývoj událostí nevyvádí doktora Bučka ani trochu z     rovnováhy. Obhájce seděl za svým pracovním stolem, listoval ve spisech rozloených před     sebou a své rozpoloení komentoval klidným hlasem:      - Ta radost, soudruhu inenýre, by byla poněkud předčasná. Naučil jsem se zachovávat    chladnou hlavu, a u se situace mého klienta vyvíjí jakkoliv, to znamená i v případě, e se    vyvíjí příznivě. K jásotu máme jetě daleko. O nás se definitivně rozhodne zřejmě po    vyetřovacím pokusu.

 Michal Červeňák hleděl na doktora Bučka nespokojeně: - Doufám, e mi nechcete   naznačit, e ta nová fakta s námi nemají nic společného?

 - Neřekl jsem, e nemají ádný vliv, ale určitě to není vliv rozhodující. Důleité bude,    jestli se při pokusu prokáe, e vae manelka nemohla před leícím chodcem včas    zastavit.

 - To je vechno, co jste mi chtěl říct, soudruhu doktore? - zeptal se zklamaně inenýr.

 - Nevím, co jste ode mne čekal. Ale já nejsem utopista, věřím jen faktům a ta zatím v   rukou nemám.

 Michal Červeňák se vrátil domů rozladěný a nebylo mu do řeči. Na otázku své manelky    vyhýbavě odpověděl, e se opatrný advokát zatím nechtěl k ničemu vyjadřovat.

 - Domnívám se, e je vechno připraveno k tomu, abychom přítí týden provedli   vyetřovací pokus a mohli tak celý případ definitivně uzavřít, - obrátil se toho dne kapitán    Hora k poručíkovi a vytáhl z příručního kufříku svačinu, dva chleby s máslem a několika     kolečky salámu, kterou mu pečlivá manelka ráno připravila.

 - Znalecké posudky zatím plně potvrzují nae závěry. Kdy dopadne dobře vyetřovací     pokus, mělo by to být v suchu, - dodal poručík Rendo.

 - Pamatuj si teď, co vechno nás čeká podle inenýra Kimáka ze silniční dopravy. -

 Kapitán počkal, a si jeho spolupracovník připraví poznámkový blok a začal diktovat:    - Za prvé. Musíme zjistit, kdy řidička Králíková zahlédla chodce a jak se chodec choval?

 Za druhé. Na kterém místě dolo ke sráce vozidla Fiat 126 P s Ondřejem Medvědem? Za    třetí. Kde byla v tom okamiku volha Jozefa Nagye a kde byla kodovka, která jela za    vozidlem z Maďarska. Za čtvrté. Ustálit konečnou polohu fiatu a chodce po sráce. Za    páté. Posoudit intenzitu oslnění mezi fiatem Králíkové a volhou z Maďarska a nezjitěnou    kodovkou a z jaké vzdálenosti mohla zaregistrovat řidička fiatu chodce Ondřeje Medvěda.

 Za esté. V jaké poloze se nacházel fiat a z jaké vzdálenosti zaregistrovala řidička    Červeňáková překáku na cestě? Za sedmé. Ustálit konečnou polohu vozidla značky     koda 120 LS, a kde zůstalo po nehodě? Za osmé. Zjistit, z jaké vzdálenosti mohla Anna      Červeňáková zpozorovat chodce leícího na cestě? Za deváté. Zjistit, z jaké vzdálenosti     mohla Anna Červeňáková reagovat na znamení baterkou a gestikulaci rukou?

84

 A konečně za desáté. Posoudit intenzitu brzdění vozidla značky koda 120 LS, v něm se      blíila řidička Anna Červeňáková k zraněnému chodci.. . Tak to je desatero, které bychom    měli prověřit při vyetřovacím pokusu. A jetě něco ... ale o tom nebudeme raději hovořit, -

 mávl rukou kapitán a zamračil se. Potom vzal do rukou kapesní kalendář a nahlas     uvaoval, které datum pro pokus zvolit, a co učinit, aby byly v té době přiblině stejně    světelné podmínky jako v době nehody.

 - Moná jednadvacátého listopadu v osmnáct hodin, pokud nebude pret a nebude mlha,     - navrhl kapitán.

 Poručík pohlédl do kalendáře. Jednadvacátý listopad, to znamená úterý, přítí týden, říkal      si v duchu.

 V úterý chyběl na místě nehody jen maďarský svědek Jozef Nagy, který se omluvil a   poslal úředně ověřenou písemnou výpověď. Jeho vozidlo zn. Volha bylo nahrazeno      vozidlem z okresní silniční správy. Bylo zamračeno, ale viditelnost dobrá. Oproti prvnímu   říjnu klesla teplota vzduchu o několik stupňů, pofukoval mírný, chladný vítr.

 - Buď klidná, Anko, vechno zvládne. Nejdřív pojede Králíková, potom ty. Alespoň   uvidí, jak to při takové rekonstrukci chodí, - nakláněl se Michal Červeňák k manelce a    pozorně se jí díval do tváře. Upozornil ji, aby si nebrala na uklidnění ádný práek, který by      mohl ovlivnit její reflexy. Mohla by vechno pokazit. Kapitán Hora stál opodál a pozorně    manelskou dvojici sledoval.

 - Ale já to nervově nezvládnu, - posteskla si Anna Červeňáková.

 - Tie, aby nás kapitán neslyel. Zvládne to, jenom u mysli na něco jiného.

 - Vůbec si nepamatuji, kde jsme poprvé zastavili a kam jsme popojeli.

 - Vdy jsem ti to ukazoval.

 ,

 - Ale to bylo ve dne, zdá se mi, e jsme úplně jinde. Jsem tak rozruená, e si nic     nepamatuji.

 - Pojď, půjdeme se podívat, jak pojede Králíková. Jsem zvědavý, jak dopadne, -

 zaklebil se inenýr a vykročil s manelkou blí k místu, kde kapitán s poručíkem za    asistence znalce, ing. Kimáka, a za přítomnosti přísluníků z dopravního inspektorátu,      prověřovali jednotlivé body vyetřovacího pokusu.

 Helena Králíková odpověděla, e zpozorovala chodce a ve chvíli, kdy do něho narazila,      předtím ho údajně neviděla. Při prověřování druhého bodu postavila Helena Králíková     vozidlo zn. Fiat 126 P i dalí dvě vozidla a chodce - v tomto případě figuranta - do takové     polohy, v jaké je v prvním okamiku údajně zpozorovala. Technik z okresní správy VB

 podrobně změřil jednotlivé vzdálenosti podle pokynů soudního znalce. Poté se figurant   podle pokynů řidičky postavil na místo, kde ho srazila. Opět byly změřeny patřičné      vzdálenosti.

 - Slečno Králíková, postavte teď vůz tam, kde jste zastavila po sráce s chodcem, -

 poádal ji ing. Kimák. Helena Králíková postavila vůz na místo, kde předpokládala, e   zastavila.

 - A teď mi ukate, kde zůstal leet zraněný Ondřej Medvěd.

 - To u nevím, protoe jsem po sráce utekla z vozidla a zůstal zde jen Petr Kramár, -

 odpověděla.

85

 - Okamik, jetě jsme neskončili, - vykročil k ní kapitán Hora. - Uděláme pokus, na jakou   vzdálenost mohla řidička zpozorovat chodce přecházejícího přes cestu poté, co se minula     s maďarským vozidlem.

 Při pokusu bylo dodreno u vozidel stejné osvětlení jako při nehodě. Pokus byl opakován     třikrát. Při prvním se zjistilo, e Helena Králíková mohla zahlédnout chodce ve vzdálenosti     čtrnáct a půl metru, při druhém měřila vzdálenost čtrnáct a při třetím třináct metrů. Při   prověřování dalího bodu ukázal Petr Kramár místo, kde zraněného chodce nael. Kapitán      Hora ho poádal, aby poloil fiauranta do takové polohy, v jaké byl Ondřej Medvěd. Přila   řada na Annu Cerveňákovou.

 Strachem a nervozitou jí srdce builo a v hrdle. Měla obavy z pokusu i z Michala.

 Snaila se je překonat, ale příli se jí to nedařilo. Přesvědčovala se, e Michal nemá na   výčitky právo, vdy je nevinná, jde přece o její kůi. Jak je moné, uvaovala, e jsem se     nechala přemluvit? Co kdy mě odsoudí? Chvílemi se jí znovu zmocňovalo zoufalství.

 Michal Červeňák nebyl o mnoho klidnějí, ale nedával to na sobě znát. Doufal, e pokus      dopadne pro něho i pro Anku dobře. Jak by se asi zachovala, kdyby ji místo mne odsoudili    a musela jít do vězení? napadlo ho. Kdoví, zda by ho přece jen neprozradila. Ale nechtěl si     dnes takové mylenky připustit. Je tu poslední ance a je třeba bojovat ze vech sil,   pomyslel si Michal Červeňák, kdy se jeho ena posadila do vozu, aby splnila dalí bod      vyetřovacího pokusu.

 - Paní Červeňáková, postavte vozidlo do takové vzdálenosti od leícího chodce, v jaké   jste ho viděla před srákou, - dal jí pokyn kapitán Hora po dohodě se soudním znalcem.

 - Nepamatuji si u přesně, v jaké vzdálenosti to mohlo být, - řekla nejistým hlasem Anna    Červeňáková.

 -Jak si to můe pamatovat, kdy to nevím ani já. Přitom jsem seděl vedle ní a díval se na   cestu, - vloil se do rozmluvy její mu.

 - Teď se ptám vaí eny a ne vás. Ona přece řídila vozidlo nebo ne?! - upozornil ho     kapitán stroze.

 Michal Červeňák se omluvil. Jeho ena potom postavila vozidlo do takové vzdálenosti od      figuranta, v jaké mohlo být, kdy ho Michal řídil. Kapitán Hora ji nato poádal, aby    Kramárovo vozidlo s rozsvícenými tlumenými světly postavila na místo, kde ho při nehodě     viděla. Technik znovu jednotlivé vzdálenosti přeměřil. V tom okamiku to Michal Červeňák    opět nevydrel a rozběhl se rovnou k soudnímu znalci:   - Prosím vás, co to měříte?! Podle čeho chcete soudit moji enu? Toho chodce jsme   zahlédli a těsně předtím, ne jsme ho přejeli... Ta fiatka stála taky dál v cestě, protoe     nám svítila do očí, take jsme zraněného ani nemohli vidět dřív.

 Poručík Rendo zaeptal kapitánovi: - Nepoleme ho raději domů?

 - Právě naopak. Jen ho zatím nechejme, - odpověděl kapitán.

 - Ale brzdí nás v práci.

 - Uvidí, e si s ním nai lidé poradí, - překvapil poručíka svou odpovědí kapitán Hora.

 - Pane Červeňák, nechte nás pracovat. My vám také nechodíme do práce radit, -

 poznamenal ironicky inenýr Krmák.

 Michal Červeňák odstoupil, přeel pár kroků a udělal si před světlem jednoho z vozidel      poznámku do svého bloku.

86

 Jeho ena byla poádána, aby ukázala vzdálenost, kterou po přejetí zraněného s      vozidlem jetě ujela, ne zastavila. Následující měření přeruil znovu Michal Červeňák: -

 Zastavili jsme blí, to je daleko, - vykřikoval.

 - Nevímejte si ho, - zaeptal technikovi soudní znalec.

 Michal Červeňák poznámku zaslechl a vztekle zaklel.

 Dalím pokusem mělo být zjitěno, z jaké vzdálenosti mohla řidička      - vzhledem k rozsvíceným potkávacím světlům - zpozorovat leícího chodce. Výsledkem     třikrát opakovaného pokusu byly tři vzdálenosti: jednou patnáct a dvakrát sedmnáct metrů.

 Dalího pokusu se Anna Červeňáková obávala. Z jaké vzdálenosti mohla vidět signál   rukama a baterkou? Bylo zjitěno, e od zraněného chodce bylo moné pozorovat signál    maďarského řidiče ve vzdálenosti jednatřiceti metrů, pochopitelně při dodrení stejných     světelných podmínek jako v době nehody.

 Následoval dalí pokus. V jaké vzdálenosti vozidlo zabrzdí, jestlie jede k zpozorované     překáce edesátikilometrovou rychlostí? Anně Červeňáko- vé naměřili třicet čtyři metry.

 -

 Měříte nesmyslné vzdálenosti, kapitáne. Vdy to tak nebylo. Byl jsem přece ve vozidle      a jako řidič jsem vechno vedle manelky proíval. Já proti tomu, co se tu děje, protestuji!

 - rozčiloval se Michal Červeňák.

 -

 Nevypadá to dobře. Vae manelka mohla signál baterkou zaregistrovat, a kdyby   přibrzdila alespoň na čtyřicítku, mohlo to dopadnout jinak,     - přiléval olej do ohně kapitán Hora.

 -

 Soudruhu kapitáne, ani jedna vzdálenost, kterou manelka označila, se neshoduje se      skutečností. Podívejte se, jak je vystraená.

 - Ale ani vy nejste nejklidnějí, pane Červeňák.

 -

 Bodejď bych byl, kdy to vidím. Jsem inenýr, technik, manelka je učitelka, nemá   technický odhad.

 Kapitán se zatvářil, jakoby chvíli uvaoval.

 -

 Kdy si to přejete, dobrá. Je to sice v rozporu s naimi zásadami, ale jestli chcete    vysvětlit, jak jste to viděl vy jako pasaér, prosím, - vyzval kapitán Michala Červeňáka.

 Soudní znalec, technik a poručík Rendo se na sebe překvapeně podívali.

 Michal Červeňák se posadil na místo spolujezdce a opakoval s manelkou vechny testy.

 Kapitán Hora dával pokyny technikovi, aby nové vzdálenosti přeměřil a soudnímu znalci,      aby je zaznamenal. Michal Červeňák se ujal hlavní role a opakoval události z prvního října      s pro sebe výhodnými detaily. Před opakováním závěrečné části pokusu vak poeptal      kapitán Hora nepozorovaně několik slov inenýru Kimákovi, který zastupoval ve voze      bratrance Jana Komoru.

 Po přejetí figuríny nechal Michal Červeňák manelku zastavit vozidlo na předpokládaném      místě, vystoupil z auta a kráčel ke skupince, v ní kapitán suploval maďarského řidiče. V

 tom okamiku řekl inenýr Kimák Anně Červeňákové, aby si přesedla na místo      spolujezdce, na pravé přední sedadlo.

 - Vy jste ho zřidil,  řekl Petr Kramár ve chvíli, kdy se Červeňák zastavil.

 Kapitán zasvítil inenýrovi baterkou do obličeje. - Tak mluvte, pane    Červeňák, co jste na to odpověděl, - naléhal kapitán. Mu před ním jakoby ztratil jistotu.

87

 - Já, já jsem ho zřídil? - bránil se.

 -

 A kdo? Vdy jste ho vlekl nejméně dvacet metrů, ani jste nezpomalil, přestoe jsme     vám dávali znamení baterkou, - odpověděl student.

 Kapitán obrátil baterku Červeňákovi znovu do očí: - Odpovídejte, pane Červeňáku.

 - U si nepamatuji přesně, co vecko jsem říkal, - vzpouzel se.

 - Pan Kramár vám pomůe, - pokynul kapitán studentovi,      -

 Nic jsem neviděl... a vůbec, vdy já jsem vlastně ani neřídil, - citoval mladý Kramár.

 -

 Pokračujte! Co jste mu na to odpověděl vy, - nutil je teď kapitán k větímu tempu.

 - To je jedno, ale byl jste ve vozidle, - poslechl ho Kramár.

 -

 Ano, ale řídila moje manelka, - ozval se Červeňák, jakoby se najednou probudil. -

 Zavolejte rychle sanitku, - pokračoval.

 -

 Přijede kadou chvilku, ale asi jí nebude zapotřebí. . . nedýchá, - hrál svou roli Petr     Kramár.

 - Co jste udělal potom, pane Červeňáku? - zeptal se kapitán Hora.

 - el jsem přemístit auto na pravou krajnici.

 - Tak to udělejte! - vyzval ho.

 Vzruený a roztěkaný Michal Červeňák spěchal rychlými kroky k vozidlu. Slyel za sebou      kapitánův dech. Znovu se v mylenkách vrátil k osudnému večeru. Znovu viděl, jak k      němu od vozidla kráčejí dvě postavy. Obě míří k chodci, kterého před pár minutami zabil.

 To bude Anka s Honzou. Ne, Anka to nesmí vidět. S ní mám jiné záměry. Odkudsi   zaslechl rozhovor, který se mezi ním a Ankou odehrál. Stejně jako toho osudného večera      chytil v duchu za ruku Anku i Honzu, obrátil je zpátky, aby jeho ena neviděla mue s   rozbitou hlavou v kalui krve, a el s nimi k autu.

 Co se vlastně stalo, Michale, zaslechl tesknou otázku Anky.

 Přejeli jsme nějakého člověka. Zdá se, e je mrtvý, odpověděl v duchu. Michale, ty jsi      zabil člověka? Boe můj, takové netěstí. Proč jsi mě jen neposlechl, znovu slyel plačtivý     hlas eny. Ticho buď! Teď zachovej klid a rozvahu, jinak vechno prohrajeme.

 Michal Červeňák přiel k vozidlu a ani si to uvědomil, otevřel levé přední dveře a sedl si     za volant.

 -

 Michale! - uslyel výkřik své eny. Jakoby se probudil ze zlého snu, vyskočil ze    sedadla a vystoupil z auta. Kapitán mu přidrel ruku na dveřích a upřeně se na něho     zadíval.

 - Spletl jsem se, - vykoktal tie.

 -

 Pozdě, pane Červeňáku. Představení skončilo. Oponu jste zatáhl sám. Bylo by od vás      krajně nefér, obětovat nevinnou manelku.

 Anna Červeňáková oběhla mezitím vozidlo, objala manela a rozplakala se.

 -

 Neplač, Anko. Sám jsem si to zavinil. - Hlas Michala Červeňáka se zlomil. Znělo v něm   uvolněné zoufalství a pozdní lítost.

 Kapitán Hora jel po vyetřovacím pokusu rovnou domů. Znovu si v duchu promítal film o   této zvlátní nehodě. Nejdůleitějí fázi celé rekonstrukce připravoval velice pečlivě. K

 jeho překvapení mu Petr Kramár, který byl do léčky zasvěcený, pomohl víc, ne očekával.

 Na druhé straně ovem nepředpokládal, e se Michal Červeňák přizná hned během   pokusu.

88

 Kapitánovi se najednou zastesklo po vedním rozhovoru o nejběnějích záleitostech, o      domácnosti, rodině, dětech. Opatrně odemkl dveře svého bytu. ena u spala, dcera byla      zahleděná do skript. Překvapilo ho, kdy mu oznámila, e má zítra zkouku z chemie. I   tentokrát mu ovem tvrdila, e vyletí a e má strach. Ubezpečil ji, e se na ni nebude zlobit.

 Věděl, e nesmí tento pravidelný rituál poruit, a e jeho dcera absolvuje zkouku na   výtečnou. Pohladil ji po katanových vlasech, sepnutých nedbale jednoduchou sponkou a   od dveří naznačil, e jí bude dret palce. Usmáli se na sebe. V druhém pokoji leel malý    Tomá. Pokrývku i tentokrát shodil na koberec, leel na posteli s rozhozenýma rukama a      nohama a zdravě pochrupával. Přikryl ho a opustil pokoj. V ledničce objevil klobásu.

 Kousek z ní odlomil a vhodil si ho do úst. Přistoupil ke kuchyňskému oknu a zahleděl se na      spící město. Bylo přikryto oblohou plnou hvězd.

 Po vyetřovacím pokusu, v něm se podařilo Michala Červeňáka odhalit, čekal kapitán     Hora s poručíkem Rendoem na závěrečné posudky a pořád se jetě v rozhovoru vraceli k   přiznání Michala Červeňáka.

 - Nikdy bych nevěřil, e se přizná tak lehce, - kroutil hlavou poručík. Kapitán s ním   nesouhlasil:

 - Jen si představ jeho psychiku. Ten člověk il v neustálém napětí, sledoval svou enu,     bál se, aby mu nic neulo a ve dne v noci naslouchal veřejnému mínění ve městě. Jeho    manelka mu svou labilní povahou rovně na klidu nepřidala. Kolikrát se asi pohádali?

 Jistě ho také trápila obava, e ho můe kdykoliv prozradit Jan Komora, jeho bratranec.

 Dokonce k tomu mohl mít důvod. Vdy ho k Anně Červeňákové přitahovaly city silnějí    ne přátelství. Kromě toho je soudcem z lidu. Mohl připustit, aby byla Anna Červeňáková     nevinně odsouzena? Jestli jsi si Červeňáka bedlivě vímal, představoval při pokusu      člověka, který je s nervy v koncích. Na tom jsem stavěl.

 Poručík Rendo kapitánovi oponoval:

 - Podle mého názoru je psychicky daleko silnějí ne se zdá. Klidně by manelku     obětoval. Člověk, který dokáe jednapadesát dní křivě svědčit a vystupovat v roli   nevinného, přestoe způsobil smrt člověka, není takový slaboch, jak by se zdálo.

 Případ byl objasněn. Odsouzeni budou ti, kteří si to zaslouí. Tato skutečnost jejich   názory sblíila. Znalecké posudky, které před definitivním návrhem na konečné opatření      prostudovali, potvrdily jejich předpoklady. Znovu se probírali jednotlivými body svého      desatera. V pozdních večerních hodinách se shodli na znění návrhu, který bude odeslán   okresní prokuratuře. Obírný, do detailu propracovaný spis byl téměř hotov. Kapitán se      pohodlně uvelebil v křesle a naposledy poádal poručíka, aby mu přečetl nejzávanějí   pasáe.

 - Jak máme formulovat výsledek vyetřovacího pokusu? - zamyslel se nahlas. Poručík      letmo pročítal uzlové části textu. Přesvědčil se u o tom, e je jeho nadřízený

89

 pedanticky přesný a potrpí si na právnickou kulturu vech částí návrhu, zejména vak    výrokové části.

 -

 Pokud jde o Červeňáka, rozhodujícím okamikem je skutečnost, e signál baterkou byl     viditelný na vzdálenost čtyřiačtyřicet metrů od zraněného. I při čtyřiaedesátikilometrové      rychlosti mohl včas zastavit... - zvedl poručík hlavu ponořenou mezi jednotlivé listy   fasciklu.

 - To je taky v pořádku - a závěr? - poádal jetě Hora poručíka.

 -

 Ten bude mít soud, - dovolil si poznamenat poručík, ale při pohledu na zachmuřenou,     unavenou tvář, přečetl svému kapitánovi jetě jednou výrokovou část návrhu na obalobu      Michala Červeňáka.

 ** **

 Inenýr Michal Červeňák byl odsouzen ke čtyřem letům odnětí svobody nepodmíněně.

 Trest bude vykonán v první nápravněvýchovné skupině.

 Helena Králíková byla stíhána za trestný čin neposkytnutí pomoci a ublíení na zdraví   podle paragrafu dvě stě osm trestního zákona a paragrafu dvě stě dvacet tři a byla      odsouzena k jednomu roku ztráty svobody nepodmíněně, rovně v první     nápravněvýchovné skupině.

 Petr Kramár byl odsouzen k sedmi měsícům odnětí svobody nepodmíněně za trestný čin      podle paragrafu sto edesát est za to, e chtěl Heleně Králíkové umonit, aby unikla   trestnímu stíhání.

 Anna Červeňáková nebyla za trestný čin nadrování souzena vzhledem ke skutečnosti, e   nadrovala svému manelovi.

 JUDr. Jan Komora byl vak ve smyslu stejného paragrafu trestního zákona potrestán   nápravným opatřením a pozastavením výkonu funkce soudce z lidu.

 Tak skončil jeden ze smutných příběhů, o nich se letmo zmiňují,černé kroniky denního   tisku. Příběh, který mohl být o něčem jiném.

 Konec