Říkali nám irafy - Karel Moudrý

Drkotali jsme se na otevřeném náklaďáku. Stáhli jsme si lodičky přes ui - jednak foukalo, jednak aby nám nespadly Luděk vypadal příerně - a my ostatní určitě také.

Kdy se na obzoru objevilo městečko, snaili jsme se trochu upravit. Lodičky jsme si přidrovali a podobali se zase pravidelné armádě. Jeli jsme po přísaze z přijímače. K útvaru

Viadukt, les, zatáčka; domky i vilky na okraji malého města zůstaly za námi a před námi byla alej, několik novostaveb, třípatrové budovy s neupraveným okolím. Leckde zbyla jetě míchačka, ale před domy u stály dlouhé suáky na prádlo.

Zvědavě jsme pokukovali přes kabinu řidiče a konečně jsme uviděli kasárna: brána úplně nová, úplně nový plot, červenobílá pruhovaná závora, červeně nalakovaná vrata a vedle nich vrátka, v nich stál dozorčí - desátník. Jeho pomocník zvedl závoru a my vjeli dovnitř.

To, co jsme uviděli, nám vyrazilo dech. Ohromné nástupitě lemovaly třípatrové luté domy se zeleně proskleným schoditěm. Vzadu, za řadou stromů, byla velká a dlouhá jídelna - to jsme poznali podle naskládaných zelených várnic. Ale jinak celá kasárna vypadala jako z filmového ateliéru: jen jedna polovina zářila novotou. Ta druhá se zatím stavěla. Panely, cihly, hory písku, nákladní auta, míchačky, vude mumraj.

Seskákali jsme a byli doma.

,,Jen aby nás nerozdělili, přál si Luděk nahlas a táhl svou polní z korby.

Hodili jsme si zelené vaky na záda, jeila se z nich dřevěná ramínka (ta jsou pro vojáka velice důleitá) a vydali se v houfu za četařem, který si nás vyzvedl.

,.Vojín Hlavačka, Luks, Rezek, řekl před první novostavbou, odkud zvědavě vykukovalo několik vojáků na ná průvod; kadou chvíli nám upadlo ramínko do bláta a polohlasně jsme kleli. Ti nahoře se smáli.

,,Zde, zařvali jsme skoro současně a četař nám oznámil, e se budeme hlásit u náčelníka tábu prvního praporu.

,,Zůstaneme spolu, konstatoval Luděk a já se ho pokusil přátelsky plácnout do zad, přičem mi spadly kanady, do té doby přivázané nahoře velké polní, do bláta.

Ty tři tečky řekl Luks. Komentoval vekeré ivotní situace nejprve výrazem velice lidovým, teprve potom začal přemýlet.

,,Je to pěknej baráček, znalecky ohodnotil třípatrovou budovu, ,.připomíná mi kolu u nás. Kdy jsem el z nádraí a nesvítilo světlo, vdycky jsem viděl aspoň kolu, vykládal cestou do schodů. Postavili jsme se před kancelář a čekali.

Ze dveří vyel mladý nadporučík, na první pohled sportovec. Snaili jsme se postavit do pozoru, přičem z nás střídavě padaly různé předměty na dladičky. Mávl netrpělivě rukou:

,Posbírejte si ty své krámy a ubytujte se na třetí rotě. A budete vypadat aspoň přiblině jako vojáci, znovu se hlaste. Odchod.

li jsme na třetí rotu. Luděk se tam skvěle uvedl.

,,Prosím tě, kde je tady třetí rota? ptal se, jako by se v neznámém městě zajímal o ulici, kterou nemůe najít.

Oslovený voják se krátce zasmál a poslal nás do prvního patra. Třetí rota byla samozřejmě ve třetím.

Leo Luks se posadil na svůj vak a prohlásil, e se nehne ani o metr, dokud my dva nezjistíme, kde ta rota vlastně je. Abychom prý na něj houkli, a ji najdeme. My supěli s nákladem do třetího patra a odtamtud houkli, jak si přál.

Přihrabal se podezřívavě za námi, konečně jsme byli na místě. Kromě dozorčího tady nebyla ani noha. Vlastně byla, hned jedna vyla ze dveří na konci chodby; voják s lýtkem v sádře a obrovskou bílou papučí z tého materiálu. Zastavil se na chvíli před skříňkou, myslel jsem, e si chce něco vzít, ale místo toho, aby vytáhl klíčky, sklonil hlavu a ví silou jí pratil do dvířek. Úder zaburácel chodbou a voják se k nám obrátil se irokým a spokojeným úsměvem:

Já mám hlavu jako skála. Hrával jsem ragby. Občas trénuju karate. Jo, jo.

Podíval se na svou nohu, při posledním povzdechu se k ní sklonil a přejel sádru dlaní.

,,A zlomil jsem si ji na schodech. To je něco neuvěřitelnýho.

Kulhal chodbou a divil se sám sobě, schodům i té sádře.

Leo na něj třetil oči, Luděk se zjevně chtěl na něco zeptat, ale otázku spolkl.

,,Mám jít na převaz, řekl ten zvlátní sportovec se zlomenou nohou dozorčímu a počkal, a přijde pomocník. Potom se ti dva vydali na oetřovnu.

My tři jsme zatím sloili hromadu věcí z naich zad k zelenému stolku s telefonem, přehodili přes ně kabáty, utáhli opasky a li zase dolů; před kancelář náčelníka tábu.

,.Démon tady u není, řekl nám pomocník dozorčího druhé roty.

Jakéj démon? eptl udiveně Luděk.

,,To pozná.

Voják s červenými ňůrami měl převahu znalce, prohlíel si nás pobavené, jako kadého nováčka, který se na vechno musí ptát a jemu je potřeba pětkrát vysvětlit, e dveře od umýváren jsou tady, aby uboák nakonec stejně vrazil s ručníkem kolem krku k veliteli roty.

Chvíli jsme čekali a netrvalo dlouho, kdy se na schoditi rozlehly rychlé kroky a kolem nás se přehnal nadporučík. Veli jsme do dveří, které za sebou nezavřel. Třídílné okno prosvětlovalo poměrně rozlehlou kancelář, kde stály tři psací stoly: jeden přímo pod oknem se idlí obrácenou ke dveřím, druhý vpravo u stěny a třetí, největí, hned vedle toho malého. Opasek a nepromokavý kabát visel vedle skříně na věáku a naproti němu trůnil mohutný trezor s dvěma velkými koly místo klik.

Prohlíeli jsme si kancelář mlčky a dívali se na nadporučíka, vytáčejícího číslo.

,,Co tam ti chlapi dělají, hergot, zanadával důstojník, přidrel si telefonní sluchátko mezi uchem a ramenem a rychle se učesal.

Čekal na spojení, zastrčil hřeben do kapsy a zvedl oči k Luďkovi.

To jste pořád takhle tlustej? zeptal se najednou.

Ptal se tak, jako by tělesné rozměry byly měnitelné podle potřeby a přání majitele.

Pořád,” řekl Luděk a opravil se: Pořád jsem ale nebyl. Předtím.

Vy jste předtím nebyl? zarazil se nadporučík a přestal vytáčet číslo. Sluchátko nechal klesnout ke kapsám saka.

Ne, já byl dost hubenej, vysvětloval Luděk, jako by sem přiel na kus řeči.

e jste zrovna ztloustnul, kdy jste el sem, hergot, chlape. Sport vám pomůe. Tady zaijete odtučňovací kůru. A se vrátíte z vojny, holky se o vás poperou.”

Vojín Luks, dovolte mi promluvit,” řekl Leo a potlačoval úsměv, jen tak tie se ukleboval:

On ádné problémy nemá. S holkama.

To, prosím, ne, potvrdil Luděk, ale v tom se nadporučík dovolal a slíbil stručně telefonu:

Hned jsem tam.

K nám vypálil:

,,Útvar se staví, část je u přestěhovaná. Práce je tu víc ne jinde. To poznáte. Luks? Jo, to jste vy? Vy budete pomocník výkonného praporčíka. Hlavačka ve skladu a Rezek pomocník správce tělocvičny. Výcvik je normální - pro vechny náplň funkce upřesní velitel roty. Jasné? Jasné! Odchod.”

Předpisově jsme se otočili a li. Za dveřmi Luděk zářil jako měsíček:

,,Konečně vím, co budu dělat. Tak vidí, e budu ve skladu. Já to tuil.”

Kdy jsme neměli jinou zábavu, straili jsme ho, e půjde ke kuchyni. Luděk se jí bál. Neměl rád jídlo a nemohl by prý celý den nasávat mastné páry svým irokým a spokojeným nosem.

Leo se podrbal pod čepicí a prohodil zoufale:

,,Celej ivot lezu po střechách a teďka ze mě bude účetní.”

A já neříkal nic. Proč mám být zrovna v tělocvičné, jsem nechápal. Ale bylo to tak. Kdy jsme se vraceli, zeptal jsem se pomocníka dozorčího:

,,Proč se říká náčelníkovi Démon?”

,.Jmenuje se Demanský. A jinak - to pozná.”

Ono ,jinak’ nebylo tak těké uhodnout: kde bral energii je přírodní záhada. Jisté bylo, e kdy pluk lezl po čtyřech po nějakém dlouhém cvičení, jen nadporučík Demanský říkal:

,,Jdu do sprchy a poběím domů.” Skutečně běel, ne e by el. Byl sportovní fanatik. Kdy viděl míč, disk nebo atletickou dráhu, svítily mu oči. Asi jedině tak, jako kotel s párou, mohl ventilovat tuny přebytečné energie.

Začal nám nový ivot. U útvaru, jeho polovina byla hotová, nová a svítící, druhá se stavěla. Původně jsme si mysleli, jaká to bude pro nás výhoda, ale brzo jsme zjistili, e tu je jeden háček: bojovou pohotovost jsme museli zajiovat - jako celý útvar. A u jsme se moc nesmáli.

Hned ráno, po snídani a po rozvodu do zaměstnání, jsem el do tělocvičny. Tyčila se na druhém konci ohromného prostranství a muselo se k ní jít přes stavenitě. Vyhýbal jsem se louím a mokrému písku, zvedal jsem vysoko nohy, bylo mi líto vyletěných bot.

Tělocvična měla lutou omítku. Nahoře se v dlouhém pásu táhla řada zelených skleněných oken, zevnitř je kryla sí. Vchod byl a překvapivě malý, docela obyčejné dveře, kdoví proč jsem očekával, e tu budou vrata jako od hangáru.

Vojín Rezek, dovolte mi vstoupit,” zahlásil jsem se starímu nadpraporčíkovi, sedícímu za stolem v první kancelářičce,kam vedly dveře z dlouhé úzké chodby lemované celou řadou podobných s plechovými čísly uprostřed.

,,Ty jsi ten novej?” zeptal se, posunul si brýle na čelo a zase je sklopil na nos. ,,Vem si idli, budeme počítat. Já se z těch numer jednou zblázním.

Jezdil tukou po papíře a sčítal, krtal jednotlivé poloky a připisoval dalí.

,.Chybějí lana na plh, reflektory nejsou zapojený, palubovka je v rohu děravá. U jsem ji reklamoval. Míče nemáme, pro ty pojedeme v pátek, tak tady jetě ty dva stoly na ping-pong. Ví co? Ne začneme válčit, jdi si prohlídnout rajón, a se tady vyzná a nemusím tě hledat, a zabloudí.”

Tak jsem se seznámil s nadpraporčíkem Nováčkem, vládcem sportovního království.

Proel jsem budovu, objevil atny, sprchy, sklad sportovních potřeb, zoufale prázdný, a hlavně - postál jsem v sále. Světlém, prostorném, vysokém. Uprostřed bylo hřitě na koíkovou, kolem védské bedny, kruhy, bradla. V rohu íněnky a vzadu posilovna. Činky, pera, ebříky, pytle na box.

Vrátil jsem se do kanceláře, nadpraporčík právě podtrhoval součet a nespokojeně zavrtěl hlavou:

,,Nevychází nám to. Náklady jsou vyí o pět set čtyřicet tři korun. Něco krtneme.”

Nahlédl jsem do lejster.

,.Třeba ty basketbalové míče,” plácl jsem nazdařbůh, jen abych projevil iniciativu. Třeba mě pochválí.

Poděsil se.

,.Kdepak, míče, ty ne.”

Prohlédl si mě zpytavě a řekl tajuplně:

,,To je lapálie. Ty něco ví?”

,,Ne,” odpověděl jsem popravdě.

,,Snad je lip. To bude pohroma, já bych se nejradi neviděl.”

Nevěděl jsem, proč se nadpraporčík Nováček nechce vidět, co bude pohroma a proč nemůeme krtnout pár míčů na koíkovou, kdy jich objednával asi pětkrát víc ne fotbalových. Pokud vím, fotbal hrají kluci radi ne basket.

Jetě to samé dopoledne jsem v rohu jedné atny objevil velký znak z překliky, polepený papírem a vyvedený v několika barvách; Dukla elezná Ves tam bylo napsáno, ale já se neptal, Kdyby mi můj nový náčelník chtěl něco říct, určitě by to udělal. Má svoje důvody; dobře. Uklidil jsem posilovnu a naukal na stroji objednávku na lehkoatletické náčiní.

Celý den jsme potom strávili na ploe, kde mělo být letní hřitě, překáková dráha a jednou snad i bazén. Oproti plánům zmizelo v terénu dvacet metrů a inenýr, který tam řídil stavbu, se rozčiloval. Nakonec objevil chybu na papíře a my si oddechli.

Musel bych ten plot přifouknout, ertoval nadpraporčík a utíral si pot na čele. Začínalo být pěkné počasí a stromy se u zelenaly.

Odpoledne po zaměstnání jsme dělali s Luďkem rajóny. Vrátil se ze skladu celý rozzářený a vykládal o spoustách prádla, o veledůleitosti svého poslání a líčil mi podrobně, jak je třeba dávat pozor, aby se přesně vedla evidence.

Tebe by mohli pasovat na krále jégrovek, zamumlal jsem, kdy mi u popáté vysvětloval, co vechno musí udělat, kdy přijde z roty pinavé prádlo.

Náhodou, je tam fofr, ale sem tam si sednu, zabafám si a pokecám s klukama. Ví, e jeden je v civilu tukatér?

Namočil jsem hadr do kyblíku s vodou a drhl zuřivě dladičky.

Jó? divil jsem se. Vyprávěj mi o něm.”

Luděk se postavil, ruce mokré a plné pěny a díval se na mě vyčítavě.

Slíbil, e mi udělá sádrový portrét.

Fajn, nech si ho podepsat.

Dolezli jsme po kolenou na konec chodby a Luděk u zapomněl, e se zlobí.

Dáme si večer achy?

Ale ne jsem stačil odmítnout, ozvalo se od dozorčího stolku:

Vojín Rezek!

Zde! houkl jsem přes chodbu, lesklou a mokrou.

K veliteli roty!”

Hlásil jsem se u velitele roty poručíka íchy v umáčených kalhotách. Seděl za psacím stolem, poukával tukou do lutého seitu a chvíli se na mě díval, ne řekl:

Jste zařazen na funkci samopalníka. A budete vypomáhat v tělocvičné. Máme hodně starostí - a málo lidí.

Já vím, přitakal jsem.

Věděl jsem, e třetí rota má málo lidí. Tankisté naproti u byli kompletní, druhý a třetí prapor motostřelců také. Ale nae rota zůstávala poloviční. Dvě lonice byly úplné prázdné. Jak se vak mělo ukázat, neměli jsme být tak docela běná rota.

Běné byly jen nae starosti. Stráe, směny do kuchyně - to vechno jsme museli stavět s lidmi, kteří byli. V suterénu dodělávali dělníci jetě rozvod ústředního topení, pomáhalo jim několik vojáků vyčleněných na práci a úklid.

Poručík ícha mi vysvětlil, co vechno budu mít za povinnosti v tělocvičně, a zakončil debatu:

,,Nic z toho vás ovem nezbavuje povinnosti účastnit se ivota roty. I slueb. Jasné?

,.Jasné, řekl jsem,

,,Máte radost, e budete slouit u takového útvaru?

,,Mám, odpověděl jsem, ale myslel jsem to trochu jinak ne on. Pravda je, e jednou, a tu bude vechno hotové, budou kasárna připomínat malé městečko, městečko skoro soběstačné Ale zatím se podobala staveniti o něm není jisté co z něho bude,

Dosud nebylo nic, jen čas, který běel.

Jednoho dne odpoledne jsem el do sluby: pomocník dozorčího roty. Oholil jsem se, vyčistil kanady a přiil knoflík, který visel od kapsičky na jedné niti jako kyvadlo pendlovek.

il jsem v předsíni umývárky, protoe jedině tam byl popelník. Právě, kdy jsem se potřetí píchl do prstu největí jehlou, jakou jsem nael, přiel Leo Luks. V posledních dnech jsme se mnoho nevídali. Byl věčně zavřený ve skladu a pomáhal sčítat evidenci nového materiálu.

,,Je ze mě inkoust, řekl smutně a chytil se za hlavu. ,,Já celej ivot lezu po střechách, hup z vokapu na vokap, vodpoledne na pivečko, večer rande - teď jsem inkoust.

Potřásl hlavou, jakoby podobnou nespravedlnost nemohl unést.

,.Napíu se na hláení.

,,Proč se napíe na hláení? zajímal jsem se a il knoflík.

,,Řeknu: já byl pokrejvač. Na vojnu jsem el a bylo mi jedno, co tady budu-dělat. Kluci si psali, e chtěj bejt potápěči, parautisti a co já vím co. Já nechtěl nic. U odvodů byl jeden podplukovník a ten mi povídá: čímpak byste chtěl být - na vojně? A já na to - mně je to úplně jedno. Něco si napsal do lejster. Co, já nevím. e jsem se mu nekouk do těch papírů! Proč nás nenechali ve starejch kasárnách, třeba ve stráním voddíle? Jeden den strá, druhej pěkně volno.

,,Nadával bys taky.

Udělal jsem dalí steh a překousl nit. Znalecky zhodnotil moje dílo, zatahal za knoflík a zamyslel se:

Co kdy se v těch lejstrech spletu? Co?”

Díval se na mé, jako bych tomu mohl zabránit.

Ty se, Lívanečku, nesplete.”

Leoovi jsme říkali Lívaneček - jeho jméno se nám zdálo příli ,nóbl. Ostatně výraz ,nóbl patřil Luksovi: Já mám náhodou moc nóbl jméno. Já nevím, jak na to máma přila. Ona je Karlička a táta Bohou. Brácha je Pepík, druhej Tonda, ségra taky Pepička. Nai se asi spletli, kdy u měli Pepíka, nic jinýho je nenapadlo. A najednou Leo. Jsem já vůbec jejich?

A Lívaneček se pochechtával. Měl rád dramatické situace Zahodil cigaretu a řekl:

Potřeboval bych se dostat domů.”

Proč?”

Abych jim řek, e je ze mě inkoust. Mámu by to poloilo .

Tak jim napi,” radil jsem mu, ale moje nabídky odmítl.

Etě toho trochu.”

Byl mu činu. Vude, kde nemohl přímo nahmatat ivot, mu bylo smutno. Vídal jsem ho dveřmi kanceláře výkonného praporčíka, jak sedí za stolem, hlavu opřenou o loket, koue pero, lodičku má posunutou do týla, čupřina nad čelem výboj ně trčí ke stropu a Lívaneček se trápí. Ale jak dolo k vydávání materiálu, nebo zbraní, hned oil. Běhal čile sem a tam, organizoval, nadával. Byl ve svém ivlu. A jeho ivlem byl ivot.

el jsem do sluby. Dozorčího roty měl svobodník Vondráček. Moc rádi jsme ho neměli. Zamlklý, věčně podmračený. Ve slubě se mu nedalo asi vytknout nic, ale nikomu nebyl sympatický. Poslal mě dvakrát upravit. Jednou se mu nelíbila koile, podruhé patné vyčitěné boty. Měl takový zvyk dokud neprojevil aspoň dvakrát do hodiny nevoli, byl celý nesvůj.

Stál jsem u dozorčího stolku a kontroloval zápis o výdeji zbraní. Odpoledne byla taktika, rota byla prázdná, po pustých chodbách se tady belhal jen voják Hric. Nudil se. Sádru mu sice u sundali, ale kotník měl staený obinadlem.

Hergot, kdybych moh aspoň na vycházku,” bědoval, kdykoli proel okolo mě. Pokrčil jsem pokadé rameny: já ti, hochu, nepomůu.

Měl jsem dost času na sebe. Nedělo se vůbec nic. Skleněnou stěnou na schoditi pronikalo do chodby jasné světlo, bílé stěny zářily, zelené skříňky se leskly čerstvým lakem.

A já si po dlouhé době vzpomněl zase na Marcelu.

Dostal jsem od ní před časem dopis. Byl nijaký. Vyptala se, jak se mi daří, popisovala obírně své zkouky, vyřizovala pozdravy od známých. O rozvodu ani slovo. Jen v závěru psala:

Měli bychom si u konečně uspořádat věci mezi námi. Zdá se mi, e je vechno absurdní. Ná vztah, nae manelství, které vlastně manelstvím nebylo. V ničem se nevyznám.

A v tomto duchu popsala pět stránek dopisu. Odpověděl jsem jí lístkem:

Dělej, jak myslí. Mám se dobře.”

Mikrofon zachroptěl a ozval se v něm tlumený hlas dozorčího útvaru:

Třetí rota.”

Příjem,” řekl jsem a sklonil se nad krabičku s mikrofonem

Vojín Rezek má na bráně návtěvu.”

Vojín Rezek, hlásil jsem se, mám slubu pomocníka dozorčího roty.”

A si ke stolku stoupne dozorčí a vy pojďte na bránu.”

Hlásil jsem návtěvu svobodníku Vondráčkovi. Neřekl nic, jen nasupeně kývl. Stál u stolku jako socha a díval se někam skrz stěny budovy.

Stáhl jsem si blůzu a el.

Marcela,” říkal jsem si celou cestu. Asi telepatie.”

Ale kdy jsem doel k bráně a veel do návtěvní místnosti, čekalo mě překvapení.

Za stolkem seděli její rodiče. Robustní, seriózní pan Nový se svatozáří černých vlasů okolo hlavy a brýlemi s tenkou stříbrnou obrubou, paní Nová. Dáma. Měla násobě kostýmek posledního střihu (v módě se moc nevyznám, ale vím, e nosila zásadné věci posledního střihu). Na stolku leel popelník ado něho můj tchán odklepával popel z dlouhé cigarety.

Dobrý den,” řekl jsem, stáhl si lodičku a zastrčil ji pod levý nárameník. Sledovali mé jako zajímavé zvíře, vystavené za mříemi v zoologické zahradě.

Dobrý den, Michale, řekl pan Nový a lehce kývl hlavou. Nevstal, ruku mi také nepodával. Paní Nová se usmála a řekla, jako by měla skoro radost, e mě vidí:

Dobrý den, Mío.”

Mía, medvěd, ZOO - proběhlo mi hlavou.

Pan Nový odkalal.

Michale, jisté ji víte, proč přijídíme.”

Nevím, řekl jsem schválné: ale kvůli čemu jinému by přijeli?

Jde o uspořádání poměrů.

Ony jsou neuspořádané? napodobil jsem jeho způsob mluvy a mému tchánovi cuklo v levém oku, jako kdyby mu tam spadlo smítko a nemohl se ho zbavit. Tchánovi za chvíli ostatně cukalo v očích čím dál víc.

Zdá se vám, e je vechno v pořádku? zeptal se a o poznání zvýil hlas.

Téměř, řekl jsem.

Téměř,” vloila se mezi nás paní Nová, (Jříkáte téměř, Mío, a asi si opravdu neuvědomujete, e nae dcera je ve sloité situaci.

Moje ena mi nic takového nenaznačuje, usmál jsem se a způsobně sloil ruce na desku stolu.

Mío,, tón byl mateřský, proč si nechcete přiznat, e vae manelství se dostalo do slepé uličky?”

Nic si nemusím přiznávat. Marcela, pokud vím, podala ádost o rozvod.”

Nepodala,” řekl rychle - a poprvé bez přetvářky pan Nový a neudrel se, aby nedodal: Bohuel.”

Ale Marcela si uvědomuje, Marcela chce,” tchýně hledala vhodný výraz. Pomohl jsem jí:

Chce se rozvést.”

To ano,” váhavě připustila paní Nová a rukou si upravila pramínek vlasů. Měla pěstěné nehty, dlouhé a ostré.

Ale pochopte u konečně, e jste ji dohnal do prekérní, společensky neúnosné situace,” vyjel na mě najednou tchán a zrudl.

Nevím, o čem mluvíte.”

Víte moc dobře o čem mluvím. Vae manelství bylo omyl, od začátku omyl, se kterým jsem nemohl souhlasit a také nesouhlasil. Pokud vím, ani vai rodiče nesouhlasili s tím dobrodruným pokusem, nebo romantickým, nebo jak chcete..

Jsem dospělý, proto jsem se rodičů neptal.”

Ale Marcela je jiná,” ozvala se opět paní Nová a hlas se jí třásl, Marcela je…

Marcela je potvora,” řekl jsem klidně, aslovo, které jsem si tak pečlivé načasoval, působilo jako bomba. Nemohli chvíli vůbec promluvit.

Paní Nová vstala a prohlásila, e tady nemá nic cenu, nenechá uráet svou dceru i čest rodiny a poádala svého mue, ,aby něco udělal*.

Jste hulvát, pane Rezku, vykřikl pan Nový a otíral si čelo, jste neúspěný student, vylévající si vztek na svém okolí. Pokusil jste se zničit ivot mé dcery a já nedovolím . .

Vae dovolení nikomu nepomůe, chtěl jsem říct, ale hned jsem smířlivé dodal (nechtěl jsem, aby odeli):

Promiňte, měli bychom si o vem promluvit.

Asi jim bylo líto ujetých kilometrů; potlačili rozhořčení nad pohaněnou rodinnou ctí, a dokonce se trochu uklidnili. Potřebovali mě.

Marcela se pevně rozhodla, řekl studeně pan Nový, e se dá rozvést.

Zase jsem cítil vztek. Co se má co Marcela ,pevně rozhodovat1. A co já, co já, kdy se pevně rozhodnu? A co její zmatený dopis?

Doufám, e nebudete dělat potíe.

U té ostudy bylo dost.

Manelé byli sehraný pár.

Dobře a kdy se tedy Marcela pevně rozhodla, co já s tím mám společného?

Promiňte, nasupil se tchán, ,,ale jste její mu. Najednou, chtěl jsem odpovědět, ale místo toho jsem řekl: V čem vám mohu pomoct?

Paní Nová měla takovou radost, jak nedělám potíe, e mě zase začala oslovovat Mío.

Mío, je pro vás určitě bolestné proívat takové chvíle u v raném mládí - 

(Teď začalo cukat v koutcích zase mně.)

,, - ale, pochopte, e pro dívku je situace neskonale těí. Ponese si do ivota cejch rozvedené.

Cejch? Viděl jsem Marcelu, jak stojí na středověkém pranýři a svalovec s červenou kápí přes hlavu jí vypaluje lilii do levého ramene. Krásná představa.

Mysleli jsme si. .

Myslíme si, upřesnil její mu, e by ádost o rozvod měla být formulována - abych tak řekl - diplomaticky.

Nevydrel jsem a zasmál se. Ale přeli smích mlčky, viseli mi na rtech - tak blízko cíle si u nevímali maličkostí, Myslíme si, e byste měl sám podat ádost soudu. Proč?

Podívejte, Mío, Marcela dostuduje, bude chtít jistě zaloit rodinu, najde si člověka, s ním spojí ivot, a bylo by pro ni jistě kruté, kdyby… jistě chápete.

Co bude se mnou, jim bylo jedno, ale pochopil jsem, e očekávají následující větu:

, .Take mám napsat, e jsem se na vojně zamiloval, Marcelu jsem odjakiva tloukl a jsem notorik.”

,,To je příli, usoudil můj tchán a jeho ena ho opět přeruila:

,,Na vojně je přece tak snadné zapomínat, lehce se tady navazují známosti..

Rád bych jí vysvětlil, jak je lehké na vojně zapomínat a jak se tady lehce navazují známosti. Zvlátě v takové strái bývá neskonalé mnoství moností navázat hluboký vztah k dívkám, které mívají ve zvyku promenovat se po desítkách ve vojenských prostorech po lese, ale mlčel jsem Bylo mi jedno, co bude.

,,Kdy mám poslat ádost o rozvod?” zeptal jsem se rezignovaně,

,,Stačí. . paní Nová se podívala na svého mue a ten odkalal, stačí kdy - podepíete, tady, tady.

Chvatné vytáhla z kabelky list s kopií. ádost o rozvod. Psal jsem tam, e mám známost, e hodlám zaloit novou rodinu, e jsme fakticky s Marcelou nikdy neili, nebo jsem bydlel u rodičů a nehodlal ji ani navtěvovat. Dozvěděl jsem se na sebe mnoho zajímavých detailů. Před očima jsem najednou měl scénku v naem bytě. Viděl jsem Marcelu v prádle a toho frajera, jak se válí na mé posteli. Vstal jsem - a podepsal.

Paní Nová si zřetelné oddechla. Na čele se jí perlil pot. Podívala se stranou na svého mue, ale tomu zkameněly rysy.

Tím jsme vyřízení. Mějte se dobře. A pokud vám mohu radit, dostudujte.

Zvedli se a odcházeli.

Na shledanou, zavolal jsem za nimi, ale neodpověděli. Byli jsme spolu vyřízeni.

Navlékl jsem si opět ňůry s patronou a píalkou a vracel se zpátky. Kolem mne nesli dva zedníci obrovskou kládu a supěli.

Hele, mladej, pomo nám to hodit támhle,” s námahou vyrazil starí a klobouk ozdobený kousky malty mu spadl z hlavy. Vzal jsem kládu vprostřed a podařilo se nám ji vyhodit na ploinku, podepřenou eleznými trubkami.

Dík,” řekl mladí a utíral si ruce do plandavých kalhot,

Jak jde vojna?

Dobrý, usmál jsem se na ně. Ale moná to spí vypadalo jako kleb.

,,Co se tváří tak kysele? chechtal se starí a zvedl klobouk.

Ze zvyku, řekl jsem mu a el k naemu praporu.

Bylo mi vechno jedno. Marcela, domov, vechno, co bylo I co bude. Existovala jen přítomnost. V noci si budu číst, sedět u stolku a čekat, a se kluci budou vracet z vycházek. Doufal jsem jen, e nikdo nepřetáhne, u bylo dost nepříjemností, a chtěl jsem mít klid. Kdybych byl doma, lehl bych si na gauč a díval se do stropu. Měl jsem ve zvyku čekat, a období malérů přejde. Vdycky jsem si o nich myslel, e je to s nimi jako s detěm: kdy nastane v tropech období lijavců, musí domorodci počkat. Sedí v chatrčích z rákosí, na hlavu jim kape voda a oni se dívají ven, jak se vesnicí valí kalné přívaly a do nich buí nové a nové nekonečné kapky. Tady jsem čekat nemohl. Zvlátní je, říkal jsem si pro sebe, jak si člověk rychle zvykne. A vtom mě napadlo, e budu muset k soudu. Tak jsem si první cestu domů nepředstavoval.

Ohlásil jsem svobodníkovi Vondráčkovi příchod a pomohl Lívanečkovi přestěhovat bednu s pistolemi. Byla těká, funěli jsme a Leo bědoval, e musí udělat nějaký výkaz.

Psal jsem čísla a on mí je diktoval.

Pojď si to prohodit, poprosil a drbal se na kudrnaté hlavě. Mně z těch numer jde hlava kolem dokola.”

Diktoval jsem čísla jedno za druhým a čas se zastavil. Nebylo a nebude. Je. Jen je. Venku začínalo jaro a na chodbě bylo teplo. Jediný pocit, který jsem pořádně vnímal.

Jednou přinesl Ludva zaručenou zprávu, e na nai rotu budou převeleni poddůstojníci a bude tady probíhat výcvik pro ostatní prapory.

Co je to za pitomost? zeptal jsem se, ale Ludva se málem urazil. Kuchaři, skladnici, písaři, ti vichni mají na vojně zaručené informace. Slyeli je přímo od velitele, náčelníka tábu nebo neznámého generála, který projíděl kolem, byl u útvaru na tábu a říkal, e… Podobné zprávy se íří neuvěřitelně rychle a ne oběhnou kolem kasáren, jsou z nich zvěsti tak divoké, e je nepoznává ani jejich původce. Tak kuchaři, skladníci a písaři vědí zcela jistě, e dnes v nocí bude poplach, přítí týden se jede na cvičení a přítí měsíc se nebudou udělovat dovolené ani vycházky.

Jeíi, člověče, a za mnou má přijet holka, běduje důvěřivý naastník a píe domů zmatené dopisy, v nich ádá dívku, aby odloila návtěvu. Proč, ti vysvětlím ústně.‘Holka nepřijede, vycházky se podepisují vesele dál a dovolená je povolena vem, kteří o ni poádali.

Ludva ochotně vykládal kadému na potkání, jak z naí roty bude malá experimentální poddůstojnická kola a vojáci budou výhradně k tomu, aby slouili jako učební pomůcky.

,,To nebudou stráe, co? zajímal se vojín Brázda a Ludva mu váně vysvětloval, e budou, ale ,jen cvičné. Co tím myslel, nikdy neprozradil, a kdy se jeho .zaručené zprávy rozplynuly v nekonečnu, bručel a mluvil cosi o tom, e projekt s výcvikem poddůstojníků byl na poslední chvíli změněn.

Ale přesto na naí rotě ke změně dolo. Bylo pondělí, to sí pamatuju úplné přesně.

Dívali jsme se s Lívanečkem a Ludvou z okna a pozorovali zedníky naproti. Dělali teď a do esti a my čekali na pokřik: ..Nááástup na večeři! A najednou se u brány, v dálce, objevila skupinka vojáků. Ale jakých vojáků! Před nimi kráčel absolvent, který je vedl - ale sahal jim, jak se nám zdálo, tak po pás. est nebo sedm obrů kráčelo za ním a komíhalo dlouhýma rukama.

,,Vidí to, vidí? volal Leo a ukazoval ke skupince a Ludva, kterému se začalo říkat Válec, protoe on se skutečné valil, se plácal do objemných stehen, e si musel udělat modřiny.

I ve vedlejích oknech se objevily hlavy vojáků, prapor chystající se k večeři byl vzhůru nohama; čím více se podivná skupinka blíila, tím větí vzruení vládlo v oknech. Ozývaly se výkřiky, kdekdo se předstihoval v ertech. Dlouhánů bylo est, jeden z nich měl brýle, u jsme rozeznávali i tváře. Smáli se a něco si povídali. Asi je potěilo uvítání. Kdy přili na betonovou cestičku vedoucí k hlavnímu vchodu, hlomoz v oknech utichl, před prapor vyel náčelník tábu a zastavil se - čekal, a k němu ti dloubáni přijdou. A do toho ticha, u se asi nikdy nepodaří zjistit kdo, prostě někdo, obdivné řekl:

,,irafy’ irafy jdou!

V té chvíli jsem pochopil, proč nadpraporčík Nováček tak vzdychl. Na naí rotu, k naemu útvaru byla přidělena Dukla. Tajemství bylo venku.

Démon celý ten malér komentoval stručné: ,,Jsou to skoro sami nováčci. A já - z nich mám udělat vojáky a jetě je dostat do ligy. A to musí přijít na krk zrovna mně.

irafy u dupaly po schodech. Tak začala malá bitva, v ní se vojna pomíchala s basketbalem. Vůbec celý ivot se pomíchal.

Na třetí rotu přily irafy.

,Tohle mi chybělo, řekl nadporučík Demanský, kdy před ním poprvé nastoupili čahouni. Samý nováček. A to, pohrabal se v nějakých papírech, ,,to máte před zahájením soutěe. Na konci se od vás čeká postup do ligy.”

Přejel je pohledem, chvilku mlčel.

Prý jste dobří hráči. A k tomu jetě budete dobří vojáci. Jasný? Tady nejsme ádný středisko vrcholového sportu, nejdřív budete cvičit, teprve potom hrát. Jasný? Kdy budete mít maléry, odejdete z mustva. To se nedá nic dělat. Jsou nějaké dotazy?

Vojín Cenek, dovolte mi promluvit.”

Hm?

Kdo nás bude trénovat?”

Nějaký, nějaký,” listoval nadporučík v papírech, Lahoda. Je ze elezné Vsi. Kdysi hrával za reprezentaci, hrál první ligu, a kdy nechal basketu, odstěhoval se sem. To je vechno, co o něm vím.”

Já ho znám,” řekl Cenek.

Tím lip,” skončil nadporučík diskusi a mávl rukou. Myslím, e rezignovaně. Kdyby věděl, co znamená ono ,Já ho znám, mávl by určitě jetě jednou.

Tím začal nový ivot třetí roty. Koíkáři se ubytovali ve dvou světnicích a na konci a sklízeli nedůvěřivé pohledy. A mě, mé dali do drustva k nim: Stejně patříte k tělocvičně.”

Kdy jsem večer poprvé veel do sedmnáctky, zastavil jsem se na prahu a nevěděl, co mám říct. Něco jsem zabručel, jako e se jmenuji Michal, a zeptal jsem se, která postel je volná.

Tahle, ukázal Joa Labko na .bidýlko’, a já si z rozpaků vylezl nahoru na palandu, abych urovnal podhlavník.

Hele,” ozval se Karel Čábela, proč nám tak rychle začali říkat irafy?*”

Jak jsem mu to měl vysvětlit? Musel bych mu udělat celou přednáku o vojenských přezdívkách. Vznikají sice v kadém prostředí, ale na vojně se jimi doslova plýtvá, íří se neuvěřitelně rychle a nepozorovatelně, v jediném okamiku.

Ví, co je to achovat? zeptal jsem se ho.

Ohroovat figurou krále soupeře,” odpověděl mentorsky, protoe byl v civilu učitel.

To je blbost,” vysvětlil jsem mu. achovat znamená na vojně úplně vechno. Kdy se ráno vstává-achuje se, kdy je poplach, jsou to achy, kdy se někam pospíchá, achuje se, kdy nemůe něco najít, achuje. U rozumí?”

Moc ne, můe pokračovat. Posadil jsem se.

Podívej, kdy se potkají dva vojáci ajeden řekne třeba: Tak co, jak je u vás? Tak ten druhý prostě odpoví: To ví, achy. A dozví se: U nás se taky pěkně achuje. Je to asi tak, jako kdyby půl hodiny vykládali, e jeden z nich byl na cvičení a druhý chodil často do stráe.

Pokud se nepletu, to slovo se dá pouít na vechno? zeptal se Karel a pokýval uválivě hlavou. Zřejmě ho tahle monost sdělení, obsaeného v jediném slovu, zaujala.

Já, kdy jsem přiel na vojnu, pokračoval jsem, tak kolem mě pořád někomu říkali - guma. To je guma, tamhle je guma. Jednou mi jeden kluk povídal: Hele, gumo! Tak jsem se ho zeptal, proč jsem guma. Podíval se na mě, jako bych spadl z vině. A řekl: No, protoe jse přece taky kaučukovej. U rozumí?

Jasný gumo, povídal Karel, jdi si achovat svý věci. Takhle se to nepouívá, zklamal jsem ho. Správný by bylo, kdybys mi řekl: Neachuj tady a jdi si po svým.

A el jsem mezi své papíry. Přehraboval jsem se v nich i po večeři, dopisoval a předepisoval. Dostali jsme dalí míče, krikeáky, lana, disky a otěpy. Sklad sportovních potřeb vypadal jako olympijská vesnička dva dny před zahájením soutěí. A já psal a psal.

Dopoledne jsem byl na taktice, bolely mě ruce a nohy, kadou chvíli jsem si musel poposednout a lejstra nikde nekončila. A nikdy, jak se zdálo.

Zazvonil telefon:

Je tam Malá irafa?

No, co chce, ozval jsem se. Od té chvíle, jak jsem začal patřit k irafám, začalo se mi říkat Malá irafa. Chodil jsem s nimi vude: na jídlo, na rozvod do zaměstnání, na nástupy roty i praporu, lapával jsem vzadu, trpaslík mezi Goliái, a vypadal jsem jako dítě, které omylem z mateřské kolky zabloudilo do gymnázia.

Vyel jsi v rozkaze jako zapisovatel, ozvalo se ve sluchátku. Volal Cáca, tedy Bohou Cenek, ale jinak se mu neřeklo, ne Cáca.

Jakej zapisovatel? ptal jsem se a snail se vyhnat z hlavy posledních sto inventárních čísel Bude nám zapisovat při tom mistráku, co hrajeme v sobotu. Ty jse nějakej natvrdlej dneska, co?

Aha, řekl jsem a čmáral tukou po papíře.

Ve sluchátku to klaplo.

Haló, volal jsem, ale marně.

A nám tam neděláte ostudu, řekl nám o dva dny později nadporučík Demanský. A já u také o irafách říkal ,my. Přestoe jsem těko mohl zabránit ostudě na hřiti. A naopak.

V deti jsme vyjeli na první zájezd a bylo nám vem dohromady velijak. irafy věděly, e musí v soutěi uspět. Druhá liga by pro ně i pro celý útvar znamenala moc.

Jestli nepostoupíme, řekl Tomá Gregor, nemůeme čekat, e by tu s námi byli nějak zvlá nadený.

Hlavu nám neutrhnou, zahučel Joa Labko.

Nechte si rozumy, ampióni,” ozval se trenér Lahoda, který nevěděl a dost dobře ani vědět nemohl, e právě kolem něho se celý ten problém bude točit. Kolem něho a Bohoue Cenka.

U se toti začal rýsovat problém jménem Jaroslav Lahoda, první trenér Dukly elezná Ves.

Kdy bych ho měl bez zaujetí popsat (a zaujatí jsme byli svým způsobem vichni), musel bych ho přirovnat k filmovému herci. Bylo mu sedmatřicet, ale vypadal daleko mladí, černé vlasy, výrazné obočí, malý nos, sportovní obličej. Vdycky elegán, trochu povýený, domýlivý a a příli bodrý. První dojem prostě dělá své.

Hrával kdysi první ligu a pár zápasů i za národní mustvo. Cítil, e pomalu stárne a e toho na hřiti moc nedokázal a koneckonců ani v ivotě. U při prvním tréninku se pohádal s Cácou. Fakt je, e Cenek začal a ne příli vhodně, ale cítil za sebou sympatie mustva, proto si dovoloval. A den po dni rostla vzájemná nespokojenost trenéra s nejlepím hráčem a hráče s trenérem.

I proto jsme k prvnímu zápasu jeli skoro mlčky. Vpředu, vedle řidiče, takového dobromyslného strejdy ze elezné Vsi, seděl Lahoda v krátkém semiovém kabátě, kolem krku átek, a mračil se.

A vzadu vichni ostatní: Jura Ďurein, zamlklý atlet, kterému Cáca říkal .mucholapka’ protoe se okolo něho pořád točily holky, ale Ďura (to byla dalí přezdívka), se jen usmíval: na vechny stejně. Joa Labko, nejhodnějí kluk, jakého jsem kdy poznal, geolog, který se po vojně chystal na vysokou, Karel Čábela, učitel, ten při vysoké kole nechodil na vojenskou katedru a el na vojnu na dva roky, Tomá Gregor a dalí: dohromady jedenáct hráčů, víc jsme zatím neměli. A z toho jich est na podzim odcházelo. Po přijímači měli přijít dalí.

Docela vzadu jsem seděl já a Cáca a mluvili jsme o Marcele. Vyprávěl jsem mu, jak mi jednou byla nevěrná a Cáca se smál:

,,To je dobrý, tohle mi udělat enská, tak bych jí roztrhal na bábrlata.

Trochu přeháněl, ale trhat by se ji určitě pokusil, byl straně vzteklý.

Kdy jsme vystupovali, nebylo nám do řeči. Začalo pret, k tělocvičně vedla křivolaká ulička; vůbec celé tohle městečko bylo jaksi křivolaké, úzké ulice, pár stromů v parku a dé, ten hlavně. To je moje největí vzpomínka na tu chvíli, kdy jsme vystupovali. U od začátku nevlídno. Narazili jsme si čepice a lapali do kopce. Poskakoval jsem za dlouhány a byl rád, kdy jsme zmizeli ve skřípajících vratech sokolovny.

,,‘Vítám vás, vojsko, usmíval se na nás správce, děda s mohutným edivým knírem a placatou čepicí, o které se dalo s úspěchem předpokládat, e kdysi měla nějakou barvu.

Lahoda si dědu změřil a zeptal se dostatečně odměřeně:

,,Kde tady máte atny?

Nemínil se příli vybavovat se správci malých tělocvičen, proel kolem dědy a zavolal na nás:

,,Pohyb, jdem na to.

V atně bylo ticho jako v kostele, pokud ovem v kostele jsou sprchy, lavičky a elezné věáky nad nimi Na ně věeli kluci stejnokroje a oblékali dresy.

,,Co je vám? smál se Lahoda, ,,tohle je divize, kdy loni ti před vámi porazili mistra ligy v přáteláku, tak co si děláte starosti?

,.Jene, řekl Cáca za vechny, ,.jene to bylo v jediným zápase. A byl to zázrak.

,,Tohle mám nejradi, obrátil se Lahoda a soukal se do tepláků z lesklé látky, ,,prohrávat u napřed Pohyb, pohyb, dáme jim to.

,,To nevím co, dodal Karel čábela. ale hned sezasesklonil nad tkaničkou.

Přezul jsem se do pantofli, abych mohl na parkety, a li jsme.

Přede dveřmi do sálu, vysokými oprýskanými dveřmi, se klubko hráčů nějak zamíchalo, take jsem z dost nepochopitelných důvodů veel první. V tělocvičně zaburácel smích Trpaslík v říi obrů, tak jsem vypadal.

,,Hele, hele, tajná zbraň! zavolal tlustý chlapík, sedící na lavičce naproti střídačkám a stovka diváků, která se přila na utkání podívat, se předstihovala ve vtipech. Bylo mi velijak. Sedl jsem si na lavičku a připravil si zápis. Linkovaný papír rozdělený do různých rubrik, jejich smysl mi trpělivě vysvětloval Joa Labko:

,,Tady jsou osobní chyby, tady má minuty, tady  ukazoval mi v papírech a huhlal. Měl operované dásně a jetě jedna operace ho čekala. V dětství ho trápil srůst horního rtu a nějaká neikovná operace mu pokřivila tvář,

Vytáhl jsem tuku, kluci se rozsadili na lavičku, základní pětka nastoupila pod ko.

,,Co vy? houkl na lavičku Lahoda, ,,to jste tady na rekreaci?

Zahnal celé mustvo na hřitě. li dost neochotně.

,,Mně je to stejně jedno, zahučel Karel, ,,má to pra jako uhoď, ty nás převálcujou jako tank.

Domácí vypadali hrozivě. Větinou vysocí a navíc svalnatí kluci. V mustvu měli dva dlouhány - osmičku a pětku. U při prvním zápase, který jsem proil, jsem si zvykl pamatoval si soupeře podle čísel. Jen vyslovené individuality jsem znal jmény a to jsem zase hned vyhledával ke jménu číslo. Tahle hra mě začala bavit. Vedl jsem záznam, a jak jsem psal, ukládal jsem si podrobnosti do paměti. Byl jsem pak i po týdnech schopen říct komukoli na poádání, v které minutě se kdo vyfauloval a proč. Dokonce jsem postupem času dokázal uhodnout víc ne hráči na hřiti. Věděl jsem, kam půjde soupeř, kam uhne, kam přihraje. Na hřiti, v běhu, tenhle přehled má jen málokdo.

Píalka rozhodčího zvedla základní pětky Lahoda se usadil na kraji lavičky. Začala pohroma.

V esté minutě byl stav 28 : 0 pro domácí Cáca běhal zmateně od koe ke koi, zónu se v obraně vůbec nepodařilo dret, a kdy někdo vystřelil, byl to spí zoufalý pokus ne střela na ko. Lahoda si vzal oddychový čas a celý se třásl.

,,Co to děláte? To mi děláte naschvál, ne? Výčitky prely na vysoké hlavy a Joa Labko si cuchal prořídlé vlasy.

.,Nejde to, trenére, omlouval se za mustvo, ale Lahoda mávl rukou.

,,Hergot a to jsou mezi várna ligoví hráči, sakra ivot. Nadával statečně, ale bylo to málo platné. Ani střídání nepomohlo. První se vyfauloval Strnad, za ním Huek. Poločas skončil 52; 30. Jetě těsně před koncem Ďura fauloval a soupeřova dvanáctka skórovala. U jen počet naich faulů byl děsivý a mluvil vlastně za vechno. Do atny jsme li se sklopenými hlavami a za námi se ozýval pískot. Skóre nebylo tak zlé jako hra. A pravda také je, e soupeři se po prvním náporu zdaleka tak nehonili.

Lahoda celou dobu mlčel. Neřekl za přestávku ani slovo. Na lavičce nadiktoval základní pětku, sebřal se a odeel. Věděl jsem, co si myslí: e mu to kluci dělají naschvál, e ho chtějí potopit. V jedné z dost častých slovních potyček mu Cáca řekl, e to stejně zařídí tak, aby jednou musel odejít.

S mizerným mustvem a jetě horími výsledky se trenér neudrí, vyjel tenkrát v létě při jednom z tréninků a Lahoda na ten výstup nezapomněl.

Na střídačce se zjevil a pět minut po začátku. Po dost kuriózním začátku. Dlouho nepadl ani jeden ko. Kluci se sebrali a předevím Ďura táhl za sebou celé mustvo jako soumar. Lil z něj pot, kdy probíhal kolem mé, viděl jsem, e má nepříčetný pohled. Desítka soupeře faulovala a Joa el házet estku. Poslal dvakrát za sebou míč elegantním obloučkem do síky, tak, e se skoro ani nedotkl obroučky. V dalích deseti minutách se soupeř dostal pod ná ko tak estkrát sedmkrát, byly z toho dva body. A my stříleli. 46 - 48 - 50 - 52. čísla na počítači naskakovala a na střídačce zavládlo to správné vzruení, bez něho se nedá hrát velký zápas.

Dvanáct minut před koncem byl stav 74 : 64 pro domácí. Pět koů stačilo k vyrovnání, est k vítězství. Ovem - kdyby ti druzí nedali u ani jeden. Zapisoval jsem a jedním okem číhal po stopkách na stěně. Ďura z výskoku zavěsil do obroučky, po něm Joa z dálky, konečně si dal ko i Karel. 74 : 70, svítilo Černými číslicemi na bílém pozadí.

Soupeř si vzal oddychový čas; kolem Lahody se shlukla skoro celá střídačka, ti, co byli na hřiti, zhluboka dýchali a snaili se srovnat dech.

Lahoda neřekl ani slovo. Podíval se po vech, vypadal najednou unaveně, bez zájmu.

Jak válíme, trenére? zeptal se Ďura. Lahoda po něm mrkl a pokrčil rameny. Konečné promluvil:

Bude nám chybět pět minut.”

Kluci se rozběhli na hřitě. V posledních třech minutách se vyfauloval Ďura a Cáca. Prohráli jsme o dva body a utahaný soupeř nám děkoval, spí ne gratuloval. Hráli jsme ve druhé půli výborně, to byl fakt. Ale po zápase nastala trapná chvíle, na kterou jsem čekal, která přijít musela.

V atně bylo jetě cítit páru z vedlejích sprch, kluci měli mokré vlasy a seděli zplihle na lavičkách, dlouhé nohy větinou nataené před sebe.

,,Mustvo se bude měnit, dost vás jde do civilu,” řekl Lahoda, nejsem vám - no - řekněme sympatický. Ale mám vás vést. Tak vás povedu. S dalím rozhodnutím počkám, a bude definitivní mustvo. Dostaneme posily z červnového nástupního termínu.

Co zbyde, e jo? zeptal se Cáca, ale jeho poznámku nevzal Lahoda vůbec na vědomí.

Koncem října odchází sedm lidí - pak budeme vědět, kdo za né přijde. Budeme kompletní.

A jak je to se zápasama?” ozval se zase Bohou

Dalí hrajeme doma, za čtrnáct dní.”

Stéma novejma?

Ano, s těmi novými.

Tak to je na dalí kotel,” poznamenal Cáca.

Nic není rozhodnuto předem.

Trenér protahoval poslední hlásky a měl jsem dojem, e kadou chvíli vybuchne. Přetopený kotel, sopka ohlaující explozi černým kouřem nad jícnem, odjiténá mina. Ale nestalo se nic.

li jsme zase tou křivolakou uličkou, ztraceni v mizerném počasí podzimu a vyhýbali se kaluím. Bylo jasné, e rukavice byla hozena a z druhé strany také zvednuta. Celou cestu zpátky, u za tmy, jsem přemýlel hlavně o Cácovi a trenérovi. Upřímně řečeno musel jsem dát za pravdu tomu druhému, i kdy jsem fandil Cácovi.

Autobus nás vyklopil na nástupiti útvaru, řidič otočil a jel zpátky k bráně. Loudali jsme se po betonu, byl mokrý a studený, z bříz na trávníku okolo cest padalo listí, před tankovým praporem stála maketa T-34 na betonovém podstavci.

Prapor byl ztichlý, budova osvětlená zářivkou na vysokém sloupu svítila do tmy, pruh skla kryjící schoditě, silného skla se ilkami drátu, probleskoval jako obrovský plakát s abstraktním vzorem.

li jsme pokud mono tie, ale u dozorčího roty, kde jsme odevzdávali vycházkové kníky, jsme si pochopitelně museli poslechnout otázku:

Tak jak?

Palcem dolů, řekl za vechny Strnad ali jsme se umýt. Na chodbu doléhal crnkot vody o plechová umyvadla a sem tam bouchly dveře. Za dvacet minut byl na rotě úplný klid. Ticho, e bych mohl slyet náramkové hodinky, kdybych jen trochu přiblíil ruku k uchu.

Zavřel jsem oči a zalezl hlouběji do spacího pytle. Za oknem, slabě osvětleným reflektory z parku, jak se zkráceně říká prostoru pro parkující techniku, zase prelo, kapky stékaly po skle, líně, nekonečně a pokrouceně. Viděl jsem část okna, ale přitahovalo mě to bledé světlo. Najednou jsem si uvědomil, e jsem doma tady, e mě čím dál tím víc začíná zajímat, co je s tělocvičnou, jak nám klape inventář, jestli nemám nějaký malér v papírech nebo co bude s novou Duklou, rodící se stejně zvolna jako stavby kolem nás. Z mumraje, panelů, hromad písku, trámů, z celého toho nepřehledného zmatku, vyrostly najednou nové budovy. Zbývalo jich u jen několik, přesněji řečeno jedna ubytovací - a pár hospodářských objektů. Takhle nějak to bude i s tím basketem, řekl jsem si. Na začátku je vdycky chaos.

Kdosi vedle mě ze spaní vykřikl. U koíkářů by se dalo předpokládat, e zavolá: Přihraj! nebo něco podobného, ale ozvalo se:

Au.

Moná mu někdo ve snu vrazil loket do aludku - ve snu, jako ve skutečnosti. Pod koem bylo vdycky horko. ádné taneční. S tím jsem i usnul: e se stal nějaký faul a já ho neumím odpískat, protoe nevím, za co a komu.

Probuzení bylo naprosto normální.

Budíčeéék! ozvalo se na chodbě současně s píalkou a začalo ráno. Běh na chodbu, na nohou kecky, klus po nástupiti, okolo trávníku a bílých obrubníků a ze vech praporů vybíhající had vojáků. Nakonec trojřady. A levá zvednout, pravá upait, dřep, výskok, klik. Z ampliónu vyhrávala hudba a na konci nástupitě, daleko od tribuny s dvěma stoáry na vlajku, stál dozorčí pluku a dohlíel na nás.

Kdy jsme běeli zpátky, supěl vedle mě Luděk Hlavačka a mezi výdechy vyráel:

Dostal jsem opuák.

Fajn, řekl jsem mu a dodal skoro stejně udýchaně: Vezme mi dopis do Prahy.

Kývl a funěli jsme do schodů. Umývárka, řady roztočených kohoutků, sem tam kletba, kdy někdo vrazil do něčeho nebo do někoho, holili jsme se u okna, zrcátka podepřená o rám a snaili se být co nejdřív venku. V civilu jsem se holil pomalu a pil jsem u toho čaj nebo kávu. Luděk mi s tím opuákem zase připomněl Marcelu. Od toho dne, kdy za mnou byli její rodiče, se nestalo jetě nic, ani dopis, ani návtěva. Někde se o mně rozhodovalo. Určité s někým chodila. Strčil jsem tětku pod proud vody a běel se obléknout. Na chodbě zářil Lívaneček Luks, oholený, vymydlený, v čisté a zřejmě úplně nové koili, nebo jen jednou prané, a pobízel vojáky ke spěchu.

,.Tři snídaně pro marody na rotě, volal, jakmile spatřil prvního koíkáře, rozchechtal se: ,,Prej jste rupli, jo!? No, to je sranda.

Leo komentoval výkon iraf bez zlosti. Byl neutrál. To bylo tak: rota se příchodem basketbalistů rozdělila celkem přirozené na dvě nestejné velké skupiny. Ta první, budi řečeno, e mení, tvrdila, e irafy jsou holé netěstí, neboř budou pořád na zájezdech, čím se sníí ance ostatních na vycházky a cesty domů, navíc patnáct lidí bude vypadávat dost často ze stráí a ze směn v kuchyni, take je důvod nadávat. A nadávali.

Druzí irafy hájili, protoe jsme jejich přítomností přece jen byli výjimečná rota a s těmi stráemi, směnami a cestami domů to zase tak zlé nebylo. Lívaneček byl jediný neutrál. Poslouchal se zájmem obé strany, neříkal tak ani tak, krčil rameny a prohlaoval, e on má, jako pomocník výkonného praporčíka, jedinou starost: jak sehnat nejdelí postele v armádě.

,,Ty jsou typizovaný,” říkal, postel jako postel. Kdy jim budou čouhat nohy, já za to nemůu. A el něco sepisovat. To ho ovem pokadé a stále znovu popuzovalo. Ani jeden papír nevyplnil bez poznámky, e ,tohle tedy nikdy nespočítá.

Při snídani jsme seděli u jednoho stolu a Leo trpělivě poslouchal můj komentář ze včerejího zápasu.

To se hází ta mičuda do koe, jo? zeptal se a vyslechl znovu Jak jsme málem vyhráli.

Jo, takovej zápas vyjde na stejno, pra jako uhoď. Kdybys chtěl, moh bych ti vyprávět, jak jsem málem chodil s jednou holkou. To jsem se ti seznámil s nějakým klukem, přiel makat k nám do party. Výbornej. Jednou takhle sedíme a von mi povídá: Já mám holku a ta mě nebaví. Nechce s ní chodit? Já byl sám, jeho to nebavilo, plácli jsme si. li jsme k ní domů a tam jí to ten kamarád povídal. Vyhodila nejdřív jeho a potom mě. Jene já se schoval na zahradě a kdy vyla, vylez jsem a povídám: To je roák a vona taky, e jo, e je, chvíli jsme se bavili, uměla se moc dobře bavit, to musí holka umět, ale nakonec mě zase vyhodila. Já jí chtěl dát pusu a jí se to zdálo nějak moc brzo. Já nikdy nepoznám, kdy je to včas a kdy brzo. Jak jsi říkal, e dopadl ten zápas?

,.Prohráli jsme.

To vím. Vidí, jak se blbě ptám.

Luks si utřel pusu, odnesl talíř a álek k okénku se pinavým nádobím, a kdy se k nám vracel, prohodil, e odpoledne stavíme strá.

Na Hraditi. Jedou irafy - a ty s nima.

Ale jetě ne jsme odjeli, dal si mé zavolat nadporučík Demanský.

Mám pro vás novinu. Ta první se týká vás. Nastoupí velitel praporu a potřebuji mít dokumentaci v absolutním pořádku. A se vrátíte ze stráe, dáme se do toho. Ty tři dny na to musí stačit. Dál dostanu novýho písaře, take vy budete jednak samopalník u iraf, tedy koíkářů chci říct, a jednak se budete starat společně s nadpraporčíkem Nováčkem o tělocvičnu. U mě končíte. Jen co zedníci dají do pořádku ty učebny, má se začít stavět vedle tělocvičny ta knihovna. Pak se uvidí, co s vámi. Moná byste se hodil jako knihovník. Já potom promluvím s velitelem pluku. Můete odejít.

el jsem. Za půl roku na vojně jsem si u zvykl, e nic není tak jisté. Dnes tady a zítra u můe přijít rozkaz a jsem odvelen, převelen a co já vím. Na knihovnu jsem se ale těil. U jsem v duchu viděl plné regály, kartotéku (vymyslel bych nějakou zvlá pěknou) a sebe, jak nabízím kníky.

Měli jsme přípravu do stráe, čistili jsme kanady, a najednou mi na rameno poklepá Cáca.

Hele, Lahoda jde k Démonovi.

To mu bude hlásit ten včerejek.

Cáca odloil botu, kartáč i krém v kulaté zelené krabičce a podíval se na mě, jakoby se nemohl rozhodnout, jestli se jmenuji Rezek doopravdy, nebo to jen tak dělám.

Co je?

Ptal jsem se a snail nedat hlasem najevo, jak jsem zvědavý. Mydlili jsme do bot kartáči a on vyprávěl:

Nech si to pro sebe, víme to jen dva - já a teď taky ty. Chtěl jsem namítnout, e jetě nic nevím, ale nepřeruoval jsem ho.

Před dvěma roky na jednom soustředění dorostu, Lahoda tenkrát trénoval ná manaft, se to stalo. To, proč Lahodu nemám rád. Podívej, ty se v tom moc nevyzná, ale tohle pochopí. Na soustředění se pohádal s jedním klukem a při dalím přáteláku se domluvil s místníma, e tomu hochovi dají zabrat. li po něm celej zápas a pár minut před koncem prvního poločasu ho pod koem, v takový skrumái, poslali na zem. Tak neastně, e si ten kluk zlámal nohu. Ale eredně. Přily nějaký komplikace, museli mu to jetě dvakrát lámat v nemocnici a výsledek je ten, e Jirka Vítek se u na hřitě nevrátil. Kulhá. Rozumí, do konce ivota bude kulhat, protoe tenhle neřád řekl nějakýmu řezníkovi: Sejmi ho. ,,Jak to ví?

Přestal jsem letit botu a díval jsem se na Cácu. Mluvil rychle, v obličeji mu hrálo, v koutcích pocukávalo.

,.Vyprávěla mi to jedna holka, co to tam chvíli táhla s Lahodou. Hezoun ji nabalil a pustil k vodě. Seděli někde v baru a Lahoda, u pod párou, to domluvil Holka mi to ze vzteku řekla.

,,A tomu - Jirkovi - jsi nepovídal nic?

,,Ne. To se těko vysvětluje. Měl to u tak dost těký. Rozumí, celej ivot by měl před očima Lahodu. Kdepak. Ale slíbil jsem si, e si to jednou vyřídím. Za Jirku i za sebe. Lahoda mi krátce nato zmizel z dohledu. A já ho potkám tady Teď, kdy mám rok a půl čas s tím něco udělat

,,Chce mu nafackovat? To je přece blbost, zase jsem letil kanadu.

,,Ne. Ale chtěl bych něco vymyslet.

Napadlo mě, e bych moná i já chtěl něco vymyslet, ale s Marcelou, jene asi taky nic neudělám. Ale byl jsem rád, e se mnou Cáca mluvil. Teď jsem měl jasno.

,,Ale dělá to nalevačku, pokouel jsem se mu radit,

,.hádá se s ním úplně nesmyslně, rozhlauje o něm, e je patnej trenér a to on zase není.

Mlčel. Kartáč svitěl po kůi a drhl na tkaničkách…Vymyslíme něco? zeptal se nakonec.

,.Vymyslíme, slíjpil jsem mu a přihrádky, které jsem měl v sobě, se v tom momentu naplnily a po okraj. Já, Marcela, papíry v nadporučíkově kanceláři, tělocvična, irafy a tohle. Můj svět byl uzavřen. Aspoň prozatím.

Jiné starosti jsem nechtěl a ani nemohlmít. Jen, azase jsem si to uvědomil, mě zajímalo daleko víc, co je třeba s Marcelou Čekal jsem dopis od soudu a občas si v duchu opakoval, co asi řeknu. Chtěl jsem být velkorysý.

Nebudu délat ádné problémy, řeknu Marcele a tím skončím jakékol i debaty. Dokonce jsem scénu setkání propracoval a do takových podrobností, jako je pohled, který vrhnu, patřičně udivené obočí, nevímavé gesto. Zase jsem si hrál. Někdy jsem pochyboval, e budu jednou dospělý.

Lívaneček otevřel sklad zbraní, vzali jsme samopaly a li na nástup směny. V duchu jsem si opakoval řády, protoe dozorčí je zkouel a dnes slouil major Hovorka. S tím přestala být legrace, jen se objevil. Měl zvlátní smysl najít i pečlivě skrývanou chybu. Jednou se mi těsně před nástupem urval knoflík, zakryl jsem mezeru popruhem od masky, a el rovnou ke mně.

Ukate mi, v jakém pořádku máte masku, natáhl ruku, já pohnul branou a na majora Hovorku vesele zívala prázdná knoflíková dírka.

Dnes el nástup hladce. Nasedli jsme na V 3 S, usadili se na lavičku, kluci nám zezdola podali várnice s jídlem a náklaďák se rozjel. Strái velel podporučík Korec a s tím jsme jezdili rádi. Bylo sice patné počasí, ale copak pro vojáka existuje nějaké dobré? Kdy prí, mokne, kdy sněí - mrzne, kdy svítí sluníčko - je mu pod přílbou jako pod tím kastrolem v kadeřnictví. Začalo pret a od kol se rozstřikovala pinavá voda. Dreli jsme várnice, které vyloíme na hlásce. Sem tam jsme narazili hlavou do plachty. Podle toho jsme také poznali, e tak patnáct minut a budeme vysedat. Jeli jsme lesní cestou.

Nikdy bych nevěřil, v jakých moných i nemoných situacích se člověk můe bát.

Ve dne jdete lesem, mezi stromy, uhýbáte větvím a vechno se vám zdá krásné. Záclony z jehličí, kůra na stromech, paseka s pařezy, tráva, houtí. Ale v noci se z větví stanou ruce: chňapají po vás, natahují se, mají prsty. Stíny obivnou a začnou dýchat. Slyíte kroky, z kdejakého brouka, co v trávě fosforeskuje, jsou oči, za stromem se určité někdo krčí.

Kdy jsem el na svou první strá, bál jsem se. A styděl. Přestoe jsem měl samopal a v něm plný zásobník. Třicet patron připravených vyletět na jediný pohyb ukazováčkem. Ale přesto jsem se bál. Kdy jsem tak ráno chodil přesně po té cestě co v noci, styděl jsem se jetě víc.

Nikdo se rád nepřizná, jak velký měl strach. Ale slyel jsem vyprávět hromotluky, kteří sebou na hlídce házeli na zem, za křoví a mířili do tmy - na tmu. Protoe zcela jasně a zřetelně slyeli kroky, viděli stín postavy, a dokonce i takové drobnosti, jako je zdviený límec a klobouk.

Kdo tam? křičeli a za chvilku vstávali, kdy se kolem nich překulil jeek. Noc je zvlátní, jak jsem u řekl.

Zamkli jsme samopaly a první směna vyrazila. Stmívalo se, les byl blízko, temněl a rostl - a také nasával dé jako houba. Prelo, kapky pleskaly o beton před stránicí, okenicemi se dovnitř dral chlad a v malých kamnech zapraskalo dříví. Vzduch byl syrový, čistý a voněl jehličím. A detěm.

Psal jsem dopis Marcele:

Milá Marcelo!

krtl jsem to. Nezačínám takhle dopisy.

Ahoj.

Zmačkal jsem papír a zahodil do koe. Vytáhl jsem nový, čistý, s prolamovaným vzorkem, obálky byly narůovělé a připomínaly puding.

Marcelo,

od návtěvy Tvých rodičů uběhlo dost času a pořád se nic neděje. Ne, e by mně na tom tak záleelo, ale snad bychom si měli svoje věci u konečně vyřídit, psal jsem a najednou, nevím, co mě to napadlo, jsem psaní rychle ukončil:

Take za mnou přijeď, nebo aspoň napi. Michal.

A bylo to.

Píe domů? zeptal se Joa Labko a sloil svoje dlouhé tělo ke stolu, pohrával si s plecháčkem a cinkal jím o pokrábanou desku.

Manelce, odpověděl jsem a olízl lepidlo na protivně růové obálce. Jene se rozvádíme.

Joa zamikal a svým huhňavým hlasem zakoktal:

Tak promiň, já nevěděl.

Na tom nic není, pohrával jsem si s propisovačkou, stává se to. I v lepích rodinách. Ty jsi enatý?

Jo, celý se rozzářil, mám syna. Ročního. Je senzační. Poslouchal jsem ho, skoro nevnímal, ale usmíval se na něj. Joa byl astný člověk. Vechno na světě pro něj bylo jasné. Měl dost smůlu: s operací v obličeji, ale nevyvedla ho z míry. Měl enu, syna, basket. A po vojně chtěl studovat na vysoké geologii. Kdy vyprávěl o kamenech, byl vdycky celý vzruený. Nosil pořád fotografie z hor. Byl na nich v pumpkách, mezi kamarády (Tohle je moje ena, tohle je - a tak dál) a vypadali

vichni náramně spokojeně. Na hlavách čepice, podivné klobouky, hučky s pery ptáků, zarostlí, s vyhrnutými rukávy.

Je to senzační, říkával, chodí po horách, plhá se po cestách, po skalách, po kamenech. Klepe kladívkem jako datel, na zádech ruksak, do něj hází utry. A najednou najde něco, pro co jsi přiel. Třeba kousek rudy. Ale já budu dělat hydrogeologii. Voda je obrovská věc. Kdy si představí město - to je jako obr. Pije a jí v hektolitrech a tunách. Polyká celé řeky. A ty musí najít vodu a musí jí být dost. Najde ji přijdou vrtaři a ty jsi zase někde o kus dál, u nikdo ani neví, e jsi to byl ty, kdo nael pramen, ale to je jedno. Město pije a myje se a ije. Geologie je obrovská.

Kdy jsem o Joovi někdy přemýlel, záviděl jsem mu. Seděl vedle mě, díval se zelenýma očima a mikal světlými, řídkými řasami a vykládal mi o synovi. Bylo mi najednou smutno, chtělo se mi znovu napsat Marcele, aby přijela a aby zase vechno bylo jako dřív. Třebae jsem věděl, e je to nesmysl.

Kdy jsem el na stojku, bylo mi velijak, lapal jsem mokré jehličí, lapal jsem blátem, chodil jsem kolem betonových bunkrů s municí a kolem drátěného plotu, za ním stála nákladní auta s pečlivé zaněrovanými plachtami. Mokl jsem, ale kdy víte, e deti nelze uniknout, přestane vám vadit.

Pokusil jsem se představit si, jak vypadá ulice v Praze, jak na Malé Straně drí kamenní obři balkóny a dívají se na prázdné chodníky, jen někde v průjezdu se choulí milenci a eptají si slova. Na jejich obsahu stejně moc nezáleí, jde o zvuk, tón, hlas.

Nadhodil jsem si samopal, zásobník zazvonil o přezku a já zakopl. Sebral jsem čepici, mokrou čepici, a znovu si ji narazil na hlavu. A myslel na holky.

V těch prvních měsících na vojně jsem viděl, jak se dvojice postupně rozcházely. Lívaneček dostal dopis, po něm bloudil půl dne jako bez due, pak ho hodil do koe. I Luďkovi přestala holka psát a dalí následovaly.

Stůj, kdo tam? houkl jsem mechanicky, kdy se proti mně vynořila ze tmy postava. Kontrola stráe. Podporučík si baterkou posvítil na obličej, vypadal přízračné, a teprve potom jsem ho pustil dál. Podle řádů. Zabočil jsem kolem lesa, po úzké pěince, dolů k takovému malému můstku. Byl starý, kamenný, vypadal jako miniatura viaduktu.

Proel jsem pod můstkem, za krk mi padlo pár studených kapek, a kdy jsem se vracel, zjistil jsem, e u pomaluuplynuly dvě hodiny a já budu střídat.

Předával jsem stanovitě Joovi, byl o dvě hlavy větí, musel jsem zdvihat obličej a prelo mi do očí.

Na stránici bylo vlhké teplo. Z mokrých stejnokrojů se kouřilo, Ďura seděl u stolku s Karlem Čábelou a hráli achy. Nebyl to ádný přebornický zápas, posunovali zmateně figurky po černobílých políčkách se zjevnou snahou nedostat náhodou mat. Tou jejich zápasy na stránici zpravidla končily. Chtěli pokračovat a zjistili, e někdo z nich má mat.

Napil jsem se čaje a teplo udělalo své. Začalo se mi chtít spát. Prohrabal jsem knihovničku s ohmatanými svazečky knih, nael si nějakou detektivku a četl na poslední stránce:

Léčka byla prozrazena. Gordický uzel, jen po tolik měsíců trápil poručíka Sokolského, byl rozetnut. Případ byl vyřeen. Poručík Sokolský zvedl telefon a pravil ostře: Můete si pro něho přijet. Mu se svázanýma rukama lehl po krimina-listovi nenávistným pohledem …

Dál jsem nedočetl, protoe se ke mně přitočil Cáca a zeptal se:

Co to čte?”

Něco výkal, take jeho řeč vyzněla jako: Hotohets?

Nějakou záhadu. lehají tady po sobě nenávistnými pohledy.

Uka,” Cáca natáhl ruku, mlaskl a přečetl nahlas titul kníky: Lest.

A pokračoval (předtím se rozhlédl a ztlumil trochu hlas):

Vidí, tohle je přesně vono, já bych taky potřeboval nějakou lest. Mě ten Lahoda míchá čím dál víc. Jak je tohle moný? Chlap si klidně běhá po světě a Jirka Vítek kulhá na celej ivot. Je vůbec nějaká spravedlnost, no řekni?

Je,” řekl jsem, ostatně právě to chtěl slyet. Jene já, Cáco, nejsem tak úplně přesvědčenej. Ty tvrdí, e ti nějaká buchta, cos ní Lahoda chodil, oznámila tajemství karpatského hradu: Lahoda navedl nějakého hráče, aby odrovnal Vítka. To je jako patná detektivka. A teď si představuje, e bude Zorro mstitel, ne?”

Neblbni,” skoro se urazil Cáca, já jen chci mít klidný svědomí. Dokud se bude Lahoda motat okolo naeho basketu, nebudu mít pokoj. Copak, hergot, nemůeme něco vymyslet?”

Nabídl jsem mu, e bychom moná mohli odhalit trenérovo spojení s bandou, která pauje z Hongkongu opium, a čekal jsem, e Cáca začne nadávat, ale místo toho se rozchechtal: ,,To je dobrý. Bude to takhle: von, Lahoda, bude paovat opium v basketbajovejch mičudách. Jednou se splete a dá do hry míč naplněnej drogou. Jak se první hráč pokusí driblovat, míč se rozprskne a na parketách zbude opium. Dobrý.

Ale hned se zase zamračil.

Díval jsem se na něj a bylo mně divně. Neměl bych se do toho vůbec plést, říkal jsem si, co je mi do toho, do nějakého Vítka, kterého vůbec neznám. A vůbec nevím, jestli je pravda, co Cáca tvrdí. Ale na druhou stranu jsem měl chu se míchat. Ani nevím proč. Proto jsem mu řekl:

Ví, e bys předevím měl vypadnout z mustva ty?

Tu větu jsem řekl úplně mimoděk. Vyjela ze mě.

Zvedl obočí a podíval se jízlivě:

,,Děkuju ti uctivě.

,,Nemá za co, odsekl jsem, já se v basketu moc nevyznám, ale mám pocit, e byste se spí měli snait vyhrát tabulku a postoupit. Pak by se ..

Pak by se co?

Cáca začal zuřit. Pak bys, ty chytrej, přiel s nějakým geniálním plánem, Lahoda by se dostal do novin jako prototyp zločince a nám dvěma postavěj pomník, e jo?

Na to jsem u neřekl nic. Měl jsem před sebou dvě hodiny spánku, el jsem si lehnout na tvrdou palandu. Díval jsem se do oprýskaného stropu, poslouchal dé a snail se co nejdřív usnout. Musel jsem spát, za dvě hodiny budu zase v deti. Poslední mylenka platila té detektivce Lest. To by bylo krásné vymyslet něco, co by úplně vechno vyřeilo, řekl jsem si u napůl ve snách a současně s tím si uvědomil, e opravdu usínám, protoe si myslím jen hlouposti.

Za dvě hodiny jsem vycházel do tmy. vlhka a mokrého lesa Nechtělo se mi, zíval jsem a představoval si velkou postel s venkovskými peřinkami a na zdech malého pokoje červenavé odlesky plamínků z kamen. Vykročili jsme, spolkla nás noc.

Kdy nás druhý den přijeli vystřídat, byli jsme unavení a těili se do kasáren. Ze si nepůjdu hned lehnout jako ostatní, to jsem nevěděl.

Vyčistili jsme zbraně, odevzdali je do skladu a poslouchali Lívanečka, jak nahlas počítá a střídavě nadává, kdy se někdo moc dlouho motal mezi regály. U dozorčího stolku se ozval telefon a za chvíli hlas dozorčího:

Vojín Rezek, k náčelníkovi tábu.

Lívaneček hvízdl a řekl, e se domnívá, e budu na místě povýen, současně mě ádal, abych dole hezky pozdravil a nedělal mu ostudu.

Seběhl jsem se schodů a zaklepal na kancelář.

Nadporučík Demanský seděl za stolem nad kupou papírů a na moje: Vojín Rezek přiel na vá rozkaz,” zabručel, e je to dost. Cesta mi sem mohla trvat tak dvacet vteřin, ale Démonovi nikdy nic nebylo dost rychlé.

Tak se podívej,” začal (kdy měl dobrou náladu, tykal mi), tohle mám zvládnout. Ráno přijde kontrola z divize. Budou prověřovat prapory. Jestli zrovna u nás, to nevím, ale jak koukám na papíry, musíme v nich udělat pořádek. Zvlá, kdy teď přijde velitel praporu. Tak si tady vy dva sedněte a já vám řeknu co budete dělat.”

Teprve teď jsem si viml vojáka, sedícího za malým psacím stolem v rohu, napolo ukrytým za skříní.

Já su Láďa Barto,” řekl mi tie a já si ho prohlédl. Hranatý, to bylo to první, co mě napadlo. Měl sice kulatý obličej, ale hranatou bradu, i nos měl takový hranatý a kdy se otáčel, bylo vidět, e jeho tělo má také hrany. Byl Moravák. Mluvil pomalu, rád se smál, a kdy se natval, bylo dobře zařadit zpátečku. Byl paličák. Jene to jsem u říkal, kdy jsem prohlásil, e je z Moravy.

Podtrhávali jsme barevnými tukami písemné přípravy na zaměstnání a chvíli bylo slyet jen tuky jezdící po papírech.

Kdy neudělá průvih, má u mě opuák,” řekl nadporučík po chvíli.

Opět se zahrabal do papírů. Před desátou jsme ukládali jednotlivé listy do černých desek a skládali je do trezoru. Pokukoval jsem po Bartoovi, usmíval se iroce, zářil spokojeností a rozafností. Co dělal, to dělal důkladně. Nadporučík zamkl trezor a řekl nám, abychom uklidili stoly a mazali si lehnout. Kdy jsem el nahoru, právě se ozvalo: Veče-ééérkal”

Myl jsem se a byl rád, e mám za sebou strá, hory papírů a e se konečně pořádně vyspím. Do jakého dne, to jsem nevěděl, kdybych čo tuil, nespal jsem zdaleka tak klidně.

Prověrky.

To je slovo, které u kadého útvaru znamená pohotovost nejvyího stupně. U ráno se rozletělo celým plukem. Budíček, rozcvička, nástup na snídani, rozvod do zaměstnání to vechno probíhalo za asistence neznámých důstojníků, které jsme po očku sledovali, jak stojí a pozorují nás: jene ne po očku. Naopak. Sledovali vechno rentgenově a Lívaneček, jemu se hned zrána podařilo ztratit dva mue v počtech roty, prohlásil, e se zblázní.

Jestli si toho vimnou v kuchyni, tak je malér, bědoval a znova zpaměti počítal odvelené, nemocné vojáky, vojáky na dovolené a ty, co byli po směně.

Na těstí i v kuchyni měli trému a snídani jsme dostali vichni. Leo si oddechl a vracela se mu zase dobrá nálada. U východu z kuchyně zastavil nového praporního písaře Bartoe a řekl mu:

Hele, kamaráde, a podával mu výkaz počtů, mně se tady někde ztratili dva vojáčci. Někdo mi je vyfoukl. Nepomohl bys mé je najít?

Barto upřel na Lívanečka zkoumavý pohled, pomalu, nekonečně pomalu vzal do ruky výkaz a v chůzi jej studoval. On jej nečetl, ale váně studoval.

Kdybys věděl, e třicet pět béz dvanácti je dvacet tři, měl bys po starostech, řekl nakonec a vrátil výkaz Luksovi, který se drbal v zátylku:

No neříkal jsem to, e ze mé inkoust nikdy nebude? Ale byl rád, e ty dva vojáky neztratil. Jen patně odečetl.

Nastoupili jsme vzadu za praporem, na betonovém plácku před parkem - tam byly tanky, obrněné transportéry, náklaďáky. Rampy a dílny, nízké jednopatrové budovy. Počasí se sice trochu umoudřilo, ale po nebi se honily potrhané edivé mraky, foukal studený vítr a roty se krčily, jedna vedle druhé. V naí čněli koíkáři jako stoáry (já na konci řady ovem nečněl). A čekali jsme, co bude dál.

Od budovy praporu, luté novostavby, se k nám blíila skupinka: nadporučík Demanský a dva neznámí podplukovníci. Za nimi Láďa Barto se slokou papírů pod paí. Studeným vzduchem se ozvaly povely a po: Pohov!” nám Demanský představil nového velitele praporu.

Jsem podplukovník Ondrá, řekl podsaditý podplukovník a postoupil jetě o dva kroky kupředu. Jsem vá velitel praporu. Budete to se mnou mít celkem jednoduché, vyaduji jen kázeň a výtečné výsledky. Myslím, e kázeň dovedu nejen vyadovat, ale také zavést. Jsme nový útvar, leccos u nás jetě není v plném provozu. To neznamená, e kdy máme o něco sloitějí podmínky, budeme o něco horí vojáci. Naopak. To je vechno, co jsem vám chtěl říct. Snad jetě dvě věty. Dnes také začínají prověrky. Očekávám, e praporu neuděláte ostudu.

Prapore, na můj povel! K slavnostnímu pochodu! zavelel nadporučík Demanský a opřel se do hlasivek tak, e podle něho mohli začít psát učebnici, kapitola: Povelová technika. Občas jsme na něj nadávali, ale kdy bylo po vem, říkali jsme: Démon je třída. Slyíte-li tohle od vojáka základní sluby, který u tak ze zvyku hudruje na vechno kolem sebe, pak je to skutečně výraz obdivu. Jediné, co nadporučík Demanský nesnáel, byly podrazy. Kdy se někdo vrátil z vycházky pozdě, kdy přetáhl dovolenou, kdy přelezl plot a vydal se do města bez podpisu ve vycházkové kníce. Potom s ním nebyla legrace.

První dvojice z naeho drustva vylápla k slavnostnímu pochodu a vyrazili jsme. O pár hlav mení, vzadu, v poslední řadě, jsem pochodoval já. Viděl jsem, jak se salutující velitel praporu naklání ke svému náčelníkovi tábu a nechává si vysvětlovat, proč je mezi obry trpaslík. O to víc jsem se snail dupat do betonu a cítil, jak mě brní chodidla.

Za nadporučíkem Demanským vykukoval Láďa Barto, ten nový písař, který nakonec se svým náčelníkem vytvořil skvělou dvojici. Devatenáctiletý paličatý Moravák a o pár let starí nadporučík, vznětlivý a energický, neměli podle mého názoru konkurenci u ádného praporu.

Ráno co ráno potom kráčel Láďa svým těkým selským krokem, sukovitý a klidný na táb, aby tam odevzdal hláení o počtech naeho praporu. Jediní jsme - ráno co ráno - mívali vechno v absolutním pořádku. Písaře tankistů vraceli zpátky skoro pravidelně. Určitě někde zapomněl vojáka na dovolené, neodečetl ty, co jeli ráno do nemocnice na vyetření, nebo se spletl v počtech marodů. Láďa Barto nikdy. V hlavě měl kartotéku, věděl úplně přesně, e devatenáctého června jel do nemocnice Novák, Slanička a Durčiak. A to jste se mohli zeptat jetě jedenatřicátého. Postupně znal celý prapor tak důkladně, e si získal nevídaný respekt.

Proč jde brečet o vycházku, zastavil se třebas vojáčkem na chodbě, kdy jsi byl předevčírem a od vás z drustva má dneska Zázvora s Fejfarem návtěvu - to teda nechápu.

Nebo:

Jo, počkej, ty jsi měl přeruenou dovolenou kvůli nemoci, to bylo v květnu, e jo? A vylo to v rozkaze, teď ti nepovím, člověče, jestli dvacátýho nebo o den později.

Takové události jako přeruená dovolená si v paměti, kam by se vely tak dvě lliady i s Odysseou, ponechával Láďa a do konce své sluby.

V okamiku, kdy jsme kolem něho (stál za důstojníky) pochodovali, byl ovem u praporu jen pár hodin, usmíval se koutkem úst, důstojně a zdánlivě lhostejně si prohlíel nae tváře. Kdybych ho znal lépe u v tu chvíli, věděl bych, e fotografuje. Co jednou viděl, určité i po letech poznal. Čím ovem nechci říct, e by neměl své slabosti. Zle bylo, kdy jeho pamě dodala do jeho ústřední kartotéky mylnou Informaci. Potom se zbytečně dokázal hádat podle přání odpůrce hodiny nebo dny. Kdy u měl i důkaz o tom, e se mýlí, ustupoval s pohledem: ,,je to tady sice napsaný, ale stejně jsem měl pravdu - a já ti to jednou dokáu!

Prověrky začaly pořadovou přípravou. První rota odpochodovala na výtečnou, druhá dostala hodnocení ,dobře’, my dopadli nejhůř a pochopitelně kvůli irafám.

S těmi, v tomhle ohledu, byla skutečné potí. Poručík ícha, velitel naí roty, jetě před povelem stačil syknout: ,,To to dopadne!” A měl pravdu.

Dvoumetroví habáni nedokázali vypadat esteticky, ani kdyby se rozkrájeli. Kdy jsme skončili, řekl Joa Labko potichu:

Komický výstup body nezískal.”

To byl jeden z posledních ertů, který jsem toho dne slyel. Večer bylo na rotě asi tak, jako v kruhu příbuzných před stranickým krematoriem. Několikrát se na rotu přiel podívat zamračený Démon, mlčky procházel rajónem a hledal chyby, kterých není nikdy málo. Poručík ícha si dal zavolat velitele drustev a půl hodiny jim mluvil do due v kanceláři. Po televizních novinách jsme byli rádi, e jsme si mohli konečné zalézt k dopisu nebo kníce a aspoň předstírat, jak nás okolní svět nezajímá. Jasné bylo jedno: zbytek roty zanevřel na irafy.

I Luděk Hlavačka přestal vyzařovat svou věčně dobrou náladu, mírnou jako Měsíc v úplňku, a několika slovy vylíčil, e ,ve skladu je inventura a neví, kde mu hlava stojí.’ Lívaneček projevil přání stát se samopalníkem a ,mít pokoj’, protoe se určitě zjistí, e má na rotě o dvacet samopalů míň nebo víc ,a v kadém případě se bude muset neprodlené oběsit’. Na poznámku o tom, e by se irafy měly někam přestěhovat, reagoval dost podráděně a zeptal se, zda na komín.

Ne, na jinou rotu,” odpověděl někdo z hloučku.

Tobě by to zvlá pomohlo, odbyl ho Leo a máchl rukou. el počítat materiál do skladu.

Taktika, která byla na pořadu druhý den, dopadla sluně a nálada se veobecně zvedla. Mraky, je vypadaly na dé, odvál vítr.

Dalí den měl být ve znamení nás, iraf. Ukázal se toti zajímavý fakt: koíkáři měli talent pro střelbu. Měli muku moná lepí ne na hřiti.

Zaléhal jsem ve dvojici s Karlem Čábelou. Odjistili jsme a zamířili. Před námi byla mokrá louka a za ní svah s maketou obrněného transportéru. Tam někde v trávě se zvednou figury. Vteřiny čekání se nekonečné vlekly, nevěřil bych, jaká nervozita se člověka můe zmocnit, i kdy ví docela přesně, co ho čeká. Dech se mi zrychlil, slyel jsem i Karla, asi na tom nebyl o moc lip. A před námi se vztyčila pěchota: plechové siluety postav. Nael jsem v hledáčku krajní a stiskl. Jemně, jako chirurg. První střela zcela jistě cvrnkla do země, odlétl chomáček trávy, ale po dalí dávce se pěchota poloila, pomalu, klidně a nezúčastněně: prostě plech. To u stálo o kus dál kulometné dvojče, polofiguriny, cíl obtínějí a hůř viditelný. Stiskl jsem spou a plechové postavy klesly zpátky do trávy. Karel také poloil svoje terče, vstali jsme a čekali, a nám po ,ráné jistoty’ zkontroluje velitel prázdné závěry. Pak jsme triumfálně odpochodovali do tvaru. irafy za námi střílely na výtečnou.

Tvářili jsme se lhostejně, ale dělalo nám to dobře. Zbytek roty jsme si tím udobřili: z motostřeleckých praporů jsme dopadli nejlépe a podplukovník Ondrá (do té doby vlastně jen přihlíel, praporu po dobu prověrek velel náčelník tábu) se tvářil spokojeně.

Jetě tentý večer jsme li do tělocvičny. Já za nadpraporčíkem Nováčkem, kluci trénovat, čekal je u Lahoda v silonových teplácích s výrazným nápisem .Dukla’ na zádech a uvítal je obligátním .ampióni’. Cáca se tvářil jako sto tisíc čertů a bylo na něm vidět, e při první příleitosti vyvolá konflikt.

ampióni,” začal Lahoda, čeká nás Městec, nejslabí klub divize. Tak v neděli ádnou ostudu! Vyřídíme je v první půlce. Viděl jsem je párkrát hrát, je to pod psa. A jinak pro vás mám překvapení. Přítí týden přijdou nováčci, bude výběr Z dvaceti hráčů zůstane patnáct. Pět zbývajících půjde normálně k drustvům bez nároku na trénink. Tak se snate. Ale nic jiného se nedá dělat. Výběr být musí.”

Na parketách zaduněly míče, rozlehly se výkřiky, trénink začal. Kdy ml kdysi říkal Cáca, e Lahoda je schopen hráče utvat, nebyl asi daleko od pravdy. Lilo se z nich a tělocvičnou se rozléhal trenérův bojový pokřik. Těko jsem mohl posoudit, jaký byl Lahoda vlastně trenér, ale zdálo se mi, e moc klidu v práci nemá. Trval na nějakém detailu, urputně a donekonečna, vybral si dva tři hráče, kteří se mu nějak nezdáli, a podráděně se je snail přimět udělat třeba dvojkrok tak, jak si představoval, zatímco ho ostatní mustvo přestalo třeba na půl hodiny zajímat. Zdálo se, e vnáí do tréninku nepořádek, ale říkal jsem si, e moná právě tohle je jeho systém a e práce trenéra se ukáe jedině na hřiti.

Kluci, končil ten večer Lahoda, na ten zápas, kde nám vem ujely nervy, jsem u zapomněl. Řekl jsem pár věcí, které jsem nemyslel tak váné.

Stál jsem ve dveřích a viděl jsem, jak se Cáca uklíbl.

Cenku, podíval se na něj Lahoda, nemusí se uklebovat, radi přítě pořádně hraj.

Jasný, zacenil se drze Cáca, jene já cítím, jak mi klesá forma.

Zavládlo ledové mlčení. Lahoda si prohlíel mustvo, oni jeho. Přítí týden vznikne - alespoň na dlouho konečná sestava Dukly a ta bude mít před sebou soutě proti sehraným civilním klubům. Na irafách bylo vidět, co si myslí a já, ta nejmení irafa, jsem to také věděl a bylo mi divně za ně.

Kdy jsme se po tréninku vraceli k praporu a vybíhali nahoru po schodech, v prvním patře, opřený o zábradlí, stál nadporučík Demanský.

Co je to?

Joa, který el první, se zastavil a salutoval.

Ptám se, co to je?

Joa zakoktal něco nesrozumitelného.

Koíkáři?

Ano.

Odpověď byla nejistá, Joa nevěděl, kam nadporučík míří. Dozvěděl se to v následující vteřině:

Já myslel, e klub starých pánů z kulečníku. Zpátky a jděte jako vojáci!

Vrátili jsme se a li jako vojáci. Kdy jsme procházeli kolem Démona, zastavil mě:

Vojín Rezek!

Zde!

Pojďte se mnou.

el jsem za nadporučíkem a nebyl si tak docela jistý, jestli nebude nějaký průvih. Třeba ho váně natval ná příchod na prapor. Kadopádně jsem byl připraven na nejhorí a u jsem pomalu nasazoval zkrouený výraz.

Hele, začal a mně se ulevilo, protoe tykání znamenalo, e bouřka se odkládá. Přijdou noví koíkáři. Z dvaceti se bude vybírat patnáct. Bude vybírat Lahoda - ale také my. Přesněji řečeno já. Velitel praporu mě tím pověřil. A nejen po sportovní stránce. U nováčků jetě nevíme, co z nich bude za vojáky, ale to se brzo pozná. Rozhodně nebude v Dukle patný voják, to ne. Za to ručím, ale ty zná ten manaft lip ne já, já mám pořád dojem, e to tam neklape.

Já nevím, to … to můu asi těko říct, zadrhával jsem a snail se vydret nadporučíkův pohled.

Chvíli si mě prohlíel, pak řekl:

Dobře, můete jít.

Přeel do sluebního vykání a tím byla audience u konce.

Vyel jsem na rotu a zastavil se na chvíli s Cácou.

Myslí, e tě vyhodí? zeptal jsem se a Cáca pokrčil rameny.

A nemá strach?

Váhal, jestli mi má říct pravdu, nakonec se rozhodl:

Já ti fakt, člověče, nemám formu. Čím míň mi to jde, tím mám větí vztek. Ale to nic nemění na tom, e Lahodovi nic nedaruju, to sl pi. Půjde se mnou?

Nevím, asi ne.

Na Cácovi bylo vidět, co si o mně myslí. Pískli nástup roty, večerní kontrola počtů, umývárna, pyama, postel. Vechno lo opět normálně, prověrky jsme měli za sebou a před námi byl dalí zápas a mezi ním pár dní čekání, kdo vlastně bude v mustvu. Párminut po večerce jsem vstalavydal se chodbou k dozorčímu stolku. Pomocníka dozorčího měl Ludva Hlavačka a já s ním u dávno nemluvil. Trůnil na edivě natřené stoličce pod poplachovým světlem a četl si.

Nemůu spát, řekl jsem mu, abych vůbec nějak začal.

Já nesmím spát, odpověděl mi a popotáhl si opasek. Ale mně ti to nevadí. To je zvlátní já se vojny bál a najednou jsem si zvykl. Ty taky, ne?

Taky, kývl jsem. To slovo bylo straně málo, ale kdy mluvíte s člověkem, který ije ve stejném prostředí, máte stejné starosti a stejné problémy, není potřeba mnoho básnit.

Měli bysme jít spolu na vycházku, co  nabízel Luděk a usmíval se Domluvili jsme se, e kdy to půjde, v sobotu vyrazíme

,,Na co myslí, kdy tu takhle sedí?”

Zarazil se, otázka vůbec nesouvisela s tím, o čem jsme mluvili před chvílí.

,,Na různý věci Na moc věcí. Třeba, člověče, zrovna na tu zpěvačku.”

,,Na jakou?”

,,No, na Bělskou, zná ji, ne?

Jasně - a co je s ní?”

,,Tak ta tí mi kdysi pořád volala. To jsem samozřejmě jetě nebyl takhle tlustý. Seznámili jsme se úplně náhodou, ona právě začínala, vůbec jetě slavná nebyla - a zamilovala se do mne. Já měl hrozně moc holek, a kdy volala, tak jsem jí říkal -ale to ne, to nejde, a já nemám čas. A jednou ti mi zavolala a to jí asi bylo hrozně zle. Najednou povídá: Ty si myslí, e já nejsem enská? Jak to mám vydret? A já ti na ten telefon občas myslím. Jako e je hloupý, kdy někoho zklame a přitom by stačilo strané málo. Jen jít na rande, třeba, stejně jsem chodil s jinejma holkama, tak proč jsem byl takhle nafoukanej?

Hele,” řekl jsem pochybovačné, abych Luďka trochu pozlobil, a nebylo to proto, e jetě nebyla slavná?

No dovol,” urazil se a začal potahovat červené ňůrky dozorčího, ty si myslí, e jsem úplně pitoměj, viď?”

Uchlácholil jsem ho, ale trvalo to dobrých pět minut. Potom pokračoval:

Hlavně ti na to myslím proto, e jsem jednou o prázdninách dělal v nemocnici poskoka a tam ti byla holka, se kterou to bylo moc zlý. Nosil jsem ji bonbóny a někdy kytku a taky pomeranče. Povídali jsme si, a kdy jsem odcházel z brigády, ona la na operaci. A ta se nepovedla. Jednou jsem se tam stavil a zeptal se doktora, jestli tam jetě leí. Umřela dva dny po operaci. Nebyla, zmizela. Vůbec jsem to nedokázal pochopit, ale měl jsem ti takovej pocit jak to vysvětlit, viď? To je hrózně těký, jako trochu smutnej a zároveň hezkej. Ví, proto, e jsem si s ní povídal, kdy nemohla spát, nebo kdy jí bylo smutno. Nebo kdy by jí mohlo být smutno. e jsem prostě udělal - jako poskok v nemocnici - vechno, co udělat lo. No a kdy si to tak srovnám - proč jsem potom ublíil té zdravé? Copak lidi musej onemocnět, abys k nim měl soucit?”

,,Třeba jsi jí neublíil. Nebo by to bylo horí, kdybys s ní el na rande a pak ji nechal.

Kdepak, Luděk zatřepal dlaní ve vzduchu, ,,kdepak.

,Tohle je nejhorí. Kdy někam nesmí, nemůe se s někým sejít a pořád si jen představuje, jak by to bylo hezký. Představy jsou nejhorí, to mi věř. Proč si myslí, e se tolik holek rozejde s klukama na vojně? Nemluvím o těch, co kluky prostě nechaj plavat. O tom, kdy se dvakrát třikrát vidí, ona pak přijde na dovolenou a rozejdou se. Protoe, tohle řekl vítězoslavně, ,.protoe - voják jede domů a má představy. Myslí si, u ve vlaku, jak to vechno bude, co vechno podniknou, kam půjdou a pak se setká s tou skutečnou holkou, která má úplně skutečné starosti, u je vechno jinak. Takhle to je.

,,Nebo tak nějak podobně, řekl jsem abych trochu zchladil jeho zápal. ,,Kdy jde kluk na vojnu, měl by říct: drahá Julie, končíme, nazdar a hotovo.

Luděk přemýlel, podepřel si kulatou tvář a upíral na mě modré oči:

,.Kdepak, ivot je jinej.

,,To jo, ozvalo se za námi a kdy jsme se otočili, spatřili jsme Lívanečka ve lutém pyamu, který se přiblíil tak tie, e jsme si ho nevimli.

,,Moment, já si odskočím, tadyhle, pardon, hned jsem tu.

Lívaneček zmizel na záchodě, vrátil se a řekl:

,,Se enskejma je vdycky potí. Já na jedný tancovačce chtěl jednu chránit. Povídám jednomu - neotravuj ji, a on e půjde se mnou ven. Ubalím jednomu ránu a slyím enskej křik. Vona vám to byla ta holka. Měla vo mě strach, tak vyla ven. A hned bylo po známosti. Ale copak já za to v tý tmě mohl?

Leo měl v zásobě neuvěřitelné historky, tím neuvěřitelnějí, e se mu určitě stávaly.

Luděk vzdychl. Občas vzdychal, měl takový zvyk. Poloil si ruce na kolena a obrátil na mě modré oči: ,,Vidí, jsou z nás vojáci. Ví, e já nevěřil, e to dokáu.

e dokáe co? zeptal jsem se zbytečně, protoe jsem věděl, co Luděk chce říct.

e dokáu stát se vojákem. Já myslel, e tady budu samej průvih. No - a hele, dodal spokojeně, ,,nemám ádný maléry. Ale stejně byl nejhorí ten první měsíc, co?

Mlčel jsem.

Nebyl nejhorí?” naléhal.

Byl Protoe to jsme jetě byli doma tam, teď jsme doma tady,” řekl jsem a s tím jsem el spát.

e by bylo venku pěkné, to tedy ne. Vítr se honil po hřiti a měl jsem pocit, e běhá po bílých čarách lehkoatletické dráhy pořád dokola. Oveme vítr nemůe běhat po elipse, ale kam jsem se postavil, tam proti mně fičel.

Tretra odletěla na mokrý trávník a Ďura si unaveně sedl. Byl v bílých trenkách a červeném tričku, potrhaném a zapiněném blátem. Říkal, e mu prý nosí těstí a dnes ho potřeboval. Jako vichni. Z dvaadvaceti hráčů, to byl konečný počet hráčů naí Dukly, jich mělo zůstat patnáct. Nováčci stáli v hloučku, snad se tak trochu chránili před dotěrným větrem, ,nai kluci posedávali na studené zemi. Po kilometru (skoro ve sprintérském tempu) toho měli dost. Běhalo se, skákalo do výky, do dálky.

Trenér Lahoda pobíhal kolem tmavého těrkového oválu se stopkami a řval na mě výsledky. O kousek dál stál nadpraporčík Nováček, můj nadřízený v tělocvičné, a Démon. Ten se tvářil jakoby nevímavě, ale viděl jsem na něm, e se náramné ivě stará o vechno, co se kolem něho děje.

Lehká atletika skončila a Joa Labko upřel nevinné oči na houf oblečený do modrých tepláků.

Na můj povel,” zahuhňal potichu a nadporučík Demanský sebou cukl. Nepatrně, ale cukl.

V dvojřad nastoupit!” poádal mustvo Joa a jetě ukázal rukou kam.

Labko,” ozvalo se z kraje dráhy, jestli vás jetě jednou takhle uslyím velet, tak si mě nepřejte.”

V dvojřad nastoupit!” vypískl, hlas se v polovině zlomil a vyletěl někam k čárkovanému C.

Nadporučík se rezignované otočil a dělal, e ztratil sluch i zrak dohromady. Pochodovali jsme do tělocvičny,

Dobrý, kluci, dobrý,” slyel jsem nadpraporčíka Nováčka, jak polohlasné povzbuzuje Jou a Ďuru, převlékající se do dresů. Fandil Dukle od první chvíle, kdy se irafy objevily u útvaru, přestoe před tím tolik bědoval. A zcela nepokrytě dával přednost známým tvářím před novými.

Támhle jsou mokré parkety, Rezek, Rezek,” sháněl mě (já nosil míče),,.utřete to, proboha, ne si někdo zlomí nohu!

Utřel jsem suché místo označené jako krajně nebezpečné | a usadil se na lavičce. Lahoda pískl a se svým: .ampióni, jedem,’ začal trénink, na jeho konci se měl ozvat verdikt patnáct jmen. Podle mého názoru by Karel čábela, Ďura ani Joa, neměli mít problémy - u Cácy jsem si tak docela jist nebyl. Střílel mizerné, byl opravdu z formy, ale myslel jsem si, e Lahoda sotva vyřadí bývalého juniorského reprezentanta. U proto, e forma je věc vrtkavá, a pak také proto, e mezi nováčky zrovna esa nebyla. Dva z druhé ligy, to bylo vechno.

Poslední míč bouchl o vyletěnou podlahu, v tělocvičně nastalo ticho jako v kostele. Lahoda s Demanským a Nováčkem odeli do kanceláře a kluci se sloili na zem. Cáca leel na zádech a koukal do stropu s úklebkem, který mluvil za vechno. Sedl jsem si k němu a Cenek prohodil:

,,U se po mně vozí.”

,,Neblbni,” řekl jsem, ,,e nemá formu, to se přece změní a Lahoda to ví taky.”

,,Kdy by sis s někým mohl vyřídit účet, propásl bys příleitost?

Přemýlel jsem, jestli bych si s někým chtěl vyřídit účet. Moná sám se sebou. K tomu jsem měl příleitostí víc ne dost. I vojna byla takový součet.

,,Co já vím,” zahrál jsem otázku do autu a odkolébal jsem se na lavičku. Ve dveřích se objevil trenér, následovaný nadporučíkem a nervózně vypadajícím Nováčkem.

Kluci se zvedli a srovnali do dvojřadu. Zvlá na těch nových bylo vidět, e jim není dobře.

Nebudu vás napínat, ampióni,” začal Lahoda a v ruce drel malý útrek papíru z bloku. Čtu jména.”

A četl:

Labko.”

Zde,” ozvalo se z řady za kadým jménem.

Souček, Trávníček, Tůma, Bohata, Hůla, Daněk, Mare, Gregor, Ďurein, Čábela a,” a po kratičké pauze; Cenek.”

Lahoda si prohlédl řady, napětí opadlo. Dvanáctka Dukly byla na světě, zbývala poslední tři jména náhradníků: Kube, Jirků, Fejfar.”

A bylo to. Narodila se úplně nová Dukla, zatíená dvoubodovou ztrátou z prvního zápasu. A tahle Dukla měla vybojovat postup.

V neděli jsme hráli dalí kolo. Zbývaly do něj tři dny.

O něčem takovém, jako sehrát se, nemohlo být ani řeči. Vlastně asi mohlo - protoe o tom řeč byla.

Podívej, Rezku, ty mě straně míchá, začal nadporučík Demanský v kanceláři, kam si mě dal zavolat. ,,U mě straně míchá, byl dobrý začátek, kdy jsem Démona míchal, byl mně příznivě nakloněn. ,,V neděli se pojedu na ten zápas podívat.

Pokýval jsem hlavou, e ,jasný*.

Já měl tátu horníka a toho se taky nikdo neptal, jestli není unavený. Prostě el na achtu. I kdy měl třeba horečku. Jo, ale proto jsem tě nezavolal. Jak to dopadne v neděli?

Poslední otázku vypálil bez přípravy, já byl jetě u achty, on u myslel na hřitě.

Chtěl jsem říct, e nevím, ale místo toho jsem se slyel, jak povídám:

Vyhrajeme.

Správně, zvedl se ze idle nadporučík. Předem se nemá prohrávat. Ale jakoby si uvědomil, e a příli brzy souhlasil, dodal:

A co kdy prohrajeme? Tak tě polu do basy, co, Bartoi?

Písař se obrátil od psacího stolu, kde klepal do stroje, a pravil rozafně, e se občas prohrát musí.

,,A já jdu, aspoň jednou přijdu domů včas. Člověk by se měl enit a v důchodu, vzal si čepici, utáhl opasek, nakoukl Láďovi přes rameno a zapečetil trezor.

Zamkni to tady pořádně. Zítra v kroji.

A byl pryč.

el jsem nahoru a myslel si, e v neděli stejně prohrajeme a e je to docela přirozené - a vtom jsem potkal Cácu.

Udělám mu čóro, uklíbl se a mně bylo jasné, e se Cáca rozhodl dokázat Lahodovi, jak je neschopný trenér. Jene za jakou cenu?

Měl bys být rád, e tě nevyhodil mezi náhradníky, řekl jsem mu, ale Cáca se zasmál:

Na tuhle velkorysost mu kalu.

Jeden hráč sice nedělá mustvo, ale můe je rozleptat, kdy to udělá ikovně. Cáca věděl, e stačí dosáhnout toho, aby Lahodovi povolily nervy, a zmatek střídačky se tak přenesl na hřitě Ale já u věděl úplně přesně, co udělám. Cáca přítě nenastoupí. Kluci si ho toti zvolili za kapitána a tak i přestoe se mu moc nedařilo byl první v pořadí, to bylo jasné Navíc vichni počítali s tím, e se dokáe přemoct, e se vybičuje a .chytí dalí dech’. Ale já věděl, e ho pro jistotu nepostavím. Rozhodl jsem se najednou a najisto - kdyby mě slyel Lahoda nebo Demanský, museli by se smát. Vojáček, který nosí míče, běhá pro limonády a zapisuje na střídačce dělá najednou sestavu. Ale nadarmo se neříká, e v podniku jsou dva skutečně důleití: ředitel a vrátný.

Na rotě byl zmatek, patnáct koíkářů a já jsme se zase stěhovali. Nováčci přenáeli postele a upevňovali .bidýlka’, Lívaneček hulákal, e se hned musí udělat nové seznamy lonic a e mu z toho nikdo nebude dělat brajgl a jeho čerstvá svobodnická pecka do daleka svítila.

Spal jsem u okna, přímo u radiátoru topení. Vedle mě leel Karel Čábela (u také svobodník), na bidýlku nad ním Joa Labko, naproti Ďura a nad ním Cáca a potom - po řadě a ke dveřím dalí kluci. Nejdelí - dva metry pět vysoký Jarda Daněk si vzal postel přímo u kliky, protoe tvrdil, e při poplachu by se v místnosti určitě zamotal tak, e by ho nikdo nedostal ven.

Karel si vzal kytaru a hrál cosi o táboráku, jak tie plápolá, plačtivě protahoval slova, Joa mu nadával, aby byl zticha, nebo ho pratí kanadou, Ďura mlčel a četl si, kdosi přiíval knoflík a v rohu se debatovalo o fotbale. Docela normální vojenský večer. A přesto: zase jsme byli spolu a jetě přes rok a kousek jsme tak měli zůstat. Spolu. Dvacet čtyři hodiny denně.

Hele,” přioural se ke mně Tomá Gregor, jeden z nováčků, , Jak je to tady s mazákama?”

V posledních letech .mazáctví’ vymizelo, nebo téměř vymizelo - alespoň vude tam, kde s ním velitel naloil, jak si zasluhuje: tvrdě. Rozdíl mezi nováčky a .starími vojáky’ bude vdycky existovat. Ti starí se znají, mají společnou minulost, leccos u spolu proili, ale, co se nazývalo .mazáctvím’ mizí První přirovnání, které se nabízí je - jako minulost.

Dobrý, řekl jsem, Démon to nesnáí. Kdy jsme sem přili, taky se pár kluků pokouelo mít ramena, jene si to brzo rozmysleli.”

Tomá mě poslouchal jako pana učitele, necítil se mezi námi dobře, nikoho tady neznal a dneek mu nepřidal. Jene u téhle party, spojené míčem a lajnami mezi dvěma koi, bylo náramně lehké překlenout prostor mezi .známým a neznámým’. V neděli se to ukázalo.

Jetě ne jsme odjeli, vypukl malý rozruch.

Kde mám tu vycházkovou kníku? ptal se Cáca, stojící před kanceláří výkonného praporčíka.

Copak já vím? rozčiloval se svobodník Lívaneček, jestli jsi ji vodevzdal, tak by tu musela bejt. Hej, irafy, nevzal mu někdo kníku?”

tůsek podepsaných vycházkových kníek, které přinesl Láda Barto od náčelníka tábu, byl rozebrán, jen jedna chyběla. Ta na jméno vojín Bohumil Cenek.

Hergot, podívej se pod stůl, ztrácel trpělivost Cáca, za deset minut máme bejt na bráně.

Nejsem blázen, hájil se vehementně Lívaneček, co mi sem dali, to jsem rozdal. A bez kníky nikam nepůjde, to si pi. Kdo ví, kams ji dal.”

Já? Cáca u skoro křičel.

Kdo jinej? Já ti ji nesněd.

Hele, Cáco, dělej, ozval se Ďura a nasadil si lodičku. Kluci stáli u schodů, čekali, sportovní taky u nohou, a netrpělivě přihlíeli marné snaze těch dvou najít ztracenou vycházkovou kníku.

Jdem,” rozhodl Ďura po dalích pěti minutách.

Nelo by to zajít za náčelníkem tábu? ptal se Joa, který u také pomáhal prohledávat Cácovu skříňku, kde sice kníka být nemohla, ale co kdyby to si ostatně říká zoufale hledající člověk.

Jdem, řekl znovu Ďura a ňůra koíkářů se vydala po schodech.

Já se zblázním, lamentoval Cáca, to jsem celej já, kdysi koupím trpaslíka, do rána mi vyroste. Hervec, Lívanečku já z tebe udělám vdolek!

Dej mi pokoj, poradil mu Leo a důstojně odkráčel, kdybych ji měl, tak ti ji dám. Aspoň je tu víc světla, kdy tu nejsou irafy. A el se dívat na televizi.

Cáca nakopl stěnu a to bylo poslední, co jsem viděl, protoe jsem spěchal za ostatními. Mizeli u pomalu na druhém konci rozlehlého nástupitě pluku. Běel jsem a přidroval si kapsu, aby mi nevypadly dvě kníky: jedna moje a jedna Cácova. Tak jsem vlastně udělal dnení sestavu: kdy se Lahoda dozvěděl v autobusu o téhle příhodě, změnil samozřejmě tu původní. Základní pětku postavil z Ďury, Joi, Karla Cábely, Tomáe Gregora a Jardy Daňka. A patná nebyla, to ne.

,,TJ Městec, stálo na tělocvičně, kde jsme hráli dalí zápas divize. Já ovem seděl na lavičce, ale říkám hráli, protoe jsme vichni, kdo jsme koíkáře doprovázeli, vlastně hráli s nimi.

Přistihl jsem se, e bolestivě krčím tvář, kdy někdo z naich dopadl na parkety, poskakoval jsem při výskoku a očima hypnotizoval míč. V té pantomimě jsem ale zdaleka nedostihoval nadporučíka Nováčka, vládce sportovního materiálu.

V deseti minutách jsme vedli 28:6, v poločase bylo skóre 56 : 20.

,,Je to jasný, e u se vezou, je to jasný, mnul si ruce Joa a vykládal na vechny strany, jak je zápas v kapse. Dařilo se nám a upřímné řečeno i se těstím opravdu vechno. Kluci stříleli z dálky tak jistě, jako by stáli pod koem, a Ďura přiváděl svýmdriblingem obranu Městce k zoufalství. Mlčky se usmíval a jak u měl ve zvyku, za zápas i o přestávce prohodil asi tři slova:

,.Jasně. Dobrý. Válíme.

Přirozeně, e je neřekl za sebou, ale postupně v intervalech.

Do druhého poločasu vystřídal Lahoda Ďuru a Jou. ,,Jde nám to, řekl, ,,příleitost musí dostat dalí.

Nastoupil Vojta Hůla s dvanáctkou a Jirka Mare. Městec dal rychle za sebou pět koů, a za obrovského jásotu asi stovky diváků začal soupeř dotahovat.

,,Posly, naklonil se Démon k Lahodovi, vra tam Ďureina i Labka. První půlku vyhráli oni.

,.Nechám si je na konec, neodtrhl oči od hry trenér, ..Ďurein má dvě osobky, Joka tři. Kdy se vyfaulujou, co pak?

Ten náskok se dá udret, ne budou mít pět faulů, vedeme tak, e se támhleti mládenci můou udřít a nic nenadělají.

Lahoda zavrtěl hlavou a střídal a za stavu 58 : 50. Nám se přestalo dařit, Městec se rozjel. Jediné těstí, e rozhodčí pískl jejich sedmičce pátou osobní chybu a černovlasý kluk, který vlastně udělal zápas, si el sednout na lavičku. Dopadl na ni, a zaduněla, a unaveným zrakem přihlíel konci zápasu.

Ďura s Joou vrátili na hřitě klid a konečných 76 : 64 svítilo trochu oprýskaně na ukazateli, obsluhovaném pihovatým klukem v námořnickém tričku.

Prosím vás, ozval se za mnou dívčí hlas. Otočil jsem se a díval se do očí, hnědých velkých očí, zvýrazněných úzkým obočím (pracovala na něm zjevně černá tuka).

,,Já se jmenuju Alena, pitla dívka s krátkými vlasy, dost hezká a hodně nesmělá.

,.Dobrý den, pozdravil jsem a čekal, co bude.

Já jsem se vsadila s.kamarádkama, e, e vás poádám (narovnal jsem se a snail se být větí), e řeknete té osmičce, jestli by se s námi neseel. Tedy se mnou.

Holka se červenala a já se v duchu proklel. Osmičku měl Ďura.

Já mu to řeknu, zaručeně, jene u vám nemohu, slečno, zaručit, e se s vámi sejde.”

Pomrkávala a koukala na mě, jako bych určitě mohl schůzku zařídit, kdybych chtěl.

Hele,” zavolal na mě Tomá, dones sem zápis!

Promiňte, omluvil jsem se jí a nechal ji stát za lavičkou. Odevzdal jsem papír a el do atny. Dlouho se tady určitě nemalovalo, byla to malá a tmavá místnost, nevlídná, studená. Z protějích dveří, kde byly sprchy, se valila oblaka páry a já do nich strčil hlavu:

Ďuro!

Jo? ozvalo se přidueně do proudů vody.

Ňáká místní krasavice se chce s tebou sejít.”

Ze sprch se kromě páry vyvalil hurónský řev.

Řekni jí, e nemám kdy, zařval Ďura, aby přehluil ten bengál a několik hlasů se hned nabídlo, e by zaskočili.

Nemá zájem,pánové, je na osmičky, zavolal jsem do sprch a el vyřídit, e bohuel hned odjííme, jinak by osmička určitě přila, ale moc lituje, nepřijde, protoe nemůe.

Tělocvična se mezitím skoro vyprázdnila, take jen v rohu stály ty tři holky a napjatě nás pozorovaly a pár místních přecházelo k východu. U jednoho koe stály tafle a nějaký děda v montérkách opravoval porouchanou obroučku na síku.

To je koda, řekla smutně Alena a zeptala se, jestli by mohla dostat adresu. A jak e se osmička jmenuje?

Chtěl jsem říct pravdu, ale místo toho jsem zase udělal jednu z těch věcí, které občas dělávám, a teprve potom se divím, co jsem to provedl.

Michal Rezek, odpověděl jsem a dal jí adresu naeho útvaru.

Myslíte, e mu nebude vadit, kdy mu napíu?

Myslím, e ne.” Tak vám mnohokrát děkuji, řekla spisovně a směně, usmála se na mě a la za kamarádkami, které se jí vydaly naproti. U nemohly vydret to napětí.

Ďuro, řekl jsem v atné, já si s ní dal rande.

Usmál se. Podobné záleitosti ho nezajímaly. Viděl jsem ho jen jednou s jednou dívkou: drel její fotografii v ruce, potom ji poloil na noční stolek a nakonec pečlivě zastrčil do peněenky. Jinak se ze zásady nezúčastnil občasných .vycházkových lovů*, sledoval je shovívavě a jaksi zpovzdálí. V Ďurovi jsem se nikdy moc nevyznal. Byl .filmový typ, ale pořád do sebe uzavřený: zásadně ignoroval podobné pokusy, jaký udělala dnes ta dívenka z tělocvičny. Mluví málo nebo vůbec ne, ale bylo-li na někoho spolehnutí, pak bylo právě na něho. Jen jednou jsme spolu mluvili, v tom pravém slova smyslu. Byli jsme na vycházce, jen my dva. Joa se napsal také, ale ícha mu nepodepsal kníku, u ani nevím, co tenkrát Joa provedl, li jsme do města, procházeli ulice a chtěli jít do biografu. Měli vyprodáno a tak jsme li do nejlepího místního podniku .Beránek’, a dali jsme si dva fernety. Kadý dva.

,,Já vypadám jako podivín, co?” zvedl Ďura skleničku.

,,Ne, proč?

,,Já jsem z vesnice, bylo nás deset, mám est bráchů a tři sestry. Kdy jsem el na průmku, nemohl jsem si vůbec na lidi zvyknout. Ale na hřiti je vechno jinak, rozumí. Jednoduí. Nahraj, podej, bě, to je vechno. Přiel jsem do města, sám, jen ten basket mi zůstal. Já asi nemám moc talent, ale táta nám vdycky říkal: nedejte se, nikomu. Tak asi proto jsem se nedal. Hrál jsem hrozně, smáli se mi. Za dva měsíce přestali. To je vechno. A seznámil jsem se s holkou. Chtěli jsme se brát. Pro nějakou maličkost jsme se pohádali.

Vy si nepíete, viď?

To bylo vechno, co jsem se chtěl zeptat, kadý má říkat jen tolik, kolik chce A právě to, co chce, ani o slovo víc.

Ne. A taky nebudeme. Ona by moná chtěla. Ale já el tenkrát za ní. To chlap nesmí nikdy udělat. Protoe jsem měl pravdu já. Objednal dalí skleničku a ne jsme ji vypili, rychle řekl:

Ona měla přijít.”

li jsme ven a chodili nočním městem. Na kraji parku seděli na lavičce patnácti a estnáctiletí kluci a hráli na kytaru. A cikánské děvčátko s hustými černými vlasy zpívalo. Moná to bylo nocí a tmou, ale já měl pocit, e jsem nic lepího nikdy neslyel. Řekl jsem radi nějaký sprostý vtip. Sentiment mě láká. Ale smutek děsí.

Dostal jsem se příli daleko, vrátím se do atny, kde jsme balili věci a vycházeli ven.

,,Zvu vás na limonádu,” řekl nadporučík Demanský a vzal nás do hospody na párek a limonádu. Dokázal být společník, kdy chtěl, z hrozivého Démona byl najednou někdo úplně jiný. Lahoda mlčel, seděl u stolu s nadpraporčíkem Nováčkem a předstíral, e ho zajímá názor nadeného příznivce jeho mustva.

Nováček mu u asi popáté líčil, e Ďura hrál senzačně a ten Tomáův ko z poloviny hřitě byl extra třída.

Démon byl opatrnějí, chválil, ale tvrdil, e to nejhorí teprve přijde. A rozvíjel plány na trénink.

,,Máte to horí ne civilní mustva, z výcviku vám nikdo nic nesleví. Ale, sakra, přece to vydríte, ne? Jestli postoupíme, jdeme na bál. To vám slibuju. Ale musíte se sehrát. Proti silnějímu manaftu nemáte naději, zápas nemůe odehrát základní pětka, to je nesmysl. A s tím Luksem si to vyřídím, kam zaantročil tu Čeňkovu vycházkovou kníku?”

Polil mě studený pot. Zdá se, e se blíí pohroma, řekl jsem si a napil se radi limonády.

Byla malinová.

xxxx

Karel leel na posteli a listoval v malých potrhaných papírcích. Na prvním stálo:

Historická báseň o hraběti FRIDOLÍNU.

Pod nápisem byly vyobrazeny dvě lyry, jedna ozdobená Sluncem, druhá Měsícem a docela dole jsme se mohli dozvědět, e byla vydána v roce 1861, v Mladé Boleslavi.

Pánové, pronesl Karel a zvedl ukazováček, objevil jsem klenot. Má úplně stará a lakomá babička mi na posledním opuáku věnovala tenhle salát místo kapesného. Budu vám z něj číst, protoe jste nevzdělanci.

Honza projevil přání, aby nám Karel vlezl na záda, ale bývalý učitel se tím nedal odradit.

Začátek vynechám, je to dlouhé a vím, e od vás nemohu čekat víc ne patnáct minut pozornosti.

Pět,” zaprosil Joa, ale nebyl vyslyen. Karel četl a my poslouchali, a do chvíle, kdy se ozval Tomá Gregor, pivotman a pancéřovník (podle toho byl-li na hřiti nebo v kasárnách):

Nelo by to zpívat?”

Prosím? zeptal se Karel a přeruil čtení.

Jestli by to nelo zpívat? zopakoval otázku Tomá a tak při kytaře vznikla slavná hymna iraf, kterou jsme zpívávali, jak se říká ve kolních zpěvnících, ivé, rychle, kdy jsme vyhráli, a .pomalu, kdy jsme prohráli. Zněla z autobusu i z vlaku a upřímně řečeno, mnoho lidí nás doprovázelo udivenými pohledy. Kdy na náměstí nějakého města stojí autobus plný dlouhých vojáků a z oken se procítěné nese cosi o tom, e kdesi stával hřmotný hrad na skále, normální to není. To přiznávám.

V té chaloupce dívka přebývala, nejkrásnějí z toho údolí, ta se Vilhelmina jmenovala, nejchudí vak byla z vůkolí.

Hrabě Fridolín ji zamiloval hořel po ní láskou nejprudí,

To si ale nepředstavoval, e se pro jeho stav nesluí.

Balada, jak se patří na baladu, pokračovala velice dramaticky. Fridolín se ukázal být pravým člověkem své doby, Vilhelminu opustil a .vybral sobě enu z rodu lechetného, co krásná, ale chudá dívka nepřeila a proradného hraběte potom chodívala v noci strait. Postupem doby nám Fridolín přirostl k srdci a zkoueli jsme ho zpívat na moné i nemoné melodie. Ale to bylo později, toho dne, kdy byl slavnostně zhudebněn, byla neděle ráno, odpoledne zápas. Hráli jsme ,doma, v elezné Vsi, a já a pět vojáků jsme byli poslání do vesnické tělocvičny abychom ji připravili. Útvarová byla sice nepoměrně modernějí, ale protoe by civilní diváci do areálu kasáren nemohli, hráli jsme v městečku. Tamní tělocvična pamatovala události tak sto let dozpátku, byla kdysi hospodárným tanečním parketem, poární zbrojnicí, divadelním sálem místních ochotníků a před dvaceti lety ji přestavěli na tělocvičnu. Říkali jsme jí ponorka, protoe stála těsné u rybníka, na návsi, a kluci tam nehráli moc rádi. Tělocvična byla úzká a diváci seděli těsně kolem stěn. Výhoda byla, e ani soupeři tedy nehráli rádi a prostředí je vdycky vyvedlo z míry jetě před začátkem.

Doli jsme do tělocvičny, odsunuli védské bedny, které tu zbyly po cvičení áků základní koly, přitáhli jsme stolek se idlí k hlavnímu vchodu, kde bude pan Jirsa prodávat lístky, a já el otevřít skladitě, atny a prohlédnout sprchy. Rozvěsili jsme na malé věáky ručníky, k lavičkám představujícím střídačku jsme naskládali míče.

Tím pro nás práce vlastně skončila, dál jsme mohli u jen čekat. A netrvalo to dlouho, kdy do tělocvičny přiel první koíkář. Nahlédl dovnitř a zeptal se:

,,Můeme?

Jo, zavolal jsem na něj přes celý sál a pozoroval zvědavě soupeře, který se loudal přes celou délku hřitě, dozadu k malým dveřím do aten.

Z tohohle mustva jsme zrovna strach neměli, do divize postoupili letos a zatím je porazil kadý, kdo se s nimi utkal. SKLOTEX, tělocvičná jednota, měli napsáno na kabelách a dresech a co jsem o nich věděl, narychlo jsem si zopakoval:

Jejich dvanáctka je nebezpečný koncový hráč, devítka je rychlá, rád fintí a drí dlouho míč, často přetáhne čas, estka se snaí faulovat ve skrumái pod koem, pětka toho moc neumí, zato řeční a poutí na soupeře hrůzu.

Do sálu se začali trousit první diváci, v ponokách, boty v ruce, a majdali k lavičkám a ke schodům na galérii, jako turisté po zámku. A s nimi přiel i Lahoda. Mávl na mě, zacenil se a v chůzi si svlékal semiový kabát s velkým límcem a několika zipy na rukávech.

Čau, ampióne, pozdravil, dřív ne jsem mu stačil říct svoje: Dobrý den.

Jestli mě něco nebaví, tak je to tahle neděle, pronesl otráveně a já za ním el do kanceláře, abych mu byl po ruce, kdyby něco potřeboval.

Ty jsi tudoval, ne? zeptal se, co já se pamatuji, aspoň popáté.

Jo.

Proč jsi toho nechal?

Tak na tohle se mě jetě neptal.

Z pitomosti.

enská?

Trochu.

Zasmál se a zapálil si.

Ta je vtom vdycky. Já, kdy měl malér, vdycky v tom byla enská. Jednou jsme byli na zájezdě ve Francii, v Paříi. To ví, hned jsme se li rozhlídnout po městě a já ti - místo, abych proháněl Francouzky, tam potkal jednu svou známou z Jičína jo, spí dobrou známou. Chvíli jsme to spolu táhli. Hned jsme to shledání li zapít, jako e je to senzace, kdy se nepotkáme doma, jak je rok dlouhý, a vrazíme na sebe pod Eiffelovkou a já … já nepřiel na zápas. Malér, jak hrom.

Lahoda se opět zasmál, zatáhl z cigarety, houpal se na idli a prohlíel si mě přihmouřenýma očima.

,,Co vojna?

,,Myslel jsem, e to bude horí, odpověděl jsem mu a přemýlel, co po mně bude chtít.

,,Hele, konečně přeel k věci, ,.doneslo se mi, e Cenek nechce hrát.

To je nesmysl, řekl jsem, má basket rád.

Basket moná, ale mě ne.

Zvedl jsem obočí: co já můu vědět.

Jen se nedělej. Jestli se začne stavět nazadní, vyhodím ho. Chci tenhle manaft dostat do druhý ligy za kadou cenu. Přední nohy idle bouchly o podlahu. ,,A taky to dokáu. To si pi. Lahoda se nakláněl ke mně, jako bych já mu v tom chtěl bránit. Tak a nedělají ádný voloviny. Řekni i Čeňkovi. Dneska ho jetě postavím, ale jak se něco semele, je hotovej. Klidně mu to řekni, mlčet o tom nemusí. Dokonce bych byl rád, kdybys mu to řekl.

Uvaoval jsem o tom, proč si s Cácou nepromluví sám, a doel jsem k závěru, e na to je asi u mezi nimi pozdě.

Vyel jsem z kanceláře a loudal se do sálu. ,A jsem v tom zase, říkal jsem si v duchu,..tenhle jejich spor, proč se to kolem mě pořád motá? A si to u konečně vyříděj sami. Lahoda má pravdu, kdy si nechce nechat vrtat v mustvu a Cáca je jako mezek. Zapřel se a odmítá vidět dál ne na pět kroků.

V tělocvičně u bylo runo. Soupeř se rozcvičoval, nai kluci byli jetě v atně. Nakoukl jsem tam, ale neviděli mě, halasili a měli svoje starosti.

Jdeme na to, jdeme nato, kolem mě se mihl nadpraporčík Nováček, mnul si ruce a vypadal astně. Kdyby mu v té chvíli nabídli zápas o mistra světa v kopané a tohle utkání, vybral by si okamitě.

el jsem na střídačku a ne jsem se tam dostal, potkal jsem Luďka Hlavačku. Usmíval se (kdy se také neusmíval) a ptal se mě, jako obvykle, proč se mu vyhýbám.

Co blázní, proč bych se ti vyhýbal?

Dřív jsme si tak pěkně povídali.

Mrkal na mě modrýma očima v iroké tváři a pokud jsem si stačil vimnout, stejnokroj na něm skoro praskal.

Kdybys radi zhubnul, řekl jsem najednou a on se rozchechtal:

Ty má nápady.”

Slíbil jsem mu, e půjdeme přítí týden na vycházku, kdy nás pustí a konečné jsem se dostal na lavičku.

Cáca nebyl v základní pětce, seděli jsme vedle sebe a já mu musel asi po pěti minutách říct, jestli sebou musí tak házet? Byl nezvózní, oči přilepené na balón, bylo na něm vidět, e by chtěl na hřitě.

Nestrkej do mě, utrhl se, ani otočil hlavu.

Dej si obklad,” zabručel jsem a díval se na to, jak Joa sklouzl na parketách, jejich estka prola obranou a míč prochází síkou.

Jéímarjá,” vyjekl nadpraporčík Nováček, který kadý ko soupeře povaoval za stejnou tragédii, jako je zkáza Pompejí.

Najednou se ke mně Cáca obrátil:

Vidí tu jejich jedenáctku?”

Ne.

Rozhlíel se po hřiti, přiblině uprostřed stál přikrčený Ďura a čekal na to, jak dopadne rozskok. Dostal míč a upaloval k soupeřové estce.

Ne, kde je?

Na střídačce.”

Ten úplně vlevo?”

Jo,” řekl netrpělivě Cáca.

A co je s ním?”

To je ten kluk, co sejmul Vítka. Tohle je, Michale,příleitost.”

Neblbni,” stačil jsem jetě říct, kdy Lahoda zavolal:

Cenek, střídat.”

Tak teď to začne, pomyslel jsem si a v duchu se modlil, aby jedenáctku nenastoupila.

Cáca myslel právě naopak: kadých pár vteřin se otáčel k protějí střídačce a jednou tak propásl lehkou přihrávku, kterou mu poslal Karel od půlící čáry.

Dávej bacha, hergot,” slyel jsem Karla a hra pokračovala. Vedli jsme, sice těsně, ale vedli.

Přítí střídání soupeře dopadlo přesné tak, jak jsem nechtěl.

Jedenáctka vběhla na hřitě. Hráč byl vysoký, atlet, černé kudrnaté vlasy, pravidelný obličej, ale na první pohled kluk, který si nedá nic líbit. Párkrát poskočil, udělal dřep a přikrčil se. Pak vyrazil. Hrál dobře, i kdy, jak se mi zdálo, naběhal toho daleko víc, ne musel. Někteří hráči se zdánlivě téměř nepohybují, a přesto jsou vude, jiní pro tentý účel musí naběhat celé kilometry - a tenhle patřil k těm druhým.

Cáca hrál dobře. Měl světlou chvilku a hrál tak, jak jsem si představoval, e hrával dřív. Dal svůj třetí ko, mávl rukou ve vzduchu (tenhle zvyk měl určitě od fotbalistů) a poklusával zpátky. Viděl jsem ho, jak po očku pozoruje jedenáctku.

Byli jsme v obraně, Joa přikryl jejich pětku, ale pustil přihrávku pod rukou, míč se odrazil od parket rovnou do dlaně jejich pivotmana, ten sklopil ruku, míč změnil směr teď ho dostala jedenáctka a v jedné chvíli kolem něj byli skoro vichni. Jen Ďura stál u opačné lajny a na chvilku nevěděl, co teď. Zarazil se uprostřed kroku, jak se chtěl vrhnout ke klubku hráčů, v poslední chvíli si to rozmyslel. A na druhé straně el ten hoch do výskoku. Kudrnatá hlava na vteřinu převýila i nae dlouhány, ale hned skákal Joa, i Tomá - a Cáca. Byla z toho pořádná změ mávajících rukou, těl, lýtek v podkolen-kách vysoko nad parketami, a přestoe tenhle děj, který tady pracně popisuji, trval snad dvě vteřiny, stalo se toho dost. Ze svého úhlu (a hlavně asi proto, e jsem pozoroval předevím Cenka) jsem jasné viděl, jak Cáca boří jedenáctce svůj loket do dresu, a s pěkným-rozmachem, přiblině do míst, kde se rozbíhají ebra v hrudním koi. Byl to solidní knokaut a kluk dopadl na podlahu jako kus hadru. Parkety zaduněly, Joa spadl přes leící tělo a pomalu, aspoň se mi zdálo, nekonečně pomalu se přes tu pohromu sloil i Cáca. Nastavil zasebe ruku a jak narazil na podlahu, zasykl bolestí. To jsem spí tuil podle zkřivené tváře, v sále byl hluk, diváci vstali a kolem leícího hráče soupeře se seběhli vichni, kdo byli na hřiti. Měl vyraený dech - a pro dneek dost. Odvedli ho do atny a za ním el ná doktor, absolvent, kliďas a nemluva.

,,V pořádku,” zvedl se z lavičky, kdy prohlédl zraněného, ,,ale s tebou je to horí, obrátil se na Cácu, ,,já mám dojem, e bude mít ten prst moná típnutej. Polu té na rentgen.” Otočil se a odeel.

Mě poslal Lahoda s oběma zraněnými do atny, abych mu přiel říct, jak to vypadá, a já s nimi teď zůstal v atně sám. Cáca seděl na jedné lavičce, mnul si narychlo udělaný obvaz na levé ruce a pozoroval soupeře, který si pro změnu zase hladil aludek.

Jsi prase,” řekl ten kluk zvolna a podíval se Cácovi přímo do očí.

Nápodobně,” protáhl Cáca, ty se na mě u nepamatuje, co?”

Ne,” jedenáctka vzpomínala, kde se u viděli, a ve svědomí určitě pracovala kartotéka různých faulů.

Co ti říká jméno Jiří Vítek?”

Kluk vstal, vztyčil se a v atně, malé, pinavě osvětlené, vypadal v té chvíli jako obr. Alespoň pro mě.

Tak tohle tě trápí?”

Cáca řekl sue a jednodue:

Jo.”

A to si jako myslí, e ti tady budu vykládat před tímhle skrčkem,” koíkář si mě změřil pohrdavým pohledem, jak to bylo?”

A vypadne,” ukázal na mě hlavou kudrnatý kluk.

Já mu nevelím,” opáčil Cáca výsměně, mně je to jasný, jak to bylo. Lahoda ti něco nasliboval a ty jsi po Jirkovi prostě el. Jestli jsi zrovna chtěl to, co se stalo, to ti stejně u nikdo nikdy nedokáe, moná jsi to chtěl udělat jako dneska já, aleje to fuk. Kadopádně vám Jirku neodpustím. Ani tobě, ani Lahodovi, to si pi.”

Ty má fantazii,” řekl kudrnáč a vyel z atny.

Klika, co?” otočil se ke mně Cáca.

To nevím v čem. Tohle je jako patná detektivka. Pachatel známý, ale důkazy ádné. To lidi neradi čtou.”

Přestaň si aspoň teď dělat srandičky,” Cáca se začal zlobit a já ho chápal. Jak jsem mu měl vysvětlit, e vlastně teprve před chvílí jsem mu začal rozumět. Teprve tehdy, kdy jsem viděl toho kluka. ivého, skutečného a dokázal si představit, jak to tenkrát bylo.

Tohle nemá smysl, Bohoui,” po dlouhé době jsem mu zase řekl Bohoui. Nejdřív si usmyslí, e začne rejpat v mustvu, e se ti podaří otrávit kluky a e prostě Lahodu jednou někdo vyhodí, kdy uvidí, jak vám to nejde. To je blbost. Tenhle záchvat jsi měl minule. A abys věděl, tu vycházkovou kníku jsem ti schoval já,” (Cáca nadskočil,) ale dodneka si myslím, e jsem udělal dobře. Musíme vyhrávat. A neptej se mě, proč. Mně jsou ukradený vae body a tabulky a sláva a já nevím co. Ale vidím ty ostatní. A ty taky. e hrajou, protoe je to baví. Já ti řeknu, proč jsem ti v tomhle tvým svátým taení proti Lahodovi nikdy moc nefandil. To jsou dva důvody: odnesl by to Joka a Ďura a Karel a vichni ostatní. A to nechci. Kvůli nim i sobě. A potom - mně se prostě pořád nezdá, e ten Lahoda je tak patnej. Dělá moná chyby, ale to vechno pořád nestačí. To snad kadej člověk, ne? Snad teprve před chvilkou jsem to vechno pochopil, nebo: dokázal jsem si to vlastně představit. A dokázal jsem si i představit, e bych snad mohl vyvádět jako ty. Jene co si tím pomůe? Kdykoli se setká s tamtím, mávl jsem směrem k soupeřově atné, porve se? Co dokáe? Jednou té vyhoděj, nakonec dostane ditanc. A basket si u na vojně nezahraje. Vypadne z formy a bude to. Tak co vlastně chce?

Ty jsi, Michale, taky naivní. To ,taky řekl Cáca smířlivým tónem, asi mně dával v duchu zapravdu. Ví, co Lahoda vlastně chce? To ti ale řeknu dřív, ne to, co chci já.

Mít pokoj. Kdy začal tady, v elezné Vsi, chce mít výsledky. Zahrát si, zatrénovat, konec. Co by moh chtít? Tak já ti to řeknu: potřebuje tu druhou ligu jako sůl.

Na to někdy nevypadá.

To jako myslí, kdy si při kadým zápase nerve vlasy? To je hloupost. Jsme čtvrtý a Lahoda je klidnej. Lepíme se. Jestli postoupíme, uvidí, jak bude najednou aktivní. Začne telefonovat po známých, obíhat kolem redakcí a začne si dělat reklamu, jak ubohou Duklu pozvedl z prachu. Pak u mu zase někdo bude moct pomoct. Jednoho dne se sbalí, zapláče si na malebném nádraíčku elezné Vsi a adieu! Je pryč. Objeví se třeba v nějakém okresním městě, kde hrají první ligu, a za čas třeba v Praze. Pro tohle vechno vlastně nehne ani prstem. Podívej: sedm osm z nás mu určitě udělá výsledky. V Dukle je konkurence, to je jasný: ti zbývající se budou snait taky. Nikomu se nechce vypadnout ze sestavy.”

Kromě tebe, neodpustil jsem si poznámku.

Hloupost, mávl rukou Cáca a utřel si do tepláků nos. Měl jsem tady být jednička, Lahoda by se mnou dávno zamával, ale nemá odvahu. Ví, e kdy mi to začne jít, e mu to za to stojí. Rozumí? Byla to ode mě blbost, to přiznávám. Chtěl jsem prostě zápasy házet do autu. Věřil jsem, e to půjde.

Na chvíli se odmlčel a mlčeli jsme spolu. Chystal se k závěru a hledal slova. O takových věcech se mluví těko. Jak mi má říci, e vidí, jak to kluky baví? A jak dělají víc, ne se od nich chce? A e je sám i kdy má asi kus pravdy a kdo zase zváí a změří kolik?

,,Ví, co chci, viď?”

Jo,” řekl jsem, ,,e jsi sám.”

,,No. A přitom mám pravdu.”

,,A přece se točí,” pokusil jsem se zaertovat, ale Cáca neměl na vtipy náladu, řekl mi, e jsem jisté zvíře. Nic jiného jsem ovem nečekal.

Asi bude nejlepí,” pokračoval jsem zase, kdyto řekneme klukům.”

Zarazil se. Díval se na mě, jako by chtěl poznat, co si myslím, co si doopravdy myslím.

Nebude to blbost?”

Proč?” pokouel jsem se mu vysvětlit, e je na čase udělat pořádek. Kvůli Dukle. I kvůli nám - hlavně ale pro ostatní.

Bude mít přednáku o zlém trenérovi?” zeptal se potom.

Přednáku ne,” ujistil jsem ho. Prostě jim to řeknu.”

Přemýlel, rozvázal si a zase zavázal tkaničku (z tělocvičny se ozval řev) a souhlasil. Souhlasil, protoe neřekl nic, ale bylo vidět, e se mu uleví.

Toho Vítka bych rád jednou poznal,” zvedal jsem se.

I Cáca se zvedl.

Vraceli se do tělocvičny, ale tam u nebylo na co koukat. Rozhodčí energicky pískl (jak se říká v referátech sportovních rubrik) a zápis skončil. Vyhráli jsme 86:76, deset bodů bylo dobrých. Sál se prázdnil, mustva se la sprchovat a já jsem el za Lahodou.

Mohl bych vás chvilku zdrovat?” zeptal jsem se úsluně a on na mě mrkl, překvapeně, ale hned ten údiv v očích potlačil.

Co potřebuje?”

Zůstali jsme na téhle straně tělocvičny sami a tak jsem na nic u nečekal:

Znáte Jirku Vítka, ne?”

Zamyslel se a řekl: Jo, jasně.”

To je ten, jak jste na něj potval před zápasem toho Mrázka, co dneska proti nám nastoupil, jedenáctka, víte? A jak to přehnal, nebo to byla smůla, nebo co já vím a Vítek to odnesl.”

To ti říkal Cenek, co?”

Lahoda zrudl, obočí mu kleslo k víčkům, měl zlý pohled: co jiného se dalo čekat? Nic. Přesně tohle jsem chtěl. Snaím se nepříjemným situacím vyhnout, dokud to jde, kdy jsem v nich, je mi to jedno.

,,Mrázek to potvrdil,” řekl jsem a vlastně lhal.

Nejlepí bude dát mě k soudu,” Lahoda u zase nabral rovnováhu.

,,Dneska večer to řeknu klukům.”

Lahoda se sehnul pro taku s velkým nápisem PUMA a u přes rameno mi řekl:

,,Proti vem, jo? Jako v Jiráskovi. Jak chcete, mládei.”

A pomalu kráčel k atnám. Tam byl nezvykle přívětivý. Chválil Ďuru a pár dalích, vykládal, jak nám to začíná jít a pořád se usmíval. Kdy jsem o tom přemýlel cestou zpátky, doel jsem k závěru, e mně a Cácovi, spí Cácovi a mně, chtěl ukázat, jak je klidný a jak mu nemůeme ublíit. Aspoň jsem si to tak myslel.

xxxx

Odevzdali jsme vycházkové kníky, do večeře zbývala jetě hodina. Bylo mi velijak. Nevěděl jsem přesně, co řeknu, ale věděl jsem, e to řeknu. Příleitost se nala za chvíli. Byli jsme vichni v lonici, někdo hrabal ve stolku a vytahoval si kníku na čtení, roleta rachotila a do rámusu jsem povídal.

,,Pánové, uděláme si konferenci.”

,,Navrhuji téma,” ozval se Karel,,,příčiny mravního úpadku hraběte Fridolína a jeho osobnosti ve světle nových poznatků vědy.”

.,A techniky,” řekl Joa, který seděl na bidýlku a klátil nohama.

,,Ne. O Lahodovi. Chci vám něco říct.”

Jak tak zmlkli a jevili ochotu mě poslouchat. Byla to vzácná chvíle.

Rychle, moná a příli rychle jsem vysypal několik vět, po nich zavládlo ticho.

,,Já věděl, e to bude o mravním úpadku,” prohodil Karel, ale hned změnil tón:

,,Tohle je divný. Nevím, jestli mi rozumíte, pánové, ale kdyby se za kadej faul na hřiti měla vyhlásit krevní msta, vymřou do týdne fotbalisti, házenkáři, basketbalisti a snad a na achisty bude moct Sazka zavřít kanceláře.”

,,O čem jde řeč?”

Otočili jsme se rychleji ne na povel: čelem vzad. Ve dveřích stál Leo Luks a cenil chrup jako na obrázku: Děti, nezapomínejte si před spaním vyčistit zuby!

,,Vy máte mejdan?” zeptal se a vstoupil.

Jo,” řekl jsem mu, ale měl bys zaklepat, holky jsou svlečený.

Lívaneček se vděčně zasmál. Od té doby, co ho opustila Věra, Jana nebo jak se ta jeho Alena jmenovala, přijímal podobné vtípky s tichým nadením. A si ho jednou nějaká holka vezme, bude mít klidný ivot, pokud ho ovem bude chtít mít klidný. Pod maskou aka, zlaté srdce bije, vzpomněl jsem si na ver - u nevím, kde jsem jej četl.

Můu, sedal si Leo na pelest, hotov se zájmem vyslechnout hovor. Miloval příběhy v jakékoli podobě. Hlavně musely být, existovat, narodit se. Kdy se domníval, e jejich doba těhotenství je příli dlouhá, určité si nějaký hbité vymyslel. Byl z těch lidí, kteří pro pointu vtipu obětují sedm let ivota.

Cáca se po mně otočil, já zkřivil obličej ve výmluvné grimase: kdy u je tady, nedá se nic dělat. A je to dobrý kluk.

Cáca pokračoval (a ne dlouho):

Odpoledne jsme se s Michalem dohodli, e vám to řekneme.

Co?” Tohle Leo nevydrel a musel se zeptat. Kdy viděl Cenka, jak váně mluví, byl jako na trní.

Neru, okřikl ho Tomá, měl by sis jít radi počítat eusy.

Lívaneček ani neodsekl. Jindy bychom s ním proto zali na oetřovnu, v téhle chvíli byl přehlédnut.

Nezdá se vám to jasný, chlapci? Nic Lahodovi nedokáete. Ale do nějakého Lahody mi vlastně nic není. S vámi iju.

V tom malém vojenském vesmíru vznikne takové samozřejmé a úplné spontánní přátelství. Mluví se o něm málo Ale je

Do nějakého Lahody mi nic není, řekl tedy Joa a dal tak povel k velké spiklenecké poradě, kde jsme se dohodnout nemohli, protoe kadý navrhoval něco jiného, a tenhle vleklý spor ukončil Ďura. Myslím, e z nás byl nejdospělejí. Mluvil málo, ale poslouchal.

Máme dvě monosti. První je jednoduchá jako facka, protoe to facka je. Můeme mu prostě namlátit, jak to skončí, je jasný. Navíc si nemyslím, e by to byl ten nejlepí argument. Perou se pitomci. Kdy se o to pokusí jeden, o to, co se pokouel dělat Cáca, je to stejný nesmysl jako ta facka. Od přítího tréninku s námi Lahoda nevydrí. Hrát se bude, co to dá. Tu druhou ligu musíme dostat. Ale bez něj.

koda, e já blb netudoval práva, zalitoval Karel. Soudil bych výhradně malé lidské vivárny. Takové, na jaké nejsou zákony. Anonymy a pomluvy a podrazy a klacky pod nohama.

A lo se na večeři. Válka Lahodovi byla vyhláena. Kromě nás o ní věděl jen Leo, který prohlásil, e nám nemůe jinak pomoct, ne e zařídí, abychom li co nejdřív do stráe, za co jsme mu pěkně poděkovali a on nám po večeři vyměnil pinavé koile, přestoe jinak dbal na dodrování dnů, hodin a minut k tomu určených s pedantérií účetního banky. Projevil tím své sympatie a upřímně řečeno nic jiného jsme od něho nečekali.

Druhý den odpoledne jsem dostal dva dopisy. Jeden byl doporučený, celý modrý od razítek, druhý, bez zpáteční adresy, jsem si prohlíel zvědavě, protoe velké, skoro dětské písmo jsem nemohl poznat. Otevřel jsem tedy nejprve ten úřední a dozvěděl se to, co jsem tuil, e se dozvím. Předvolán k rozvodovému řízení, dne toho a toho, podpis, razítko, nae značka, číslo jednací a tak vůbec.

,U je to tady, pomyslel jsem si a první, co jsem pocítil, byla radost. Taková divná a neznámá radost, jako úleva, jako kdy jste dlouho nemocní a najednou přijde dopoledne lékař na vizitu a oznámí vám:

,.Váený pane, jste úplně zdráv, na shledanou, nebo spí sbohem.

Tak nějak mi bylo. Zastrčil jsem dopis do kapsy a opatrně roztrhl obálku dopisu druhého.

,,Milý Michale, četl jsem si. ,,Asi se diví, kdo Ti píe a dávno jsi na mě zapomněl. Poslala jsem Ti vzkaz po tom malém vojákovi, s kterým jsem mluvila v tělocvičně a Tys mi poslal po něm zpátky adresu. Tak ti píi. Rozhodla jsem se, e Tě v sobotu přijedu navtívit (s jednou kamarádkou, sama bych se asi styděla). Moná e bude někde na cvičení, ale to je jedno. Eva říká, e si kdy tak uděláme jenom výlet.

Moc Tě zdravím Tvá Alena.

A bylo to. Dočetl jsem a el za Ďurou. Klečel u skříňky a snail se narovnat koile, které se mu zřítily s uvolněnou eleznou poličkou přímo na dladičky.

Hele, někdo ti píe, podávat jsem mu rozevřený dopis. Vzal ho a v příeří (měl skříňku uprostřed chodby) četl. Kdy skončil, zasmál se. Tak, jak to uměl jenom on, tie, ale měli jste dojem, e se chechtá na celé kolo.

,,To je pro tebe.

,.Kdepak, tady čti, to já jsem ten malý doručovatel, jak slečna píe.

,,A co s ní? Ďura se zamračil, asi mu bylo líto těch dvou holek, které se sem budou trmácet a co se týkalo jeho, zbytečně. U mě to zase bylo naopak.

,,A neel bys tam - ví - kdy jsou dvě? řekl jsem. Myslím, e i v eru bylo vidět, jak rudnu. Bůhví proč jsem se v té chvíli zastyděl.

Přemýlel a pak pochopitelně jen kvůli mně řekl:

,,To je dobrý, kdy nám dají vycházku, půjdeme s nima.

A taky jsme potom li, ale k tomu se třeba jetě dostanu. Teď jsem el za poručíkem ídou. Potřeboval jsem být sám. A k tomu jsem natěstí měl k dispozici celou tělocvičnu.

,,Dovolte mi s vámi promluvit.” Hodil jsem se do nejlepího pozoru, jaký jsem uměl, a vylíčil mu, e musím připravit rozpis pro den veliteli útvaru, kdy bude proveden volejbalový turnaj a navíc, jak jsem statečně lhal, dál, musím jetě s něčím pomoci nadpraporčíku Nováčkovi.

,,Tak jděte a půl hodiny před večerkou budete na rotě. A napite se u dozorčího.

Zapsal jsem se do seitu .Nepřítomných vojáků a el jsem nepřítomně, i kdy jinak, ne to bylo myleno v tom zápisníku.

Nadpraporčík Nováček přecházel tělocvičnu, v pantoflích, které si právě za tímto účelem přinesl z domova. Činily z tělocvičny místo klidu, oázu v pouti. Jak jsem spatřil jeho pantofle, začalo mi být dobře. Jako kdy se z prázdnin vrátíte domů a byt je kapku cizí, ale víte, e jste doma.

Uvauju tady, zastavil se na chvilku, ,,e bysme mohli docela dobře udělat hřitě pro sálovou házenou. S tím fotbalem mi lezou na nervy.”

Vechny roty, které sem chodily cvičit, nej raději hrály fotbal. Za branky poslouily dvě íněnky, hrálo se bez autů a rohů -a hlavně se hodně střílelo, tvrdě a nemilosrdně. Čím prudí byla střela, tím se zmenovaly naděje obránců (hrálo se bez brankářů). Vrhnout se míči do cesty, to byla na tom malém prostoru skutečné odvaha. Ale mnohokrát střelec nenabral míč zrovna astně a drátěné sítě chránící okna byly u na mnoha místech prohnuté. A na stěnách, jako zcela zvlátní druh malby, po nás pokukovaly otisky fotbalového balónu.

,,Stačilo by přimalovat lajny, hergot, kolik vlastně má měřit házenkářské hřitě? Neví? Tak mi to zjisti, v parketách by se vyvrtaly díry s těmi plechovými destičkami, tam by se daly zasadit branky… Házenkářské branky jsou pevné, nebo je jen tak stačí postavit na zem? U hokeje to vím, to se vdycky vrtá do ledu, ale u házené? Zjisti mi to.

Nadpraporčík Nováček vedl monolog a já chodil půl kroku za ním. Jeho způsob mylení byl zvlátní a díky tomu, e hodně mluvil, mohl jsem jej sledovat. Byl muem nápadů, a jestlie se u útvaru hodné sportovalo a dobře, měl na tom obrovskou zásluhu. Teorii ponechával knihám, či spíe mně: já mu musel sehnat potřebné rady a návody, poučení a pravidla, ostatní u zařídil.

el jsem do kanceláře, odtřihl patřičný kus čtvrtky, připevnil ho napínáčkem na podlahu a začal rozměřovat rubriky: prapor, rota, den cvičení, hodina, vede, zodpovídá, úklid, zajistí.

Ale v řádcích jsem najednou viděl rozvodový soud (ne e bych byl tak naivní a představoval si senát, sochu Spravedlnosti a ohrádku pro svědky u vchodu), ale mylenka na talár mi nela z hlavy. A viděl jsem i Marcelu. Zase se mi líbila. Byla v tričku a ortkách, jak chodila v létě, pohazovala hlavou a dlouhé vlasy za ní vlály jako za kometou. Ona vlastně kometa byla. To nemůu popřít.

Přistihl jsem se, e kouu tuku a nekreslím. Udělal jsem dalí čáru a dostal strach. Nikdy jsem neměl moc rád, kdy jsem musel mluvit před větím shromáděním, u toho soudu bude sice pár lidí; ale připadali mi tak oficiální, nad věcí a nade mnou, e jsem tuil, jakou budu mít trému.

krt. Tuka zakobrtla, příloník se svezl stranou a já gumoval.

Kdy jsem rýsoval svislice, Marcela z papíru zmizela. Zato se tam objevila ta holka, co se zamilovala do Ďury. Nepamatoval jsem si její tvář úplné přesně, ale o to víc jsem si ji idealizoval. U jsem zase hryzal tuku.

Kdybych se rozváděl v civilu, určité bych trpěl daleko víc. Vojnou manelství skončilo. Ono sice neexistovalo u pár týdnů předtím, ale odchod byl přirozenějí a nevyhnutelný, bylo to víc, ne jenom po hádce zabouchnout dveře a vyjít na ulici. Asi bych si doma proil to, co vichni. Nervozitu, hubnutí, hádky, nesmyslné spory a nekonečné diskuse. A věděl jsem i to, e bych je vyvolával já. Marcela byla výstřední. Jakmile ji přeel,nápad se svatbou, sečetla pro a proti a nae dalí ití pro ni bylo minulostí. To jsem nikdy nedokázal. U poslední rubriky, kterou jsem rýsoval (a také gumoval) jsem si uvědomil, e mě u daleko víc zajímá, co se děje tady okolo mě, ne někde tam. Marcela byla .tam, jednou provdy.

,,Ty tomu dává,” ozval se za mnou Nováčkův hlas, ,, to vtom musí rejt tou gumou?”

Něco jsem zakoktal a el čtvrtku raději pověsit. Podíval jsem se na hodinky, zbývalo mi jetě dvacet minut. Prohrabal jsem nai skříň, usoudil, e bych tu měl zítra uklidit a vytáhl jsem si kníku, tedy příručku: Házená.

,,Dobře, dobře,” nakoukl mi přes rameno nadpraporčík.

,.Někam si to vypi, zítra to přeměříme.”

Kdy jsem se vracel z tělocvičny - setmělým útvarem, kolem záhonků lemovaných bíle natřenými cihlami viděl jsem, e v prvním patře naí budovy svítí jetě okno náčelníka tábu. Láďa Barto úřadoval. Dával dohromady s výkonnými praporčíky výkazy o počtech. Od té doby, co Láďa byl písařem, Lívaneček jen zářil. Dovedl jsem si ten jejich stále se opakující dialog představit:

,,Tady ti chybí voják.”

,.Neblázni, vdy sem to počítal třikrát.” Lívaneček se tváří naoko zkroueně.

,,Proč sem píe tři v nemocnici, kdy se ti dneska vrátil Koval?”

Aha. A to jsem tomu dal. Co?”

Lívaneček se culí, opsal počty ze včerejka, protoe ví, e mu Láďa výkaz opraví.

Nahlásil jsem se u dozorčího, postavil se do řady: kontrola počtů, umývárka, večerka. Lezli jsme ve lutých pyamech s kalhotami na ňůrku do postelí a Karel vykládal, jak přiel poprvé do třídy.

Jen jsem tam otevřel dveře, u po mně hodili houbou. Kluci, povídám jim, jsem vá nový učitel, budu mít u vás vlastivědu. Začali řvát, ječeli jako pominutí. Sedl jsem si za katedru, abych rovnou neutekl. Pojď k tabuli, povídal jsem za veobecného rambajzu klukovi v první lavici. Zeptal jsem se ho, co ví o toku Vltavy a napálil mu čtyřku. A byl klid.”

Proč nám to vypráví?” ozval se hlas ze tmy.

Abys věděl, máku, e spí v jedné lonici s pedagogem a nebyl drzý.”

Nebo dostane poznámku,” uzavřel hlas ze tmy a bylo ticho. Dalí noc na vojně, zelenavé světlo z parku v okně, oddechování, spacák s chladným, nepromokavým povrchem a teplem uvnitř. Díval jsem se do stropu a čekal na spánek.

xxxx

Ráno jsme měli taktiku, politické kolení mustva, chemickou přípravu. Tu jsem od začátku neměl rád. Limit v oblékání plátěnky, přezůvek a vůbec vechno, co k téhle výstroji patří, jsem plnil jen tak tak a snad mě utěovalo jen to, e irafy při své délce měly problémy úplně stejné. U mne ovem výkou nebylo co omlouvat.

A odpoledne, kdy skončilo zaměstnání, jsem el na hláení.

,.Poslouchám, řekl mi velitel praporu a Láďa se naklonil nad seit, kam zapisoval důvod hláení, průběh a rozhodnutí.

,,Jsem předvolán k soudu, hlas mi zněl nepřirozeně, nebylo to zrovna příjemné.

Podplukovník se zamračil.

Co jste udělal, člověče?

Nic, vyhrkl jsem, rozvádím se.

Zřetelně se mu ulevilo.

Kdy?

V pátek, v deset, v Praze.

Dostanete dva dny. Odjezd ve čtvrtek. Zapite to, obrátil se na Láďu a ten, aspoň se mi to zdálo, na mě mrkl.

Dovolte mi odejít.

Jo, počkejte jetě, teď jsem si vzpomněl. Říkal mi náčelník tábu, e jste měl být převelen na funkci knihovníka. Podívám se na to. Ta budova je u po kolaudaci a začne se tam normálně pracovat.

Dovolte mi s vámi promluvit.

To nemusíte říkat pětkrát, Ondrá se usmál. Rudl jsem a začal koktat.

Prosím… tedy ádám, abych mohl zůstat u třetí roty - a -a u nadpraporčíka Nováčka v tělocvičně.

Podíval se na mě a zkoumal, co tím myslím. Odchodem na velitelskou rotu, mezi písaře, bych byl vlastně zbaven pravidelného výcviku.

Na jaké jste zařazen funkci?

Samopalník. A pomáhám v tělocvičně.

Tak, v drustvu samopalník. A vám se nechce ke kníkám? Chce, soudruhu podplukovníku, ale kdy máme teď tu druhou ligu …

Pokud vím, tak jetě ádnou nemáme.

Jo, promiňte, já myslel, kdy jako jde o tu druhou ligu. Viděl jsem, co si myslí: jak asi chci koíkářům pomoct? Ale řekl jen:

,,Uvidíme. A dodal po několika vteřinách pauzy: Jo, taky nejsem moc rád, kdy mi převelují vojáky. No, nic, můete odejít. A poslyte neoeňte se zase. Na to by snad měl být zákon, aby se lidi neenili před vojnou. Tak jděte.

Poslechl jsem. A jetě ne jsem el na rotu, zaběhl jsem do skladu Luděk tam seděl nad hromadou spodního prádla, olizoval inkoustovou tuku a zapisoval čísla do velkého seitu.

Nazdar, řekl jsem a on sebou cukl.

Zrovna teď musí přijít, zabédoval, nevidí, co mám za fofr? Přítí týden se přistěhuje druhý prapor. Do baráku u nosej postele.

Druhý prapor to byla poslední budova celého areálu, ze které odeli zedníci, topenáři, malíři pokojů. Útvar byl kompletní.

Ty má dovolenku?

Jo rozvodovou. Hodil jsem na pult dopis od soudu.

Můu? zeptal se Luděk a odloil inkoustovou tuku. Četl a nakonec řekl: Počkej. Odběhl, na svou kulatou postavu kupodivu svině, dozadu a přinesl blůzu, která vypadala jako nová.

Zkus si to.

Zkusil jsem si ji a Luděk mě obcházel jako krejčí nebo jako toreador. Vystupoval na pičky, krčil se, popotahoval mě za osy.

Prima, rozhodl nakonec. Večer ti to přinesu a ty mi dá tu starou.

To nemůe hned?

Ne, ne. Z ruky do ruky.

Z tebe je byrokrat, uklíbl jsem se a pro jistotu se hned zasmál: kdyby se urazil, pojedu ve staré.

Vyel jsem z budovy skladu a vracel se asfaltovou cestou k praporu. A najednou jsem si vzpomněl, e ve čtvrtek odpoledne hrajeme, tedy kluci hrají. A beze mě.

I ten rozvod si vybere tak, e mě musí otrávit, zanadával jsem na Marcelu a vzpomněl si na sobotu, kdy má přijet Alena. Bohuel ne za mnou. A najednou, zničehonic jsem se viděl, jak kdysi dávno poprvé lezu do vojenského spacáku, do mé integrity, a jak si říkám: budu řeit své problémy, protoe na ně budu mít čas. Vyřeil jsem je. Tak jasně a jednodue, e kdyby mě tohle někdo povídal před vojnou, vysmál bych se mu. Minulost pro mě skončila, byla přítomnost a v ní jen tabulka mustev divize, kluci a vojna. A budoucnost byla stejně jasná: najdu si místo a snad budu večerně tudovat.

xxxx

Večer byl trénink a irafy začaly válku. Válku s Lahodou, kterého nikdy kluci moc rádi neměli. Jen přiel, vichni ztichli a na jeho:

Nazdar, ampióni,” se nikdo neozval.

Mlčeli, postávali tam, kde právě byli a Lahoda jetě jednou řekl:

Nazdar.

Otočil se, na krk si pověsil malou píalku a zavolal:

Jste dneska jako mumie, tak se dáme do pohybu, co?

Nechal je běhat dokola, potom s výskokem, nakonec s dřepy. Po rozcvičce naházel na hřitě míče.

Budeme přihrávat. Vy jste nějaký zařezaný? Co je s vámi? Do dvojic a přihrávky.

Joa, který vzal vedení vzpoury na sebe, řekl do ticha po posledním rozkazu Lahody, docela tie, ale zaznělo to v tělocvičně jako řev:

Houby.

Rozdali si míče a dvojice střídavě driblovaly, střídavě se snaily připravit druhého o míč. Lahoda několik vteřin, pro něho určitě dlouhých jako roky, koukal nedůvěřivě na tichý mumraj před sebou, doprovázený jen pravidelnými údery míčů o parkety, zrudl, sáhl pro píalku a pronikavé hvízdl. Míče duněly dál. Stál jsem v rohu, opřený o védskou bednu a zahlédl jsem koutkem oka, e ve dveřích je nadpraporčík Nováček. Usmíval se a se zájmem pozoroval trénink.

Končit! zařval Lahoda a znovu pískl. Nic. Hráči na hřiti zkoueli střelbu. Rozbíhali se, pod koem udělali dvojkrok a vyskakovali k desce s obroučkou. Vojta Bohata střílel spodem a zavěoval bezpečně do síky. Cáca frajersky doklepával balón do síky dlaní a Hynek Souček se před střelbou přikrčoval k podlaze, jakoby se chtěl zbavit obránce, vymroval dlouhé tělo na neviditelné pruině a doklepával o desku, o pravý roh obdélníku namalovaného nad obroučkou.

Konec! zařval Lahoda a vběhl na hřitě. Pod kadým z koů byl teď jen jeden míč. Lahoda je vzal pod paí a stál proti mlčenlivým hloučkům,které ho pozorovaly jízlivými pohledy.

Kdo mi vysvětlí, co to znamená? zeptal se a několikrát se obrátil ve středovém kruhu na obé strany.

Mohl byste nám vrátit ty míče? usmál se Karel nevinně,bez nich dost těko můeme trénovat. A to je koda, nemyslíte?

Lahoda potlačoval jeden ze svých pověstných výbuchů, hlas se mu třásl, přestoe se snail, aby zněl klidně.

koda je,” ukrajoval slova, e zavedu v manaftu jiné pořádky. Buď začnete normálně trénink, nebo to tady rozpustím se vemi následky a důsledky. Které si samozřejmě přičtete na svůj vrub. Běh a dřepy kolem tělocvičny.

Kluci se seřadili za sebe, Joa první, za ním Ďura, Honza Hůla, Vojta Bohata a dalí a pomalu li kolem stěny. Lahoda poslal oba míče po zemi do kouta a zapískal:

Běh, dřepy, jedem.”

li. Co noha nohu mine. Sunuli se tělocvičnou jako obtloustlí manelé na nedělní procházce. Lahoda polkl, sáhl po píalce, zase ji pustil. Váhal, jestli má jetě něco říct, nebo prosté odejít a zítra zajít za velitelem praporu nebo náčelníkem tábu. Pochopitelně poruení disciplíny třeba na zájezdu podléhalo vojenským úřadům a Lahoda mohl kdykoli někomu z velení hlásit přestupky, věděl to, ale nic neudělal. Nadpraporčík Nováček pozoroval scénku se zájmem a s váným obličejem. Nechápal, o co jde, ale zatím se do průběhu tréninku nijak nemíchal. Ze svého místa jsem viděl do přístupové chodby od aten a viml jsem si siluety v protějích dveřích a charakteristické chůze.

Kluci, Démon, křikl jsem.

Zástup se rozběhl. Sálem zazněl dupot podráek, kadých pět kroků dřep, znovu sprint, zabrzdit, dřep, kupředu.

Pozor, končit! křikl jsem, kdy nadporučík vstoupil do tělocvičny.

Pokračujte, mával rukou, já vám nechci naruit trénink. Dobrý večer, podával Lahodoví ruku a kývl na mě. el jsem k nim.

Přítě si u vezmu tepláky a začnu s vámi trénovat, kdy to tady trenérovi nebude vadit.” (Lahoda se křečovité usmíval a říkal něco v tom smyslu, e bude jen rád.)

Aspoň neztloustnu. A kdy jsem z nich udělal vojáky, udělám z nich jetě i basketbalisty. Co říkáte, trenére, nepotřebujete odborného asistenta? Ne, nebojte se, já vám do toho nebudu mluvit. Alespoň ne tolik. Nadporučík se smál. Podíval se na hodinky, e u zase musí letět, a kdy to půjde, tak u bude docházet pravidelné. Jen za ním zapadly dveře, řekl Lahoda:

Myslím, e jsem se k vám zachoval sluně, ne? Čekám, e uděláte toté.”

Joa k němu popoel, popotáhl si trenky a řekl svým huhňavým hlasem:

My musíme vydret s vámi a naopak. Aspoň do konce sezóny.”

Co to má znamenat? Lahoda povytáhl obočí nad pravým okem a levé přimhouřil. Viděl jsem na něm, jaký má vztek. Vybalte rovnou, o co vám jde. Musíte se dostat do druhý ligy. Musíte to moná přeháním, ale myslel jsem si, e chcete, e chceme my vichni dohromady.

To chceme, odpověděl Joa. Ale bez vás.”

Končím trénink,” řekl u jen úsečně Lahoda.

Dáme si dva koe, ne? ozval se Tomá, máme jetě hodinu. Rozdělili se a hráli. Tak, jako by to byl mistrák.

Co se to děje?” zeptal se mě nadpraporčík Nováček a zakroutil hlavou.

To se stává i v lepích drustvech, řekl jsem mu na to a pokouel se ho uklidnit.

Ale takhle jim to moc nepůjde, jak se to v mustvu začne hádat, jdou výkony dolů, uvaoval nahlas a já mu řekl:

Výjimka potvrzuje pravidlo. A myslel jsem si, bůhví jak nejsem chytrý.

Trénink skončil a já ve čtvrtek odpoledne odjídím do Prahy. Kluci se chystali na zápas a atmosféra byla taková, jakou si představuji v tropech, kdy se čeká na období deů. Bylo dusno, přestoe venku byl podzim a vzduch studený, čistý a voňavý listím. Babí léta u doplachtila, pavoucí piloti nesměřovali tenkou pavučinkou k zemi, vechno čekalo u jen na sníh a mrazy. V Dukle bylo vedro a k zalknutí. Aspoň se to zdálo. Vem.

xxxx

Nasedl jsem do vlaku a přemýlel, jestli Lahoda promluví s Demanským jetě dnes, před zápasem. Byl to shodou okolností mistrák doma, v elezné Vsi a po posledním vítězství jsme čekali větí návtěvu. Správce tělocvičny v městečku říkal, e otevře i druhou galérii, druhý balkón lemující sál. Lokomotiva zahoukala, výpravčí zvedl terčík, já stáhl okénko a vyklonil jsem se ven. Nádraní budova se rozběhla dozadu. Jel jsem do Prahy a netěil se.

Kdy se objevilo Hlavní nádraí, rozbuilo se mi srdce. Myslel jsem si, e jsem klidný, vzal jsem si do vlaku .ivotopis dvanácti císařů’ a četl si o starém Římu.

Objevila se krajina důvěrně známá, císař Kaligula, který kromě jiných poetilostí (a hlavně ukrutností) mínil svého koně jmenovat konsulem, byl zapomenut a my jsme dodrkotali na nádraí, protoe poslední kilometr jsme se posouvali metr po metru. Na nádraí je vdycky něco.

Jel jsem tramvají domů. Ne k naim, ale do pokoje, který jsme obývali s Marcelou. Mikuláský chrám stál na svém místě, kavárna tu byla zase jako za Nerudy, oblouková okna zamlená teplem uvnitř a náměstí mlhou, el jsem rychle a bylo mi velijak.

Seděl jsem zase v naem pokoji, byl jsem tu ale host, návtěvník, mimozeman.

Ve dveřích zarachotil klíč a objevila se Marcela. Spolkl jsem dech. Vypadala lépe, ne kdy jsem odcházel. Nechala si nakrátko ostříhat vlasy, měla dokonale střiený kabát a usmívala se. Na chvilku jsem byl ochoten pochybovat, e se rozvádíme. Mohla zrovna tak dobře říct:

,,Nazdar, Michale, koupila jsem studenou večeři, nebo ,.Lístky do kina, nebo: cokoli. Ale řekla:

,.Myslela jsem si, e přijede. Ahoj.

,,Ahoj, zahučel jsem (proč mui vdycky hučí, kdy jsou v rozpacích?)

,.Promluvíme si? zeptala se věcně. ,,Asi to bude potřeba. ,,To bude ohromná legrace, řekl jsem.

Zelené oči blýskly, napulila uraeně pusu:

,,Nemusíme se rozcházet jako zvířata, ne?

,,Proč jako zvířata? Vypadá dobře.

Tu druhou větu jsem řekl rychle, abych měl pokoj od hrozící diskuse. Sedla si a hodila hnědé rukavice z jemné kůe na mou lodičku. Byla z ní zase dáma.

,,Bylo tady hezky, co Mío?

Paneboe, řekl jsem si v duchu, sentiment. Rychle jsem si uvědomil, e nebýt právě té nenadálé, nečekané a nikdy předem neodhadnutelné přecitlivělosti, nikdy by si mě nevzala. A ze začátku to s ní, vlastně s námi, nebylo patné. Rozhodně byla .nejkrásnějí ena mého ivota.

,.Nebylo. Ze začátku, odpověděl jsem po chvíli.

Zapálila si: ,,Kouří jetě?

Vzal jsem si a ve vzduchu se objevil modravý dým. Kdyby tu nebylo chladno, měl bych asi hezký pocit. Vstal jsem a vzal kabát.

,,Pojď, radi půjdeme.

Prý se spolu lidé, kdy se takhle rozcházejí, někdy vyspí. Jsem na vojně, tak radi takovéhle věci neříkej.

Jak se tam vůbec má?

Jde to, odbyl jsem otázku.

Nevím, jestli bych se s tebou chtěla milovat.

Měla u zase chu meditovat. Natěstí mě opět natvala, tenhle prostředek fungoval bezpečně.

Nerad bych, abys nastydla, řekl jsem jí a li jsme. Nedělej si starosti, uzavřela u na schodech a vůbec si neuvědomovala, e se mnou mluví jako s věcí nebo s pudlíkem.

la přede mnou: královna a najaté páe.

Viděl jsem jen její záda. Záda a skončený příběh zvaný Marcela.

xxxx

Kdybych měl dnes vzpomínat na Marcelu, začal bych tak:

Byla docela obyčejná holka. Krásná holka. Nádherná holka. Holka k zboňování.

Kdyby měla jen o pár centimetrů delí vlasy, mohla by jimi konkurovat Boticceliho Venui. Mají i podobnou barvu. Na svět se dívá zelenýma očima, docela zelenýma. Má rovný, malý nos. Souměrná ústa a tíhlý krk. koda, e o ní nepíi před takovými sto padesáti roky. Popsal bych ji lépe (jak si ostatně zaslouí). Hovořil bych ,o bělostné íji, o ramenech, na nich si hrály červánky i tajemný soumrak, básnil bych ,o nachu její pleti* a chválil ,dvě nezpleněných poupátek, boky antických soch a nohy Dianiny.

Takhle musím popravdě říct, e Marcela měla ve tváři barvu, z jaké má radost kadý obvodní lékař, na tíhlém krku nosila tenký řetízek, ramena mívala v létě pravidelně spálená a nosila podprsenku číslo čtyři; u od deváté třídy, jak se chlubila.

O dvou poupátkách můe být tudí dost těko řeč.

ílela za ní celá třída, potom také celá ulice a rovně i účastníci městské hromadné dopravy ji častovali pohledy řekněme obdivnými z muské strany a nenávistnými z té enské části. Ani mně se horečka střídavě postihující mé spoluáky nevyhnula. Trápil jsem se. Docela obyčejně. Ráno, kdy jsem musel do koly. Večer, kdy jsem el spát. V noci, kdy jsem se probudil.

Vysnil jsem i desítky příběhů:

Marcela je do mne íleně zamilovaná. Přijde ráno do třídy, podívá se na mě vlaze a řekne:

,.Michale, neel bys dneska večer ven?

,,Moná, nezvednu oči od knihy, kterou čtu o přestávkách i při vyučování pod lavicí.

Jsem sama doma.

Kdy mi to vyjde, stavím se.

Děkuji.

Jde ke své lavici, vypadá stejně báječně zezadu jako zepředu a má hlavu nachýlenou k parketám.

Nebo:

Jdu domů z biografu. Vude je tma, neony blikají, v loui se odráí jejich namodralé světlo. Mám své starosti. Z postranní uličky, jedné z těch uliček Prahy, kde jetě dodnes zůstaly plynové lucerny, se ozve výkřik. Běím tam a vidím, jak tři chlapi zápasí s dívkou. Jeden jí rve blůzu, druhý kabelku, třetí se snaí přidret ústa. Vletím mezi ně, direkt, hák, direkt. Hotovo. Rozcuchaná Marcela se mi vrhá kolem krku a pláče.

Kdy jsem na ni měl vztek, snil jsem ovem jinak:

Vylodím se v nějakém větím světovém přístavu, hodím si lodní pytel na záda, čepici s černým lesklým títkem v zátylku, pruhované tričko mám seprané, rený kabát vlaje v podzimním větru. Jdu kolem domů, kde svítí červené lucerničky a fotografie povadlých krásek v neglie se snaí nalákat návtěvníky. Před jedním z takových domků stojí Marcela, ale jak vypadá: má zmalované rty, květovanou sukni rozstřienou a k pasu, pod víčky kruhy, na obličeji nános pudru.

Prosím, pane, vztáhne ke mně ruku a vtom mě pozná: Michale! Vidí, jak jsem dopadla! To proto, e jsi mě opustil.

Slovo opustil zanikne v pláči.

Pokud by se někdo pohoril, proč jsem Marcelu přiváděl ve svých snech do tak nedůstojných situací, musím vysvětlit, e jsem s ní vyváděl i horí věci. Tahal jsem ji po harémech, mezi piráty, v ponorce, a jednou jsem ji nechal také stát skoro nahou na Sněce.

Dnes ji ve vzpomínkách zprouji povinnosti plavit se, nechat se unáet a být násilněna bukanýry.

Marcela se toti stala mojí enou.

Byla to snad největí chyba v mém ivotě. Jene, to jsem jetě nemohl vědět. Zatím jsem byl ve stavu, kdy se chováme podivné a okolí připomínáme náměsíčníky byl jsem zamilovaný. Jednou odpoledne, bylo krásně a do maturity chybělo jen velmi málo dní, za mnou Marcela přila. Zastavila mě na chodbě a řekla:

Potřebovala bych s tebou po vyučování mluvit.”

Co chce?” vyhrkl jsem a hned jsem se lekl, jestli jsem ji neurazil. Opravil jsem se:

Ty něco potřebuje?

To bych za tebou asi nela, né?” zasmála se a mě ta věta zněla bosky. Jak si tak uvědomuji, úplně zbytečně.

Odpoledne jsme stáli pod cedulí Gymnázium a na schodech seděl Roman, feák třídy. Dělal, e se opaluje, ale jakmile vyla Marcela a zamířila ke mně, otočil hlavu:

No, já zírám, ty chodí s Belmondem?”

Trhni si pedálem,” pohodila hlavou a já poskakoval hrdě za ní. V devatenácti letech dělá člověk neuvěřitelné pitomosti. A dokonce je o jejich smyslu i přesvědčen.

Roman se za námi díval, Marcela poodela trochu stranou, vzala můj loket do prstů a trochu si mě přitáhla. Cítil jsem slunce a jetě nějakou voňavku. Nevím, proč se ta holka voněla a nevím, proč se malovala, neměla to zapotřebí.

Zafoukal vítr, přihnal se přes rovnou střechu moderní budovy koly, její průčelí zdobila fantastická plastika, o které nikdo nevěděl, co vlastně představuje. Jednou jsme měli besedu s autorem a hrozně jsme ho urazili.

Co to jako má bejt, kdybyste nám pověděl,” řekl Jirka Plachý z béčka.

Plastika představuje umění snoubící se s věděním,” odpověděl holohlavý sochař a my - nemysleli jsme to nijak zle jsme se rozesmáli.

Zaklepal propisovačkou, popotáhl se za sako a odeel. Jirka dostal třídní důtku.

Zafoukal tedy vítr, pocuchal Marcele vlasy a ona se rozzuřila s malicherností jen jí vlastní.

,,Do prkvančic,” zanadávala a se mnou to a cuklo. Měla najednou hrubý hlas a v obličeji se na chvilku úplně změnila. Později tenhle chvilkový záblesk u z tváře téměř nesundala. Alespoň, kdy mluvila se mnou.

Ale rychle se uklidnila a zakemrala:

Ty má chajdu, viď?”

Nai mají chajdu,” opravil jsem ji.

A pojede tam na svaák?”

Asi,” řekl jsem neurčitě a byl celý napjatý, co se z ní vyklube.

,,Mohla bych jet s tebou?

V tomto okamiku se mi zdálo, e: holubi na střee gymnázia se vznesli a u nikdy nepřistáli. Ztratili se přímo v slunci. Ze Spartaku parkujícího u chodníku byl najednou impanz radostně poskakující po jedné noze, obloha spadla na trávník a několik stromů udělalo kotrmelec.

,,Jas-jasně, vykoktal jsem.

,,A nepřijedou tam vai? strachovala se a já jen horlivě vrtěl hlavou za bezpečnost ručím.

Tu noc jsem nespal. Prostál jsem ji u okna a proleel na gauči. Svítání přilo brzy a ohlásili ho ptáci, co bydlí na naem dvoře. ijí tady u dlouho a odolávají vem pokusům města je vyhnat. Romantika velkoměsta je zvlátní.

Týden do volna před maturitou, kterému se od nepaměti říká ,svaák, jsem il v horečce. Marcela se usmívala, mrkala, o přestávkách se se mnou bavila. A v pátek odpoledne jsme se domluvili.

,.Počkám na tebe v osm na rohu, u koly. Kdybych zaspala, jeď sám a já tam přijedu.

,,Mohl bych tě vzbudit.

,,Ne, to je zbytečný. Deset kiláků za Prahu snad trefím sama, ne?

,,Ale, hlas mi zněl smutně, a jsem chtěl nebo nechtěl, já bych přece jen radi jel s tebou.

,.Neblázni, to je normálka. Večer budeme mít návtěvu, třeba půjdu spát pozdě. Nakresli mi plánek.

Nakreslil jsem jí ho.

S tím jsme se rozloučili a já el přes sobotu a neděli trpět. Nic jiného jsem toti nedělal. Jen trpěl.

V pondělí ráno, v osm, Marcela pochopitelně nepřila. Čekal jsem do devíti, pak jsem jel. S takou plnou knih a seitů jsem cestoval na smíchovské nádraí a otráveně čekal na vlak do Černoic.

Cestuji, jedu vlakem a koukám na chuchelské závoditě, kde jsem v ivotě nebyl. Na druhé straně pádí kůň, jinak je tu pusto. Vlevo tunel, vpravo bílá tribuna. Pak Radotína u jsou tu Černoice. Řítí se proti vlaku a zastaví na chlup přesné u mého vagónu. Vystoupím a pískám si.

Jdu silnicí a míjím samoobsluhu, vilky, stromy. V lese je chládek, slunce se blytí v listí, jakoby světlo prelo. Jdu, je mi smutno a vzpomenu si na otce, jak vdycky říká jednomu svému příteli, který kdysi přiel o nohu:

,,Na světě se musíme radovat i z toho, e tráva roste.

Les se změnil v křiovatku, stromy se posluné rozestoupily do úhledného kosočtverce kolem silnice se strakatými patníky. Byly kdysi bílé, ale pína na nich udělala své*. Abstraktní malbu nemám rád, teď se mi bláto na bílém vápně líbilo.

Tak na tohle jsem myslel na lesní křiovatce a stoupal zvolna do kopce. Lil ze mě pot a slaná tekutina mi padala do očí. Nechal jsem ji. Proti vědomí, e tu se mnou nebyla Marcela, byl pot v očích jen ukázkou toho, e ne vechno je na světě příjemné.

Doel jsem k chatě a srdce mi poskočilo v hrudním koi. V mém organismu kdosi vylezl na strání ko a zuřivě tahal za poplaný zvon. Byl jsem mu přes palubu.

Před naí chatou stála Marcela a opírala se o levý blatník auta. O kus dál v trávě seděl čtyřicátník, utírající si ple bílým kapesníkem. Dolezl jsem k nim a litoval, e ivot není film.

,.Dobrý den, mladý mui,” usmál se ten na zemi a teprve teď jsem si ho mohl prohlédnout. Pořádně. Byl obtloustlejí ne by se na jeho výku sluelo. Měl iroký nos, silné rty, koile se v místech, kde ji spínaly knoflíky, rozestupovala a odhalovala chlupaté břicho. Krátké nohy obepínaly texasky. Smál se na mě a pochopitelně měl zlatý zub.

,,To je Michal,” představovala nás Marcela.

,,A to pan Král.

Nechápal jsem, proč bych já zrovna měl být Michal a on pan Král. Taky mohla říct: To je pan Rezek, majitel této chaty.”

Vstal, podal mi ruku, vlhkou potem, a nae dlaně po sobě sklouzly. Bylo velké horko.

Marcela se smála a ukazovala dvaatřicet zubů, nad nimi vyslovovali podiv vichni kolní lékaři. Musela mít černoské předky, jinak by nemohla mít takové zuby. Bílé, jiskřivé, nádherně pravidelné. Teď je ukazovala a skutečně jimi blýskala.

Ví, Mío, pan Král tu s námi zůstane.”

Podívala se na mě a zelené oči se smály. Kdybych byl řekl, e si pan Král můe trhnout pedálem, jít do háje nebo se odebrat na klouzačku, měl jsem vyhráno, ale já ten pravý moment provihl.

Jsem tupec a vím to nejen od svého kantora metamatiky. Nikdy jsem například neuhodl, kdy se setká vlak vyjídějící z místa A s vlakem jedoucím z místa B, v bodě C, kdy první vlak zpomalí na třetinovou rychlost a druhý o pět kilometrů v hodině přidá. Jednou jsem mu odpověděl, e se setkají v lese u studánky a Krečmer, chodící Computer, pravil, e jsem drzý osel a napsal mi za pět. Poezie nebyla jeho silnou stránkou.

,,To jsem rád, e jste tady, zahučel jsem, a v rozpacích začal hledat klíče.

,,Doufám, e tu nebudu překáet, mladý mui. Máte s Marcelinou před zkoukami a děláte váný krok do ivota 

,,Kdy praskneme, můete Marcele naplácat, prohodil jsem a hrabal se v zámku. Prsty se mi třásly, ruce chvěly, nejradi bych se propadl o několik metrů ní. Ale cestička k naí chatě drela pevně. Otec ji dusal velikýrn válcem a občas mě přinutil, abych jím válcoval i po zahradě. Říkal jsem tomu galeje a on mi s chutí vyprávěl, jak od estnácti let ivil celou rodinu. Pokud vím, letos o vánocích si od naí babičky půjčil pět stovek. Kdyby il dědeček, určitě by otci střihl jeden z pohlavků, jimi v rodině proslul.

,,Jetě po vojně mi táta jednu vrazil, chlubil se můj otec často. A příli často.

Veli jsme do naí chaty. Je patrová, má terasu, dole gará, u plotu záhon květin, cestičky sypané pískem a není na ni vidět. Vude jsou stromy, keře, porost. Jen před průčelím je kus trávníku, kde se v létě opalujeme.

Chata voněla dřevem, fermeí a nevětraným vzduchem. Ozón se mísil s linoleem a jeho pachutí usedající na vechno kolem. Otevřel jsem okno a pan Král (měl jsem ho dost), začal mejdit. Ten výraz není zrovna spisovný, ale vstoupí-li vám někdo domů, prohlédne si nábytek kus po kuse, nahlédne do piírny a otevře zásuvku u stolu, těko prohlásíte, e si prohlíel vá byt.

Kdy pan Král domejdil, mlaskl.

Marcelinko, udělá mi kafíčko?

,,Ovem, hned, pípla .Marcelinka’ a pohledem se mě zeptala, kde máme kuchyň.

Tady, ukázal jsem jí otráveně na dveře v rohu .parádního’ pokoje a el za ní. Vlnila se u sporáku nad propan-butanovou bombou a meditovala:

To je romantika. Propan-butan, sranda, viď?

,,Co bys tady chtěla? Abych křesal pazourek a pral se s tím panem Králem o kousek suchého mechu?

Plesk, střepy, smích.

Hrnek dopadl na dladičky a rozletěl se na kousky. Marcele se zdálo, e je to legrace.

,,A jé, já mám ručičky-hospodyňky, smála se protivně a hned poprosila:

Mío, udělal bys to kafe?

Odcupitala pryě a ve dveřích hodila elegantně kapsami úzkých texasek.

Čemu se směje, zavolala, ale moc si mě u nevimla. Hučeli si něco v pokoji a Marcela kadou chvíli vypískla.

Přinesl jsem jim kafe a naházel do svého álku s čajem sedm kostek cukru.

Tloutík mě sledoval nedůvěřivě. Kdy zlatohnědá hladina po sedmé vystříkla, nevydrel a zeptal se:

To vy vdycky, Michale, takto sladíte?

Někdy víc. Já cukr rád.

Zamíchal jsem sladkou břečku a s předstíranou rozkoí se napil. Pan Král vysypal do své kávy cukerín a zvolna míchal.

Mlčeli jsme a neměli co říct. Ticho bylo trapné a Marcela navrhla koupání.

,,S radostí. Pan Král půjde také? ptal jsem se jízlivě a oni nevěděli, proč se tak jízlivě ptám. Těil jsem se, jak polape sedm kilometrů pěky, ale s hrůzou jsem si uvědomil, e má venku auto. Dobrá nálada mě přela.

Je to dost daleko.

Nevadí, mám tady vůz. (Vida, on nezapomněl.)

Marcela se převlékla vedle v pokoji, já si el zakouřit na verandu. Pan Král se také odkulil převléci a vrátil se v ortkách a pláové koili. Měl na ní vyito malé červené srdce. Hned pod límečkem.

Zamkl jsem chatu a li jsme k vozu. Tlustý host (řekl bych nezvaný, ale Marcela ho zřejmé pozvala) cestou určitě přemýlel, jak se vejdeme tři na dvě sedadla, ale odhodlaně odemkl dvířka a elegantně ukázal dovnitř.

Nasedl jsem se samozřejmostí dámy. Koukal na mě překvapeně, třikrát otevřel ústa, jak chtěl něco říct, ale nakonec se rozhodl, e si sám půjde sednout také. Sedl si a zůstali jsme tak vedle sebe. Marcelina stála vedle a dívala se nechápavě. Najednou byla přebytečná. Nestávalo se jí to často.

Pan Král vylezl, otevřel motor, nahlédl dovnitř, cosi jako utáhl, odkalal a ne stačil něco říct, ozvala se Marcela:

Doufám, e já půjdu pěky?

Jé. Já zapomněl, e je to tak malý auto,” hrabal jsem se z nízkého sporáku a Marcela si konečně sedla. Tak kvapně, e jsem se jí dotkl - trochu nevhodně. Ale ona ani nic nevnímala, najednou se její tvář začala podobat přednímu sklu, masce auta, z očí byly dva reflektory. A pan Král jen ofér. Jetě mu chyběla placatá čapka a nápis zlatě vyitými písmeny.

Motor předl jako kočka. Tichounce, něně. Modrý dým se rozplynul, a zavoněl spálený benzín, auto se pohnulo.

Prásk.

Hřebík poloený pod zadní kolo vnikl do pneumatiky jako nů. A bylo to. Stroj se dvěma sedadly, koenými sedadly, do nich zapadnete a máte pocit, e sedíte v kokpitu závodního vozu, byl k nepotřebě. Pan Král zaklel, Marcela zvedla své reflektory k modré obloze.

Hrabali jsme se v autě. Hever, klíč, pneumatika. Lilo z nás a Marcela se opalovala opodál.

Večer jsem el spát. V sedm. Bylo jetě světlo, ale u jsem nemohl vydret jejich pohledy. Měl jsem jich dost a el jsem nahoru. Pokouel jsem se učit - a dole slyel kadý zvuk. Ten večer nebyl k vydrení, a přesto jsem ho vydrel. Ráno měla Marcela provinilé oči.

Ahoj, řekla mi na terase, pan Král jetě spal, a pohladila mě po ruce.

,.Nemyslí si o mně, e jsem . .

Chtěl jsem říct - myslím, ale řekl jsem:

Ne.

,,Tak co si myslí?

,,e jse pitomá.

Já, já……………..

,,To kvůli autu? zeptal jsem se, ale před pravdou couvla.

,.Nebudu nikomu skládat účty.

,,Tady má klíče, na tohle se tady dívat nemusím, hodil jsem na stůl svazek klíčů.

,,A kam bys el?

Právě jsem o tom začal přemýlet: kam bych el? A vtom se ozval hrozný zvuk. Rámus, rachot, střelba proloená duněním a v zatáčce se objevil modře nalakovaný obojivelník. Vůz, který si půjčovali filmaři z Barrandova - a za volantem toho příerného vozidla, houpajícího se na čtyřech kolech jako loďka, seděl Tomá Přibyl a - jel. U něho toti jet znamenalo víc ne u obyčejných řidičů. Tomá musel ovládat vzpírající se, svéhlavé a tvrdohlavé kilogramy eleza opatřené motorem a neměl ani vteřinu čas. Zastavil, zubil se kolem sebe jako hrdina dálkových letů, kdy konečně přistane na pevné zemi.

Ahóój, halekal a mával na nás.

,,S Tomáem pojedu, řekl jsem Marcele a el si zabalit věci. V noci jsem je oba chtěl vyhodit, ale teď jsem byl rád, e jsem se ovládl. Na zahradu vyel pan Král, opět celý v pláovém.

Co to máte za archu, mladý mui? optal se Tomáe a zvědavě na něj zíral. Tomá velebně kulhal po zahradě: na jedné noze tenisku, na druhé sice také tenisku, ale na podráce přivázaný kousek překliky dvěma provázky.

,,Včera jsem si zapíchl do nohy sklo - ve vodě. Jinak bych nemohl ject, omlouval se - pro mě za mě zbytečně, ale pana Krále tím pobavil.

,,No né, mladý příteli, tomu říkám nápaditost. Kde jsou ty doby, kdy i já studoval!

Tomá se tvářil úsluně, pokyvoval hlavou. Přitakal.

,,Já jsem Tomá Přibyl, spoluák Marcely, pane Nový, podával tloutíkovi ruku a já se nahoře rozchechtal. Tomá si myslel, e mluví s Marceliným tatínkem.

Ta mě seehla pohledem a procedila:

,,A vyroste, trpaslíku, moná u mě bude mít anci.

,,Hlavně e von je dvoumetrovej, řekl jsem a přestával se smát.

,,Ale není pitoměj puberák. Marcela se otočila a la dolů. Tomá vykládal jejímu milenci, e vichni rodiče jsou vanina maturitní večírek a pan Král huhňal: ,,Dobře, dobře, mladý mui.

A mi bude čtyřicet, doufám, e budu mít dost síly přehlíet kačeny jako Marcela, sliboval jsem si. I kdybych jezdil Formuli-1 a lezly za mnou a do koupelny.

Za chvíli Tomá nastartoval svou rachotinu, zakouřilo se, zahřmělo, vyrazili jsme.

,,Ty jsi tomu dal, řval jsem na něj a plácal ho po zádech. ,,to nebyl tatínek. To byl její amant!

Tomá dupl překlikou na plyn tak silně, e jsme vyrazili jako blesk. Bachratý modrý blesk a kamkoli jsme přijeli tak na nás lidé zírali - jako na blesk z čistého nebe.

Za námi zůstala Marcela, její milenec s bourákem a nae chata. Před námi byla maturita a dospělost. I kdy jsme tak trochu dospělí u byli a po maturitě jsme zas zůstali tak trochu dětmi.

Ten večer jsem se líbal s pihovatou holkou, kamarádkou Heleny (tu Tomá miloval a říkal jí .prázdninová víla).

,,Se hrozně voklivej, řekla mi jetě před chatou, ale tak fajnově ukecanej.

Zavřel jsem oči a políbil ji. Kdy se ena nechá líbat, je kadý mu Rodolpho Valentino. Jen před zrcadlem jsem přesně věděl, jak na tom jsem.

Kadou holku jsem musel umluvit. vanil jsem vdycky tak dlouho, dokud nepodlehla. V opačném případě jsem pokrčil rameny: povídám rád.

I Marcelu jsem potom dostal, ulovil, sbalil, získal - právě mluvením. Na maturitním večírku. Nejprve byl společný, potom se kantoři i rodiče vzdálili. Zůstal s námi jen třídní učitel a měl slzy na krajíčku, myslím, e nás měl rád - byli jsme jeho poslední ročník. el do důchodu a bál se. Tolik let, den co den chodil do koly a najednou zůstane doma. Září - nezáří pořád prázdniny. Kónejili jsme ho - a on si s kadým připíjel.

Kdy se začalo zpívat a dolo konečně i na .Studentskou halenku - bůhvíproč je povaována za hymnu studujících, vzala mě Marcela stranou:

,.Jetě se na mě zlobí?”

Ne. Proč?”

Kvůli tomu …”

Dědkovi?”

Neříkej mu tak.”

Proč? Byl pitomej a co má bejt?”

Já jsem pitomá -” eptla Marcela a upila ze skleničky. Je mi, jako bych se přede vema svlíkla.”

Zapomeň na to,” prohodil jsem bolestínsky, jakoe já nikdy nezapomenu a její hříchy mne budou tíit a do skonání světa.

Ty bys měl zapomenout.”

Proč já, co tě to napadlo, Marcelo?”

Protoe ty jse zvlátní.”

Jestli mi řekne, e jsem voklivej, ale prima, tak změň téma.”

To ne. Nevypadá tak hrozně …”

Teď Marcelu nenechám doříct větu, ani bych nepoznamenal: paneboe, jak jsou ty holky upřímný! Ale vydrel jsem a ona si jetě myslela, e mi dělá poklonu!

To ne, voklivej jse, ale hrozně jinej. Báječně jinej.”

A sklonila vlasy k mé hlavě a políbila mě. Odpustil jsem jí tloutíka s autem a před pádem do propasti jsem jetě stačil v duchu vykřiknout: vichni děláme v ivotě blbosti. Tančili jsme, popíjeli a ráno li Prahou. Mávali jsme na lidi a jim bylo líto, e mají maturitu dávno za sebou.

Ten večer jsme s Marcelou vlastně spolu začali chodit.

Vrhl jsem se do lásky jako vojevůdce do bitvy. Odmítl jsem jít na brigádu, odmítl jsem vechno - a byl s Marcelou. Bylo by lépe říct - bylo mi dovoleno s ní být. Protoe ona hned od počátku naeho chození, prapodivného vztahu, velela. Kdy neměla náladu, trestala mě pohledem, nezájmem, lhostejností.

Ona studovala na filozofii, já práva. Vzali jsme se v prvním ročníku - a byl to její nápad. Sehnala takový malý pokoj a hráli jsme si na studující manelství. Chodili jsme ke Kocourovi, k Napoleonovi, ke Schnellům. A čím dál víc si byli cizí. Viml jsem si, e se za mě Marcela začíná stydět. Jetě ke vemu její rodiče, kteří s takovou svatbou nikdy nesouhlasili, zastavili podporu a nai se přidali. Říkal jsem tomu ,stav obleení’, ale humor mě přecházel. Marcela občas nepřila domů. Studovala ale výborně. Jednou měla dostat dvojku, ale odmítla ji a la znovu na zkouku. Obdivoval jsem ji. Ve druhém semestru jsem pochopil, e právník ze mě nebude. Ve čtvrtém jsem měl jistotu. Manelství s Marcelou kolísalo jako lod v bouřce. Chvilku jsme byli nahoře, ale vzápětí jsme se prudce řítili dolů - prudce a hlavně nezadritelně.

Jednou se stalo to, co se stát muselo.

,,Marcelo, řekl jsem jí ráno, kdy jsme seděli na posteli a pili čaj z velkých, irokých álků.

No?

Vlasy jí splývaly dolů, noční koile byla pomačkaná. Marcela měla jedno ze svých melancholických rán.

..Nechal jsem fakultu.

,,Proč?

Ptala se zřejmě jen proto, aby stačila lépe registrovat, co jí říkám. Byla pořádně rozespalá. Rozespalá a smutná.

,.Nechal jsem fakultu.

,,To je blbost, odpověděla a podívala se na mě zelenýma očima - snad trochu se soucitem.

,,Aspoň bude vydělávat nějaký peníze, dodala najednou úplně jinak. U měla zase v hlase ironii.

I ona musela vlastně hodné trpět. Manelství se mnou pro ni byla trapná záleitost, omyl, duevní porucha, ale nedokázala udělat rázný konec. Měla a snad má - aspoň si to myslím, smysl pro domácnost. Zdá se jí, e kuchyně, lonice a společný práh nejde tak jednodue vymazat ze ivota - jako se to daří mnoha stejně starým holkám. V tom jsem jí nikdy moc nerozuměl, ale právě taková vlastnost dokáe udrovat manelství tak tak nad vodou.

,,Nepůjdu pracovat, zavrtěl jsem hlavou a sáhl si pro cigaretu. Po snídani jsem u směl.

Proč?

Zdálo se, e se nasupila.

Proto, natáhl jsem ruku k idli, kde visely kalhoty.

Protoe mám tohle.

Povolávací rozkaz, četla hodila lístek na noční stolek. Zvrátila se nazad, vlasy zavlály nad postelí, nad poltářem, v pramenech se rozběhly po látce.

Zavřela oči a na rtech měla úsměv. Vím úplně určitě, e měla na rtech úsměv.

Prudce jsem vstal a el k oknu. Měli jsme malé čtvercové okno a vedlo na dvorek.

Je to spočítaný, ozvala se za mnou.

Co? těkl jsem na ni a byl vzteky bez sebe. Má radost, e zmizím, potvora.

Vracím se domů, manelství se odkládá.

Jak to, odkládá, proč by se nekonalo, koná se, protoe jsem, jak si určitě laskavě vímá, tady!!

Řval jsem a začali jsme se hádat. Řekli jsme si svůj pravidelný repertoár hrubostí a uráek, a nás dost často opakovaný výstup s přesně rozvrenými narákami omrzel (manelské hádky mají svou přesnou skladbu a nikdy se - a na drobnosti - nelií).

Počká na mě? zeptal jsem se, kdy jsem vyčerpaně seděl na pelesti postele a díval se, jak se obléká.

Pokrčila rameny.

Michale, má to cenu? - Nemyslím jen nás dva, ale vae, nae, hlavně nás - a budoucnost. U jsi o tom někdy přemýlel?

Má to cenu, samozřejmě, e to má cenu.

Zase jsem se ukvapil. Vyskočil jsem, převrhl tác s konvicí čaje a vrhnul se k ní.

Odstrčila mě jemně, ale důrazně. Smetala mokré střepy a já civěl od stolu.

Pozval jsem do svého domu netěstí. U tenkrát, kdy jsem se do ní zamiloval, uvaoval jsem pateticky a nebyl schopen se vysmát sám sobě.

Moná, najednou zvedla oči od podlahy, e právě po těch dvou letech bude mít vechno smysl. Ujasníme si.

,,Nemluv jako referát,” natval jsem se zase a klepl popel na zem. Pohádali jsme se podruhé.

Měl jsem náhle čas, nedělal jsem nic. Doma jsem oznámil sue, e Jdu na vojnu a otec pronesl svoji obvyklou sentenci o dědečkových pohlavcích. Chtěl ze mě mít advokáta. Matka mlčela, ale myslela si svoje. Chtěla toté.

Marcelu jsem téměř nevídal. el jsem na brigádu. Její rodiče přijali zvěst o mém předčasně ukončeném studiu s radostí.

Zakopla holka,” říkali sí, ale to se vechno napraví.”

Jednou večer zazvonil u nás telefon.

Michale,” řekla Marcela smířlivé, nekřič a ber to rozumně.”

Co se stalo? Vyloupila jsi potu?” zaertoval jsem ledovým hlasem, ale nenechal se zatím vyvést z míry.

Podám návrh na rozvod.”

Zavěsil jsem. Pomalu, zvolna, nekonečně. Sluchátko klaplo a byl konec. Nebyla Marcela, nebylo manelství, nebylo nic. Vzal jsem si kabát a vyel ven. el jsem na Malou Stranu, před dům, kde jsme bydleli. Stará správcová jetě svítila a viděl jsem ji nad novinami, jak shrbená s brejličkami na nose čte. Četla fantasticky. Vechno. Ráno cupitala do trafiky a přinesla si balík novin, a potom četla. V létě si vytahovala před dům idličku, brejlila do novinových stránek, ale věděla úplně přesné, co se stalo v okolí, kdo proel kolem, co měl na sobě a jak se tvářil…

Pozoroval jsem ji teď oknem s krajkovými záclonkami, zakrývajícími dolní polovinu skla. Najednou vstala a la přímo proti mně. Kdy otevřela okno, lekla se. Do tmy neviděla a najednou před ní byl obličej.

Fuj,” ulevila si, to jste vy?”

Odmlčela se a vyhrkla: Tak vy to víte, e jo?”

Vím,” řekl jsem a vůbec jsem nevěděl, o co jde. Sevřel mě nepříjemný pocit, sáhl si pro mne ze tmy a zatím jen lehce mě začal krtit.

Správcová odběhla svými drobnými krůčky k dřevěné desce, kde měla zavěené svazky klíčů. Jeden klíč vybrala a podala mi ho z okna.

Bude tam pasovat.”

Kam?” ptal jsem se nechápavě.

No, k vaemu kvartýru, protahovala udiveně.

Já mám klíč, řekl jsem a přestoe mě do té doby nenapadlo, e bych měl jít nahoru, teď jsem tam musel.

Aha, aha, mumlala a pobíhala po místnůstce. Stará kredenc lehce řinčela nádobím.

Otevřel jsem dveře ,domova’ a v předsíni, malé předsíni, kam se veel stěí věák, jsem uviděl dva páry bot. Jedny patřily Marcele, druhé byly muské. Rozrazil jsem dveře pokoje.

Byli tam: Marcela a on. Měla na sobě jen prádlo.

To, co následovalo, by se mělo odehrát asi takto:

Veel jsem dovnitř a uklíbl se: Přítel mé eny? Mu na posteli se zachvěl strachy.

Vstaňte, poručil jsem, nebiji leící.”

Ale ve skutečnosti vypadala scénka .Přistiena’ poněkud jinak. Nevím, jak následující minuty v naem bytě popsat. Rvačka to rozhodně nebyla.

Na posteli leel mladý mu, dost pohledný a hlavně sebevědomý.

Co to jéé?” protáhl koncovku.

Manel,” řekla věcně Marcela a docela upřímně se rozesmála. Já svěsil ruce podél těla. Odcházel jsem ze dveří, slyel ji, jak se směje, nenáviděl ji i sebe a venku, jen o pár ulic dál, jsem se zastavil před Brokoffovými obry nesoucími balkón. Záviděl jsem jim svaly - a svých sto edesát a sedm centimetrů jsem povaoval za uráku vmetenou mi do tváře přímo přírodou.

A jak se tak stává, v takových chvílích, o nich se domníváme, e jsou veliké v naem ivotě, mluvil jsem sám k sobě pateticky a v obrovských slovech a výrocích.

Hej,” ozvalo se za mnou na prázdném Karlově mostě, jen sochy a my dva tam byli.

Nemá cigaretu?”

Nabídl jsem mu. Zapálil si a se sdílností hospodářských kamarádů řekl:

Opustila mě ena. U je to pět let. A já na ni nemůu zapomenout.”

Podíval se na mě, co tomu říkám, čekal moná účast, moná dalí cigaretu.

Otočil jsem se a el pryč. Za pár dní jsem rukoval. To bylo vechno.

Celý příběh zvaný Marcela.

li jsme od zápasu k zápasu.

Vítězství a poráky. Propocené dresy, únava při pondělních rozcvičkách, únava, o které si leckdo myslel, e je konečná, definitivní, a smrtelná. Únava překonávaná týden od týdne a den ode dne. Znovu a znovu.

xxxx

Přila zima, napadl sníh a elezná Ves, to nám zatajili, zjevně patřila do antarktického pásma, protoe sněilo nepřetritě několik dnů a přestávky vyplňoval mráz. Tu zimu napadly skoro dva metry sněhu. V televizi jsme se večer dívali na pluhy, rozhrnující hromady bílé pohromy a připadalo nám, e kamera byla dnes i u nás. Z městečka, od silnice, věčně hučely stroje. V kasárnách jsme stroje byli my. krabky, lopaty, nákladní auta; sníh jsme odváeli za město a prozíravějí říkali, e bude hrozné jaro. Povodně. Ale na vodu nikdo moc nemyslel. Stahovali jsme uanky přes ui a ke krku a tak trochu nám trnulo, kdy se po vánocích začalo mluvit o ,zimních stanicích*.

Jednou, v neděli to bylo, jsme zase seděli v lonici, za okny mrzlo a pratělo, vzduch byl čistý a skleněný, měl jsem pocit, e kdybych vystrčil ven nos, mohl bych si do něj cvrnknout a on by zazvonil.

Tohle je zajímavý, pánové, ozval se Karel, který jako obvykle drel v ruce knihu. Na zimní stanice ject nemůeme. Čtu si tady o irafách.

Trochu jsme zpozorněli k těmhle zvířatům máme zvlátní vztah.

O přeívání ve sněhu tady není ani slovo, musíme to říct Démonovi.

Tebe přejde sranda, a nás vyvezou nahoru.

Nahoru, to byla zimní stanice, obávaná a opředená legendami. Mluvilo se o omrzlých uích,o kanadách přimrzajících k podlaze transportéru. O ukazováčku, který komusi zůstal na spouti.

Kdy nám konečně pískli dlouho očekávaný “výjezd” do hor, tak nás pokud mono jetě víc zamrazilo. Těch čtrnáct dní, to byla doba, na kterou se dá těko zapomenout. Bydleli jsme v zemljankách, posedávali u bubínkových kamínek, lehávali na studených pryčnách a usínali spánkem nevinných a utahaných lidí. A vzbouzeli se do nádherných rán, do zimního slunce, modrého sněhu a vzduchu, který se nedýchal, ale pil. típal v plicích, studil ve tvářích a zalézal za límce. Drápali jsme se do kopců ke kuchyni, míjeli nástěnky s vyhláenými soutěemi, strkali se v řadě a snaili se čaj vypít jetě v chůzi, aby nám nevychladl. Přes den jsme cvičili, ale nejraději jsme mívali slubu u kuchyně. Chodili jsme se sekerami a pilou do lesa na dříví a byly to dlouhé a nekonečně pěkné vycházky.

Týdny se valily a jednoho dne jsem se probudil a první zvuk, který jsem slyel, byl: ,Cvrnk.

A za ním dalí ,cvrnk a dalí a dalí. S přesností metronomu cosi cvrnkalo, otevřel jsem oči, podíval se ven a zjistil, e rampouch nad oknem začíná tát. Dopoledne se pohnula první vrstva sněhu, změkla, bořili jsme se hloub a do týdne začala obleva. Hlásilo se jaro. Přezimovali jsme. Objevilo se první bláto, mezi sněením občas u i prelo. Zima couvala pozpátku. Konečně i ve vzduchu začalo vonět jaro. Ten den je snad nejhezčí v roce, kdy po dlouhé zimě je cítit jaro ve vzduchu.

Nosili jsme ze skladu prádlo, dva vojáci na jedna zdravotnická nosítka a na nich hora pyam, koil, trenýrek. Odeli “dubňáci” k útvaru narukovali nováčci, li jsme si je okouknout a jako bychom viděli sebe. Vyjevené pohledy, panenky rozířené zvědavostí, vude cedulky: K holiči, k 1. praporu a tak, aby nikdo nebloudil, a přesto jsme jim pořád museli ukazovat cestu. A nosili jsme prádlo, a kdy to lo (a nikdo se nedíval), opřeli jsme nosítka o zadní zeď skladu, sedli si k ní, opřeli se, zapálili si a se zavřenýma očima nastavovali nosy slunci.

A konečně přiel i ten trénink, na něm Lahoda prohlásil:

Přítí sobotu hrajeme poslední zápas. Jiskra má skóre lepí o dvaadvacet bodů. Musíte vyhrát.

Byli jsme v tabulce druzí - na postup jsme potřebovali vítězství v posledním zápase.Velitel praporu i náčelník tábu se nechali slyet, e irafy, kromě politického kolení mustva, budou mít volno. A do tělocvičny mohou chodit, jak si určí trenér.

Konečně jako profíci, pochechtával se Joa a irafy se chystaly k poslednímu týdnu a k poslední sobotě sezóny. Leo Luks u pomalu otvíral sázkovou kancelář. Vklad jedna koruna, výhra celé jmění, jak hlásal.

Do skříněk iraf putovaly i úplně nové dresy, kluci je skládali pečlivě do horních přihrádek a nadpraporčík Nováček sáhl pro rezervy: dal do placu nové míče. V městečku visely celý týden napřed velké plakáty vyrobené u útvaru, zvoucí celou eleznou Ves na “zápas sezóny”

?

Jiskra byla silné mustvo. Věkový průměr kolem pětadvaceti. Větinou zkuení hráči. Lahoda jel na Moravu, podívat se na jejich předposlední zápas. My ho u měli za sebou, hladce jsme porazili Lokomotivu o deset bodů, v tréninkovém tempu, jak konstatoval Demanský, který byl s námi.

V pondělí ráno ly irafy na dopolední trénink, po obědě se znovu vrátily do tělocvičny. A potom se to stalo.

Zvedl jsem řinčící telefon a na druhém konci drátu se ozvalo:

Třetí rota. Poplach s výjezdem. Okamitě na rotu.

Skutečně velká cvičení jsme za rok proili jen dvě. Jedno, o něm se vědělo týdny dopředu, jedno s nečekaným poplachem.

Střílnou jsme viděli ulice města, v zatáčkách i nekonečnou kolonu před námi - a za chvíli se krajina změnila. Uhnuli jsme ze silnice do polí a odtud na lesní cestu, kterou jsme jezdívali na strá. U dávno jsme minuli nae obvyklé seřaditě.

Tohle bude dlouhý, uvidíte,” pronesl prorockou větu Honza Hůla, a měl pravdu. Ostatně na to prorokování jsme měli nárok vichni - i ostatní si mysleli, e se stalo nejhorí a hned tak se nevrátíme.

Po estihodinové jízdě jsme měli jistotu. K večeru nás vyklopil transportér přímo do lesa, na jeho okraji jsme zastavili.

K boji! ozval se povel, sotva jsme se dotkli podrákou jehličí.

Okop pro leícího střelce, následoval dalí rozkaz. S povzdechem jsem vytáhl lopatku a zaryl ji poprvé do země. Půda byla jetě studená, ale promáčená a nechala se snadno překopávat. Nahazoval jsem před sebe drny a přitahoval řemínek přílby. Padala mi do očí a hrozila, e mi přerazí nos.

Vedle sebe, z obou stran, jsme slyel cinkání kovu o kameny a sem tam přísluný komentář.

Večeřeli jsme opřeni o stromy a s obavou pozorovali blíící se mraky. Rostly na obzoru jako hradba, připomínaly středověký hrad, mohutný a jeatý, ale za chvíli z nich byla peřina, která vůbec nevypadala dobrácky.

A pak jsme zase jeli, na kalendáři u bylo úterý a někdo eptnul do té vlhké tmy:

Jestli se v sobotu vrátíme, tak já to nechci vidět.

Byla středa. Ráno. Slunce roztrhalo mraky, počasí se zase konečně začalo tvářit vlídně.

Vae rota zaujme obranu na tomhle kopci. Budou proti vám útočit tankisté. Po obraně přejdete do útoku.”

To byly stručné pokyny, které jsme dostali, ve skutečnosti to znamenalo, e se zase budeme zakopávat. Transportéry první roty naly u skoro hotové okopy. Ale po cestě se někde ztratila kuchyně. Nai skvělí a jinak ničím nedostiní kuchaři měli poruchu, někde v prostoru zabloudili, sjeli z cesty a teď úspěně křiovali mimo nás. Kde, to věděli jen oni sami. Dolo na konzervy.

Mě a Karla poslali jako předsunutou hlídku do poloviny kopce. Byl tady starý, bodláčím zarostlý okop, bývalé kulometné hnízdo a do něho jsme spadli, sedli si, samopaly opřeli o velké kameny, jimi byly zpevněny stěny, a mourali jsme dolů. Údolí bylo dlouhé, na jedné straně se ztrácelo v horách jako docela úzká soutěska, na druhé straně přecházelo v nedohlednou pláň. Tudy měl projet nepřítel, obejít nae postavení a napadnout ná prapor z boku. Druhá rota u zaujala postavení, viděli jsme směně malé postavičky okolo obrněných transportérů, pomalu mizejících pod maskovacími sítěmi. Za hodinu byla kolem nás mrtvá krajina bez lidí. Jen pod námi proli dva spojaři, táhnoucí kabel k velitelskému stanoviti; jinak byl klid, ticho a pohoda tak velebná, e bychom si zdřímli, kdybychom ovem mohli.

Spal bych,” řekl i za mě Karel a mhouřil oči do sluníčka, které se objevilo mezi mraky. Obloha se pomalu vyčistila, paprsky začaly hřát, snědli jsme dalí konzervu a uívali si toho, čemu lid vojenský říká ,fasa. Tento ryze odborný výraz označuje přesně to, čemu se jinak - například v literatuře říkává ,dolcefar niente\ sladké nicnedělání. Sladce jsme tedy nedělali nic.

Fasa,” pravil jsem proto a Karel souhlasil, e tedy jo, fasa, e je.

Ale ta sobota,” posunul si přílbu, aby mu nepadala do čela.

Jak dlouho jse na vojně?” zeptal jsem se a Karel pokýval hlavou (po krátkém zamylení), e chápe, dřív se stejně neskončí.

Nejde to odloit?” ptal jsem se jeho a také sebe, moná e sebe předevím.

Sotva, v nejlepím případě přijedeme v pátek večer, nebo v sobotu ráno a jdeme na plac.”

Třeba by mohl něco udělat Lahoda?”

Kdy patnáct minut po uplynutí doby stanoveného začátku jedno z drustev není přítomno, vítězí druhé drustvo zruením utkání,” ocitoval Karel pravidla a mluvili jsme radi o něčem jiném.

,,To je, co,” zakončil Karel a prohlíel si dalekohledem protějí stráň.

V okopu jsme strávili asi hodinu, potom nás přili vystřídat. Ani se nám z naeho pelechu nechtělo.

Máte jít za náčelníkem tábu,” řekl četař Holač a pro jistotu se zamračil. Pokud mohl, ířil kolem sebe patnou náladu. Asi měl něco se lučníkem.

….. přili na vá rozkaz!” stáli jsme v pozoru před Demanským a ten jen krátce rozhodl:

Pojedete s velitelem roty hledat tu ztracenou kuchyni.”

Vyrazili jsme. Vpředu poručík ícha jako velitel vozu, my vzadu na úzkých lavičkách, které hrozily, e nás kadou chvíli shodí.

Na nai neastnou kuchyň, vlastně její neastnou osádku, jsme narazili a pozdě odpoledne. Uvízla v malém, vysokým houtím zarostlém údolí. Dokonale zadřeli motor a řidič, který vypadal jako kominík nebo horník po čtyřiadvacítce, sakroval nad otevřenou kapotou.

Zapřáhli jsme za gazika kotel na dvou kolech, do gázu naloili co nejvíc proviantu a na ten se naskládali kuchaři.

Tady zůstane Rezek, dokud sem nepřijede dílna,” rozhodl ná velitel roty a tak jsem osaměl v oputěném údolí s jednou nepojízdnou kuchyní. Zatopil jsem chrastím v kamínkách, na pánev hodil pár vajec a uvařil si velký modrý hrnec čaje. Kdoví, jak dlouho tady budu tvrdnout.

Nad údolí se nejprve snesl soumrak, prodlouil stíny, potáhl okolní křoviny černým závojem, listí ztmavlo, větve několika pokroucených stromů se najeily k obloze, přicházela noc. Seskočil jsem z korby, obdélníkové dřevěné skříně, v ní kromě ohromné plotny byl jetě stůl, lavice a dvě rozvrzané idle, a rozhlédl se. Nikde nikdo. A jsem napínal ui, jak jsem chtěl, neslyel jsem sebemení zvuk. Čekal jsem na hučení motoru jako na spásu, představa, e tu budu trávit noc, se mi moc nelíbila. Ale nedalo se nic dělat. Kolem desáté večer (objevil jsem v kabině řidiče kníku) vyel měsíc a zalil údolíčko kovovým jasným světlem. Vydrápal jsem se po svahu na kopec - moná tam lépe uslyím - teď musel být motor slyet na kilometry daleko. A jen jsem stanul nahoře, myslím, e mi údivem poklesla spodní čelist. Co jsem uviděl, byl zázrak. Měsíční světlo změnilo krajinu k nepoznání. Přede mnou se otvírala mírně zvlněná pláň, končící kdesi daleko na obzoru hřebeny tmavých, modročerných hor. Obloha nade mnou byla posetá hvězdami, kulatý měsíc seděl uprostřed. Měl oči, nos, vrásčité tváře a usmíval se, plýtval světlem, rozléval ho do iroka a jetě mu zbylo i na oblohu, lesknoucí se, zářící, stříbrnou.

A dole, přede mnou, tím nejjasnějím svitem vzplála hladina několika rybníků. Jako by někdo poloil na krajinu vyletěné platinové ploinky a pustil na ně největí bílý reflektor. Nikdy jsem nic podobného neviděl a moná u neuvidím. Měsíc vykouzlil pravou měsíční krajinu, skupiny stromů vrhaly dlouhé, předlouhé stíny na tmavou zem a do veho zářily rybníky a dobrák úplněk. Seděl jsem na kameni, nevím jak dlouho, a zíral na to vechno před sebou.

Dílna přijela ráno, vrátil jsem se k praporu a právě včas. Začínal útok. A hned po něm povolily irafám nervy. Po dlouhém dohadování vypravili deputaci za náčelníkem tábu.

Začal Joa. Předpisově se nahlásil, nedůvěřivě a rozpačitě mrkl po veliteli praporu, který se přiblíil ke skupince. Joa: ,,Dovolte mi s vámi promluvit.”

Demanský: ,,No prosím. Kuchaři připálili gulá - nebo co se stalo?”

Joa: ,,My jsme se přili zeptat, jestli by to bylo moné, abychom věděli, abychom měli jistotu, ono…

Demanský: ,,Nechcete ten proslov zkrátit?”

Joa: ,,Ano, jistě, jestli tedy se vrátíme do - do soboty do kasáren.”

Demanský nic, jen poněkud nadzvedl levé obočí.

Joa: My toti hrajeme poslední mistrák. O ten postup.” Demanský: Mistrák zatím hrajeme tady. Taky o postup.” Joa: Take byste nám nemohl říct, jestli. .

Na nadporučíkovi bylo vidět, e váhá, má-li rovnou říct: Čelem vzad! Ale kdy viděl ty zoufalé pohledy před sebou, odpověděl smířlivě:

Vy děláte, jak kdy jste na vojně tejden. Copak já vím, kdy skončíme?

Deputace včetně zrudlého parlamentáře pozdravila a boty cvakly v písku.

Koíkáři!” To se ozval hlas podplukovníka Ondráe. irafy se zastavily a čekaly.

Jestli nepostoupíte, máte moje odputění předem.”

li. Hlavy sklopené a nikomu nebylo do řeči. Objevila se překáka, které by se asi nejlépe dalo říkat .objektivní*. To nic nemění na tom, e byla smutná. Tím smutnějí, e čas letěl.

V pátek dopoledne jetě vechno vypadalo na to, e cvičení hned tak neskončí. Zase jsme útočili, tentokrát z chodu, zdolávali jsme nenápadný kopec, na jeho vrcholu byly zátarasy, a dal nám zabrat. Nahoře skoro nikdo nemohl popadnout pořádně dech.

,,Mítink! Ve čtyři hodiny je mítink! rozlehl se hlas a my si konečně vydechli. Cvičení končilo. Ve čtyři hodiny jsme stáli nastoupeni na holé planince a podplukovník Ondrá mluvil. Vytýkal chyby, chválil Hned na místě padlo několik odměn, ale tu největí dostaly irafy u předem. Spočítali jsme podle mapy velitele čety, e půjde-li vechno dobře, kolem půlnoci jsme v kasárnách.

Vechno lo dobře a v kasárnách jsme byli v půl druhé. Utahaní, pinaví, s víčky jako padacími mosty. Na chodbě řádil Leo, který měl starost dostat vechen materiál do skladu a protoe viděl, jak jsou vichni unavení, popoháněl je svou vlastní neúnavností.

V půl čtvrté jsme byli pod sprchami, v půl čtvrté a pět minut nespal ze iraf jen jeden člověk - já. Nemohl jsem usnout. Díval jsem se na spací pytel pravidelně se nadouvající dechem spáčů a viděl je jednoho po druhém:

Součka, Trávnička, Bohatu, Daňka, Ďuru, Jou, Maree, Gregora, Karla a Cácu.

Usnul jsem kolem páté a spal jsem v černé tmě. Probudil jsem se s těkou hlavou, rozkalal se a posadil na posteli. Venku byl u jasný, slunečný den, byl jsem v lonici sám. Trhl jsem zipem a vyskočil ze spacáku. Oknem jsem zahlédl irafy v teplácích. Vyklusávali noční přesun. Byl u nich Lahoda, na krku píalku, ale dnes nepískl ani jednou. el jsem se umýt.

,,Má jít za Démonem, zastavil se za mnou Láďa Barto a li jsme do kanceláře. Byl tam i podplukovník Ondrá.

,,Poslyte, Rezku, teď půjdete za nadpraporčíkem Nováčkem a s ním připravíte … dohlédnete na přípravu tělocvičny. Vycházku dáme na nejvyí počet procent. Spojaři dodají jednu vysílačku.

Asi jsem se moc chápavě netvářil, protoe nadporučík se zasmál:

,,Co, co? Bude přímý přenos na prapor. Copak to není událost?

Ve tři hodiny přijdeme tady s náčelníkem tábu do tělocvičny a budete nám hlásit, e je vechno v pořádku. Jasný?

Provedu,” řekl jsem a dovolil si odejít. Měl jsem naspěch. Ručičky hodinek se blíily k poledni. Za čtyři hodiny se rozhodne. Skóre je 0:0. A dvě stě čtyřicet minut tak jetě bude. Pak a při nás stojí koíkářský patron.

Je-li vůbec jaký.

Ale navíc se po návratu stala věc, která konečně s definitivní platností uzavřela .Případ Lahoda’. Jako obvykle zahrál jsem si v tom já.

Ta věc byl kus papíru, kus papíru narychlo načmáraný, jakoby na koleně, vloený do obálky. Známka, razítko, nic víc.

Píe ti ten,” začínal dopis, s ním jsi seděl před časem v atně - po tom Čeňkově faulu. Byli jsme vichni trochu na nervy. Asi proto jsem tenkrát tu pitomost ani nekomentoval, ani nevyvracel. Proč si to vechno Cenek vymyslel, je jeho věc. Teprve později mi dolo, e by vá trenér z toho veho mohl mít komplikace. Zná to. Posílám Vítkovu adresu. Ten o tom vem ví ostatně nejvíc.”

Dlouho jsem ten dopis mačkal v kapse. Pak jsem el za Joou a beze slova mu ho dal přečíst. Byl rozhodnějí ne já. Vzal ten kus papíru, podal jej Cácovi a řekl:

Vyřídí si to sám, nebo to mám pověsit na nástěnku?”

Radi,” řekl váhavě Cáca, radi sám.”

el za Lahodou a vedli spolu hovor. O čem - to se nikdo nedozvěděl. Těsně před zápasem, jen tak mimochodem, prohodil Lahoda v atně:

Cenek vám chce něco vysvětlit. Ale na to je čas. Teď válejte.” A schoval oba palce do dlaní. Cáca seděl v koutě a předstíral, e ho nejvíc zajímá tkanička.

A já, já měl o důvod víc ke starostem: postaví Cenka nebo ne?

xxxx

Odemkli jsme dveře, zadní vchod do tělocvičny a tmavou chodbou tápali k vypínači. Ten první nefungoval a dalí byl a na samém konci, hned vedle kumbálku, kam uklízečka odkládala koata, hadry, otlučené kbelíky.

Odemkl jsem sprchy, zkusil, teče-li teplá voda, a na velkém panelu jsem stiskl několik velkých knoflíků. Sál se rozzářil a světlo vniklo i do chodby otevřenými dveřmi. Prohlédl jsem strop a zjistil to, co jsem věděl, e dvě árovky nad protějím koem nesvítí. Přitáhli jsme dlouhé luté tafle, dva vojáci je dreli dole a já stoupal vzhůru. Připadal jsem si jako akrobat ve varieté. Jen hudba chyběla, a potlesk. I kdy bych si ho určitě zaslouil. Ve výce větí ne třicet centimetrů se necítím dobře. Odrouboval jsem kryt, poloil ho opatrně mezi horní příčky a narouboval nové árovky. Zářivky vprostřed natěstí svítily. To bych u musel zavolat elektrikáře.

,,Jak to jde?” ozvalo se zezdola a hlas se v prázdné tělocvičně rozlehl jako v jeskyni.

Opatrně jsem se díval přes rameno a pod sebou uviděl obličej nadpraporčíka Nováčka, obrácený ke stropu.

,,Dobrý, asi spadnu,” potěil jsem ho a on jen zavolal, abych neblbnul, e je i takhle dost malérů. Lezl jsem dolů a těm dvěma, co dreli tafle, musely dřevěnět ruce. Ve varieté bych se neuivil.

V půl třetí se objevili první diváci. Odmítli jsme je pustit dovnitř a poslechli si hojné protesty. Remcali jetě za zavřenými dveřmi. Ale nadpraporčík byl neoblomný.

,,Kdy je na plakátech ve tři, tak je budeme poutět ve tři. A hotovo.”

Za pár minut přily irafy. Vpadly dovnitř, halasily, ertovaly, bouchaly dveřmi a vůbec dělaly hluk a rambajz.

,,Co je vám?” el jsem za nimi do atny, ,,vy se tváříte, jako kdy máte páru do zásoby.”

,,Podívej, mladej,” oslovil mě Karel a podíval se na mě pohledem, e jsem si ho hned dokázal představit na stupínku, jak veledůleitě kárá svou třídu. ,,Kdybysme nedělali rámus, usneme. Má radi randál nebo spící manaft?”

Řekl jsem mu, e je mi celkem jedno, jestli tahle tělocvična spadne, ale hlavně a vyhrajou.

,Jak je libo,” přetahoval si Karel koili přes hlavu, ,,máto být o deset nebo dvacet bodů!?”

Dva stáčej,” ujistil jsem ho a el jsem pomáhat do sálu.

U vchodu u byl nával. elezná Ves si zvykla na vojáky v dresech Dukly a pokud hráli na domácím hřiti, chodila pravidelně fandit. Pravidelně a mohutně. O kadém koi věděli určitě i na nádraí - a to leelo a na druhém konci městečka. Také teď usedali diváci kolem hřitě a my jen kontrolovali, aby seděli ten předepsaný metr od čar.

Ve čtvrt na čtyři se objevil Luděk, za ním el Leo a malý

průvod uzavíral důstojný Láďa Barto. Pochodovali přes hřitě ke stolku rozhodčích.

Kam se enete? Pro vojsko máme balkón, chtěl jsem je zastavit, ale Luděk se na mě podíval svrchu:

Co nás vyhání? My jsme taky koíkáři.” A dodal svým dobráckým způsobem: Dneska.” Ukázalo se, e je Lahoda (na jejich zvlátní prosbu) napsal na soupisku: Hlavačka masér mustva, Barto - technický vedoucí, Luks - statistik. Tím získali právo sedět na hráčské lavičce, jen Lívaneček poznamenal:

,,Já se toho inkoustování nezbavím ani tady.”

Podle pravidel můe na lavičce sedět pět osob,se zvlátním posláním. Kromě těch tří tam usedl jetě nadporučík Demanský, zapsaný jako asistent trenéra, a já - jemu nikdo ádnou funkci nepřisoudil. Byl jsem asi osoba s tím nejzvlátnějím posláním, kdy mi pro tenhle zápas přebral statistiku Leo, který se pečlivě vyptal na základní pravidla a zjevné je rázem pochopil:

Kdy tam cvrnkneme víc míčů ne voní, tak jsme vyhráli, ne? A to je ňáká věda? Dy ty mrakodrapy to tam můou házet od pasu.” Uvelebil se na lavičce dlouho před začátkem utkání, odmítal své místo opustit, protoe prý dobře vidí a pro něj za něj a si irafy sednou třeba na zem. Natěstí to nebylo potřeba.

el jsem dozadu, k atnám, tam kromě naich jetě nebyl nikdo, jen Lahoda se patné skrývanou nervozitou běhal z kanceláře k atně a zpátky. Byl z něho cítit kouř a jednu jsme si zapálili i spolu. To kdy jsem mu přiel oznámit, eu jsou tady. Modrobílý autobus vyklopil soupeře a řada hráčů zaplnila chodbu. Ukázal jsem hostům atnu, Lahoda el pozdravit jejich trenéra, kdysi prý spolu hrávali, přijeli i rozhodčí a ti se hned li podívat do sálu. Jen tam veli, zarazili se a zdálo se, e trochu couvli. Mračno lidí jim vyrazilo dech. Oba balkóny obsypané, dole na lavičkách i jakési improvizované tribuně hlava na hlavě, bzučelo to tu a umělo a dokonce i hostinský od Beránka to nevydrel, zavřel lokál a prodával z velkého plata zavěeného na krku burské oříky, mandle a slané tyčinky. Určitě ten den rozprodal zásoby jetě z loňska.

Vykouřili jsme s Lahodou poslední cigaretu; pečlivé ji uhasil, a příli pečlivě, a řekl:

Tak teď se ukáe. Jdem na to.”

A to své: Jdem na to,” zopakoval jetě v atně. Nevedl ádné dlouhé proslovy, jen řekl, e ví, jak jsou vichni utahaní a v jaké jsou nevýhodě proti soupeři. A e to vědí ostatně i oni. Ale e se hrát bude a a kadý hraje na doraz.

Není to nespravedlnost, trenére?” otočil se na něj Honza Hůla, kdy procházel okolo Lahody, který stál ve dveřích a posílal jednoho po druhém do chodby.

Je,” odpověděl mu, ,,v ivotě jich jetě zaije.”

Kluci se shromádili před zavřenými dveřmi do sálu a Ďura, kapitán, stiskl oba palce v pěstích. Pak ty dveře otevřel.

Sál zařval. Kadý z těch lidí vykřikl asi něco jiného, ale dohromady to bylo jakési áááúúúááá!! A mezi stěnami se rozletěl potlesk. Nejvíc řval balkón, tam byli nai.

Soupeř byl uvítán stejně halasně, i kdy ne tak hezky: teď se sál rozpískal.

Rozhodčí li zkontrolovat míče, základní pětky se rozcvičovaly pod koem, ostatní poklusávali, mávali rukama, dělali dřepy, občas si někdo zkusil střelbu.

Na prvním balkóně seděl Roman Jureček, spojař, a hlásil vysílačkou do kasáren, kde se na politickovýchovnou světnici třetí roty namačkal zbytek praporu:

Zde ponorka. Hlásím se z dějitě historického utkání o postup do druhé ligy. Od doby, kdy Josef Laufer komentoval své první utkání, nebyl v bezdrátovém přenosu významnějí čin. Sedím na balkoně, kde mám své komentátorské stanovitě. Na záda se mi tlačí ten hulvát Bohdan, ale slibuji vám, e budu vysílat do posledního dechu. Co vidím? Nae hochy, nae skvělé a nenahraditelné irafy, jak střásají únavu. Mohu vás ujistit, e ádný z nich neleí ani nesedí. Zatím jim to jde, co bude za chvíli, uvidíme - vy to uslyíte. Zde ponorka, zde ponorka. Dole kapitáni losují o ko, nai prohrávají, mince je vrtkavá. Soupeř si volí ko blí k nám, po levé straně od vchodu. Aspoň uvidíme lépe jejich poráku, není tu toti nikdo, kdo by v ni nevěřil. A koda, milí posluchači, e tu nemůete být s námi.” A najednou do vysílačky zařval:

Základní pětky se rozestavují po hřiti. Na rozskok jde Ďura.”

Sál ztichl. Lahoda poslal na hřitě Ďuru, Jou, Tomáe Gregora, Karla Čábelu a Součka. Tělocvična mlčela, dvě bílé desky, metr dvacet vysoké a metr osmdesát iroké, svítily na hřiti stejně jako ukazatel skóre. Domácí 0, Hosté 0.

Obroučka o průměru pětačtyřicet centimetrů čekala. Na obou stranách.

Ďura se přikrčil, rozhodčí vyhodil míč do vzduchu, oba hráči se vymrtili vzhůru, natáhli ruce k oranovému balónu - a ten je o milimetry minul a uchnul na parkety. Rozskok se opakoval. Ďurovi se podařilo vyskočit vý, srazil míč na nai polovinu, Karel jej rovnou ze vzduchu stočil na podlahu, rozběhl se a dribloval ke koi soupeře. Přihrál dozadu Joovi, ten hned poslal míč Tomáovi a kolem trestného území začal kolotoč. V sále vypuklo peklo. Fanouky by nám mohla závidět praská sportovní hala.

Ďura se prosmekl obranou soupeře, Karel mu přihrál míč pod rukama bránícího hráče, Ďura se vyponoval, vyletěl do vzduchu, na chvíli byl ze vech nejvý, pravou rukou poslal míč k černému obdélníku na desce, tam se oranová koule stočila k obroučce, oběhla ji - a spadla do rukou soupeře. Jejich třináctka neváhala: přihrávka přes polovinu hřitě a prohrávali jsme o dva body. Padl první ko. Tělocvičnasi jen vydechla.

,,Sakra,” řekl vedle mě nadporučík Demanský a bouchl pěstí do kolena. Lahoda mlčel, sledoval zápas a určitě v té chvíli neviděl ani neslyel nic, co se dělo mimo obdélník hřitě.

Joa poslal míč z koncové čáry Karlovi a ten udělal něco, co bysi jindy troufl jen v tréninku. Otočil se a vypálil míč od půlící čáry ke koi. Propadl síkou a ani nezavadil o obroučku. Sál zařval a Roman hlásil do vysílačky:

Vyrovnáno. irafa číslo devět překvapila soupeře eskamotérským koem.” A dodal: ,,Ten byl, pánové.”

Zápas pokračoval.

irafy hrály dobře, pohybovaly se lehce a určitě snadněji ne Jiskra, která se ze začátku nemohla nějak dostat do tempa. Z úniku skóroval Ďura, od čáry .estky’ Joa a na 8 : 2 zvýil Tomá. Dostal se s míčem do rohu, rozhlédl se po spoluhráči a najednou překvapil bránícího hráče střelbou. Míč se zatřepetal v síce - a bylo to.

Koíková je rychlá, pohyblivá hra, má řadu výhod: je elegantní, chytrá i přesto, e se dnes hraje značně tvrději, ne se hrávala před lety, jeto hra, v ní faul není tím, co vidíme u hokeje nebo fotbalu. Ale jednu nevýhodu bezesporu má: dá se těko popsat.

Úspěně se o to snail Roman do vysílačky:

,,Joa Labko dribluje ve středu hřitě, uniká soupeři, teď se zastavil, znovu dribluje-ajéje, rozhodčí píská dvojitýdriblink. koda, mohli jsme vést u deset dva.”

Místo toho začala Jiskra dotahovat. Nejdřív vystřelila jejich estka ze střední vzdálenosti - osm čtyři, pak přiel ko po výskoku jejich nejvyího hráče Tománka, osm est, zvýili jsme jetě na deset est, ale Jiskra snad ve dvaceti vteřinách vyrovnala.

,,Jedééém! zařval z lavičky Luděk Hlavačka a vypoulil modré oči. Výkřik sice zanikl v lomozu rozbouřené tělocvičny, ale někdo z kluků hned Luďka uklidňoval. Podle mého názoru vhodně, protoe při jeho tělesných rozměrech a karmínové barvě, kterou teď měl, byl čas myslet na zdraví.

Vedli jsme 14 : 12 a Jiskra se dotohodala. V naí obraně byl zmatek, Ďura se srazil s Karlem, ten jen bezmocně a v pádu natáhl ruku, ale to u hráč v jasně modrém dresu prodribloval kolem něj, vyskočil a skóroval jako z učebnice.

Lahoda si vyádal oddechový čas.

,,Nenechávejte se zjančit. Pořád jim batíte tu přihrávku na křídlo, Karel na něj bude hrát osobku. Musí ho uhlídat, kdy ho trochu znervózní, bude od něj pokoj.

Karel si vzal pokyny trenéra k srdci. Nehnul se od hráče s desítkou na krok, dvakrát mu úspěně vypíchl přihrávku a levé křídlo se uvolnilo pro nae útoky. Nabíhal tam Ďura a Tomá Gregor dvakrát za sebou zavěsil z těsné blízkosti, rovnou do obroučky. Kdy ta siamská dvojčata poklusávala kolem nás, zaslechl jsem Karla, jak neustále tie mluví:

,,Co se pořád mele? Mně stejně neuteče, tak klidně stůj, podíváme se, jak to ostatní válej.

Mluvil pořád; ale co celou tu dobu svému protihráči vykládal, to se nikdo nikdy nedozvěděl. Jisté bylo, e desítka se vyfaulovala u v prvním poločase. Na Karlovi. Nervy ten hoch moc neměl.

36 : 35 svítilo na ukazateli a Jiskra házela dva trestné hody. První mimo, druhý zatancoval na obroučce a míč se skulil do hřítě. Joa proel do pravého rohu, přihrál po zemi a Vojta Bohata, který vystřídal, zvýil 38 : 35. Do konce první půlky zbývalo pět minut. A na nae padla únava,

Lahoda vystřídal u podruhé Ďuru, přiel za něho Jirka Souček a za Vojtu nastoupil Milan Tůma. Ale ani střídání nepomohlo. Hra se rozdrobila, a kdy jsme minutu před koncem prohrávali 46 : 52, bylo to vlastně těstí. Soupeř dost nepřesně střílel a měl i vyloeně smůlu. Roman naříkal do vysílačky, na naí lavičce bylo jako po vymření. Cáca nadska-koval a v pětivteřinových intervalech se díval na Lahodu. Viděl jsem, co si myslí: e ho Lahoda do konce zápasu prostě nepostaví, e mu teď vrátí i úroky. A viděl jsem také, jak se Cáca pohledem, zoufalým pohledem ptá: ,,Proč chce, aby to odnesli vichni?” Ale Lahoda ho nestřídal. Do konce půlky chyběly vteřiny a Joa zázračně vypíchl přihrávku, která mířila pod ko k úplně volnému hráči. Po vhazování rozhodčí konečně zapískal.

li jsme do aten. Neli, plouili jsme se.

,,Co je s vámi?” zavolal někdo z obecenstva a určitě by mu v té chvíli nikdo nedokázal odpovědět, i kdyby sebevíc chtěl. Únava se snesla jako mrak, pohyby se viditelně zpomalily a i na ty, kteří střídali, jakoby sedal spánek. Lahodovi se nedařilo najít tu správnou sestavu a Ďura, který jindy dokázal táhnout celé mustvo, byl najednou bez nápadu, dělal chyby, dvakrát úplně zbytečně fauloval a do druhé půle el se třemi osobními chybami. Jetě dvě a bude muset odstoupit.

Zápas pokračoval. A hned stranou smůlou.

Joa dostal přihrávku, naznačil krok, ale v tom okamiku sklouzl, spadl k naí lavičce a sesul se k podlaze. Sálem se ozval tupý úder. Narazil hlavou na roh lavice a podlaha se zbarvila krví. Joa seděl na zemi, drel si hlavu, mezi prsty mu stékala krev a on nadával. Od plic - a do toho sykal bolestí.

,ťZavolejte doktora,” zařval Lahoda a já pádil pro naeho absolventa - přiel, hvízdl a klekl si k Joovi.

To potřebuje do nemocnice, přineste mi někdo branu.”

Nadporučík Demanský se věcně zeptal:

,,Můeme ho převézt v osobním autě?”

Jo,” řekl doktor, pojedeme.”

My jsme li do aten, nadporučík s doktorem pomáhali Joovi ze sálu a do auta.

Do druhé půlky jsme li zmrazení hluboko pod nulu. Pořád jsem před sebou viděl křídový obličej a tvář s pruhem krve. Hloupějí zranění u nelo vymyslet.

Lahoda sestavil pětku, která začne druhý poločas:

Gregor, Bohata, Čábela, Hůla a Cenek.”

Cáca vyletěl z lavičky - a el rovnou do středového kruhu. Rozskoky byla jeho specialita. Ani teď nedal soupeři anci, byl jako z gumy. Přihrál Karlovi, ten mu míč vrátil a Cáca začal předvádět kouzla. Proel a pod ko, ve vzduchu namířil a poslal míč do obroučky. Za pár vteřin znovu, při třetím pokusu o střelbu ho faulovali, dva trestné body proměnil úplně bezpečně.

Tělocvična skandovala: ,,Dukla, Dukla! a Roman nahoře řval do vysílačky tak, e ji snad ani nepotřeboval, aby to na pluku slyeli. Začalo posledních devatenáct minut. V nich se rozhodne, kdo postoupí. Rok práce, rok dřiny, rok únavy, tréninků, zatínání zubů - a na vechno zbývalo jen devatenáct minut. Dresy znovu začaly tmavnout potem.

A po silnici od elezné Vsi se řítilo auto. Bleděmodrý fiat jel o ivot. Demanský rozsvítil světla, poloil ruku na klakson a nohu na plyn. Na ideální silnici se dalo do okresního města, kde byla nemocnice, dojet za patnáct minut. Demanský tam bezvládného Jou, jeho na zadním sedadle podpíral doktor, dopravil za sedm minut.

Sedl si potom na nemocniční chodbě na bílou lavici a čekal. Díval se na zavřené dveře a občas i na hodinky. Za pár minut vezli Jou, přikrytého prostěradlem a k bradě, směrem k operačnímu sálu.

Viděl nadporučíka a zeptal se:

,.Nevíte, jak jsme hráli?

,,Dobrý. Volali sem. O pět. Máme to v kapse.

A Jou vezli dál. To bylo ve dvanácté minutě druhého poločasu. A on u měl před očima červená, lutá, modrá, zelená kola a slyel zvonění, jako ve kole, stále sílilo a si Joa přikryl ui. Ve skutečnosti se ani nepohnul, ale v téhle chvíli u byl daleko od hřitě i od bílého sálu s obrovským zrcadlovým lustrem, namířeným na zářící stůl. Operační stůl.

Rozhodčí zapískal osobní chybu soupeře, rozskok, útok, střela vedle - a Jiskra si vybrala oddechový čas. Vedli jsme o dva body - 72 : 70.

,,Hele, Rezku, řekl mi Lahoda, ,.zavolej do nemocnice. el jsem, otáčel jsem se a kdy jsem vcházel do dveří, rozhodčí zase zahájili hru, diváci začali fandit a jejich povzbuzování doléhalo i do malé kanceláře na konci chodby.

Nael jsem na stroji psaný list papíru s honosným nadpisem TELEFONNÍ SEZNAM. Vytáčel jsem číslo nemocnice, dvakrát se dovolal někam úplně jinam, potřetí se ozvala vrátnice. Slíbili, e mě přepojí, ale v telefonu bezmocně praskalo, jinak jsem neslyel nic. Dolehl ke mně pokřik: asi jsme dali ko. Odhadoval jsem podle řevu z tělocvičny, jak hrajeme, vduchu jsem počítal skóre, nakonec jsem pratil sluchátkem a volal znovu. Konečně.

,.Sestřičko, řval jsem, ,.přivezli k vám vojáka, byl ve sportovním dresu, je u vás?

Je,” řekl dívčí hlas na druhém konci drátu.

A co jes ním?”

Je na operačním sále.”

Ale jak to s ním vypadá?”

Na mě neřvete, co já vím. To se zeptejte doktora.”

A kdy ta operace skončí?”

. Nevím.”

Dialog byl přeruován praskáním, několikrát nám do něho vstoupil jiný hovor, její hlas slábl a opět se objevoval. Demanský, který zaslechl na chodbu, kde seděl, její odpovědi, nakoukl do dveří:

Nevolají to od nás?”

Jo,” řekla nakvaené hezká sestra a zamračila se.

Dejte mi to, prosím vás,  veel nadporučík do místnosti a usmál se. Trochu to pomohlo. Sestřička mu celkem vlídné podala sluchátko.

Ale neblokujte dlouho linku.”

Haló,” slyel jsem nadporučíkův hlas, kdo je tam?”

Rezek,” hulákal jsem Rezek.”

Dobrý, u tě slyím. Labko je na operačním sále. Zavolám vám. Řekni mi číslo tělocvičny. Je napsané nad telefonem.”

Zabloudil jsem pohledem na stěnu a tam to číslo skutečně bylo. S obtíemi, ale přesně jsem ho nadiktoval.

Kolik minut zbývá do konce zápasu?”

Asi pět.”

Dobrý. Zavolám buď do tělocvičny, nebo do kasáren. Jen co budu něco vědět.”

Prosím?” Řval jsem, a mi naběhly íly na krku.

A budu něco vědět,” vyráel hlásky Demanský a potom jsme zavěsili. Telefonovat na severní pól, určitě bych slyel lip. Vrátil jsem se do vřavy. Nai vedli o dva koe, ale do konce nezbývalo pět minut, pouze tři.

Souček se vyfauloval před chvílí, teď odcházel za pět osobních chyb i Tomá Gregor. Lahoda poslal na hřitě pětku, která zápas u dohrála.

Sál bouřil. Sto osmdesát vteřin jsme měli na to, abychom postoupili, nebo také na to, abychom museli dalí rok čekat na ligu.

Dejte jim,” řekl Lahoda tie, ale já to zaslechl. Byla to prosba, přání, sen.

Cáca vyhrál rozskok, Karel se dostal a pod ko, výskok, soupeři li do vzduchu současně s ním, byla vidět jen změ vztaených paí, nohy vysoko nad podlahou a najednou se z toho klubka vykutálel, on nevyběhl, ano, nevyskočil, ale pomalu se vykutálel míč. Daněk se sehnul a spodem ho hodil ke koi. Právě v okamiku, kdy se ostatní stačili jak tak orientovat. Mohli se jen dívat, jak balón propadává síkou. Po dvou útocích Jiskra vyrovnala. 76 : 76. Zápas vrcholil, nahoře, na balkóně, Roman jen sípal:

,,Vteřiny utíkají a pořád jetě není rozhodnuto. Jak se tak na to zblízka koukám, irafy melou z posledního.”

Měl pravdu. I soupeř byl utahaný, ale na naich byla únava vidět z kadého pohybu. Mohli jsme si v ní číst. Ďura se pokusil o únik, zbavil se jednoho protihráče, ale nestačil u s krokem, vběhl do autu, míč nechal za sebou. Pohyboval se jen setrvačností. Dokázal jetě uvést tělo do pohybu, ale pohyby u nekoordinoval. Měl utvaný pohled. Nejlépe ze vech na tom byl Cáca. Lahoda ho celý první poločas etřil a věděl proč. Bohou Cenek byl teď se silami tam, kde byli kluci na konci prvního poločasu.

,,Rozhodne to Cenek,” řekl mi Lahoda jednu a půl minuty před koncem. Daněk poslal míč přes celé hřitě na Ďuru, ten vrátil Cácovi - a ko. Vedli jsme o dva body. Ale nikdo z naich se nestačil vrátit. Cáca zaspal pod koem, přihrávka ze zadní lajny proletěla a k naemu koi, tam si pivotman Jiskry udělal dvojkrok, lehce nadskočil, míč se odrazil od desky a s nepochopitelným těstím se svezl po obroučce do rukou Vojty Hůly. Do konce zápasu zbývalo snad půl minuty, Vojta zaváhal, nejdřív dribloval kříem přes nai polovinu a tam mu rozhodčí pískl kroky. Poslední útok Jiskry. Driblink, přihrávka, výskok, střela - a ná poslední faul. Míč sice minul obroučku, ručička stopek stála na dvacítce, ale soupeř házel jetě dva trestné koe, ticho by se dalo krájet. Slyeli jsme jen dech hráčů.

Ďura, úplně vyčerpaný, sklonil hluboko hlavu, opřel se dlaněmi o kolena a raději se nedíval nahoru - k obroučce se síkou.

Nae střídačka vstala. Natahovali jsme krky, abychom lépe viděli. Hráč na značce estky (přesně je to pět metrů osmdesát) zamířil a lehkým obloučkem poslal míč mimo.

Jetě vteřinu bylo ticho, potom se ozval výbuch otřásající tělocvičnou. Druhý hod: vedle. A dalí řev. Viděl jsem Ďuru, jak skáče na záda Karlovi, ten se kácí, přes ně letí Cáca a střídačka se hnala k valné hromadě. Byl jsem někde uprostřed - a potěpámbů toho, na koho skočil Luděk.

Kdy jsme se vyhrabali na vlastní nohy, viděl jsem písaře Bartoe, jak bodře plácá Lahodu do zad, ale ten o tom snad ani nevěděl. Zvedl ruce a řval (co jiného): ampióni! Z rukou byla najednou trampolína a trenér se octl ve vzduchu.

Kdy jsem se trochu vzpamatoval, nechal jsem irafy jejich osudu (ostatně zjevně příjemnému) a běel telefonovat.

Za chvíli jsme stáli kolem telefonu vichni. Ze sálu sem jetě doléhal křik, ale v kanceláři bylo poměrně ticho.

Skončili, právě skončili, řekl nadporučík Demanský, počkej u telefonu, já se jdu jetě zeptat.

My jsme tu vichni, oznámil jsem mu, kdy se vrátil.

V pořádku,” povídal. U ho sdrátovali. Na chvíli se odmlčel a zeptal se:

U je tam u vás konec?

Jo, zahulákal jsem do sluchátka a pár vteřin ho napínal, to jsem si nemohl odpustit.

Haló, volal, co je s tím, sakra?

A já mu řekl:

Máte Duklu v druhý lize.

To, co jsem slyel, nebyla porucha. Sestřička se určitě přihnala podívat, co se to děje. Myslela moná, e bude mít o pacienta víc.

Joa je v pořádku, řekl jsem. A dostal ránu, e jsem málem upadl.

Měli jsme to za sebou.

V atně bylo pozdviení, mluvili vichni najednou - a pokračovali v tom nepředstavitelném mumraji i na cestě do kasáren. V městě byl kdekdo samý hovor - jak jsme se blíili k aleji, irafy se sotva plouily. Únava je prosté najednou pokosila.

Ďura kulhal, Cáca si narovnával záda a Karel sípal:

Já snad nastyd, nebo co. Jestli vylezu do toho třetího patra, dostanu infarkt.

Na rotě nás čekal velitel praporu podplukovník Ondrá.

Udělali jste nám radost, řekl, vem! Nebudu okolo toho dlouho mluvit, ale co jste dokázali, je víc, ne jsem od vás čekal. Musím se vám přiznat, e jsem v postup moc nevěřil. Vy nejste obyčejné mustvo. Jste předevím vojáci. A hrajete vlastně vechny zápasy dvakrát. Tady, v kasárnách, vám nikdo nic neodpustí. Pokrčil rameny a usmál se: Udělali jste to dobře. A za chvíli dodal: irafy.

V neděli jsme potom jeli za Joou. Spal a z vedlejí postele se na nás culil děda:

Co, vojáčci, za kamarádem?

Jo, za kamarádem,” eptal Karel, ona je to spí ípková Růenka.

Nechali jsme mu na stole pytlík pomerančů a naskládali dusy do plechové pyramidy.

To bylo naposledy, kdy jsem viděl Jou.

V pondělí ráno si mě zavolal Démon do kanceláře.

Jse převelený.

Hrklo ve mně.

Jene jsem věděl - jak málo se dá dělat. Jen říct: Dovolte mi odejít.

Nemá moc radost? zeptal se. To ví, vojna. Já se stěhoval u třikrát.

A za pár dní jsem pochodoval k nádraí. Byla noc a kolem inkoustová tma. Nastoupil jsem do vlaku a sedl si k onu.

Motostřelec? zazubil se na mě průvodčí, kdy nakoukl do kupé.

Ne, nám říkali irafy,” odpověděl jsem a on se urazil. Zabručel něco o drzosti a zabouchl dveře.

Jel jsem. Před sebou druhý poločas vojny.

A kapsu plnou adres. Adres na irafy.

Kolem oken probleskovala světla domků. Vlak drnkal o koleje.

To je vechno.

Místo doslovu

Jednoho jarního dne jsem seděl na Kampě, díval se na Vltavu a přes ni na nábřeí, nad hlavou koruny stromů a pod nohama písek cesty. Parkem se důstojně procházely maminky s kočárky, na lavičkách posedávali důchodci, krmili vrabce a mlčeli. Pár dětí s branami na zádech spěchalo ze koly, dvojice se zastavila u kamenné zídky, zadívala se najez a racci se hned slétli kolem, protoe si mysleli, e něco dostanou.

Seděl jsem sám na celé jedné lavičce, vedle rozečtenou kníku, kdoví o čem byla, a čekal jsem. Na jednu dívku, která si měla přivézt kufr. Bylo teplo a lidé si přehazovali baloňáky přes ruku i přes opěradla těch dřevěných laviček, minuty ubíhaly jako voda přede mnou a já, snad abych si zkrátil dlouhou chvíli, jsem začal vzpomínat. Nejdřív jen tak, halabala, a se najednou z toho vzpomínání vynořil den, v něm jsem odevzdal stejnokroj a vykročil na ulici, abych se po dvou letech vrátil domů. Tak, od konce, se sám od sebe sloil příběh, příběh iraf.

Jene ne jsem se stačil na vechno řádně rozpomenout, přila ta dívka s kufrem. Byl velký, těký a s důkladným zámkem.

Tak tady budu doma, řekla Alena.

Konec