edobílý démon - Jan Cimický

Do místnosti v ostrém úhlu dopadaly paprsky zapadajícího slunce. Zvýrazňovaly prachem

přesně orámovaný okraj na kartotéce. Jetě před okamikem tu leely desky se spisem.

Teď zbyl jen lesklý obdélník.

Kapitán Hladík nespěchal. Jen ze zvyku, věren své preciznosti, naposledy pročítal některé

detaily. Kadou akci, kterou začínal a k ní se po dlouhých úvahách odhodlal, měl podle

moností naplánovanou se vemi variantami a eventualitami, je mohly nastat. Příjemnými i

nepříjemnými.

Zdálo se, e ho nijak nevyruuje lehký hovor v jeho pracovně. Ostatně vichni dobře znali

jeho zaujetí, v takové chvíli nevnímal nic kolem. Petrák, stejně jako Kučera, Seidl nebo

Steiner vyčkávali. Byli to vichni kriminalisté z Hladíkova oddělení na městské správě VB.

Na stolku před nimi leel identikit, portrétní studie chlapecké tváře. Tak nějak viděli a popsali

pachatele náhodní svědci, tak si zapamatovala podobu samotná obě napadení. Chce to vzít

si do paměti rysy, hlavní, podstatné a důleité …

Kapitánu Hladíkovi se v tu chvíli řadily v paměti vedle sebe jednotlivé mylenky. Ne ukončí

poradu, chtěl mít v hlavě docela jasno. Tedy: co kdy pachatel vypadá jinak? Obě zcela

ochromená zděením, úzkostí a bolestí vnímá rozhodně zkresleně. A pachatel zřejmě jednal

stejným způsobem u podruhé. Proč? Je to nezvladatelný impuls agresivity? Bez příčiny, jen

tak, jako někde na fotbale nebo ve vlaku? A co kdy jsou pachatelé dva? Popis se zčásti

rozcházel, zčásti shodoval, jednalo se bezesporu o osobu mladou, vyí postavy.

Hladík měl pocit, e vyetřované případy jsou reakcí, která má svou konkrétní příčinu a z

něčeho vyrůstá. A tou příčinou by mohla být intoxikace pervitinem, drogou, kterou místní

toxikomané v poslední době hodně zneuívali. Není nijak neznámá, brali ji i fanatičtí japontí

sebevraední letci kamikaze před posledním letem. A kapitánův přítel, doktor Dvořák,

opakovaně upozorňoval na těké psychózy, je tato droga vyvolává. Předevím na pocity

pronásledování. K výrobě pervitinu stačí mimo potřebných znalostí chemie a určitých

ingrediencí, jednoduchá laboratoř. I domácí. Nebezpečí dalího íření pervitinu je nesporné,

roziřuje se nejen u nás, ale v současnosti upozorňuje Interpol na severské země a dokonce

se uchytil i ve Spojených státech. To ve nutí k rozhodným protiopatřením. Zvlátě

vyvstává-li podezření, e závaný trestný čin, který vyetřují, můe s drogou souviset. Není

na co čekat. Kapitán Hladík byl rozhodnut. Zvedl konečně hlavu a obrátil se ke svým

spolupracovníkům.

3

Víte, e máme k dispozici některé informace, které jste získali za poslední dva měsíce sice

nezávisle na sobě. ale vykazuji několik styčných bodů. Petrák při posledním operativním

zásahu proti překupníkům přinesl pár nových poznatků, týkajících se toxikomanické

subkultury v Praze. Upozornil na výrobní zdroj, který údajně funguje v jednom domě v

Hodkovičkách. Nejspí v soukromém bytě nebo v nepouívaném objektu. Tip, který by

odpovídal informacím, tedy máme. A taky prokurátorovo povolení k domovní prohlídce.”

Má místo u vytipované?” podivil se Steiner. Hladík přikývl.

Zhruba ano. Dáme se do toho. Nemůeme někoho nechat vyrábět a prodávat drogy, jenom

ho sledovat a dokumentovat jeho činnost, aby byl přesvědčivý materiál pro prokuraturu. Tím

spí, e se ví pravděpodobností dotyčný prodává drogu i patnáctiletým klukům, jak tady

rozčileně konstatoval v zápise Petrák. Musíme riskovat i určitou improvizovanost akce a

moná i předčasnost, ale jen do jisté míry. Domnívám se, e zásah bude prospěný i kdy

přinese třeba minimální poznatky. Já se jen bojím, aby se zatím něco nového nepřihodilo.

Mám pocit, e nám vechno trvá hrozně dlouho.” Nikdo si netroufal s éfem polemizovat.

Ostatně měl v globále pravdu. Take pojedeme?” zeptal se Petrák. Jak se rozdělíme?”

Já s Kučerou zajistíme okolí. Ostatní půjdou s tebou přímo na věc. Místo zná, vytipoval jsi

je, take má právo přesvědčit se první.” Z tónu Hladíkovy řeči zaznívala lehká ironie. Jindy by tím Petráka asi trochu natval, jene tentokrát si byl poručík jist, e jeho tip je správný.

V kolik pojedeme?”

Sejdeme se za dvacet minut u aut,” rozhodl Hladík. Místnost, v ní seděli, se pozvolna

vyprázdnila. Hladík zůstal sedět, bokem natočen k oknu. Kdyby se ho někdo zeptal, na co

myslí, nevěděl by, co odpovědět. Prostě na chvíli relaxoval.

xxxx

Dorazili na předměstí za večerní tmy, mezi vilky a domky, obklopené zahradami. Oba vozy s

civilními čísly zaparkovali na malém prostranství pod mohutnými katany. Dál se pustili

pěky, aby nebudili pozornost.

Od katanového plácku, kde stály tři lavičky s otlučenými červenými opěradly, vedla ulice,

lemovaná dřevěnými ploty s kamennými podezdívkami.

4

Tu a tam se přes vrcholky omelých laových plotů překláněly větve stromů a po zděných

sloupcích plhaly popínavé růe. Ulice vedla mírně do svahu a místy byla přeruovaná

vydláděnými vjezdy. Bývaly tu nejrůznějí obchůdky v době, kdy tato okrajová čtvr ila

docela autonomním ivotem.

Tam by to mělo být,” Petrák ukázal ke druhé vilce před koncem ulice. Stála uprostřed

zahrady a také k ní vedl jeden z těch malých vjezdů do bývalého obchodu, po něm tu

zůstala staená roleta z vlnitého plechu a zalý firemní nápis. V tom bývalém krámku by

mohla být ta pokoutní laboratoř. Dneska večer mělo být hotové zboí, take by pro ně někdo

měl přijít.”

To tady máme na něj čekat?” poznamenal skepticky Kučera. Spí bych odhadoval, e se

včas zdejchne a e se tady neukáe ani noha.”

O celé akci nikdo kromě nás neví,” namítl Petrák.

Kučera něco zabručel. Věděl dobře toté co ostatní, i kdy to nikdo nevyslovil. Organizace

výroby drog má dost podobného s veksláckým podsvětím. Objevuje se mnoství peněz a

není snadné zasáhnout kořeny a celé podhoubí. Informace o akcích Bezpečnosti se íří

neuvěřitelně rychle.

Čekat nemá cenu. Petrák, Seidl a Steiner se pokusí zajistit předpokládanou laboratoř. My

dva, Kučera a já, se podíváme po domě,” rozhodl Hladík. Nemusím vás upozorňovat, e

ten, po kom jdeme, můe být ozbrojen. Dotazy?”

Nikdo. Plán akce jasný. Vyrazili.

Hladík kráčel směrem k vilce se setmělými okny a promítal si v hlavě dosavadní sled

poznatků. Jestlie uvaoval správně, bude v tomto nenápadném domku vybavená laboratoř

na výrobu drogy. Vyrábí ji tady někdo, koho jetě neznají, koho nemají v evidenci. Neznají

zatím ani toho, nebo spíe ty osoby, které pak vyrobenou drogu prodávají ostatním, dalí

distributory. Mají popis jen jednoho z nich, říká se mu Frajer. Asi metr osmdesát, tíhlý, delí

vlnité hnědé vlasy, rovný nos, chodí moderně oblékaný.

Petrák se Seidlem a Steinerem zamířili rovnou ke staené plechové roletě. Rez ji na několika

místech pořádně nahlodala a kdy na ni Seidl lehce poklepal, snesla se k zemi sprka

drobných zrzavých upinek.

K uzavřenému krámku vedly tři schůdky a uprostřed posledního, přímo zaputěna v kameni,

trčela původní svorka, k ní byla stejně rezavým visacím zámkem upevněna roleta.

5

Dlouho ji nikdo nezvedal, ostatně taky proč. Vchod dovnitř je jistě jetě odněkud zezadu

nebo z boku, moná z chodby. Zkusíme vejit z domu, tudy se dovnitř nedostaneme a hlavně

by to nelo nepozorovaně,” usoudil Steiner a ustoupil o krok dozadu. Stará tmavá lucerna,

která zřejmě před lety osvětlovala vývěsní tít, se teď jen na poslední kovové nitce houpala

bezmocně ve vzduchu a zdálo se, e se při závanu větru utrhne a zřítí na schůdky.

Obeli ze strany roh domu. Za výklenkem, který ohraničoval malé čtvercové prostranství,

slouící pravděpodobně dříve jako sklad zboí, uviděli zeleně natřené a u také pořádně

oprýskané dveře.

Petrák vzal za kliku. Bylo zamčeno na klič, ale dveře se nepatrně pohnuly, zavrzaly.

Není někdo uvnitř?” zeptal se Seidl.

Steiner se sehnul a klíčovou dírkou pohlédl dovnitř. Asi ne, vevnitř je úplná tma.”

Ale nějak se dovnitř dostat musíme,” usoudil Petrák, jde jenom o to, jak. Rozhodně ne

násilím.”

Kapitán Hladík, provázený nadporučíkem Kučerou, rozsvítil baterku a veel hlavním

vchodem do vilky. U vchod sám dokazoval, e dlouhé roky nikdo nevěnoval vilce ani

nejnutnějí údrbu. Dveře nedoléhaly a vlhkostí a trouchnivěním se zkříily natolik, e ani při

nejlepí vůli nely dovřít. Také na chodbě bylo cítit zatuchlinou. V rozích u stropu se

zabydlely pavučiny a tmavé stěny přímo volaly po vymalováni nebo alespoň vybíleni.

Starý dům, staří lidé,” poznamenal Hladík. Co jsi říkal?” zeptal se Kučera.

Nic, jen tak. Napadlo mě, e jedna povídka, kterou jsem nedávno četl, takhle začínala.

Úvodní slova jsem si zapamatoval. Uvidí, e tu docela jistě bydlí jenom nějací staří lidé.”

Zřejmě má pravdu,” souhlasil Hladíkův kolega. Celkový stav domu svědčil o tom, e majitel

nemá ani energii, ani prostředky něco opravovat nebo udrovat.

Zastavili se hned v přízemi, u prvních dveří. Vizitku se jménem někdo dávno strhl a do

potovní schránky určitě jen málokdy zabloudí dopis nebo noviny.

Vpravo ode dveří trčel ze zdi černý knoflík. Hladík zazvonil. Stáli tak chvilku tie a

naslouchali, uvnitř panovalo ticho a klid, a za dlouhou minutu, kdy zazvonili znovu a

dlouze, bylo slyet ouravé kroky. Někdo se blíil ke dveřím a uvnitř bytu rozsvítil. Hladík pro

jistotu jetě do třetice zmáčkl zvonek.

6

Kdo je?” bylo slyet muský, stařecký hlas.

Bezpečnost. Buďte tak laskav a otevřete nám, potřebujeme se na něco zeptat.”

Malinká pauza a zase tý hlas. Kdo je?”

Kučera zvýil hlas a skoro křičel: Nadporučík Kučera, Bezpečnost. Potřebujeme s vámi

mluvit.”

Dveře se opatrně pootevřely tam kam dosahoval tenký, ale pevný zajiovací řetízek. Ze

vzniklé skulinky mezi dveřmi a zárubni pozorovaly Kučeru a Hladíka dvě zvídavé oči.

To vás zase poslala ta bába seshora?” Hladík s Kučerou na sebe pohlédli.

Ne, kdepak. Potřebujeme s vámi mluvit o něčem jiném, jen malou informaci.”

Tak ona vás nezavolala?” ujioval se hlas uvnitř váhavě. A proč nemáte uniformu? Policie

má mít uniformu!”

Dveře bouchly a bylo to tak bleskurychlé, e ani jeden z kriminalistů nedokázal zareagovat.

Hladík znovu zazvonil.

Co jetě chcete?” ozvalo se přes zavřené dveře.

My jsme opravdu z kriminálky, tady jsou nae sluební průkazy, podívejte se,” rozevřel

legitimaci Kučera. Stařík zevnitř se neozýval, zřejmě potřeboval čas na rozmylenou. Po

chvilce napjatého očekáváni se dveře přece jen zase pootevřely. Tak ukate!”

Hladík přistrčil ke dveřím svůj průkaz. Oči zevnitř krátkozrace zamikaly. Zdálo se, e průkaz

přesvědčiI, ale dveře se stále neotvíraly docela, zůstávaly zajitěny na řetěz.

Co byste chtěli?” znělo u přece jen o poznání ochotněji.

Jen pár otázek,” ujioval znovu Hladík, prosím vás, nechodí sem do domu nějací cizí

lidé?”Sem? K nám? Co by tady kdo dělal?”

Skutečně, vypadalo to paradoxně. Co by tady kdo hledal, v takovéhle barabizně! Alespoň na

první pohled. A přece, se ví pravděpodobností, se v těsném sousedství tohoto bytu děje

něco podezřelého, tím si byl Hladík jist. Třeba vedle vás, v tom zavřeném krámku?”

Tady ádnej krámek dávno není. Za první republiky, to jo.” Hladík se nevzdával.

Je tam teď prázdno, viďte?”

No, to jo! Chtěli tam udělat nějaký středisko, jak se tomu honem říká, nevíte?”

7

Agitační,” vyhrkl Kučera a strefil se.

Právě! Ale pak z toho selo, protoe vevnitř nejde zatopit. Vybořil se komín.

Nebylo divu. V tomhle domě asi neopravovali ani střechu.

A v tom krámku u nic není?” Oči nad řetízkem si je přeměřily. A co by tam mělo být?”

Myslím, jestli tam třeba někdo nemá dílnu nebo skladitě. A občas tam nechodí.”

To já nevím,” odpověděl obyvatel přízemního bytu. Zeptejte se domácí! Ta na nás v

jednom kuse chodí někam alovat.”

Ale jděte, alovat?” podivil se Hladík se zájmem, copak jste ve kole? A proč vlastně,

prosím vás?”

Jako by ta slova, která pronesl, znamenala toté co zaříkadlo Sezame, otevři se! Řetízek

cinkl a dveře se otevřely dokořán. V nich stál hubený člověk v upiněném starém upanu,

který měl přehozený přes kalhoty. V celé předsíni byl úděsný nepořádek. Stohy papírů se

vrily v rozích, mezi tím leely kusy oblečení a rozházené boty. Neuvěřitelně tu vechno

páchlo zatuchlinou a nečistotou.

Stařík za nimi zaklapl a poloil prst na ústa. Nasadil spiklenecký výraz a ukázal vzhůru nad

sebe, do patra. Nae domácí je blázen! Říká, e na ni poutím nějaký plyn!”

Kučera se pokusil pozměnit směr hovoru. Tady v domě jste opravdu neviděl nějaké cizí

lidi?” Stařík zíral na Kučeru. Ale vy mi věříte, e?”

Kučera bezradně přisvědčil: Co vám mám věřit?”

Přece, e na ni ádnej plyn nepoutím! Je pořádně ibnutá, potvora!”

Ukazovalo se, e za těchto okolnosti asi nic podstatného nezjisti. Hladík ukončil rozmluvu.

Dobře, podíváme se na ni” Stařík jim otevřel dveře na chodbu.

A jen se na ni koukněte pořádně, a u dá pokoj! Baba jednal”

Hladík s Kučerou se octli na chodbě a ulevilo se jim. Kučera měl pocit, e zápach z bytu ho

pronásleduje i venku.

Do poschodí vedlo iroké schoditě. Od ohybu v mezipatře se jeho obraz změnil. Schody

někdo zametl a zřejmě i umyl, take výrazně kontrastovaly s dolní neudrovanou části. Na

zdi visely tři biblické výjevy.

8

Ostatně i na dveřích v prvém patře, na rozdíl od přízemi, oznamovala vizitka jméno, v tomto

případě paní domácí:

Josefina Hrdličková, vdova po ministerském radovi.”

No prosím, tomu říkám přesná informace!” komentoval Kučera a zazvonil. Tentokrát se

dveře otevřely téměř vzápětí, jako by je někdo sledoval a čekal. Objevila se v nich hubená,

starí ena, vypadala vak mnohem zachovaleji a čistěji, ne zaili před chvíli v přízemi.

Mourala na ně přes silné brýle a vyčkávala.

My jsme z Bezpečnosti, pani Hrdličková,” začal opatrně Kučera, ale nestačil dokončit. ena

očividně oila a jako by ji kouzelné slovíčko probudilo k ivotu.

To je dobře, e konečně jdetel Pojdte dál, uvidíte sami!”

Na rozdíl od přízemku je přímo zavlekla dovnitř a ani ji nezajímalo, mají-li nějakou legitimaci

nebo průkaz. Stačilo, co řekli. Uvnitř měla úzkostlivé čisto. Cítíte to?”

Kučera začichal a pokrčil rameny. Měl jetě plný nos zápachu zdola, tady ovem necítil

vůbec nic. Copak?”

ena se najednou zarazila a oči ji podivné zpozorněly.

Jak to, co? Plyn přece! Co mi sem zezdola poutí skrz podlahu. Přili jste to přece vyetřit,

ne? Kolikrát jsem to hlásila na policii!” Trochu se zarazila a ostraitě si oba prohlédla

odshora dolů. Nebo jste s nim ve spojení?”

Ne, kdepak, to nejsme,” pospíil si Hladík s ujitěním.

Asi má halucinace,” pitl Kučera v domnění, e ho není slyet.

Já e mám halucinace? Copak jsem nějaký blázen? Jo, to by se mu hodilo, zavřít mě do

blázince a shrábnout pak tenhle dům i s mým bytem. Jo, z bytu by mě chtěl dostat, ale to se

mu nepovede!” Dostala se rozčilením do varu a skoro křičela.

Musíte mu to zakázat. Mě neposlechne, jenom se poklebuje a nehne s nim nikdo!”

Ano, zakročíme,” prohlásil rezolutně Hladík, vědom si toho, co mu vdycky jeho přítel

psychiatr Dvořák zdůrazňoval: V první fázi vdycky přisvědčit anebo aspoň nevymlouvat,

předevím se musí získat důvěra pacienta, zdánlivě akceptovat i sebevětí nesmysl.

Přirozeně, e tohle nemůeme nechat jen tak, bez povimnuti,” zdůraznil jetě jednou

významně Hladík.

9

Vidíte, aspoň vy mi věříte,” s uspokojením konstatovala stařena, hned je znát, e jste

vzdělaný člověk.”

Kučera měl co dělat, aby se nerozesmál při pohledu na svého kolegu, tvářícího se

svrchovaně váně.

Potřebujeme od vás jetě něco, pani Hrdličková. Můete nám říct, co je v tom prázdném

krámku dole v přízemí?”

Rozhlédla se kolem, pak prudce otevřela dveře a zase zavřela. Zdálo se, e jí to vak přesto

neuspokojilo.

Odposlouchává mne!” sdělila na vysvětlenou a pak zakývala na Hladíka a dala mu

znamení, které nepochybně znamenalo, aby el bli. Kapitán se k ní naklonil. Zaeptala:

Pronajala jsem ho. Ano?” zaradoval se Hladík, a komu?”

To já nevím, takový mladý, sympatický pán, skoro jako vy … ale o hodně m l a d  í … dal mi za to pět stovek. Povate, takové peníze. Ale slunej pán to je. Nikdo o něm ani neví, asi sem moc nechodí.” Jeho adresu nemáte?”

Kdepak, na co?” A jestlipak jste to někde hlásila?” vyjel na ni Kučera.

Proč? On to nechtěl, říkal, e by mi ty peníze pak sebrali, kdyby se to dověděli na národním

výboře. A to víte, pět stovek je pět stovek. Přece nejsem blázen!”

Hladík naznačil Kučerovi, e se dál bude vyptávat sám.

Paní Hrdličková,” řekl s mírným úsměvem, jak se ten pán jmenuje, ani kde bydli nevíte,

e?

Nevím. Pronajal si to zatím na kvartál. A řekněte sám, pane policejní rado, kdopak by mi

dneska dal takový peníze za jeden tmavěj kumbál, kde není ani okno?”

Mělo to svou logiku. Skutečn , normálně asi nikdo.

A na co vlastně potřeboval tu místnost?”

Domácí se zarazila. Něco si tam potřeboval uskladnit. Neptala jsem se, co. Proč taky?

Vdy mi do toho nic není, hlavně, e nedělá ádnou neplechu.”

Nikdo jiný sem s nim nechodil? Nikoho jste neviděla?”

Ne, nikoho. Vchod je stejně přímo zvenku … “

A nikdo jiný od toho krámku nemá klíče?”

Paní domácí zbystřila pozornost, něco si bleskurychle spojila.

Aha, vy myslíte, jestli toho člověka na mě neposlal ten zezdola, co?”

Ani ho nejmenovala, byl to prostě nájemník, partaj, co ji ohrouje na ivotě a záměrně kodí.

I kdy tu museli společně bydlet dobré půlstoletí.

10

Nenávistně jen procedila skrze zuby: Tomu by to bylo podobné!”

Hladík vyuil situace.

Víte, pani Hrdličková, rádi bychom se přece jen podívali dovnitř, do té pronajaté místnosti.”

Chápu, ano, e mě to taky dřiv nenapadlo! Samozřejmě, moné to je!” Najednou někde

zmizela.

Kriminalisté zůstali stát v předsíni a rozhlíeli se. Měla tu pedanticky uklizeno a vude čisto.

Na zdech viselo několik obrazů, zátií, nepochybně originály nějakých málo známých, podle

techniky kdysi modních malířů, i nábytek svým stylem dokládal, e jej kupovala zámoná

rodina. Najednou kde se vzala, tu se vzala, byla zpátky.

Tady je ten od rolety. Věděla jsem, e tu musí někde být! Ten ode dveří ze dvora má

nájemník.” Drela v ruce svazek narezavělých klíčů. Vezměte si je vecky. A pěkně to tam a

pořádně prohledejte,” nabádala Hladíka, pane policejní rado!”

Nemohli si přát nic lepího.

Ano, pokusíme se,” přislíbil kapitán a prohlíel si klíč po klíči. Jeden z nich patřil k visacímu zámku. Děkujeme a zatím na shledanou. Klíče vám pak vrátíme.”

Ovem,” přikývla majitelka vilky. Hlavně kdy ten dole přestane s tím obtěováním! Věřil

byste, pane rado, e nedá pokoj ani v noci, ani ve svátek? Poutí mi pořád ty jedy dovnitř

nejspí skrz podlahu, určitě si ji někde navrtal, aby to nebylo vidět. A teďko to dělá i skrz zeď

a nedá a nedá pokoj, ani po dobrým, ani po zlým. Kdybyste věděli, co já u jsem se s nim

nazlobila, co jsem se naprosila! Dokonce i na vébé jsem la, aby si na něj posvítili, ale nikdo

s ním nic nesvede … 

Pocit jakýchsi příkoří ji rozhořčil do té míry, e nedokázala zbrzdit.

Měli byste ho rovnou zavřít!”

Kriminalisté se raději odporoučeli a jetě na schodech slyeli tirádu stíností.

Vypadala ze začátku docela normálně,” poznamenal Kučera, který nepochyboval, e se

jedná o psychické zatíení, a měla tam čisto a uklizeno!”

Hladík mlčel. Opravdu, podivný dům, plný překvapení a pochmurné nálady.

Nikdo tam není,” hlásil Seidl v přízemí. Zjistili jste něco?” vyzvídal Petrák.

Hladík zvedl ruku, v ní třímal svazek klíčů.

11

Odkud jsou?” Prý zepředu, od rolety.” Celá pětice se nahrnula před dům.

Hladík se sehnul k zarezlému visacímu zámku, klič k němu sice patřil, ale prakticky nebyl k

ničemu.

Musíme zapáčit,” navrhl Steiner a ohlíel se po nějakém vhodném kusu eleza.

Počkej, ono to půjde!” Kapitán jetě chvíli viklal zámkem, a povolil. Uvolnil se na druhé

straně u kloubu a prakticky se Hladíkovi rozsypal v ruce. Kapitán se narovnal, odloil zbytek

rezavého zámku na parapet, otřel si mimoděk ruce o kalhoty a zase sklonil hlavu. I ostatní se

sklonili vedle něho.

Příerný koncert rezavé rolety, která nechtěla poslouchat a srolovat se, musel být slyet po

celé ulici.

Objevil se před nimi krámek, hokynářství s fasádou a vývěskami, jako by se vihnutím

čarovného proutku vrátili o dobrých čtyřicet roků zpátky.

Dveře se skleněnou výplní vak byly uzamknuty na klíč.

Moment, musíme najit ten správný,” prohlásil Kučera, který se ujal Hladíkova svazku a

přebíral jeden klíč po druhém. Na první pokus a bez problémů se mu to podařilo, otočil a

dveře se vzápětí pootevřely.

Jako kasař by ses docela uplatnil,” glosoval jeho úspěný zásah Seidl. Postupně a opatrně

vstoupili dovnitř.

To, co spatřili ve světle baterek, přesáhlo meze jejich očekávání.

Sakra,” zaklel Steiner, kdy nael vypínač a otočil jím.

Očima klouzali z kolony na kolonu. Pěkně vyrovnané tu stály vedle sebe tři. A kahany i s

rozvodem na svítiplyn. Prostě vechno, co je zapotřebí pro provoz malé laboratoře na výrobu

drogových preparátů.

Stejně mi neleze do hlavy, jak to tady zařizovali! Copak si toho váně nikdo neviml?

Nikomu to nebylo nápadné?” divil se Kučera.

To je ovem sila!” prohlásil Petrák, který s podobnými utajenými laboratořemi v bytech nabyl několikaleté zkuenosti. Výrobce tu měl po ruce vechno, co potřeboval. Vodu, elektrický proud, plyn. A dokonce i dokonalou izolaci laboratoře od okolního světa. e se o monosti

její existence dozvěděli, byl jen logický důsledek vylučování a zaměřování v rámci získaných

poznatků. Měli před očima laboratoř, odkud vycházel asi poměrně čistý methamphetamin.

12

Tady je v lékovce nějaký edobílý práek,” ozval se Kučera, který stejně jako Petrák dobře

věděl, na co se zaměřit při prohlídce. Vezmu to do toxikologické laboratoře. Aspoň uvidíme,

co distribuuji na veřejnost!” Vloil lékovku do igelitového sáčku, který vytáhl z kapsy.

Tajná laboratoř nebyla doupětem diletanta. Nepochybně patřila ke pičkám. Kdo ji financuje?

Kdo ji technicky vybavil? Na koho je napojena? Nepodařilo se jim dopadnout výrobce při

činu. Moná, e shodou náhod včas odeel, moná, e ho někdo varoval. Ale kdo? A jak?

Řekl bych, e tu měli pro výrobu fetů přímo ideální podmínky,” bručel Hladík. Starý,

oputěný, nenápadný krámek uprostřed odumírajíc! čtvrti, ve zchátralé vilce.” Prohlíel si

zblízka baňky, kádinky a zkumavky jako by se chtěl přesvědčit, e nejde o optický klam. e

se nemýlí. Zajistíme to tady?” zeptal se Steiner. Hladík přemýlel a chvíli váhal.

Ne, počkáme si tu na toho alchymistu. Zatím jenom podrobnou fotodokumentaci. Vilku

budeme nepřetritě sledovat, pomůe nám místní odděleni a obvod.

xxxx

Rocková skupina jela naplno. Jednoduchý, strhující stereotypní rytmus rozvánil dvě nebo tři

stovky mladých lidi v sále bývalé zájezdní hospody. Rytmické dupání a souhlasné výkřiky

místy úplně přehluovaly vlastní hudební produkci.

Milena s Laděnou v chumlu pod pódiem proívaly s ostatními rockovou extázi. Intenzita

proitku byla u vech stejná.

Kytarista klesal na kolena, padal, zakláněl se a zase vstával v taktu s potleskem

přihlíejících. V sále panovalo nedýchatelné vedro. Konečně se přiblíila pauza a po té měla

následovat normální diskotéka, kterou pořádala místní svazácká organizace. Kuřáci se

začali trousit na chodbu. Někteří kluci si od výčepního pultu nosili pivo a rumy.

Na chodbě postával elegantně oblečený kluk se zapálenou cigaretou. Zřejmě na někoho

čekal. Znaleckým pohledem přitom přejíděl po dívkách, vcházejících do dveří s panenkou.

Milena musela projit těsně kolem něho, a se ho málem dotýkala.

Pardón,” omluvil se jí s lehkou, leč hranou úklonou, jako by si teprve teď poviml, e překáí provozu. Jistě tam vak stál úmyslně.

13

Nic se nestalo,” řekla Milena a vklouzla dovnitř, za dveře. Na dámském WC stála fronta. A

před zrcadlem v chodbičce to spíe připomínalo kadeřnický nebo kosmetický salón krásy.

Kadá, co sem přila, alespoň letmo přičernila stíny na očích, nedalo ji, aby zase vyla ven

jen tak. Nějaká zmalovaná patnáctka se před umyvadlem směně natřásala a kroutila jako

by byla kdovíjaká hvězda. Dvě holky za ni nespokojeně bručely. Ty peky stejně nezakreje,”

syčela jedna a druhá jí přizvukovala. Milena si nala skulinku mezi nimi a přihladila si vlasy.

Ani mě nenapadne se tady tlačit, řekla si v duchu a vyběhla zase na chodbu. Tak prudce, e

vrazila do stejného kluka jako před tím. Ztratila rovnováhu a div se nenatáhla na podlahu.

Jeho ruce ji v posledním okamiku zachytily.

Promiňte…zakoktala a chtěla zmizet. Kluk ji vak jemně a zlehka zadrel za ruku.

To nic. Můu vás pozvat na skleničku?”

Připadalo ji hloupé jen tak utéct jako nějaká venkovská husa. Pokrčila rameny, ale neřekla

ani ano, ani ne.

Ukázal směrem k sálu, kde u jednoho stolu seděla parta, k ní mladý elegán zřejmě patřil.

Moná, e i tahle drobná okolnost hrála roli, kdy se Milena rozhodovala. Vypadal

sympaticky, měl na sobě pěkné věci a to ji imponovalo. Líbil se ji. Konečně, asi nebyla

jediná, v tom si nedělala iluze.

Dovolte, abych se vám představil,” řekl nadneseně. Jako by ani nepatřil k těm, co tu před

chvílí, divoce opájení rytmem, málem zbořili hleditě. Milenu napadlo, e to na ni jen hraje,

e je to póza, na kterou tenhle kluk lovi holky, ale nelámala si s tím příli hlavu. V podstatě ji lichotilo, e dává před ostatními přednost právě jí. A e si s ním sedne a něco vypije, to přece vůbec nic neznamená. Honza.” Podala mu také ruku. Já jsem Milena.”

Jse tu sama nebo s někým?” změnil okamitě vykáni na tykáni, ale Mileně tenhle důvěrný

způsob vyhovoval mnohem víc ne nějaké strojené chování.

Je tu se mnou kámoka, ze koly,” ukázala směrem do blikajících barevných světel na

parketu, kde nebylo moné detailně rozeznat někoho konkrétního.

Ona sice moc ráda netancuje,” dodala, ale mysli si, e takhle spí zhubne.”

14

Doli ke stolu, odkud je zkoumavě pozorovalo několik párů očí. Na první pohled vak bylo

zřejmé, e kluk, který ji přivedl, je o něco starí a má u stolu hlavni slovo.

Udělejte místo,” pokynul rukou. A skutečně, stolní osazenstvo se srazilo. Milena nevěděla,

jak se tvářit. Nasadila obrannou neutrální masku a předstírala lhostejnost. Pustili ji mezi

sebe, ale nikdo z nich se s ní nebavil, jen jeji hostitel se posadil vedle ní a zdvořile se optal: Co bude pít?” Nejradi kolu.”

Výborně, tak jednu kolu. A co k tomu? Vodku nebo koňak?” snail se hádat.

Ne, nic, já nepiju,” řekla tie, jako by se styděla přiznat v téhle společnosti abstinenci. To tak, aby z ni byl doma cítit alkohol. Hned by se mohla na dlouho s návtěvou diskoték rozloučit.

Jak je libo,” pronesl Honza a dal světáckým lusknutím prstů znamení číníkovi.

Dvakrát kolu a koňak.” Oboji dvakrát?” zeptal se pro jistotu číník. Ovem.”

Milena se zaraeně podívala na svého hostitele, ale netroufala si protestovat. Hovor kolem ni

se nijak neměnil, jediný, kdo ji dál věnoval pozornost, byl jeji soused. Ostatní zaujatě

diskutovali o předchozím koncertu a protoe hluk kolem vytvářel umivou kulisu, Milena

rozeznávala jen některá, vzájemně spolu nesouvisící slova.

Číník donesl objednané a s lehkou úklonou k Milenině sousedovi odcouval. Vypadalo to

komicky, ale jetě víc to zdůraznilo zvlátní suverenitu, kterou Honza dával neustále najevo.

U stolu se zvedl jeden z kluků, vypadal jako čára. Kdo chce etě pivo?” zeptal se.

Zvedly se tři ruce.

Dobrý,” přikývl a klátivě zamířil k nálevnímu pultu. Honza se k Mileně naklonil a diskrétně

konstatoval. Ten je dlouhej jako tejden, co?”

No, to je,” přisvědčila ochotně, mohl by hrát dobře koíkovou, tam takovýhle dlouhány

potřebujou.” Pozvolna a nenápadně si prohlíela ostatní kolem stolu.

Z druhé strany seděl kluk s dlouhými vlasy, které se mu vlnily. Tvářil se taky dost nafoukaně

a moc nemluvil. Vedle něj blonďák s velkou pihou nebo mateřským znaménkem na horním

rtu a ten proti němu zase vypadal troku jako cikán.

16

Měl kudrnaté černé vlasy a hodně snědou ple. A konečně tu byl hubeňour s řídkými vlasy,

v koené bundičce. Ani jeden z těch kluků nevypadal nic moc, a na Honzu, který ji pozval a

přivedl. Neotravuje se?” Ne,” předstírala, i kdy měl vlastně pravdu.

Take si připijem.” Zvedl skleničku s koňakem a podíval se skrze světlo, jak pronikají

paprsky tekutinou. Labunicky upil, poválel koňak na jazyku a pak znalecky polkl. Milena

udělala přesně to, co on. Koňak pálil, a se rozkuckala. Měla v tu ránu pocit, e se hanbou

propadne.

Tenhle koňak je dost nekvalitní,” vysvětloval Honza. Táta přivez kartón originál

francouzskýho Martelu. To je jiný pití!” On byl ve Francii?” zeptala se zvědavě.

Jo, jezdí tam často. To ví, jako filmovej reisér pořád někde jezdí. Hlavně na exteriéry, ty

se nedají natáčet vdycky u nás.” Dívala se na něj se stále větím obdivem.

Mně by se taky líbilo zajet si do Francie,” prohodila. Já byla nejdál na Rujáně, u moře. A to jsme jetě chytli blbý počasí a větina dnů nám proprela.” Kdy táta koupil nový volvo, vzali jsme to do Cannes z Paříe po dálnici. vihal to sto osmdesátkou,” pochlubil se, ale na Milenu to nijak nezapůsobilo. Tady je to pivo,” přeruil jejich rozmluvu koíkář, který donesl celý vějíř půllitrů. Já z toho novýho fára takovouhle rychlost nevytáhnu, kdybych se zbláznil,”

pokračoval Milenin soused. Ty má auto?” zeptala se naivně. Jo,” přisvědčil, jako by se jednalo o holicí strojek a dával si záleet, aby to vypadalo samozřejmě. Uno. Fakt?” U se nijak nesnaila zakrývat překvapení. Kolik mu můe být? Devatenáct? Dvacet? A má svůj zápaďáckej auák. Honza se tvářil pobaveně, jako by se ho to netýkalo. Ty si u

vydělává?” dodala, aby si nějak vysvětlila fakt, e se její soused vozí ve vlastním autě. Ne,”

mávl ledabyle rukou. Etě pořád tuduju. Na umprumu. Ale táta mi dává slunou apaná.”

Milenu to zcela vyvedlo z konceptu. Nevěděla v tom okamiku, jak zareagovat. Je jí tenhle

kluk opravdu sympatický? Něco jí na něm imponovalo, něco vzbuzovalo nedůvěru. Hlavně jí

nela dohromady s ním parta, s kterou tu on, vlastně vysokokolák, vysedává. Blonďák proti

ní vypadal jako puberák.

17

Jemný, téměř dívčí obličej a pod nosem pár chlupů, které mají představovat knírek.

Pak ten dlouhán v dínsách, který přinesl piva a kousek dál kluk, černý jako cikán. Ten, co

sedí v pravém rohu stolu, jí zase připadá jako vekslák. Na první pohled domýlivý. U

způsob, jak si neustále prohlíí kalhoty jakoby měl strach, aby si nepomačkal puky a nebo

mu někdo nepolapal a neupinil naletěné boty! Je na něm něco odpuzujícího. Poslední z

celé party, úplně vlevo, má vlnité vlasy, sčesané dozadu a vypadá jako libový frajer. Milena

si vimla, e se po ní nejvíc dívá, ale dává si přitom pozor, aby se jeho pohled náhodou

nesetkal s Mileniným. Cítila se dost nesvá. I hovor kolem ní vázl.

Já u musím jít,” vstala od stolu.

Honza, který nesporně byl starí ne vichni kolem, ji zachytil lehce za ruku.

Kampak utíká?” Jdu zase za kámokou.”

Nikam ti neuteče. Jetě jsi nedopila tu svoji kolu.”

Podívala se na stůl a bezradně se posadila.

A co vlastně dělá ty?” zeptal se, nepoutěje jí ruku. Já chodím na ekonomku do druháku.”

Co dělá o prázdninách? Já jedu v létě do Itálie. Mám v autě volný místo. Nechtěla bys se

mnou?” Vyčkával, jak jeho nabídka na Milenu zapůsobí.

Dívala se na něj zkoumavě a neříkala nic. Oboustranné vyčkávání přeruil blonďák s

pubertálním knírkem. Já bych s tebou jel, Honzo.”

Ty? Jo? Má devizák? Já ti ho zařizovat nebudu.”

Obrácen k Milené dodal: Tobě bych ho sehnal.”

Blonďák zrudnul jako ředkvička. Cítil se uraen do hloubi due. Honza ho jetě víc podpíchl.

Taková dovolená by pro tebe nebyla. Jse zvyklej chodit brzo spát, s tatínkem a

maminkou.”

Co kecá?” zmohl se blonďák na ubohou reakci, ale Honza u neposlouchal. Vímal si jen

Mileny. Přitiskl se k ní blí a vzal ji kolem ramen.

Dovede si představit, jakej je západ slunce na Sicílii? Jo?: Kdy je mořskej příliv a vlny se

zdvíhaj na dva metry? A kdy si k tomu vyjede na plachetnici?”

Představa sice hezká, znala ji podle pohlednic a barevných filmů. Jene peníze na devizový

příslib by nikdy nenaetřila! Zatím u velkého moře nebyla, mimo jedněch nepovedených a

detivých prázdnin u Baltu.

18

U musím jít,” vstala ze idle, tentokrát mnohem rozhodněji. Jako by ji něco popíchlo.

Nestačil ji zadret, zmizela ve zmatku zmítajících se těl a zbyl po ni u stolku jen nedopitý

koňak a sklenice koly.

Husa,” procedil mezi zuby Honza a obrátil do sebe její koňak. Měl před ostatními trapný

pocit, e se sám poněkud shodil.

Diskotéka skončila o půl jedenácté a trvalo sotva půl hodiny, ne se sál vyprázdnil. Milena se

rozloučila se spoluačkou, která příli nespěchala, kdeto Milena měla jetě dalekou cestu

domů, navíc tramvaji. Vzala to zkratkou, kudy, jak věděla, musí dojít na nejblil stanici v

předměstské vilové čtvrti. Nejkratí cesta vedla v posledním úseku přes neosvětlený park.

Blíila se rychlými kroky k nízkému křoví na jeho okraji. Jen kousíček se tu kdosi pokouel

zahradnicky upravit, sestříhat a urovnat, ale nechal toho.

U abych seděla v tramvaji, pomyslela si. Heleď, to je vona!” uslyela ze tmy před sebou

zřetelně a nepochybovala, e se to týká jí. Lekla se, a v ní hrklo a celá se roztřásla. Posedl

ji strach a panika, ochromilo ji vědomí, e někde nablízku hrozí neznámé nebezpečí. Jetě

zrychlila, skoro utíkala. Vona se nás bojí,” vykřikl jiný hlas, chytíme ji. Slyela, jak ve tmě proti ní někdo supí. Cítila, jak se jí prudce rozbuilo srdce a zděení se rozlilo po celém těle.

Dala se ze vech sil do běhu. V duchu zmateně rozhodovala, má-li pokračovat parkem nebo

se vrátit někam na ulici. Nikde, ani v parku, ani na ulici neviděla iváčka. Jen slyela, e se k

ní tmou někdo blíí.

V téhle lodičkách se přece nedá rychle utíkat! Měla chu zakřičet, ale celá zadýchaná

nevydala ani hlásek, hrdlo se jí sevřelo úzkostí.

Něčí ruka ji zezadu chytila za rameno, smýkla jí, jetě se vytrhla v posledním záchvěvu

zoufalého odporu, ale ruka ji drela za baloňák tak pevně, e látka jen zapraskala a povolila.

Snaila se otočit hlavu a poznat útočníka.

Zapotácela se, jako kůň v postroji se pokouela vytrhnout, zbavit se otěí a běet dopředu.

Slyela za sebou chraptivé dýchání, tep vlastního srdce ji ohluoval, bránila se jetě

mechanicky, jako zvíře chycené do sítě, zběsile a neúčelně. Dalí ruce z ní strhly baloňák a

přetáhly jí jej na obličej.

Pomoc! Au!! vykřikla konečně, protoe jí bolest navrátila na chvíli orientaci.

19

Stisk malinko povolil, ale někdo jí přitom vecpal do úst kus jejího plátě a drel tak, e se

začala dusit. Kopala kolem sebe, ale útočníci ji srazili na zem.

Z posledních sil se jetě pokouela bránit. Marně. Cítila, jak z ní strhávají díny, punčocháče

i kalhotky. Kamínky na cestě, kam ji povalili, ji bodaly do nahého těla. Stud, bezmocnost, děs

a hrůza ji ochromily.

Cítila, jak na ni někdo lehá, vnímala čísi chroptivý, opilý dech. A z té hrůzy pronikla najednou

touha přeít, hlavně přeít, za kadou cenu, a se děje, co chce. Celá zběsilá obrana se

stáhla do strachu, aby ji jetě nezohavili, nezmrzačili nebo dokonce nezabili. I zvířata, která

pochopí marnost obrany proti silnějímu soupeři, se aspoň pokouejí zachránit tím, e

ztuhnou, stavějí se mrtvými, v jakési dávno zaité a zakódované snaze obelstít protivníka.

Pus, vole, a nezdruji” sykl kdosi podráděně.

Jako by přestala být ivou bytostí, jen předmět, kolem kterého se něco děje, nic víc.

Bacha!” Nejprve povolil tlak a ruce, které ji svíraly, pustily.

Co je?” ozval se vzteklý hlas. Na okamik se jí zdálo, e tenhle hlas někdy slyela, ale

vechno splývalo do neurčita. Někdo sem jde!”

Větve křoví kolem zapraskaly, ale trvalo jetě chvíli, ne se vůbec odváila otevřít oči a

pohnout se. Roztřásl ji chlad. Ale nikdo ji u nebránil, začínala si uvědomovat bolest, Bolely ji

ruce, nohy, hlava i celé tělo. Stáhla kabát z obličeje a hřbetem ruky si otřela tvář.

Támhle někdo leí,” zaslechla hodně nablízku. Neměla vak sílu zavolat, ani se pohnout.

Já se tam kouknu,” řekl někdo jiný. I ve tmě uviděla postavu. Přiblíila se asi na dva kroky, nerozeznala, kdo to je.

Tady leí nějaká holka … úplně svlečená …  Zvolání zaznělo zděeně a bezradně.

Obstoupili ji tři kluci a holka.

Co tak blbě čumíte!” křikla holka, dy ji asi někdo znásilnil a moná přizabil!” Sklonila se a přehodila přes ni svůj kabát.

Na co čekáte? Zavolejte záchranku!” Dva kluci se okamitě rozběhli pryč. Dívka si k ní

klekla a řekla: Co je ti? Bolí tě něco?” Pokusila se ji posadit.

Milena se nechala podepřít, ale nevydala ze sebe jediné slovo. Místo toho se jí z očí začaly

řinout slzy, které nemohla zastavit.

20

Přepadli tě?” naléhala dívka, počkej, já ti pomůu ustrojit, abys nenastydla. Je ti zima?

Jse celá podrápaná, samá krev.” Vytáhla z kabelky kapesníček a snaila se jim otřít obličej.

Milena se třásla, nebyla schopna pohybu. Jak se jmenuje?”

Milena něco zamumlala, ale nebylo ji vůbec rozumět. Odněkud se blíily rychlé kroky.

Máme zůstat tady a počkat, a dojedou,” oznamoval klukovský hlas.

Milena chtěla z náhlé vděčnosti, z radosti, e to vechno přeila něco říct, ale hlas se ji

zadrhl. Jenom zatkala. Dívka ji pohladila po vlasech, jako by ji chtěla uklidnit.

Neboj,voni toho darebáka dostanou!”

xxxx

Můe mi říct, kde ten kluk pořád courá?” zeptal se zlostně doktor Hronek a pohlédl na

sloupkové hodiny.

Manelka seděla v hlubokém uáku a pletla. Vdycky, kdy se nad něčím rozčilila, pletla.

Tvrdila, e ji to nesmírně uklidňuje a přitom vydrí čilá. Na čtení by se jednak nesoustředila a

jednak by ji prý písmenka skotačila před očima, a by la hlava kolem.

Proč nic neříká? Tobě je zřejmě jedno, co synáček dělá!” doráel Hronek neodbytně.

Jeho ena zvedla hlavu a pokrčila rameny.

A co mám podle tebe dělat? Pobíhat po bytě sem a tam? Nebo vykukovat z okna, jestli jde?

Anebo co?”

To ne … ale mohla bys projevit zájem. Stejně je to tvoje vina, protoe jsi ho od malička

rozmazlovala. Kdyby bylo podle mého, dostal nejpřísnějí výchovu.”

Asi patně slyím? Já e jsem ho rozmazlovala?”

Zlověstné skřípání znamenalo, e doktor Hronek zřejmě zasáhl na nejcitlivějím místě.

Já?! A kdo mu kupoval motorku, aby se mohl před klukama vytahovat? Já? A kdo mu dal

volkmena a kdoví co jetě? Taky já? Já snad?”

Hronek se malinko stáhl z útoku, cítil, e zvolil nesprávný postup. Vydrádil tím manelku do

protiútoku.

Ano, mě by taky zajímalo, o kom jsi mluvil a vůbec koho jsi měl na mysli při tom

rozmazlováni! Pokud si dobře vzpomínám, tak jsi ho hlavně ty vdycky omlouval. Mladý pán

byl jedináček a odjakiva tvůj miláček, e ano? Tatínek se v něm přímo shlíel!”

21

Protiútok byl veden nesmlouvavě, bez jakýchkoli krycích manévrů.

Doktor Hronek u litoval, e se nechal tak hloupě unést k vyprovokování konfliktu a jedinou

omluvou bylo, e nesnáel manelčin věčný a fatalistický klid. A jetě víc ho rozčilovalo, e

se dokázala v kadé hádce, kterou v ivotě spolu vedli, mnohem rychleji orientovat a

zasahovat ho na nejcitlivějích bodech. Byla silný soupeř.

Nechtěl jsem, aby z Olóue vyrosti slaboch a posera, bránil se bezmocně a citil, e jeho

argumentace pokulhává a jde nějak mimo. Sama přece ví, jak se mu ve kole posmívali,

e je k ničemu. A taky byl pořád marod.”

Věděl, jaký tít zvolit, aby odvedl pozornost jinam. Manelka odloila jehlice do proutěného

koe pod stojací lampou.

Do kdy na něho chce čekat?” zeptal se. Nechce si jít raději lehnout?”

Ani ne. Počkám s tebou,” uzavřela příměří.

Chvilku se místností obývacího pokoje vznáelo ticho a odtikávání sloupkových hodin. Velké

pergamenové stínítko stojací lampy vrhalo na zeď podivně tvarované stíny, které se navíc

lehounce vlnily a působily dojmem, jako by byly ivé. Příjemná a klidná atmosféra obývacího

pokoje jetě víc kontrastovala s rostoucím napětím.

Na dlouhé stěně viselo několik originálů. Oleje a pastely. Pár zapaspartovaných grafik a

akvarelů. Ve svědčilo o dobrém vkusu a odborné umělecké znalosti toho, kdo je vybíral.

Domácí galérie reprezentovala první desetiletí dvacátého století. Vechny obrazy měly svou

hodnotu. Vybírali je a sbírali ostatně ji po tři generace, Hronkův otec a děd, oba známí

pratí advokáti.

Hronek teď přecházel od jednoho obrazu k druhému, zastavoval se jako na výstavě

neznámého malíře, působil dojmem, e chce proniknout do smyslu díla, ale zatím vůbec

nevnímal, na co se dívá. Jeho pohled klouzal do hloubky vlastních neurovnaných mylenek.

Manelka ho sledovala pozorně a trochu ironicky. Nakonec nevydrela, vstala a také

popola směrem do arkýře, tvořícího zákoutí secesní místnosti, o stupínek výe nad úrovní

ostatního pokoje. Zastavila se u okna, vedoucího do zahrady a ulice.

Vilka na Hanspaulce, v ní bydleli, se dědila postupně bez velkých zásadních úprav z

generace na generaci. Patřila k ní velká zahrada, táhnoucí se daleko za dům, s ovocným

sadem a málo pouívaným bazénem. Snad právě pohled na prázdný, trochu popraskaný

beton jí připomněl blíící se léto a dovolenou.

22

Posly, Karle, jak je to letos s tím příslibem do Jugoslávie?”

Kadý rok jezdili na Jadran, ale vybírali si spíe pobřeí trochu severněji, směrem k Itálii, v

okolí Puly a roztrouených ostrůvků Brioni. Čtrnáct dnů na kamenitém pobřeí mezi zbytky

arén, divadel a akvaduktů římské kolonizace patřilo k zaběhnutému zvyku, e je ani

nenapadlo něco na něm měnit. Pokládali za zcela přirozené, e se kadé léto vydají na

známá místa k moři, stejně jako jiní vyjídějí jenom k řece nebo na chalupu.

Ano, zlato, u jsem vechno zařídil,” zachytil se první příleitosti, kterou mu poskytla, ale musel jsem tentokrát najít cestu a k řediteli pobočky.”

Hlavně, e to máme,” prohlásila paní Hronková s ulehčením, teď bychom měli napsat

Vukotičům, aby nás čekali.”

Bydleli u nich kadé léto v soukromí. Vukotičovi si postavili hezkou vilku na pobřeí a

pronajímali jim celé patro přímo s výhledem na moře.

Je nejvyí čas,” uvědomil si Hronek, opravdu. Letos nějak vechno příerným způsobem

letí. Jetě aby to nakonec nepronajali někomu jinému!”

To by nám přece nemohli udělat! Po těch letech!”

Proč by nemohli? Co kdy jim nějakej západní Němec zaplatí víc?” Hronek se zastavil u

těkého dubového psacího stolu, vedle něho stála komoda s diskrétně zabudovaným

trezorkem.

U se těím na sluníčko,” zasnila se Hronková, a se do člověka opře. I v t o m moři si

nádherně odpočinu.” Mylenka vyvolala jasnou vzpomínku a zcela konkrétní představu.

V dlouhé vyřezávané skříňce u posledního arkýřového okna měla pečlivě srovnané

diapozitivy a pohlednice. Jestlie se kdy s manelem na něčem bezvýhradně shodla, byla to

jistě preciznost a pedantérie, s ní udrovala pořádek a systém v celém bytě. Protoe

nechodila do zaměstnání a starala se jen o domácnost, měla na vechno dost času a věděla

přesně, kde co hledat.

Nechce se podívat?” Nečekala, co manel odpoví, neomylně sáhla po krabičce s datem

1986 Pula a na nízký stolek postavila diaprojektor. Bílé místo na zdi se vmiku proměnilo v

barevnou krajinu istrijského pobřeí.

Taková nádhera,” posteskla si, hned bych veho nechala a jela.”

23

Na dalím snímku, v tříti vlnek, jel někdo na vodních lyích a na dalím stála paní Hronková

se synem Oldou u pulského amfiteátru a lízala zmrzlinu. Pohled na kornout osvěující

pochoutky vyvolal dalí mylenku, či spíe pochybnost.

Jak na tom je letos dinár? Budeme mít dost peněz?” Hronek se sebevědomě usmál, nikdy

nic neponechal ivelnosti a náhodě. Myslel na budoucnost, i tu nejblií, velmi intenzívně a

snail se předvídat, co ve bude pro ni třeba učinit. Ovem. Zase devalvoval, za dinár

dostane pomalu tak málo, jako v Itálii za liru. Ale nemusí se bát, mám navíc dvě stě dolarů

a asi tři sta marek. Něco jetě určitě seenu.”

Nikdy se neptala, odkud a jak peníze získal. Věděla, e jich bude mít natolik dost, aby si za

těch čtrnáct dní pěkné dovolené nemuseli nic odpírat a jetě si něco nakoupit na sebe.

Tajná valutová rezerva stála za tu chvilku strachu na hranicích, ne? Brala tenhle devizový

přestupek jako nutnou samozřejmost a vůbec ji nenapadlo, e se úmyslně dopoutí poruení

předpisů.

Dalí obrázek pláe přímo lákal lehnout si do písku na nafukovací matraci a znovu proít pár

hodin jadranského solaria.

Vyruil ji přiduený výkřik. Zaznívalo z něho překvapení i leknutí. Copak je? Stalo se něco?”

Doktor Hronek vak jako by otázku neslyel. Zcela pohrouen do hledání přehraboval vnitřek

trezorku. Přitom si ustavičně pro sebe něco mumlal. Nakonec začal vyhazovat jednu věc po

druhé z trezorku na stůl.

Sem jsem to dával. Určitě jsem to sem dával, krucinál. To přece … to snad není moný!

Tady někdo musel bejt, jinak by to nemohlo zmizet.”

Co se stalo?” opakovala manelka, i kdy začínala tuit, co se stalo. Manel kamsi zaloil a nemůe najít načerno získané valuty, které měly toto léto jako obvykle vylepit ekonomickou situaci a koupěschopnost rodiny při dovolené v Jugoslávii.

Někam jsi ty peníze schoval, prostě někam jinam a teď je nemůe najít.”

Ničím jiným nemohla manela tak natvat. Byl velice hrdý na svou pedantickou pečlivost, v

ivotě se mu nestalo, aby něco nemohl najít na svém místě.

Tady byly. Jetě předevčírem tady byly,” křičel rozrueně, přece nejsem blbej!

25

Dy jsem převčírem do téhle přihrádky ukládal dalích sto marek. A vechno tu bylo!

Manelka poněkud zpozorněla. Kdy se jednalo o peníze, měla vdy velice vytříbený smysl

uvaovat realisticky.

Říká sto marek? A nemohl jsi je opravdu uloit nakonec jinam? Vzpomeň si, třeba někdo

zvonil, moná telefon…To se stává, e kdy v takové chvíli zazvoní telefon,

člověk má klamný dojem, e něco někde uloil, ale docela mechanicky to poloí jinam. Mohl

jsi ty peníze strčit jen tak do psacího stolu, pomáhala mu, jen se podívej.

Doktor Hronek vrtěl hlavou, sama skutečnost, e peníze nebyly na svém místě, přece jen

nahlodala jeho jistotu. A tak otevřel velkou zásuvku psacího stolu a ponořil se do jejích

hlubin.

Nic? doráela manelka, zataená do hledání ztracených peněz víc ne pouhou

zvědavostí.

Nic,” povzdechl její manel a přivřel zásuvku. To přece není normálně moné! 

Uka, podívám se. Někdy člověk pro oči nevidí,” navrhla, ale sama začínala být nervózní.

Zpřevracela znovu vechny věci v trezorku. Osobní listiny, zlaté hodinky po dědečkovi,

nějaké perky a miniaturní originál Pabla Picassa. Obálka s valutami tu vak očividně

chyběla.

Přece kdyby nás chtěl někdo vykrást, vzal by Picassa a střelil ho. Kdy řeknu hodně lacino,

za půl miliónu! Jeímarjá, já se z toho snad zblázním,” zvolala otřeseně.

Kdo by mu u nás dal za maličkej obrázek takový prachy,” podotkl doktor Hronek skepticky,

a to ji stimulovalo k dalím úvahám.

Proč by bral zloděj jenom valuty a nevzal si taky perky?”

Protoe perky by se eventuálně mohly poznat, zatímco ztrátu valut, které majitel sehnal na

černém trhu, nikdo hlásit nebude. Ani nemůe, to dá rozum,” dedukoval Hronek a začal

propadat malomyslnosti. Kdo mohl vědět, e má doma valuty? Pár lidí, předevím Moravec,

od něho je s h á n ě l …Věděl vak naprosto jistě, e peníze do trezorku dával a jakákoliv

pochybnost zůstávala jen hypotetická.

Manelka sama pečlivě zpřevracela celý trezorek. Byl otevřený, kdy jsi k němu přiel?”

Ne, zavřený, normálně.” A klíč?” Klíč taky na místě, ve stole.”

Měl jsi ho schovávat jinam … “

26

Bylo to volání po bitvě. A stejnou logikou odpověděl i Hronek.

Nikdy se zatím nic neztratilo … nebyl důvod … 

Najednou se zarazil. Posly a neztratilo se jetě něco?”

Rozhlédli se po místnosti. Tady, kolem nich, byly shromáděny se sběratelským vkusem

vechny nejcennějí věci. Obrazy, staroitnosti, orientální ruční práce, trofeje.

Myslím, e nic,” řekla po chvíli Hronková a zavrtěla hlavou.

A v tom okamiku doktor Hronek zbledl tak, e připomínal bílou pokojovou stěnu. Mátoně

se vrhl k trezorku a znovu zběsile vyházel jeho obsah na stůl.

Co je?” hlesla manelka, podvědomě tuíc nějaký malér navíc. Hronek jako by ji neslyel.

Nevnímal nic, co se kolem něho děje, počínal si jako ílenec.

To přece není moný! Jeímarjá!”

Ztratilo se ti jetě něco?” zeptala se manelka jak nejtieji dovedla.

Ztratilo, ztratilo! To se ví, e ztratilo! Bankovní kód, potvrzení, doklad Curyské banky s

číslem naeho devizového konta … doufám, e chápe, co to znamená! To přece není

moné! Kristepane, kdyby se to někdo dozvěděl, to by byl teprve průvih!”

Bankovní kód, stejně jako devizy, prostě zmizel. Byl pryč, najednou a překvapivě. S něčím

takovým Hronek ani ve snu nepočítal. Nechápal. A měl jsi to opravdu tady?”

A kde jinde? Takový důleitý věci přece nenechám jen tak někde válet! Vdy by mě to

mohlo děsně kompromitovat a moná i … ” zarazil se, kdy domyslel celou souvislost.

JUDr. Karel Hronek byl vedoucím referentem v podniku zahraničního obchodu. Kontraktoval

pro dovoz nejrůznějí přístroje pro medicínu, chemii a biologii, kterým sice moc nerozuměl,

ale jeho právnické vzdělání, znalost jazyků a obchodní cit nahrazovaly určitou odbornou

nejistotu. Hronek za čas do oboru pronikl, take se celkem sluně orientoval v nabídce,

kvalitě i vlastním trhu.

Zpočátku se skutečně snail vybírat podle svého názoru to nejvhodnějí, nejrozumnějí a

přirozeně i nejkvalitnějí. A před pěti lety stál najednou tváří v tvář zajímavé ofertě. Jejich

podnik dováel z Velké Británie laboratorní analyzátor, s ním byla celá léta spokojenost a

fungoval i servis. V době, kdy se měla obnovovat smlouva, se objevil jistý pan Stein,

výcarský zástupce mezinárodní firmy se sídlem v Hongkongu. Předloil zajímavou nabídku.

Firma dodá prakticky stojný přistroj, který sice nenese tak zvučnou tradiční značku, ale bude

kvalitní a navíc o třetinu levnějí.

27

K tomu třicet tisíc výcarských franků, které za prosazení smlouvy uloí firma doktoru

Hronkovi na jeho soukromé tajné konto v Curychu. Doktor Hronek dlouho váhal a nakonec

souhlasil. Před vlastním svědomím se omlouval tím, e tahle vzácná příleitost je vlastně

logický důsledek světové konkurence, kdy schopnějí vytlačí méně schopného. A já jsem

měl těstí, e jsem byl zrovna u toho, uklidňoval sám sebe.

Přístroje byly obratem dodány, konto doktoru Hronkovi zaloeno.

Během nejblií dovolené si Hronek nenápadně, aby rodina netuila, vyzvedával v

jugoslávské pobočce výcarské banky devizy na přilepenou. Hlavně výcarské franky, ale

podle potřeby i dolary, ne mnoho, aby to nebylo nápadné. Doma předstíral, e získává valuty

načerno. O zaloení konta neměla manelka tuení.

Co to bylo za konto? Měli jsme na něm hodně peněz? Slyí?  Co jsi říkala?”

Kolik tam vlastně bylo?”

Zavřel oči a vzdychl, odhodlal se svěřit, alespoň někomu musel, ale příli se mu to nevedlo.

 H o d n ě … něco kolem třiceti tisíc výcarů. A nějaký úroky.”

Tolik?” Musela se překvapením posadit. A kde se tam ty peníze vzaly?”

To ví, obchod . . ř e k l neurčitě.

Obchod … ” hlesla zamyleně. A ty myslí, e by nám ty peníze mohl někdo vybrat?”

Zavrtěl hlavou. Tak jednoduché to zase není. Musel by znát princip, systém. Ale kdo má v

ruce bankovní kód, kartičku z plastiku, nenápadnou, ale mocnou, má klíč k celé uloené

sumě. Tohle vypadá, bohuel, na něco jiného.

Představou mu projelo něco jako blesk a studená vlna zároveň. Zděsil se, co kdy v tom má

prsty Bezpečnost? Co kdy ho odhalili a teď sledují? Co kdy čekají, jak se zachová, co

udělá?

Ale ne, to je nesmysl. Nikdo není tak opatrný, jako on. Kdyby na něho něco měli, sbalili by ho

rovnou. O tomhle nikdo neví. Nikdo o tom nemůe vědět. Opravdu nikdo?

Nebyl tady někdo na návtěvě?” Manelka se zamyslela.

28

Počkej, Karle, včera tu byl opravář na pračku.”

Opravář na pračku?” opakoval po ní zděeně. Ale ten vůbec nevkročil sem, do pokoje.”

Manel mlčel, jen neznatelně pokývl hlavou. Kdo vechno o tvém kontě věděl?”

Nikdo!” vykřikl skoro zoufale, takové věci nebudu nikomu vykládat! Copak jsem blázen?”

Diapozitivy z Jugoslávie dávno přestaly zajímat. Pozornost obou byla upřena jinam.

Nemůe to být nějaká roárna toho naeho klacka?” chytal se kadého stébla.

Ale Karle!” napomenula ho manelka, má rozum? Pročpak by to dělal?”

Proč by to dělal? A proč vůbec není doma, kdy je tolik hodin!” zlobil se Hronek.

A proč kvůli tomu křičí na mě?” odpověděla klidně jeho ena a trochu zchladila manelovu

horkou hlavu.

Promiň, rozčililo mě to! Ani nevím, co vlastně říkám … dovede si představit, jaké budou

nepříjemnosti, kdy to vechno rychle nenajdu a padne to do ruky někomu nepovolanému?

A zrovna teď, kdy se tolik mluví o negativních jevech!

V kadém případě by z toho bylo trestní řízení a soud!” Získával postupně klid, ovládal se.

Stejně mi to nejde na rozum … co kdyby to udělal jen tak … jako klukovinu?”

Ty jsi před ním něco říkal?”

Neříkal, ale … ” Hronek se zarazil a horečně kombinoval, co kdy něco hledal a nael

valuty? To ví, pro kluka můou být zajímavé, třeba si chce něco koupit v Tuzexu, ne? Tak je

vzal a aby to nebylo nápadné, přibral si k tomu i kartičku s bankovním kódem, vechno bude

vypadat jako obyčejná zlodějna a jeho nebudeme podezřívat… co říká?” kombinoval dál.

Znělo to celkem rozumně, nebo jistá logika v tom byla. Ztratily se věci, jejich odcizení nelze

ohlásit.

No, jestli myslí, podívám se do jeho věcí, třeba tam něco z toho má,” navrhla Hronková.

Obava z následků byla toti větí, ne nechu prohrabávat se v synových věcech.

Veli do pokoje, který obýval jejich syn. Na zahradu vedlo velké prosklené francouzské okno,

ukončené dveřmi na terasu. Právě tudy se dalo projít nepozorovaně dovnitř, dveře fungovaly

jako letní vchod přímo do bytu. Na terasu mohl vlézt i zloděj.

Tohle vechno teď probíhalo Hronkovi v hlavě.

29

U okna stál studentův stůl s rozházeným učením. Systematicky, kousíček po kousíčku

začalo hledáni, na něm se oba rodiče podíleli.

Nepořádek v synově pokoji výrazně kontrastoval s celým bytem. Ale byl to jeho pokoj a jeho

soukromí, které a do tohoto okamiku respektovali. A k jisté hranici a tou bylo dnení

podezření, jetě zvýrazněné synovou nepřítomností.

Kde můe ten Olda být? Snad se mu něco nestalo? Neměli bychom p o č k a t …  Hronková

se ohlíela kradmo po manelovi. Zřejmě měla na jazyku návrh, e by měli počkat, a bude

syn doma, ale netroufala si.

Doktor Hronek zamířil ke stolu. Na jeho desce trůnil malý přenosný magnetofon. Vedle pár

popsaných papírů, seit a dvě učebnice. Syn doktora Hronka studoval druhý ročník

gymnázia a i kdy nepatřil k nejlepím, co rodiče přikládali jeho pubertální roztěkanosti,

prozatím s ním nebyly ve kole problémy.

V zásuvce psacího stolu se krčilo několik otevřených krabiček cigaret, sparty a dvoje

winstonky, sluchátka a sloka cizích pop časopisů.

Vtom zazvonil zvonek u dveří. Hronkovi pohlédli vylekaně jeden na druhého.

Kdo by to mohl být? V tuhle hodinu? Co kdy se Oldovi něco stalo … Napadaly je samé

nepříjemné monosti.

Zvonek neodbytně zacinkal znovu.

Konečně doktor Hronek zamířil k zahradní brance. Spatřil za ní paní Michalcovou ze

sousední vily. Ulevilo se mu tak citelně, e by ji snad málem objal.

Copak nám nesete?” zeptal se s nehranou oviálností, která měla zakrýt jeho vzruené

rozpaky.

Promiňte, pane doktore, já jsem úplně sklerotická enská,” omlouvala se sousedka, docela

jsem zapomněla, e pro vás mám zásilku do vlastních rukou. Celý večer si říkám, e k vám

skáknu, ale v televizi běel ten s e r i á l … “

Sousedka pracovala jako potovní doručovatelka a tu a tam, i kdy předpisy zní jinak, jim

ulehčovala, aby se nemuseli obtěovat na potovní úřad.

To jsem moc ráda, e se nezlobíte,” sousedka podala doktoru Hronkovi doporučený dopis

do vlastních rukou adresáta. Jetě, prosím, tadyhle ten útrek podepsat.”

Doktor Hronek se po paměti podepsal. Sousedka Michalcové se odporoučela.

Ze koly,” konstatoval Hronek a drel obálku s natitěnou hlavičkou mezi dvěma prsty, jako

by ho pálila.

30

Kdy se vrátil do vily, ukázal ji mlčky eně. Prohlédla si natitěnou hlavičku koly, mhouříc

oči a bezradně pokrčila rameny. Začínalo toho být i na ni moc.

Doktor Hronek nervózně roztrhl obálku, moc se mu to nevedlo, rozkubl ji na dvě nestejné

části, obsah vak natěstí nepokodil. Na sloeném úředním papíru s razítkem koly a

podpisem ředitele stálo velice nepříjemné sdělení.

Sděluji vám, e vá syn Oldřich Hronek, student II. ročníku naeho ústavu, ji několik

měsíců neplní řádně studijní povinnosti, má padesát neomluvených hodin absencí a k

vekerým domluvám a kárným opatřením se staví odmítavě.

Vzhledem k těmto závaným poruením studijního řádu a v souladu s dalími předpisy o

středokolském studiu Vás ádám, abyste se dostavil osobně k projednáni celé záleitosti na

ředitelství gymnázia, ve středu, dne … 

Doktor Hronek jen zalapal po dechu. Bylo toho najednou příli. Opravdu příli.

Jak to, e nám u dřív nic neřekli? Třeba na rodičovský schůzce?”

Hronková zoufale rozhodila rukama. Přečetla si sama na stroji psané sdělení ze koly,

jakoby mu stále nevěřila.

Ulejval se a my o ničem nevíme. Padesát hodin!” povzdechl Hronek.

Ani valuty, ani bankovní kód v synových věcech nenali, nicméně právě doručený dopis

zapůsobil do atmosféry jako bomba.

Jak je to moný?” vzlykala Hronková, e jsme si ničeho nevimli?”

Moná, e nás u zvali do koly na pohovor dřív,” usoudil manel, jestli to neposílali

doporučeně, ten hajzl to ztopili”

Jak teď vypadáme? Jako bychom se o syna vůbec nezajímali,” bědovala Hronková.

Nedovedla si vechno srovnat v hlavě. Oni ho můou vyloučit? Co bude dělat, vdy nic

neumí!”

Já ho snad roztrhnu, a přijde!” zapřísahal se. Vechen vztek, úzkost i napětí se v něm teď

vzpříčily.

Táto, vzpamatuj se! Nejdřív s ním musíme klidně promluvit! Určitě měl ve kole nějaké

problémy, ví, jak to chodí a ná Oldřich je moc citlivé dítě!”

Otec Hronek v tuhle chvíli neřekl nic. Uvědomoval si jen jedinou jistotu, ze sejfu mu zmizely

nejen peníze zahraniční měny, ale taky bankovní kód výcarské banky a jeho syn má

padesát hodin neomluvené absence.

31

To ve se dozvěděl teď v noci. A syn navíc není doma. Přinejmením příli podezřelá souhra

náhod.

Citlivý dítě? Je to syčák, uvidí. To jenom ty ho pořád omlouvá!” vykřikl.

,,Coe, já? Najednou! A kdo se v něm pořád viděl? Já ne! A kdo mu omlouval kadou

lumpárnu? Já taky ne! Doktor Hronek podruhé toho večera kapituloval.

,,Co mám dělat? zeptal se bezradně. Musíme počkat, a přijde. Třeba nám něco vysvětlí.

Zvedla beze slova úřední oznámení ze koly a vyla ze synova pokoje první, manel krok za

ní. Čas se vlekl pomalu.

Kolem půl druhé se ozvalo klapnutí u domovních dveří. Po chvíli i kroky u bytu.

Oldřichu, zavolala paní Hronková a postavila se vedle manela, pojď sem k nám.

V okamiku, kdy syn vstoupil do pokoje, se o doktora Hronka pokouel infarkt. Jeho

manelka na tom nebyla o moc lépe.

Jejich syn Oldřich se potácel ze strany na stranu, div neupadl a jen ztěí drel rovnováhu.

Co má bejt? vypravil ze sebe ztěka. Jazyk se mu pletl v ústech, překáel ve výslovnosti.

Takhle se vrací ze koly? vykřikla matka neastně. I ona ztratila při pohledu na syna

rovnováhu a klid. Nedovedla si v tu chvíli uvědomit, e se nejedná o zlý sen.

A kdo říká, e … du … ze koly?” koktal syn pomalu, dávaje si záleet na slovech, aby zněla srozumitelně. Dalo mu to ovem dost práce.

Tahle odpověď velice přesně zapadala do zjitění, které doktor Hronek s manelkou před

chvílí učinili. Mohl to být protest, ano, obyčejný protest v pubertě! Pitomý a bezmocný protest

proti autoritě, co jiného! Přece by si Oldřich, jejich syn, s ním nikdy nebyla ádná starost,

nezačal z ničeho nic libovat v opilství! Jak to s maminkou mluví!” rozkřikl se doktor Hronek.

Normálně,” uklíbl se syn a opřel se o sekretář, v něm se zakymácela ucelená sbírka

míeňského porcelánu. To mě tu budete vyslejchat nebo co? Já jdu spát! mávl rukou a

rotace mu zase ubrala rovnováhy, popoběhl drobnými krůčky a zapotácel se. To ovem

doktora Hronka podrádilo na nejvyí míru. Skokem byl u syna a začal jím lomcovat.

32

Co si to dovoluje, ty hajzle? Jak si to představuje?” Mával mu druhou rukou před očima

dopisem ze koly a křičel dál, proč jsi nám zatajil absence? A kde jsi byl těch padesát

hodin’?” Syn si ho měřil zpomaleně, ale přesto s pohrdáním.

Jo, tak! Vo to vám běí? Teď u je vechno jasný.”

Jeho suverénní pubertální drzost na okamik odzbrojila i otce, nenael honem účinnou a

rychlou protizbraň, nevěděl, co na tuhle drzost říct, jak citelně udeřit, aby argumentace byla

pádná a vůbec k synovi dolehla. Co z tebe bude? Povaleč!” zmohl se na povzdech. Zřejmě

to synovi naopak zalichotilo. Zatímco ty se hrdina práce, jó? odsekl. U se tolik nezdálo,

e by měl přebráno. Reagoval zpříma a trefně, i kdy okujícím způsobem. To by ale

znamenalo, e není opilý. O to vak bylo přímé střetnutí horí.

Jak to, e jsi nám nic neřekl? Oldřichu, jetě ti není ani osmnáct, máme za tebe

odpovědnost, nejsi plnoletý,” otec se dostal do varu a mylenka skákala z jedné na druhou,

asociace se volně druily, skládaly a rozptylovaly.

Syn si ho ironicky měřil. Z jeho postoje se snadno dalo vyčíst pohrdání autoritou a nadřazený

úsměek jetě víc provokoval k souboji, který zatím z nepochopitelných důvodů prohrávali

rodiče, ač měli v ruce vechny trumfy. I přes jejich rozčilení vak chápal, e mu chtějí jetě

něco důleitého sdělit. Vyčkával. A co ty valuty?” vypálil na syna. Jaký valuty?”

Jaký? Nae! Co jsem schoval na dovolenou do Jugoslávie.”

Vy jedete zase na dovolenou do Jugoslávie?” tvářil se překvapeně, ale očividně si dělal

legraci. Ty jede přece taky! Jako kadý rok!”

Váně? No to je ale překvapení,” hrál si na neinformovaného, protoe cítil, e tím otce jetě víc podrádí, a přímo se v tom vyíval. Tak vzal jsi je nebo ne?

Syn ponechal za otázkou dramatickou pauzu, vychutnával situaci.

Já? Ne! Co bych s nima dělal?” Nevím, třeba sis chtěl něco koupit.”

Nic nepotřebuju.” Díval se výsměně a v očích měl zvlátní lesk, kterého si matka nikdy

předtím nevimla.

34

Co je s ním? Tohle nikdy neudělal, nikdy nebyl tak drzý, tak vzpurné vyzývavý. Co se s ním

stalo? Je to opravdu jenom puberta? Kladla si v duchu otázky, na které potřebovala odpověď

hlasitou a jasnou, netroufala si vak něco vyslovit nahlas. Synovo chování i vzhled ji

ohromily, stejně jako manela ji vechno zastihlo nepřipravenou a teď se začala zmítat v

pochybnostech. Přece není moné, aby se ty peníze ztratily jen tak!”

Syn pokrčil rameny, dávaje najevo, e se ho tahle starost vůbec netýká.

Třeba je potřebovala maminka!” No dovol!”

Syn Oldřich se jen zaklebil, bavil se tím, jak se oba jeho rodičové dostávají na tenký led.

Tak ty jsi je nevzal? Ani peníze, ani bankovní kód? Takovou l e g i t i m a c i … “

Legitimaci do banky?” zeptal se Oldřich jako by nerozuměl a tónem, který naznačoval, co si

o celé věcí myslí. Hlavně co si myslí o těch, co takové otázky kladou.

Něco jako ekovní kníku, prostě průkaz s děrováním na počítač, potvrzení banky, e tam

mám vklad . . v y s v ě t l o v a l otec zoufale, dovede si snad představit, co by se stalo, kdyby se tyhle věci měly dostat do ruky někomu cizímu?” A doktor Hronek dodal skoro prosebně.

Tak nedělej hlouposti, jestli jsi tady něco vz a l . . Co by se stalo?”

Vyetřovali by mě. A moná i vyhodili z práce.”

To bys musel konečně taky pořádně makat.” Doktor Hronek se jetě pořád drel.

Copak nechápe tu děsnou ostudu, moná mě i zavřou,” snail se přesvědčit a citově zlomit

synův podivný a nepochopitelný postoj. Zdálo se, e to naopak jetě přispělo k synově

zvlátní náladě. Oldřichovy oči jen zářily.

Jo, voni tě zaijou? Tak to s těma penězma ve výcarsku asi nebude úplně v pořádku, co?

Jeho ironie byla nesnesitelná a o to horí, e doktor Hronek naprosto nechápal, proč a

hlavně proč tak najednou. Vdy synovi dosud poskytoval vechno, co mu na očích viděl. A

určitě víc, ne si mohli dovolit ostatní. A to jenom dík Hronkové podnikavosti. A to by mělo

teď prasknout? Proč? Co tím kdo sleduje? A jaký je na tom vem synův podlí?

JUDr. Hronek pokrčil bezradně rameny.

Matka mlčela, zdrcena nečekaným vývojem situace, který si nedovedla vysvětlit a stále víc ji

to ochromovalo.

35

Zbláznil se. Musel se zbláznit.” Oldřich se kymácel ze strany na stranu.

Není divu. V takovýhle rodině.”

To byla poslední kapka, kterou míra trpělivosti přetekla a napětí se uvolnilo.

Tak rodina ti není vhod?” vykřikl doktor Hronek, boe, to snad ani není můj syn.”

To je dost moný,” odpověděl syn klidně.

I matka sebou kubla, tahle drzá nehoráznost ji umrtvila, vytřetila oči a zalapala po dechu.

Doktor Hronek k synovi přiskočil a vrazil mu facku.

K jeho obrovskému překvapení se Oldřich také rozpřáhl. Otec uhnout nestačil, přesně

umístěná rána do obličeje ho odhodila k psacímu stolu. Na něco takového nebyl připraven.

Co sis to dovolil?” zasípal.

Oldřich se uklíbl a pomalu odkráčel do svého pokoje, jako by se vůbec nic nestalo.

Doktor Hronek se sesul do křesla u psacího stolu, hlavu v dlaních. Cítil jak mu nabíhá tvář,

ale bolest si neuvědomoval. Byl v oku, který ho naprosto odrovnal, snad ani nevnímal

manelku, která dola drobnými krůčky a k němu. Viděla jsi to?” třásla jím zimnice.

Já tomu nerozumím,” hlesla. Musela se opřít o desku psacího stolu, protoe i jí se zdálo, e ji nohy dál neunesou.

Hrůza! Co budeme dělat?” drmolil Hronek mezi zuby a sykal bolestí. Naivně si stěoval:

Viděla jsi? On mě pratil!” Třel si přitom tvář, jako by nechápal, co se vlastně odehrálo.

Byl opilý, určitě byl opilý, vyspí se z toho,” snaila se ho ena uchlácholit.

Ne. Nebyl opilý.” To ovem bylo jetě mnohem horí. Já jsem nic necítil.”

Podívali se po sobě a vyhrocená situace je po letech vzájemné lhostejné izolovanosti zase

spojila.

Ty myslí, e … ?  netroufla si ani vyslovit, co ji napadlo. Vechny pohromy se pozvolna

slévaly do drobných mitek, tancujících před očima.

Co teď budeme dělat,” opakoval doktor Hronek a tupě zíral před sebe.

Události této květnové noci pořádně zamíchaly a dosud ustálenými hodnotami.

A doktor Hronek se cítil najednou tak slabý, e neměl sílu ani promluvit.

36

xxxx

Dřív ne se Dvořák stačil převléci do bílého plátě a přezout, zazvonil neodbytně telefon.

Neměl tohle zvonění v lásce, nejradi začínal svůj den s čerstvým voňavým čajem, vypitým v

pohodě jetě před začátkem dopoledního zmatku na oddělení. Měl tak čas seznámit se s

údaji a zápisy v předávané knize hláení, co mu sestry pravidelně připravovaly na jeho

psací stůl jetě ne přiel do práce. A větinou v prvních minutách telefon mlčel.

Trochu otráveně sáhl po sluchátku.

Nezlob se, tady Hladík,” ozvalo se. Mám k tobě prosbu.”

Copak je? A tak časně?” divil se Dvořák. Hodiny na zdi ukazovaly sotva půl sedmé. Podle

toho, jak vak znal svého kamaráda z kriminálky, tuil neodkladnou naléhavost.

Dovezli k vám na oddělení včera v noci mladou dívku. Jmenuje se Milena Peterková a

proila krátce předtím přepadení a znásilnění partou nějakých chuligánů. Zaútočili na ni v

odlehlém parku na okraji Prahy, cestou z rockového koncertu nebo diskotéky. Já se pojedu

na místo teprve podívat, měli jsme tuhle noc poněkud jiné úkoly. Teď si musíme ověřit, zda

nejde o souvislost a prohlédnout i sál, kde se to vechno konalo.”

Dvořák poslouchal netrpělivě dlouhý a obsaný hovor, na kapitána Hladíka i poněkud

rozvleklý. O jakou souvislost ti jde? Chce si ji asi vyslechnout, ne?”

Ani ne, mám v ruce záznam, který udělala hlídka v noci a to je zřejmě zatím vechno, co

byla a je schopna říct. Tedy upřímně, nic moc.”

Dvořák se usmíval, věděl, e teď to vlastně přijde. Ostatně Hladík neuměl nikdy chodit

kolem.

Vím, e ty dokáe citlivě dostat z lidí podrobnosti, kdy si s nimi jen tak povídá … chtěl

jsem tě prostě za nás poprosit, aby sis dal tu práci a zkusil z ní vysondovat a rekonstruovat

nějak lidsky, jak se to vechno událo a co nejvíc detailů a podrobností. Na co vechno si

dokáe vzpomenout.”

Rozumím. Ale předem tě můu ujistit, e výsledek je víc ne nejistý. A hlavně, jetě jsem

pacientku neviděl a nevím, v jakém je psychickém stavu. Musíte být trpěliví!”

Ale ty si nějak poradí, vid?” ujioval se Dvořákův přítel. Pokusím se.”

Kapitánovi se zřetelně ulevilo.

Díky, Petře, moc nám tím pomůe. Já se jetě dneska o z v u … “

Dobře. Měj se!” Dvořák konečně odloil telefonní sluchátko a vrátil se k věáku, kde odloil bundu.

37

Oblékl si plá. Stejné navyklými pohyby nasypal do porcelánové konvice směs voňavých

lístků a zalil vroucí vodou. Připravil si álek a letmo pohlédl na hodinky, aby zkontroloval

přesný čas louhování. Příprava čaje byl toti přesný obřad, který se nesměl pokazit. Pak se

posadil do křesla u psacího stolu a rozevřel knihu hláení.

Skutečně, v půl třetí ráno byla na pavilón přijata dívka Milena Peterková, sedmnáct let.

Dostala lehkou injekcí na uklidnění, aby se trochu do rána prospala. Čaj po jeho pracovně

zavoněl. Dvořák si zálibně nalil a odzkouel srkavým doukem jeho kvalitu. Byl spokojen.

Kdy se do jeho pracovny začali trousit ostatní na ranní hláení, měl program na celý den

náleitě promylen. Dvacetiminutovka se odbyla rychle. Jeden pacient poádal o něco proti

nespavosti a u jiného se objevil průjem a zvýená teplota.

Ta nová pacientka vstala?” zeptal se.

Viděla jsem ji, myslím, sedět v jídelně,” prohlásila staniční sestra téměř s určitostí. Měla na pacienty obdivuhodnou pamě.

Jestli je po snídani, polete ji za mnou. Zatím si prohlédnu její papíry,” rozhodl Dvořák.

Dveře se zavřely a na krátkou chvíli osaměl.

Jediným skutečně záchytným a úplným bodem z dokumentace Mileny Peterkové bylo

vyetření z gynekologie ve fakultní nemocnici. Mimo zhmoděnin nebyly natěstí shledány

větí známky přetrpěného násilí. Vyetřující lékař vak konstatoval těký psychický ok a

rozhodl pro okamitý převoz na psychiatrické oddělení. Doporučil sledovat její stav po

psychické i interní stránce, případně dalí gynekologickou kontrolu při zhorení. Kopie

protokolu hlídky VB zase opakovala fakta, která ovem Dvořák od Hladíka ji věděl.

Připravil si na stole čistý arch papíru k poznámkám a zamířil ke dveřím. Kdy doel asi

doprostřed místnosti, objevila se na prahu v doprovodu sestry nová pacientka.

Tohle je Milena Peterková,” prohlásila sestra a ne stačil Dvořák alespoň přikývnout, byla

zase pryč. Na oddělení je po ránu shon a zmatek a kadé ruky je potřeba.

Pacientka stála dál bezradně ve dveřích, měla na sobě vypůjčenou ústavní koili a

proukovaný upan. Oči lemovaly tmavé kruhy od nevyspáni a proitého traumatu.

Pojďte dál, slečno. Posaďte se,” vyzval ji Dvořák a ukázal do křesla.

38

Dívka se posluně posadila. Chvíli se těkavě rozhlíela kolem sebe a pak se nejistě zavrtěla.

Ticho, které se rozhostilo, ji zřejmě silně znervóznilo.

Moná kdyby se nalíčila, upravila si vlasy a oblékla se do něčeho moderního, vypadala by

starí. Takhle připomínala přece jenom pouze dospívající dívku.

Vy jste Milena Peterková?” ujistil se doktor Dvořák. Proel po pracovně, zvedl porcelánovou

konvici a druhou rukou vzal ze závěsné skřínky na zdi jetě jeden álek. Obojí postavil na

konferenční stolek před dívku a posadil se do křesla vedle ní. Ano,” přisvědčila opoděně.

Výborně, tak si dáte se mnou troku čaje, co říkáte?” Jenom přikývla.

Ale doufám, e nesladíte!” Zavrtěla mlčky hlavou.

To jsem moc rád. Já toti nemám c u k r . . N a l i l do álků tmavý čaj, ze kterého stále jetě vyráelo voňavé aróma. Trochu se usmála a mechanicky uchopila ličku, kterou zamíchala obsah álku a krouivými pohyby, jako by chtěla rázem a nedočkavě úplně ochladit svoji

porci čaje, pokračovala v míchání. Byla to vak spí známka nejistoty a vnitřního neklidu.

Doktor Dvořák se zaklonil v křesle. Chvilku si popovídáme. Jak se cítíte?”

Hrozně. Jako bych dostala přes hlavu ránu palicí. Mám vůbec takový pocit, jako by se mi to

vechno jen zdálo.” Jene nezdálo!”

Já vím, e ne. Ale byla bych r a d  i … vypadá to asi hloupě, ale já i kdy je to u vechno za mnou … byla bych radi, kdyby se to vůbec nestalo! Kdybych tak mohla vrátit čas nazpátek!

Asi bych nikam vůbec nechodila!” Mohlo to skončit mnohem hůř!”

Odmlčela se. Doktor Dvořák nijak nespěchal, vechno potřebuje čas.

Právě proto,” hlesla potichu.

Myslím, e vás úplně chápu. Nejlepí by bylo na tohle vechno co nejrychleji zapomenout,

rychle vygumovat z paměti. Ale tak, aby v člověku nezůstalo příli mnoho trpkosti a hořkosti.

Někdy stačí, aby se z toho člověk vymluvil.” Dívala se na Dvořáka nedůvěřivě.

Docela chápu, e máte vztek na celý svět a e byste i tady vechny kolem sebe poslala

nejraději k čertu, aby vám dali pokoj. Ale oni za to nemohou. Nemohou za to, co se stalo.”

39

Mně se o tom vůbec nechce mluvit, nechci na to myslet.”

Tohle taky chápu. Jene si představte, Mileno, e toté, co potkalo vás, můe dneska v noci

potkat jinou dívku a ublíit jí jetě mnohem víc ne vám. Ti, co napadli včera vás, běhají

někde po Praze a mají pocit, e jsou nepolapitelní a e se jím nemůe nic stát, e je nikdo

nechytne a nedokáe jim, co udělali. A přitom kadá drobnost, kadý detail, na který si

vzpomenete, můe být důleitý a můe přispět k tomu, aby jiná dívka nedopadla jetě hůř.”

Seděla vmáčknutá v křesle, nereagovala, jen mlčky svírala ouko álku.

Já mám strach, co tomu řeknou doma,” vyhrkla. A proč?”

Protoe máma bude určitě vyvádět a jetě mi vynadá. Ona dycky tvrdila, e si za tohle

můe holka sama a e kdy nechce, tak se dycky ubrání. Má na to svoji teorii. A nebude mě

u nikam poutět,” začala popotahovat a hřbetem ruky si roztírat slzy. Bude vykřikovat, e

to dávno říkala a e to nemohlo jinak skončit!”

,,A vědí doma, co se stalo?” Pokrčila rameny. Mně je to jedno!”

Zdálo se, e největí strach má dívka z toho, co jí řeknou rodiče, jak ji přijmou.

Řeknu sociální pracovnici, a jim zavolá a pozve sem. Promluvím s nimi. Povíte mi telefonní

číslo?“Popotáhla a přikývla. Dvořák si poznamenal na lísteček sedm číslic, které ze sebe

vychrlila, jako by se obávala, e je snad zapomene. Očividně se jí ulevilo, e nejtěí

vysvětlování za ni udělá někdo jiný, kdo jim vechno dokáe říct lépe ne ona.

Rozumíte, bojím se, e to pro mámu bude argument, aby mě nikdy nikam nepustila. Bude

říkat, e má za mě odpovědnost a vůbec.. Vy ijete jenom s maminkou?”

Jo. V tom je asi potí. A s babičkou. Táta se předloni zabil v autě..

Doktor Dvořák se dlouze odmlčel. Pokouel se představit si prostředí, ve kterém Milena

Peterková ije. Měla v tom okamiku nedefinovatelný výraz, snad směs nejistoty, obavy a

strachu, poníení a bezmocnosti. Ale rozhovor jetě pokračoval. Co myslíte, Mileno, kdo to

mohl být?”

40

Trhla sebou, jako by ji utkl had. Co já vím. Bylo jich víc ..

Ale mě by zajímalo, co si o tom sama myslíte? Máte přece nějaké podezření, ne? Mohli to

být nějací docela neznámí lidé? Náhoda? Nikdy před tím jste se s nimi nesetkala? Nikdy jste

je neviděla?  Zarazila se.

Copak v té tmě můete něco pořádně rozeznat? Ale bylo jich víc .. A kolik?”

Nejspí tři… moná i čtyři.”

A opravdu nemáte tuení, kdo by to mohl být? Třeba někdo, s kým jste se setkala na

diskotéce.” Myslíte koncert?” Zdálo se, e dívka se poněkud vzpamatovala.

Poslouchám vás,” řekl Dvořák, nebude vám vadit, kdy vás občas přeruím a na něco se

zeptám?”

Zavrtěla hlavou. Vypadala jako ztrémovaná kolačka, která má memorovat úkol z předchozí

lekce a není si jista sama sebou.

li jsme včera s kamarádkou na koncert, do kulturáku Na Hadovce, víte, kde to je? Nahoře

na kopci, mezi vilkami, musí se tam pěky, nic tam nejezdí, jenom přes den, blízko je taky

starý kino. Na jedný straně toho kopce jezdí tramvaj a na druhý straně taky, ale od stanice je

to tak jako tak nejmíň čtvrthodinka chůze.”

Myslím, e jsem tam u někdy byl,” pomáhal jejímu úsilí Dvořák. Jsou to úzké uličky mezi

domky a zahrádkami, dláděné chodníky a patně osvětlené. Sem tam parčík, a dost

zanedbaný, ne?” Poněkud překvapeně souhlasila.

Víte, asi bych na koncert nela, ale kdy mi kamarádka přinesla lístky a říkala, e nechce jít

sama… Sehnala je od nějakého kluka, co chodí na gymnázium a vypadalo to docela slibně.

Měli tam být entouři a jetě jedna skupina, docela nová, jetě není moc známá, ale

bezvadná. Jene nakonec entouři nepřijeli… prostě podfuk.

Ale koncert se vám líbil i tak, ne?”

Jo, líbil,” přisvědčila ochotně, i ta diskotéka potom docela ula. A lidí tam byla spousta, aspoň dvě stě.” V kolik jste se vracela domů?” Asi v jedenáct, abych stihla tramvaj.”

A proč jste la sama?”

41

Povzdychla, těko si teď něco vyčítat!

Kdy moje kamarádka nespěchala… Přece ji nebudu nutit, aby se mnou la jako garde.

Copak jsem trapná?” Vy jste se nebála jít těmi oputěnými uličkami?”

To se ví, e bála,” vyhrkla, a jak. Jene mě v ivotě nenapadlo, e by takováhle věc mohla

potkat zrovna mě.” Trochu se roztřásla, ale Dvořák dělal, e si ničeho neviml.

Dobře, Mileno, ale teď kdybyste mi podrobně popsala, co se vechno včera večer na

koncertu nebo diskotéce odehrálo. Co jste dělala! Rozumíte mi? I ty nehloupějí podrobnosti,

ano?”

Pacientka se schoulila jetě víc do pruhovaného upanu a začala kroutit roh límečku rukou,

v druhé drela álek. Právě v tom okamiku zaskřípaly pod oknem brzdy kodovky.

Tenhle zvuk poznal Dvořák naprosto spolehlivě, a proto se mimoděk začal usmívat. Věděl,

e za pár okamiků se dovnitř přiřítí jeho přítel, kapitán Hladík, který věčně spěchal. Prostě,

nedalo mu to…. Skutečně, za dvě minuty někdo klepal na dveře.

Na dlouhé představování nebyl čas ani podmínky.

Tohle je slečna Peterková a tohle kapitán Hladík z kriminálky.”

Vyetřujeme vá případ,” usmál se Hladík a podal dívce ruku, nebude vám vadit, kdy tady

chvíli zůstanu společně s vámi? Rád bych si některé věci upřesnil a vy jste jediná, kdo mi

můe pomoci.”

Posadil se do křesla proti ní a Dvořákovi přenechal idli za psacím stolem.

Nevadí?” zeptal se jetě jednou, neadresně, obou.

Dvořák pohlédl na ztrápenou dívku a pokrčil rameny. Milena Peterková jen mlčky přikývla.

Řekl jsem si, e přece jen zajedu hned po ránu, za čerstva,” zamumlal jetě Hladík na

vysvětlenou.

Já vím,” přikývl Dvořák, víte, slečno, tohle je nejpoctivějí kriminalista, co znám. Je jako buldok, zahryzne se a nepustí. Zkuste mu říct vechno, na co se bude ptát, ano?”

Mám povídat úplně vechno?” Doktor Dvořák přisvědčil.

Ale já nevím, jak bych začala… přily jsme s kamarádkou Hankou Frýbovou asi v půl

sedmé. Od sedmi to mělo začínat a u tam vude čekala děsná spousta lidí, co neměli lístky

a chtěli dovnitř. Ale to je tak vdycky. Vědí, e se tam nakonec nějak propaujou a obvykle

se jim to povede. Mohlo jich čekat nejmíň padesát.

42

My jsme mohly jít rovnou dovnitř. Chtěly jsme si dát jetě kolu.”

Mám dojem, e jsem slyel nebo četl v předběném protokolu něco o kamarádovi. Patřil k té

vaí přítelkyni? Ale přiel současně s vámi, ne?”

Ale kdepak. Přiel a potom … jene ona se s ním moc nebavila. Nala si tam … jinýho

kluka . . o d m l č e l a se zkoumavě a podívala se, co doktor na to. Ale Dvořák se tvářil

neutrálně.

Jestli myslíte… tak ten to určitě nebyl, jeho bych poznala,” dodala jetě.

Hladík chápavě přikývl. Přebíral pozvolna iniciativu.

Chápu. Tak jste si daly kolu. Vevnitř je zřejmě nějaký bar nebo espresso?”

Ale kdepak, to je bývalá hospoda, teď z toho udělali kulturní dům.”

Chodíte tam často?”

Párkrát tam kluci od nás ze koly uspořádali koncerty skupin. Já jsem tam byla celkem

dvakrát…” Poslyte, přemýlejte teď chvilku! Nesetkala jste se během toho koncertu s

nějakými chlapci, na které byste si víc pamatovala, nepohádala jste se s někým z nich, nebo

e by vás obtěovali, nebo … sledovali. Víte, jak to bývá ..

Jestli mě někdo obtěoval? Kdepak, to ne! Určitě ne, já bych se ani nedala. Nejdřív jsem

poslouchala koncert a pak při díze … to se tancuje a nikdo si moc ostatních nevímá.”

A s nikým jste se tam nesetkala?” naléhal kapitán Hladík.

Ne! Ledae … ale to je blbost!” Co je blbost?”

Dívka zavrtěla důrazně hlavou, jako by odháněla absurdní a nesmyslný nápad.

Seznámila jsem se tam s jedním docela prima klukem, ale ten s tím nemůe mít nic

společného.” Byl tam sám?” S kamarády..Zarazila se nad sledem otázek a vytřetila na

Hladíka oči. Jako by odmítala uvěřit mylence, nápadu, e ti kluci kolem stolu ji sledovali a

nakonec přepadli…proč by to dělali? Ne, to je blbost, úplná blbost,” prohlásila přesvědčivě.

Doktor Dvořák se, zřejmě spokojen průběhem hovoru, v klidu zahloubal do nějakých papírů.

Ale jen zdánlivě. Pořád dával podvědomě pozor, aby v případě potřeby přispěchal na

pomoc.

43

Moná,” přisvědčil smířlivě kriminalista, ale stejně si zkuste vybavit, jak vypadalo vae

setkání nebo seznámení. Jak se ten kluk jmenoval, kdo byli ti jeho kamarádi.”

Svým způsobem nerada a s nepříli velkou ochotou se podvolila.

la jsem na toaletu, asi tak v půlce, mezi koncertem a dízou. Já tam nerada chodím, je tam

plno holek a čeká se ve frontě. Na chodbě jen tak stál a kouřil kluk.” Jen tak?”

Vlastně ne. Vrazila jsem do něj. Myslela jsem si, e asi čeká na nějakou holku, co je vevnitř.

Docela se mi líbil, vypadal pěkně, měl na sobě moderní koenou vestičku a v ní staromódní

zlatý kapesní hodinky,” vybavovala si poměrně snadno, co jí ulpělo v paměti nejvíc. Říkal

mi, e se jmenuje Honza a e jeho táta je reisér a hodně jezdí do ciziny, tedy, jestli se

jenom nevytahoval. Taky povídal, e má svoje auto, uno, a e chodí na umprum.”

Byl vám sympatický?” Zaváhala. Celkem j o …  A vy jste se mu taky líbila?”

Asi,” usoudila Milena Peterková, aspoň dělal, jako e se snaí. Jene takovejhle frája a

suverén musí mít holek na kadém prstu fůru. Ani se tím moc netajil, e mu holky na kývnutí

skáčou do náruče.”

Ale vy jste o tenhle sportovní výkon zřejmě neprojevila zájem,” vmísil se Dvořák do hovoru.

Dívka v upanu se poprvé troinku usmála. Snad jí stouplo i sebevědomí.

Ne! Ani náhodou! Taky jsem odela, kdy … kdy mě nutil pít koňak.”

Koňak na diskotéce?” podivil se Hladík. A co ti ostatní kolem něj? To tam byla celá parta?”

Myslím, e jo. Patřili k němu. V kadém případě je znal.”

Zkuste si na ty ostatní vzpomenout.”

Zadívala se na Dvořáka, jako by očekávala nápovědu. Něco jí nesporně vrtalo hlavou, i kdy

se snaila nedat nic najevo. Seděli kolem stolu a pili pivo.”

Tam se kromě nalévání koňaku čepovalo i pivo?” kroutil hlavou Dvořák. Dovedl si

představit, jak to v bývalém hospodském sále, přejmenovaném na kulturní dům, musí potom

vypadat. Zřejmě si s tím nikdo nechce dělat starosti. Akumulace je na prvním místě. Proč na

takovou diskotéku nepřijde častěji kontrola?

44

Takhle se můe donekonečna omílat, e se nesmi nezletilým čepovat alkohol…

Mohla byste popsat ty dalí kluky?” připomněl kapitán. Milena Peterková se zamyslela.

Řekla bych, e byli mladí.” Zadívala se do jednoho bodu v místnosti, jako by si chtěla

vybavit vechny detaily. Snad si v duchu vykreslovala i jejich tváře. Snaila se. Z prvotního

oku se u dostala, snad jen místy ji překotnost v řeči usvědčovala z nakumulované úzkosti.

Jeden kluk tam byl děsně dlouhej, takovej akorát na koíkovou.”

Hladík si vzal propisovačku a téměř neznatelně přikývl.

Zkusíme si udělat takové shrnutí. Tak nejdřív číslo jedna: Frajer. Moderně oblečený,

suverén, studuje umprumku. Číslo dvě: Koíkář. Nic víc jste si na něm nevimla?”

Nosil od výčepu pivo. Nemluvila jsem s ním přímo.”

A dalí? Trojka?”

Takový protivný puberák s dlouhými vlasy a blond knírkem. Vypadal dost nafoukaně.

Myslím, e s tím Honzou si moc nerozuměli. Posmíval se mu, e je domácí mazlíček nebo

co a e by ho rodiče nepustili samotnýho na prázdniny.” Kdo se posmíval komu?”

Honza tomu puberákovi s knírkem.” Proč si z něj dělal legraci?”

Myslím,  e … moná, e … ale ne, to je blbost!” Co je blbost?”

Zdálo se mi, e se po mně ten protivec kouká!”

Třeba jste se mu taky líbila a neměl dost odvahy před silnějím kohoutem,” nabídl doktor

Dvořák první příměr, který ho napadl a zase se odmlčel, nechávaje příteli z kriminálky volné

pole. Moná.”

Take máme frajera, koíkáře a puberáka. Dalích jste si nevimla?”

Byla jsem celá nesvá, nevěděla jsem pořádně, co mám dělat, Honza mi objednal koňak a já

přemýlela, jak nejikovnějc zmizet…

Ale jetě s nimi seděl kluk v dínsový bundě, s velkou pihou nebo moná bradavicí nad

horním rtem. A taky moná, e tam měl jen nějaký opar nebo něco podobnýho.”

Tedy číslo čtyři byl pihoun.”

Jetě k nim patřil kluk, co vypadal trochu jako cikán. Měl dost tmavou ple a černé kudrny.”

Cikán, číslo pět,” konstatoval Hladík, zatímco si Dvořák charakterizační přezdívky pečlivě

zaznamenával.

45

Nejmíň sympatický mi připadal ten na konci stolu. Takový nepříjemný, slizký, fuj!” otřásla se a přitiskla si upan skoro a k obličeji, jako by ji najednou roztřásla zima. Měl řídké, sčesané vlasy a černou koenou vestu s cvočkama. Připomínal mi veksláka, nemůu si pomoct.”

Musím přiznat, e máte vynikající vizuální pamě,” pochválil dívku Dvořák. Málokdy se tu

setkávám s člověkem, který by dokázal tak přesně formulovat a popsat někoho, koho viděl

jen chvilku a nesoustředěně. To vám musí ohromně pomáhat při učení ve kole, ne?”

Milena Peterková jen povzdychla. Kdepak, já mám vdycky hroznou trému!”

Doktor Dvořák pobaveně zamrkal.

Máte vechny předpoklady, abyste ádnou trému mít nemusela. Vrame se ale k tématu:

Zatím jste si vzpomněla na est lidí. S kým jste se tam jetě setkala, koho si pamatujete?”

Pacientka zavřela oči a zavrtěla hlavou.

U nikoho. Kdy skončila diskotéka, hnala jsem domů. Přes park. A jak to vechno dopadlo

přece víte, z toho si fakticky nic nepamatuju … “

Hladík se oíval, cítil se nesvůj. Nebyl si jist, jestli to se svými otázkami poněkud nepřehnal.

Docela zapomněl, e dívka má za sebou ok, těké trauma. V duchu si dal pohlavek.

Doktor Dvořák se tvářil schválně nezúčastněně, nezasahoval. Snad ji nechtěl v tuhle chvíli

ničím ruit. Po chvilce, kdy hledala kapesník, řekl smířlivě:

Samozřejmě o tom nemusíte vůbec mluvit. Teprve časem si určitě vzpomenete na nějaký

detail. Lidská psychika prostě takhle funguje: kdy pomine vechno napětí a ok, srovná se

a pak vypluje nějaká podrobnost, kterou si předtím člověk vůbec neuvědomoval. Představte

si, e jeden můj pacient, který byl dlouho, skoro měsíc v takovém podivném stavu

zmatenosti a toulal se, sám nevěděl kudy, si po čase uvědomil, e v té době viděl nějaký

vění orloj a kdy jsem mu ukázal olomouckou vě, poznal jej docela bezpečně. Zvlátní,

co?” Přikývla. Já bych vám váně vechno řekla, jen kdybych něco věděla. Ale jako bych

měla v hlavě úplně prázdno. Byla jsem straně rozčilená, to víte, bála jsem se e mě třeba

zabijou … já vím, je to asi hloupý. A pak, nikomu z nich jsem v té tmě neviděla do obličeje,

snad jsem je ani pořádně nevnímala .. Doktor Dvořák vstal, s Hladíkem se dorozuměli

pohledem. Jste statečné děvče, nevěřil jsem ani zdaleka, e mi tolik pomůete. Opravdu

vám moc děkuju,” řekl kapitán.

46

U vás dneska nebude nikdo trápit otázkami, můete se vrátit na oddělení. Chtěl bych,

abyste se dala co nejrychleji do pořádku a pak vás pustím domů,” připojil doktor Dvořák se

samozřejmosti.

Nebudu tady dlouho?” zeptala se s obavou, těkajíc očima z jednoho na druhého. Nebylo z

toho vak patrno, zda je ráda a nebo ne. Měla jistě na jazyku jetě něco, co potřebovala

vědět, ale netroufala si. Otázka ji pálila na jazyku. Uvidíme. Jak se budete c í t i t … “

Pane doktore, myslíte, e … to, co se stalo … nebude m í t … následky? Rozumíte mi?”

upřela na něho vyděené oči, otřesené skutečností, ale zároveň připravené na pravdu, a je

jakákoliv.

Hladík se diskrétně otočil, jako by se jej otázka netýkala. Uvědomoval si příli dobře, v jakém

psychickém stavu se dívka před nimi, přes vekerou snahu se ovládnout, nachází.

Vdycky si v téhle chvíli říkal, e musí něco zásadního udělat. Teď to zásadní znamenalo

najít pachatele. Hlavní slovo měl vak Dvořák.

Teď, v tomhle okamiku, vám nic definitivního neřeknu, ne e bych nechtěl, ale prostě to

zatím nevím. A nechci vás planě chlácholit. Musíme počkat, a se vyjasní laboratorní nálezy

a budou moná dalí specifická vyetření. Zatím víme jen, e natěstí nedolo k

závanějím poraněním.”

Mileně Peterkové i tohle stačilo, aby se trochu uklidnila, ne vak docela. Postávala

nerozhodně dál před dveřmi, přelapujíc z nohy na nohu.

Já vím,” mávl rukou Dvořák, ale tohle já sám taky v tuhle chvíli nevím a nemůu říct. A

ádný doktor na světě. Ale ujiuji vás, e kdyby náhodou dolo k těhotenství, vechno

vyřeíme miniinterrupcí. Nemusíte se bát.”

Pořád jetě stála a velkýma, vystraenýma očima těkala po místnosti.

Opravdu, můete mi věřit.” Hladík otočil hlavu a dodal:

A co se týče maminky, taky nemusíte mít strach. Kdy tadyhle pan doktor slíbil, e si s ní

promluví, můete si být jistá, e dá vechno do pořádku. Já ho znám. Je na něj spolehnutí.”

Dvořák se zaklebil, ale zbývalo jen přisvědčit. Jeho kamarád z kriminálky si tentokrát

vzpomněl na detail, který se týkal předevím skutečně jeho. Někdy si lámal hlavu, jak to, e

si dokáou tak navazovat mylenky. Vdy se vím vady jsou kadý úplně jiný.

47

Spolehněte se. Promluvím s ní, co nejdřív ! 

Při vem, co se stalo, to Mileně Peterkové připadalo najednou jako báječná a uklidňující

zpráva.

Děkuju. Děkuju mockrát!” Vyklouzla s mírnou úklonou z Dvořákovy pracovny.

Jak je vidět, ze veho nejvíc se boji maminky,” povzdechl kapitán.

Doktor Dvořák vzal útrek s telefonním číslem a zavolal sociální pracovnici.

Zastavte se u mne! Mám pro vás svrchovaně důleitý, ale diskrétní úkol. Pozvat na pohovor

jednu neastnou matku … ale seeňte ji jetě dnes, ano?”

Kapitán Hladík u na nic nečekal, co se potřeboval dovědět, si odnáel načrtané Dvořákovou

rukou. Měl před sebou náročný den a chtěl proto dorazit na správu co nejdřív. Podle veho

se mu to mohlo podařit. Navíc se tvářil opravdu spokojeně.

Děkuji ti, Petře a jetě zavolám!” ujistil doktora Dvořáka a zmizel.

xxxx

Krátce po poledni zazvonil telefon, nepříjemně a imperativně. Doktor Dvořák se natáhl přes

stůl a chvíli na jedné noze balancoval jako varietní ekvilibrista. Dvořák.”

Sekretariát, dobrý den. Předám soudruha ředitele.”

V telefonu zachrastilo.

Haló, Petře,” ozval se ředitel, teď jsem tu měl návtěvu.

Právě ode mne odeel inenýr Pauli.” Zase nějaká stínost, co?”

Kupodivu, ani v podstatě ne. Spí snaha ovlivnit situaci.

Obrací se na mne, protoe prý jistě budu mít pochopení. e jsi na jeho syna moc přísný. A

jestli bych nemohl syna přeloit na jiné oddělení.. A e mne pozdravuje náměstek ministra. A

tak d á l . .

Na rám otevřeného Dvořákova okna vletěl nádherný barevný motýl, asi babočka, a lehce

potřásal křídly.

Cestou k pavilónu se blíila rázně kráčející postava.

A co jsi mu řekl?”

Pochopitelně, e to nepřichází v úvahu a e nemohu měnit svoje vlastni závazná

rozhodnutí. Mladý Pauli k tobě na odděleni patří, tak jaképak fraky.”

48

Diky,” řekl Dvořák, ví, ale ten jeho syn je syčák non plus ultra. Máme s nim neustálé

potíe, nic nerespektuje, chová se hrubě, vyzývavě, pořád jsou na něho nějaké stínosti.

Dokonce byl v podezřeni, e bil jednoho oligofrenika, který se nemůe bránit.”

Dovedu si to představit. Proto ti volám dřív, ne dojde pan inenýr na odděleni, abys věděl,

jak to je. On by se třeba mohl ohánět něčím, co není vůbec pravda.”

Z ředitelova hlasu zaznívala únava. S Dvořákem se znali dlouho, od dob středokolských

studil, i kdy ředitel psychiatrické léčebny byl o něco málo starí, dobře si rozuměli. Doktor

Dvořák patřil typem spí k sangvinikům, zatímco ředitel byl rozváný kliďas.

Tak ono mu nestačí, e otravuje tebe, jetě tady obastní nás?” divil se naoko Dvořák a

poilhával přitom po nástěnných hodinách, kde se blíila druhá a tedy, protoe byla zároveň

středa, i hodina povolených návtěv na pavilónech.

Co jsem mohl dělat? Má na to dneska právo,” povzdychl ředitel a s malinkou odmlkou se

zeptal, zpracoval jsi u tu statistiku o drogách, mám s tím v pátek zajít na ministerstvo,

chtějí o tom jednat.” Ano, mám to hotovo, polu ti to hned po někom na sekretariát.”

Tak děkuju. A přeju hezkou zábavu,” zakončil ředitel s lehkou kamarádskou ironií. Jetě

nedávno sám podobné oddělení vedl a dobře věděl, e často je práce s pacienty z hlediska

náročnosti úplně zanedbatelná oproti námaze, kterou musí člověk vyvinout při uklidňování

nejbliích příbuzných v době obvyklých informaci. Těm je někdy velmi těké vysvětlit i ty

nejelementárnějí věci. Doktor Dvořák odloil telefon a u někdo klepal.

Ve dveřích se objevil pětačtyřicátník a zůstal bez pozdravu suverénně stát jako by vyčkával.

Prosím, co si přejete,” zareagoval doktor Dvořák, tváře se jako by ho setkání s inenýrem

Paulim překvapilo.

Asi víte, proč jsem tady,” představil se v bojovném duchu inenýr Pauli, připraven kdykoli

zaútočit. Nevím, ale předpokládám, e něco potřebujete.”

Přiel jsem za vámi, aby se tu definitivně vyjasnilo, co budete dál dělat s mým synem.”

Jetě jste se nepředstavil,” upozornil ho doktor Dvořák, a máte-li na naem oddělení syna,

bude lepí, kdy se posadíte. Prosím, třeba tady do křesla.”

49

Měl zkuenost, e i největí bojovníci v křesle zjihnou. S měkkou a poddajnou pohovkou se

otupuje přirozené ostří. I výjimka potvrzuje pravidlo. Na inenýra Pauliho neplatilo nic.

Jsem inenýr Pauli, tady je moje navtívenka,” a podal doktorovi vizitku tak rázně, e

doletěla na stůl, jako by poslal vlatovku. Stálo na ní ing. Duan Pauli, generální ředitel PZO

IMPEX, adresa a telefon.

Jistě chápete, e nemám moc planého času, abych se zabýval lapáliemi a dětinskými

schválnostmi, které osobně pokládám za zcela zbytečné.” Sledoval přitom ostříím zrakem

Dvořáka. Zřejmě ho natvalo, e jeho suverénní řeč, ba ani společenské a pracovní

postavení neučinily na doktora patřičný dojem.

Ano, chápu vás, sám na tom nejsem o nic lépe. Jistě se tedy snadno dohodneme na

stručnosti a věcnosti,” usmál se s přehledem doktor. Do toho zazvonil nový telefon.

Mohl bych, prosím, mluvit s doktorem Dvořákem?” Prosím, u telefonu.”

Tady doktor Hronek. Pane doktore, vy mě neznáte, ale já jsem se dostal do strané situace

se synem. Nevím, jak z toho, je to opravdu hrozně naléhavé a jeden můj kolega mi poradil,

abych se obrátil přímo na vás, prý jste v tom oboru skutečná kapacita, nezlobte se,” chrlil

hlas z telefonu překotně, jako by chtěl co nejrychleji říct vechno moné co nejvýstiněji a

hlavně nejpřesvědčivěji.

Ano, chápu vás, ale nejlepí by bylo, kdybyste se obrátil třeba na Linku důvěry, nebo na

přísluného obvodního psychiatra. Nevím, v čem bych vám mohl takto na dálku pomoci a

pak tu mám právě naléhavou práci,” snail se Dvořák ukončit hovor.

Takových ádostí bylo kadý den několik a vem se věnovat nelo i při největí ochotě,

člověk se nemůe rozpůlit. Navíc otec jiného nezdárného syna seděl přímo v pracovně a

tvářil se jako uraená jeitnost sama, jak si můe někdo dovolit telefonovat, kdy právě on,

generální ředitel Pauli, chce mluvit s doktorem.

Prosím vás, neodmítejte mě. Já i manelka jsme na pokraji sil, nevíme kudy kam. Situace je

opravdu nesmírně závaná a zamotaná.”

Dvořák se nadechl, aby něco řekl, ale hlas v telefonu přesvědčoval dál.

Doporučila mi vás taky paní Fajglová, prý si jistě vzpomenete, vae sousedka.”

51

Pouíval zřejmě nejsilnějí kalibry, které měl v zásobě, jen aby přesvědčil. Vypadalo to

najisto, e se Dvořákovi odmítnout nepodaří.

Tak přijďte jetě dneska, povolil Dvořák a pokrčil rameny, co nejdříve.”

To myslíte…jako,e tam mám přijet za vámi?Tam…do toho … na psychiatrii? … já jsem

myslel, jestli byste neměl čas … někde se sejít? Bylo to moc i na Dvořáka.

Přirozeně, e tady, jinou monost nevidím. Vlezlý návrh Dvořáka popudil, vadilo mu

vdycky, kdy lidé neznali míru a zneuívali jeho ochoty. Kroutil hlavou, zapomínaje na

přítomnost návtěvy v pracovně. A jak jste si to vůbec představoval? e se snad teď seberu

a pojedu za vámi?”

Ne, proboha, to ne … jenom … e si asi budu muset vzít propustku z práce,” vykoktal

volající hlas z telefonu. Asi budete muset.”

A kde vás najdu?” jetě se ujioval dál.

Zeptejte se ve vrátnici, oni vám řeknou kudy kam. Ale pospěte si, prosím, budu tady jen do

půl páté,” odloil sluchátko a zahleděl se směrem ke generálnímu řediteli Paulimu. Tihle lidé se domnívají, e lékař na psychiatrii je dostupný permanentně, ve dne i v noci, v sobotu i ve svátek. A vůbec jim nedojde, e také má svoji rodinu, svoje zájmy, záliby. A taky potřebuje

odpočinek a volný čas. Nemůe být k dispozici pořád.

Inenýr Pauli nervózně poklepával dlaní o desku konferenčního stolku, dávaje tak

ostentativně najevo svůj despekt k celé psychiatrii.

Abychom se vrátili k vaemu problému,” připomněl Dvořák, jakoby nevnímal návtěvníkovu

nervozitu, co si vlastně ode mne přejete?” Inenýr Pauli se mnohovýznamně zatvářil.

Byl jsem u vaeho ředitele.”

Dvořák vyčkával, nedával najevo nic, z čeho by Pauli mohl vyčíst nějakou reakci nebo

usoudit, e o tom ví. Říkal, e mi jistě vyhovíte.”

Jistě. Bude-li to moné. Tak přejděme k meritu věci!”

Chtěl bych vědět, co zamýlíte dál s mým synem. Vladimír Pauli. Znáte ho, ne?” Lehká

arogance, umně smíchaná s dobře kalkulovanou suverenitou na pokraji únosnosti.

Rukavice byla vhozena. Pauli,” opakoval Dvořák, říkáte Pauli. Nevím, co vám není jasné.

52

Já sám jsem vám to, pokud vím, několikrát telefonicky vysvětloval.”

Ale to jste přece nemohl myslet váně!”

Oveme ano. A jak jinak? Vá syn je toxikoman, má na svědomí nedovolenou výrobu a

distribuci omamných látek, prosté zneuíváni ve smyslu paragrafu 187. Za normálních

okolnosti by za vechno, co se naprováděl, měl být ve výkonu trestu. Jestlie tam není, je

spíe dáno nedostatky ve znaleckém posudku a výjimečnými schopnostmi advokáta, který

zpochybnil, co se dalo.” Ředitel Pauli se zamračil.

Posuzovali ho zkueni znalci. Ukázalo se přece, e můj syn za to nemůe, je nemocný a

závislý na drogách. Má se tedy léčit, e? Nechápu, proč můj advokát tvrdil, e jste vynikající

odborník. Asi vás neznal.”

Vidíte a právě proto, e musíme pacienty léčit, nemůeme léčbu naruovat.” Byly chvíle,

kdy i doktor Dvořák se dokázal suverénně ovládat, jako třeba právě teď.

Vá syn je nemocný a bude se léčit jako ostatní, prosím. Jene má-li někdo soudem

určenou ústavní ochrannou léčbu, nemůe si dělat, co by chtěl. Není tu v sanatoriu, ale na

určeném léčení, o něm se bude soudu podávat hláení a o jeho ukončení také rozhodne

soud a nikdo jiný. Znovu musím zdůraznit, e ochranná léčba je místo uloeného trestu.

Zřejmě jste si neuvědomil, e vechno nelze dosáhnout postranními cestičkami.”

Inenýr Pauli se najeil. Co tím chcete říct?”

Jenom se vám snaím vysvětlit celou situaci.” Pauli se uklíbl a mávl nadneseně rukou.

Ostatně, říkejte si, co chcete. On u se najde někdo, kdo to pak vechno vysvětlí vám.”

Zdá se mi, pane inenýre, e dalí rozhovor v tomhle duchu by neměl smysl. Jestli máte na

srdci něco důleitého, vrate se k tomu, jinak je koda času.”

Inenýr se trochu zarazil, ale ihned zase s rozběhem vypálil.

Proč jste mu odmítl dát propustku na sobotu a neděli, kdy jiní pacienti ji dostali?”

Protoe má ochrannou léčbu, která je stanovena soudem a má svá neměnná kritéria. Jak

u jsem vám vysvětlil, soud ji uloil místo výkonu trestu, a proto obnáí nezbytná omezení.

Vá syn je u nás teprve čtrnáct dni a za celou tu dobu se usilovně snaí prokázat, e se léčit

nechce a nebude. Nali jsme mu zase drogy v moči.”

53

Inenýr si doktora pohrdlivě změřil.

Jak vidím, děláte si tady z toho s chutí kriminál. Konec konců mě vae bachařské způsoby

ani moc nepřekvapují. Něco jiného propagujete, něco jiného realizujete.”

Doktor Dvořák v duchu přemýlel, proč vlastně toho nafoukaného inenýra jetě nevyhodil a

proč se přes ustavičné provokování nerozčílil. Mladý Pauli patří k té části hýčkané zlaté

mládee, na jeho výchovu neměl nikdo čas, rodiče si ho kupovali penězi. Nikoho vak

nezajímalo, co s nimi dělá, za co je utrácí, jak tráví volný čas. Údajně netuili, e si doma

vyráběl drogy. Věděli jen, e se hodně zajímá o chemii. A tak z něho vyrostl pozvolna grázl,

který má pocit, e si můe vechno dovolit a e ho ze veho protektivní tatínek vytáhne. A

tohle byl první případ, kdy to vylo jen napůl, kdy konexe a peníze nezabraly, respektive

neměly vůbec anci.

Je mi líto, ale závazný pokyn pro terapii těchto ochranných léčeb říká, e propustky se

mohou vydávat a po ukončení nejméně pátého měsice léčby a za předpokladu, e si tím

oetřující lékař potřebuje ověřit, jak léčba uspěla.”

Přece nemůete zavřít někoho na půl roku a nepustit ho ven! To mohl jít rovnou sedět!”

pobouřeně vykřikl inenýr Pauli, měl s námi jet na dovolenou do panělska, mám vechno

zaplacené!” Doktor Dvořák pokrčil rameny.

Nedá se váně nic dělat. Věřte, e by bylo pro nás oboustranně příjemnějí, kdyby se vá

syn podrobil zdejímu reimu. Pokud bude dál ostentativně ignorovat vechno, co má

respektovat, můe být léčba jetě delí a nebo můe být přeloen na zcela uzavřené

oddělení. Tam je reim v izolaci mnohem tvrdí ne tady.”

A jak byste si to představoval?” pokusil se otec Pauli o smír.

Předevím nezanáet tajně drogy na odděleni, nefetovat tady a nestrhávat k tomu dalí

pacienty. To je z hlediska léčby nejzávanějí porueni pravidel,” vysvětloval doktor Dvořák

trpělivě.

Dobrá, nebudu vás zdrovat. Kdy dovolíte, podívám se za nim a promluvím s ním. Děkuju

za ochotu,” neodpustil si dvojsmyslnost a vyel z Dvořákovy pracovny.

Doktor zamyleně otevřel knihu hláeni. Zíral na řadu zápisů před sebou, ale nedokázal se

správně soustředit. Předchozí rozhovor ho stál hodně sil i trpělivosti: Neudivovalo ho, e

rodiče, kteří nejčastěji sami ve výchově svých dětí něco podstatného zanedbali, se potom se

ví vehemencí snaí očistit a zbavit viny hledáním viníka jinde.

54

A stejně bezhlavě a mono říci i bezohledně, jako to dělali dosud ve vlastním ivotě.

Nalistoval si chorobopis s hlavičkou Vladimír Pauli. Tomu chlapci je pouhých estnáct let. Má

na svědomí celou partu jetě mnohem mladích, ani ne patnáctiletých chlapců a děvčat,

které nejdřív naučil čichat ředidla a pak je i zásoboval po domácku vyrobenými drogami.

Znalci, kteří ho zkoumali, konstatovali u něho plnou závislost. Jene jak vést účinnou

protitoxikomanickou léčbu u člověka, který nemá motivaci, nevěří, e se mu můe něco stát

a prostě nechce! Tak vzniká zcela neřeitelný kruh. Protidrogová léčba spočívá na jasných

podmínkách, předevím na dokonalé prostorové izolaci, kam by nepronikla droga vůbec.

Tady, na psychiatrii, je izolace čistě formální, nemá smysl si namlouvat, e se sem

nedostane zvenčí alkohol nebo droga. Jestlie se bude někdo z pacientů v tomhle směru

cíleně snait, určitě se mu to nakonec podaří. Nato by nestačil ani pětinásobný počet

personálu. A pak, nelze zapojit do psychoterapie někoho, kdo odmítá spolupracovat a ze

vech sil a prostředků podrývá autoritu a vůbec dělá vechno proto, aby strhl i ostatní, dosud

spolupracující pacienty na svou stranu. Přesně takový je Vladimír Pauli. Má navíc nekritickou

oporu ve svém otci, který se začal ohánět teprve v okamiku, kdy syn toxikoman by ho mohl

nějak ohrozit v dosud perfektní kariéře. Dnení intervence nebyla první. U se podobně

pokouel ovlivnit léčbu na třech nebo čtyřech místech a odmítal pochopit, e tohle vechno

dělá proti budoucnosti vlastního dítěte. Jediné, o co se snail od začátku hospitalizace, bylo

zpochybnění vech lékařských rozhodnutí. Patří také zřejmě do kategorie nepoučitelných.

Před Dvořákem leely výsledky z toxikologie. Analýza ukázala, e mladý Pauli si

předevčírem vpíchl dávku připravenou nejméně za třiceti tabletek analgetik. A nejhorí bylo,

e podobný nález se objevil u kontrolního vzorku, u pacienta, o něm a dosud nebylo

známo, e by se o fetování pokouel. Léčil se tu po sebevraedném pokusu z nějaké

dlouholeté neastné lásky. A teď tohle. Nebylo by poprvé, kdy si pak rodiče stěují, e jejich

syn nebo dcera se tu jetě něco přiučili. Jene jak tomu zabránit?

Tak teď i Marek Vydra.

Zvedl telefon a vytočil inspekční pokoj sester.

55

Polete za mnou pacienta Vydru, ano? A raději hned, ne přijdou návtěvy.”

Sotva za tři minuty vtrhla do jeho pracovny povodeň v podobě staniční sestry. Ani

nezaklepala. Vydra utekl!”

Dvořák vstal od stolu tak prudce, e idle za ním se skácela na podlahu. Jak to? A kdy?”

Nevíme. Asi teď někdy. U sklepa jsou vytrené dveře a dole v chodbě je vypáčené okénko ..

Tohle byla odjakiva nejsnadnějí cesta. Tedy od té doby, kdy musel nechat celé odděleni

právě kvůli toxikomanům zamříovat. A proli jste okolí?”

Ano, volali jsme i na v r á t n i c i … jene oni půjdou přes plot. Nebudou přece riskovat, e si jich někdo vimne a zadrí je. I kdy v tom zmatku před budovou při návtěvách … 

Říkala jste ONI? Rozuměl jsem dobře? Zmizelo jich víc?”

No právě,” zarazila se sestra, nemůeme najít tři.” Dvořák vyčkával.

Vydra, Kalousek… a P a u l i … ” Sestra asi čekala hromobití, proto se snaila vysvětlovat a omlouvat. Nevím, jak je to moné. Jetě před chvílí s ním mluvil jeho otec.”

Inenýr Pauli je jetě na oddělení?”

Ne, odeel asi před čtvrt hodinou, nechal mu tady nějaké peníze na kapesné, prý aby měl

na cigarety a hned zase chtěl, abychom mu otevřely, e spěchá na nějakou důleitou

schůzku.” A se synem opravdu mluvil?” ujioval se Dvořák.

Ano, dobrých deset minut. Máme to zapsané,” přisvědčila staniční. Kadá podobná

mrzutost ji značně otrávila, sama měla ráda pořádek a nedokázala se vyrovnat s ustavičnými

dohady s pacienty, u nich ona i ostatní sestry měly pochybnost, e skutečně potřebují

psychiatrickou léčebnou péči. Pauli patřil od počátku mezi ně.

Já jsem si byla jistá, e stejně uteče!”

Nic si z toho nedělejte,” chlácholil ji Dvořák, poleme hned hláení na VB, a sociální

zavolá na místní oddělení a na ty dveře do sklepa pozvěte zámečníky.”

Sestra zmizela na chodbě a doktor Dvořák se zase posadil na převrácenou idli. Koík

nepříjemností se podezřele vril.

S odevzdaností otevřel fascikl s dekursy a začal soustředěně zapisovat vechny nové

skutečnosti.

56

Co času zabere tahle administrativa!

Zprvu ani nepostřehl nesmělé zaklepáni, teprve po chvíli, kdy se v intervalu opakovalo jako

kdy datel otlouká nemocný kmen, zvedl hlavu a zavolal: Vstupte!”

Dveře se otevřely pozvolna, nesměle. Z chodby velice pomalu vstoupil statný mu a díval se

tázavě. Dobrý den, já jsem doktor Hronek a jdu za panem doktorem Dvořákem.”

Ano, to jsem já,” přisvědčil Dvořák, co si přejete?”

Mu udělal dva nejisté krůčky ke stolu a zase se zastavil.

Já jsem vám před chvílí v o l a l …  začal značně zajíkavě. Rozhlíel se kolem sebe jako

typický úzkostný případ. Ano, vzpomínám si, posaďte se, pane doktore,” nabídl Dvořák a

ukázal na křeslo. U na první pohled bylo jasné, e ten člověk se chce s něčím velice

důleitým svěřit, poradit se o něčem ivotně nezbytném, ale neví teď jak do toho. Moná i

prostředí, samo pomylení, e je v psychiatrické léčebně, o které se vypráví tolik historek,

trochu zablokovalo jeho schopnost se rozhovořit.

Nezlobte se, e vás tak přepadám, pane doktore, ale já si nevím r a d y… Mám

sedmnáctiletého syna.” Dvořák přikývl a zavřel desky chorobopisů na stole. Vy jste lékař?”

zeptal se klidně. Ne, prosím, pane doktore, já jsem právník,” vykoktal mu v křesle před

Dvořákem a tvářil se dál jako hromádka netěstí. Vůbec to nějak neodpovídalo jeho postavě

a vzezření. Dvořák by se vsadil, e návtěvník je spí rázný a rozhodný člověk.

Z toho si nic nedělejte,” uklidňoval ho nesmyslně jako v nějaké absurdní grotesce, kde

kadý mysli na něco jiného, udělejte si pohodlí a řekněte mi v klidu, co máte tak

naléhavého, e to nesnese odklad.”

JUDr. Hronek se začal ztrácet v křesle a nějak i propadat, očividně ztrácel odvahu a to, co

chtěl říct, nelo ven. I v hrdle mu z toho vysýchalo.

Jak bych to m ě l … já mám syna, je mu sedmnáct, ale to jsem vlastně asi ř í k a l … studuje na gymnáziu… teď má neomluvené absence. Právě dneska jsem mluvil s ředitelem, je to hrozné. Flákal se za kolou a my jsme to nevěděli, rozumíte? A přitom se jetě loni učil

docela d o b ř e … Na gymnázium se dostal na odvolání a po intervenci, to je sice p r a v d a … “

vyráel ze sebe polohlasně doktor Hronek a stále se neastně nořil do křesla. Přesto se

zdálo, e i pouhé formální sdělení ho trochu uklidnilo.

57

Snail se sám zachytit nit a kultivovaně pokračovat. Dvořák mu k tomu poskytoval dost

příleitosti, jen občas zasáhl. Měl hodně zamekáno?”

Padesát hodin. A u nechce dál studovat.”

A proč mu tedy nevyhovět? Třeba by byl v učení astnějí?”

On? Kdepak! Nechtěl by vůbec nic dělat. A stydím se, to mi můete věřit, kdy se takhle

přiznávám. Mám pocit, e se musel dostat do nějaké party, nedovedu si to jinak vůbec

vysvětlit, museli ho strhnout nějací patní kamarádi! Takový nikdy předtím nebyl! Trochu

zlobil jako dítě, ale nic výjimečného, spí byl bábovka. Já prostě nic nechápu … nevím … “

neastně vysvětloval otec Hronek. S předchozím sebejistým tatínkem si nebyl podobný.

Zatím vechno, co jste mi řekl, svědčí spí pro výchovný anebo pedagogický problém. Nic

psychiatrického, nic, co by se mělo léčit. Nebo, co by se dalo léčit,” namítl doktor Dvořák.

Jene to není vechno.” Doktor Hronek se narovnal v křesle, já se obávám, e v té partě

asi taky f e t u j i … říká se tomu tak, ne?

A jak jste na to přiel?” podivil se Dvořák, něco z něho bylo cítit? Nebo jste u něho nali injekční stříkačky?”Nenali, to zatím ne. Ale jeho chování se změnilo. Prostě, je celý nějaký jiný, drzý, vzpurný. Jen si představte, včera v noci přiel domů a dlouho v noci. Oči se mu leskly, choval se agresivně, ale opilý nebyl, el z něho a strach. To přece nemůe být

normální! Nebo snad ano? A dovedete si představit, jak z toho byla okovaná manelka?”

Dvořák mlčky přikývl. Tohle by mohlo být horí. Mívali na oddělení, spíe náhodou, podobné

případy. Větinou lo o nezralé dorostence, kteří si chtěli vyzkouet drogu.

Pane doktore, to jetě není vechno! Máme podezření a domníváme se s manelkou

oprávněně … ztratily se nám toti peníze z trezorku a nějaké cenné věci. Jediný, kdo je mohl

vzít, je ná syn, nikdo jiný! Jedině on věděl, kde je klíč. Ty věci prostě zmizely, nikdo trezor

nepokodil, ale normálně otevřel. Ani ohlásit to nemůeme!”

Tohle je ovem velice váné podezřeni. Mluvil jste o tom se synem?”

JUDr. Hronek se trochu zakabonil.

Mluvil, jene marně. Vysmál se nám do o č í … a tohle, pane doktore, přece taky není

normální,” vztyčil se, aby snad svému líčení dodal jetě větí vánosti, tohle mám od něj.

58

Od vlastního syna. Vztáhl na tátu ruku!” dodal dramaticky. To nemůu ani nikomu říct,

musel bych se propadnout hanbou!

Chápu, pane doktore,” přisvědčil Dvořák, ale tohle vechno, málo platné, pořád není

záleitost psychiatrie … Ztratilo se vám jetě něco? A stává se to teď častěji?” Doktor Hronek zřetelně zbledl. V duchu uvaoval, má-li přiznat celou pravdu, ale zvítězila opatrnost.

Nemůe přece jen tak někomu přiznat, jaké choulostivé věci ukrýval doma v sejfu. Teď o tom

vlastně ví jen manelka. Ale třeba se jetě bankovní kód objeví. Jestli jej vzal Oldřich, nemá

pro něj ádnou cenu, nemůe si nic vybrat. Snad by neel tak daleko, aby chtěl zničit

vlastního tátu. Nemá důvod … pořád nějaké přece … nějaké snad … ale co, kdy … Sám v

tuhle chvíli nevěděl, co má udělat. Říkáte, e jste to zjistil včera? Co dělal vá syn?”

Hronek pokrčil rameny.

Nevím, neřekl nám nic. Snad byl někde s kamarády, na nějaké diskotéce a nebo v

kdovíjakém doupěti!” Neznáte jeho kamarády?”

Hronek stáhl hlavu mezi ramena a neřekl nic. Ztratilo se hodně peněz?”

Kolik korun ani nevím … hlavně v a l u t y … měl jsem … j a k s i … malou zásobu. I kdy se to nesmí, já vím…taky proto s tím nemůu na VB! Rozumíte?”

Ano, doktor Dvořák mu rozuměl dokonale.

Proboha, poraďte mi, co mám dělat? Ten kluk přece není normální? Měli byste ho tady

zavřít!” Doktor Dvořák zavrtěl hlavou. Takhle to nejde. My nemáme právo tady někoho

zavírat, I kdy se vám třeba zdá, e hoch jedná nenormálně! Směrodatné je vyetření

odborným lékařem a pouze na jeho doporučení můeme pacienta k nám na psychiatrii

přijmout. Take vá syn by se musel dát vyetřit u odborníka na psychiatrii. To znamená tam

sám dojít a paklie odborník zjistí, e s ním něco není v pořádku a e zaslouí hlubí

vyetření, pole ho k nám do léčebny. Pak bychom ho přijali a pokusili se vyetřit, jestli to

není v důsledku nějaké duevní choroby nebo poruchy. Ale podle toho, co o něm od vás

vím, v tomto směru můete být klidný. Duevně chorý nebude,” vysvětloval Dvořák trpělivě.

Ale on dobrovolně na ádné psychiatrické vyetření nepůjde!” Pak se nedá nic dělat.”

60

Ale jak to? To mám jen tak čekat, a něco skutečně provede a zavřou ho?

V zásadě to tak je. Nemůeme nikoho zavírat předem, aby náhodou něco neudělal, pokud k

tomu nevedou nějaké zvláňtní důvody. A ty musí někdo konkrétně a v rámci platných norem

konstatovat. Ale protoe vaemu synovi jetě není osmnáct, můete se obrátit na přísluný

národní výbor a poádat o pomoc, protoe na jeho výchovu nestačíte.

Bude zařazen, pokud přísluné oddělení uzná oprávněnost vaeho poadavku, do seznamu

čekatelů na výchovný ústav mládee. Ale protoe mu je skoro osmnáct, u se nástupu určitě

nedočká.” Myslíte polepovnu?”

Ano. Ale jak říkám, nedělejte si iluze, e ho hned přijmou. Mají plno skoro ve vech

ústavech.”

A vy ho tady opravdu zavřít nemůete? Nelo by to nějak? Kdy je jasné, e nemůe být

normální?” Doktor Dvořák se usmál.

Víte, vybočuje-li někdo ze společenské; normy, jetě neznamená, e je nenormální. Ruku

na srdce, pane doktore, vám by se víc líbilo vysvětlení, e vá syn je nemocný, a proto dělá

lumpárny, e ano? Za takových okolností je docela společensky únosné mít doma blázna,

který za nic nemůe, protoe to nemá v hlavě v pořádku. Jene podle veho, co jste mi řekl,

nic takového tu zdaleka není. Je jen velmi malá pravděpodobnost, e se jedná o duevní

poruchu. Ale i tak, kdybych vám chtěl maximálně vyhovět a přece jen jej vyetřit, musel by

se dostavit do léčebny s lékařským doporučením. Jinak to prostě nelze. Nemáme právo, jak

si lidé myslí, bohuel i mylně představují, někoho vzít a tady zavřít.”

Take mi v tom vůbec nepomůete?” hlesl doktor Hronek a schoulil se v křesle jako

hromádka netěstí.

Obrate se, jak jsem vám poradil, na národní výbor. Uvidíte. A pokud by vá syn z nějakého

objektivního důvodu měl být i psychiatricky vyetřen, rádi to, pochopitelně, uděláme.”

Ale myslíte si, e to není na léčení, e?” zeptal se znovu JUDr. Hronek a vstal. Zdálo se, e se snaí ze vech sil vyrovnat s právě získanými informacemi.

Dvořák přisvědčil. Nelze směovat skutečnou psychickou poruchu s výchovnými problémy.

A nemůete pro mne vlastně vůbec nic udělat,” dodal opět, spíe pro sebe doktor Hronek.

Tak vám pěkně děkuju, e jste mi tak ochotně věnoval svůj vzácný čas.” Hronek podal

Dvořákovi ruku, očima zatěkal někam mimo, jako by se styděl a zamířil ke dveřím.

61

Střetl se v nich se sestrou, která přináela igelitový sáček. Od dveří, bez ohledu na návtěvu,

hlásila:

Nali jsme nádobíčko. A víte, kde ho měli? V rezervoáru na záchodě. Prý to patří Paulimu.”

Poloila na stůl sáček s pouitými stříkačkami a jehlami.

Otec Hronek vyplul z Dvořákovy pracovny. Sestra jen zavrtěla hlavou.

Vy tedy ale dneska máte návtěvníky! Já se stejně divím, kde se v lidech bere vůbec to

sebevědomí. Já kdybych něco ve pitále chtěla od doktora, budu takhle malá a ulápnutá.

Kdepak oni. Jsou to mistři světa. Mají pocit, e nemocným bychom neměli slouit, ale

posluhovat. A jetě by nebyli spokojený.”

Dvořák na ni krátce pohlédl, ale neřekl nic. Měla v podstatě pravdu. Bezprostředně za

sestrou vklouzla do Dvořákovy pracovny sociální pracovnice, provázená asi čtyřicetiletou

enou s ustaraným výrazem.

Přál jste si mluvit s paní Peterkovou,” prohlásila, tak ji přivádím. Právě přila.”

Dvořák se usmál jak nejklidněji dovedl.

Prosím, posaďte se, hned se vám budu věnovat.” jetě se obrátil k sociální pracovnici:

Staniční vám dá údaje. Před chvílí utekli tři kluci, mezi nimi Pauli. Zavolejte na místní

oddělení VB, aby po nich vyhlásili pátrání. Co nejdříve jim to taky polete písemně. Návrat

ádoucí!”

Sociální pracovnice přikývla a vycouvala na chodbu. Doktor Dvořák se posadil k návtěvě a

začal přímo.

Jak u víte, je u nás od dnení noci hospitalizovaná vae dcera. Víte asi taky, e byla

napadena skupinou chuligánů.”

 A … znásilnili ji?” vyhrkla matka Mileny Peterkové a prosebně dodala, mohla bych ji vidět?

Jak je jí?” Samozřejmě, za chvilku se s ní uvidíte. Uvědomte si ale, e proila ok.

Podle předběného gynekologického nálezu dolo ke zhmoděninám, větí zranění natěstí

nemá. A pokud by dolo k nějakým následkům, myslím případné těhotenství, bylo by

automaticky a bez nějakých komplikací přerueno.” To by musela na potrat?”

Ano. Ale jen na miniinterrupci.” Zdálo se, e tím se matce poněkud ulevilo. Rozhovořila se.

Nedovedete si představit, jak jsem se lekla, kdy mi v noci volali z Bezpečnosti, jetě teď

jsem z toho zoufalá. Na nás se teď valí jedna pohroma za druhou! Já bych se tu snad

potřebovala léčit sama.

62

Podívejte se, jak vypadám. Za poslední dva roky jenom hubnu a skoro nespím. Natáhla

ruce do předpaení a prsty se jí opravdu třásly, snad jako by chtěla doktora utvrdit, e si

nijak nevymýlí.

Dobrá, víte co? A skončíte návtěvu u dcery, jetě jednou se u mne zastavte, napíu vám

recept, abyste se dala dohromady. Ale nejdřív vás chci taky o jednu důleitou věc poádat:

Vae dcera má předevím veliký strach, jak ji přijmete, co na to řeknete. Bojí se, e o ni

budete mít jetě větí strach ne dosud a nebudete ji nikam poutět. Rozumíte mi? Ale tím

byste jí ani nepomohla, ani před ničím neuchránila.” Podívala se na něj.

Měla bych dělat, jako e se nic zlého nestalo?” Tak by to bylo lepí.”

Malounko se zamyslela.

Asi máte pravdu. Hlídala jsem ji. Hlídáním, jak vidíte, se nic nespraví.”

Děkuju vám,” řekl Dvořák krátce, jste rozumná a hodně nám i Mileně tím pomůete. Jděte

za ní, čeká na vás, je asi na lonicí nebo na denním sále, sestry vám řeknou přesně.” Podal

jí ruku a doprovodil ke dveřím.

Odbila třetí a před vchodem do jeho pracovny se tísnila téměř desítka příbuzných, dychtících

po čerstvých informacích. Doba povolených návtěv začala.

xxxx

Kdy přijel kapitán Hladík s nadporučíkem Kučerou na místo, měl u zprávu výjezdovky.

Psovod sice nasadil na čerstvou stopu, ale u zastávky tramvaje se ztratila.

Ani ve dne se tu nepohybovalo moc lidí. Zválený a polámaný ivý plot. Místo činu.

Nali něco?” zeptal se Kučera.

Knoflík od díns značky Riffle, nějaké nitky, pár různých vlasů. Prohledali to tu podrobně a

nejpečlivěji, jak to vůbec lo. Snad se z laboratoře něco dozvíme.”

Hladík pomalu obcházel nepravidelný obdélník parku. Přicházela shora, zřejmě tou

zalomenou uličkou. Útočníci ji dohnali právě tady. Byli rychlejí, měli asi kratí cestu,

nemohla jim uniknout. Ale jak to, e neměli strach? Vdy jetě nebylo pozdě, mohl je

kdekdo vidět a vyruit. A co víc, mohl je honit, popsat, moná i chytit. Čím to, e si tolik

věřili? e jsou nepolapitelní? Chtěli se jeden před druhým vytáhnout?

63

O čem přemýlí, Jirko?” zeptal se Kučera. Snaím se to pochopit.”

li oba zpátky k vozu.

Snad si to děvče jetě dodatečně vzpomene na něco konkrétního,” řekl Hladík.

Ví, co mně vrtá hlavou?” prohodil Kučera, čím to je, e někteří mladí lidé chtějí jenom

něco ničit, vandalsky rozbíjet, e přepadají, znásilňují… Proč? Je to vliv decibelový muziky a

alkoholu?” Kapitán se zastavil a upřeně se zadíval do místečka na okraji parku. Zatím

nemáme důkaz, e Milenu Peterkovou znásilnili účastníci diskotéky.” Má pravdu.”

Chtěl bych si jetě prohlédnout ten kulturní stánek, odkud se vracela domů.

Hospodu Na Hadovce?” Přesně tak!” Pochybuju, e budou mít otevřeno.”

Neboj se, nějak si cestu dovnitř najdeme.” Kdy si Hladík vzal něco do hlavy, nemělo smysl

mu to rozmlouvat. Prokurátorské povolení k domovní prohlídce měl v kapse.

Zamířili k nízkému bloku budov mezi vilkami, minuli vchod do kina a zastavili se před vývěsní

tabulí Kulturní dům Hadovka. A pod ní poněkud mení tabulka diskrétněji sdělovala, e je tu

také oblíbená restaurace tého jména, provozovaná Rájem. Hlavní dveře vak byly

zamčeny. Zkusíme to výčepem, tam snad někdo bude,” navrhl Kučera.

Vchod do výčepu byl asi padesát metrů stranou, z boční stěny. V otevřených dveřích stála

napříč postavená idle, čím se zřetelně dávalo najevo případným zájemcům, e je zavřeno.

Hladík s Kučerou překročili práh i idli a veli do výčepu.

Tady nikdo není, tady se uklízí,” křičela na ně ena v zástěře, která přejíděla hadrem na

smetáku zalapanou podlahu. Ani nezvedla hlavu.

Bezpečnost!” oznámil sue Kučera. Na enu to neudělalo ádný dojem.

Bezpečnost, samá Bezpečnost. Ale práci za mě nikdo neudělá!” Hladík obeel stoly a

postavil se přímo před uklízečku. Kudy se dostaneme do sálu?”

Zřejmě zapůsobil. Moná taky, e ho teď lépe vnímala. Narovnala se, odloila smeták, ale

pořád mlela svou:

64

Dy vám povídám, e tu nikdo není. Sál budu teprve uklízet!”

Nad výčepním pultem viselo na zdi několik klíčů.

Nevadí, my si odemkneme,” řekl Kučera, jen se s námi nijak nezdrujte. A přijde pan

vedoucí, polete ho za námi.” Vzal klíč z prvního hřebíku a zamířil k proskleným lítačkám.

Na první pokus se mu podařilo odemknout.

Skutečně, nebylo uklizeno. Na zemi, po parketách se válely zalapané nedopalky cigaret,

kousky papírů, tácky od piva. Velicos. Velká místnost s pódiem v čele připomínala spí

tělocvičnu, z jedné strany se vycházelo mezi sloupy, kde jetě přetrvávala neuklizená stolová

úprava. Původně bílé ubrusy ovem citelně poznamenal čas a konzumace. Ze sálu se dalo

vyjít i na chodbu, kde byla atna a toalety, směrem k hlavnímu, samostatnému vchodu.

Vyzkoueli dalí klíče. Za dveřmi do chodby měli hudebníci sloenou zesilovací aparaturu.

Zřejmě patřila skupině, která tu včera hrála. Odvezou si věci a dnes, to se dělává.

Něco Kučerovi napovídalo, aby se el podívat na WC.

Uvnitř to vypadalo jetě otřesněji ne venku. Ale Kučera se tu nemusel pohybovat dlouho,

stačilo se sehnout pro věcičku, pohozenou u okénka. Byla to injekční stříkačka i s jehlou.

Myslí, e v ní něco zbylo?” zeptal se Hladík.

Doufám. A jestli ano, udělají mi u nás perfektní toxikologickou analýzu vzorku. A budeme

vědět, co se tu fetovalo … 

V tu chvíli se na chodbičku přihnal silný, poněkud obtloustlý mu a bez dlouhých okolků

začal vykřikovat.

Co tady děláte? Co si to dovolujete?”

Hladík jen mlčky vytáhl svoji sluební legitimaci a povolení prokurátora k prohlídce.

A co tu děláte vy?”

Já jsem tady v e d o u c í …vykoktal mu a nabral zpátečku.

To je dobře. Stejně vám chceme poloit pár otázek.”

Vedoucí se zatvářil nejistě.

Přejdeme do sálu, jestli dovolíte,” navrhl Kučera.

Máte tady často zábavy?” zeptal se Hladík.

Od podzimku, mimo pár měsíců v létě, a zase do podzimku. To víte, lidi se chtěj bavit. A

jsou zvyklí sem chodit odjakiva.”

Mláde také?”

Ty mladý tu moc rád nevidím. Dělají děsnej kravál a celá čtvr si stěuje, e pak v noci

ruejí. Ale to víte, mladejm se přece musí vyhovět!”

65

Měl jste s nimi nějaké větí problémy?”

Asi před rokem jsem musel zavolat Bezpečnost, teď byl klid, nic výjimečnýho se nedělo …

a na tenhle svinčík, co tu nadělali.”

Včera v noci, kousek odtud, byla nějakou partou znásilněna sedmnáctiletá dívka.”

O tom já nic nevím.”

A teď jsme na záchodě nali tohle,” ukázal Kučera injekční stříkačku. Jestli se prokáe, e v ní byla d r o g a … 

Vedoucí pokrčil rameny a pronesl, e to není jeho starost. O pořádek má dbát pořádající

organizace. A to byla tentokrát svazácká organizace z gymnázia. On tady vlastně jen otevře

a má na starosti konzumaci.

Je vám známo, e mladistvým je zakázáno podávat alkoholické nápoje? Jak to, e se včera

prodávalo při diskotéce pivo a taky koňak?”

A jak mám poznat, kdo je mladistvej a kdo dospělej?”

Hladík zastával jiný názor, ale neměl teď ani čas ani chu o tom s výčepním polemizovat.

Neviml jste si včera mezi hosty někoho nápadného?”

Vedoucí upřel na oba kriminalisty lehce pohrdavý pohled.

Vy jste asi nikdy na takovým koncertu nebyli, e jo. Muselo by vám bejt jasný, e podezřelý

individua jsou vichni. Viděli jste, jak choděj dneska vymustrovaný? A jak vyvádějí, kdy pár

tajtrlíků začne mlátit do kytary a bubnů a řvát? Tomu se toti nedá říct zpěv.”

Samozřejmě, tohle chování známe, ale nám lo spí o něco nápadného z jiného hlediska.”

Tak to tedy nevím, co chcete slyet,” prohlásil vedoucí, já se staral o pípu a o kasu, to je práce a a. Abych nakonec neměl maňasa. Na nic víc jsem při lepí vůli nestačil. A to jsem měl na place jetě dva brigádníky jako výpomoc!”

Kapitán usoudil, e dalí otázky by neměly význam. Důleitou,nebo moná důleitou a

podstatnou věc tu nali.

Děkujem vám. A tady jsou klíče,” řekl Kučera, kdybychom něco potřebovali, ozveme se.”

Vyli před restauraci.

Teplý vzduch se rychle vrstvil a ze zahrádek vonělo čerstvě ozářenou přírodou, rozkvetlými

záhony i keři. Kapitán s nadporučíkem seli po náměstíčku zvolna k parku, kde na ně čekalo

jejich sluební auto. Kučera se zastavil.

Stejně mě zajímá,” odmlčel se a udělal dva kroky k místu,

66

kde ivý plot přeruoval pomalu se vzpamatovávající zválený keřík pámelníku a ípkové

růe, co ty mladý lidi dneska na takovýhle zábavě přitahuje? Myslel ovem nejen koncert,

ale předevím stříkačku a jehlu, které měl schované v igelitovém sáčku v kapse u saka.

Kdy to pak skončí takhle… a nebo jetě h ů ř … “

A tím vlastně připomněl, e mají před sebou jetě dalí práci. Nastoupili do vozu a vydali se

zpět, na správu.

Hladík rychle pročetl potu, kterou měl na stole, informace a zprávy, dokonce zavolal i

Dvořákovi, aby mu řekl pár podrobností a ubezpečil ho, e se za ním jetě zastaví, moná v

léčebně, moná večer doma, podle toho, jak se vechno podaří skloubit.

Asi v půl jedné se ozval telefonicky Seidl.

Nechce přijet za námi? Někdo právě proel dovnitř.”

Zkuste počkat, ale kdyby odcházel dřív ne s Kučerou dorazíme, zadrte ho,” rozhodl

kapitán, přivezu s sebou nové povolení k prohlídce.”

Kučeru zastihl v laboratoři, kde právě dojednával uspíení analýzy.

Slíbili, e to udělají hned, jak dokončí, co mají rozdělané. Jsme první v pořadí.”

Výborně,” přisvědčil Hladík a trochu mu tohle zjitění dodalo na lepí náladě. Vdycky, kdy se připravené provázky začínaly hýbat, povzbuzovalo to v něm energii a pracovní nadení. V

takových chvílích nemusel jíst ani spát a utahal vechny kolem sebe.

Kam jedeme?” zeptal se Kučera.

Za Seidlem a Petrákem. Někdo se objevil ve vile v laboratoři. Sledují objekt a pokusí se

počkat na nás, to ovem záleí na okolnostech.”

Vilky na rozhraní Lhotky a Hodkoviček se krčily v zeleni slunečného dne. V parčíku na

lavičce seděli dva staříci a vykuřovali.

Zastavili s autem stranou, pod koatým keřem černého bezu, aby nebyli příli na očích.

Voněl tu pronikavě, a omamujícím způsobem.

Sledovanou vilku měli jako na dlani. Teď, v popoledním slunci, nevypadala tak chmurně a

zchátrale. Odněkud z okolních keřů se konečně vynořil Seidl.

Jsem tady nahoře,” ukázal do směsice bezinek, hloí a trní, a ten člověk je pořád vevnitř.

Řekl bych, e se pustil klidně do vaření. Zmáčknem to?”

67

Hladík neváhal, na co dál čekat? e přijde jetě někdo? Třeba kupec? Přísloví o vrabci na

dlani a holubu na střee platí v kriminalistice jako kdekoliv jinde. S tím rozdílem, e vrabec

můe obvykle k holubovi dovést.

Vykrábali se stráni nahoru. Průhledem v trní, mezi větvemi, byl sluný výhled přímo na

rezavou roletu. Stál tu poručík Petrák. Hladík zdvihl ruku a máchl jí dopředu.

Čtveřice muů vyrazila směrem k zadnímu vchodu, vedoucímu do laboratoře.

kvírami kolem dveří prosvítalo světlo.

Kučera mrkl na ostatní. Byl ze vech nejrobustnějí a nesporně on si zaslouil otevřít akci.

Trochu se schoulil, přitáhl ramena a vyrazil jako divoký býk, který se chystá zaútočit na

toreadora. Dveře povolily tak snadno, e Kučera proletěl dovnitř. Zastavil přímo před

vylekanou postavou, stojící u laboratorní destilační kolony.

Hubený mládenec ve vytahaném roláku jen pomrkával. Co tu, co tu chcete?”

Bezpečnost,” ohlásil mu Kučera a vytáhl odznak Kriminální sluby. Hladík předloil

povolení prokurátora k domovní prohlídce.

Já nevím, proč … ” koktal mladík a snail se za zády něco rychle a naivně schovat.

Kriminalisté se cítili téměř trapně. Nebylo to jaksi na úrovní, kterou očekávali.

Seidl pomalu procházel po rozsvícené místnosti provizorní laboratoře. Petrák s Hladíkem

činili stejně.

Jen se nenechte vyruovat, my si to tu nejdřív prohlédneme a pak si s vámi popovídáme,

ano?” oslovil vylekaného laboranta. Můete mi podat ty skleničky, co se vám tam pletou za

zády. Ale opatrně, aby náhodou nevypadly z ruky a nerozbily se. To by byla koda! Tak

honem.” Chemik neochotně podal dvě poloprázdné lékovky.

Kučera k nim přičichl a znalecky pokýval hlavou.

Kolik toho pervitinu vaří a pro koho?”

Mládenec si bleskurychle uvědomil, e nemá naději.

Dneska dvaceti.” Kučera hvízdl.

Docela sluné. A za kolik prodává gram perníku?” To já nevím.” Jak to, neví?”

Já jenom vařím. Dony mi dává pětikilo za kadou dodávku, ale prodává sám. Teda myslím,

e sám,” opravil se rychle.

69

Jak dlouho v tom jedete?”

Asi dva měsíce … Nemám prachy, nedodělal jsem vejku, chemii na technice … Dony mi

nabídl tohle, moc práce s tím není, tak nanejvej dvakrát tejdně, jak dojde materiál, mám za

to měsíčně čtyři klacky. Normálně bych si tolik nikde nevydělal. Ani kdybych měl hotovou

vejku.”Je ti jasné, co vyrábí?”

Sklopil hlavu. Nemělo smysl, aby předstíral nevědomost. Methamphetamin.”

A ví, e je na vyhláce o drogách. Take tě prokurátor bude alovat podle paragrafu sto

osmdesát sedm za nedovolenou výrobu omamných drog.”

Kolik z toho kouká?” zeptal se prakticky.

Hladík s Petrákem dokončili obhlídku a Petrák třímal v ruce dvě zabrouené dózy s

edobílým prákem.

Tohle vezmu na toxikologii, aby udělali analýzu,” ukázal Hladíkovi.

Jo, výborně. Budou z nás mít dneska ohromnou radost. Zase budou vykřikovat, e pracujou

jenom pro nás.

Asi tak rok natvrdo,” odpověděl mladíkovi Kučera. Ale nejdřív nám musí jetě říct pár

podrobností, abychom na něco nezapomněli nebo něco nepřehlédli, jasné? A sna se!

Pořádně si rozmysli, co do protokolu řekne!” Obrátil se k Hladíkovi. Take my pojedeme.”

Hladík přisvědčil.

Ano, jeďte, my se tady jetě poohlédneme, zapečetíme a jedeme taky. Zastavím se.”

xxxx

Kučera se Seidlem neztráceli ani minutu. Za slabou půlhodinku byli i s chemikem v Kučerově

pracovně.

A pěkně po pořádku! Jméno, adresu, datum n a r o z e n í … “

Jmenoval se Martin Hora, bylo mu dvaadvacet, bydlel na Novém Městě a momentálně bez

pracovního poměru. Vyhodili ho ze koly, protoe ani na poslední termín nesplnil limity

zkouek.

Posly, prověř na obvodní vojenské správě, jak je moné, e ho nepovolali do základní

vojenské sluby? Z vysoké jim přece museli poslat hláení, ne?”

Třeba jim vypadl z evidence . . u v a  o v a l Seidl a sáhl po telefonu. Kučera zatím pokračoval.

Kdo je to Dony?”

70

Já vlastně ani nevím, jak se skutečně jmenuje. Je to tak lepí. Seznámil mě s ním v

hospodě u Kotvy nějakej pingl.” Taky feák?”

Je to moný. Kadopádně se mezi feákama vyzná.” A co ten Dony? Taky fetuje?”

Ne, sám určitě ne. Jenom s tím keftuje.” Co o něm jetě ví?”

Je to takovej divnej kofr. Jeho kámoi z něj mají strach.” Strach? Proč?”

Já nevím. Prostě se ho bojej. Jako by je ovládal, prostě má je v hrsti, nevím proč. Tancujou,

jak píská.” Ale ty jsi taky tancoval!” To je rozdíl, já jsem u něj vydělával!”

Ví, kde je zaměstnán? Pracuje někde?” Hora se usmál.

Myslím, e má jen razítko zaměstnavatele v občance. Ale, e by taky p r a c o v a l , . . Ale v

balíku je.” Kolik má roků?” Asi t a k … jako já. Kolem třiadvaceti, plus mínus.”

Chodil za tebou?”

Ne, to nikdy! Já jsem mu nosil hotovej perník a on mi dával taku s novejma skleničkama …

no, s kapkama, abych moh vařit zase dál!” vysvětloval Hora s určitou profesionální hrdostí.

Vypadalo to, e vůbec ničeho nelituje, téměř se chlubil.

Kučera přijal Horovu hru, nespěchal, bylo jen otázkou času, kdy bude chemik sdílnějí. Kdy

se přestane vytáčet a přizná celou pravdu.

Měl bys nám, Martine, vysvětlit něco odborně.” A co, prosím?”

Dobrá, zeptám se takhle! Kde jsi vzal platinu a fosfor? A odkud má paladium?”

Nedostudovaný chemik Hora zbledl. Uvědomil si, e zatloukání mu nedává anci. Dvojice

před ním nejsou řadoví kriminalisté, nýbr odborníci, kteří rozumějí věci. A chtějí, aby to i on

rychle pochopil.

No jo, tak teda … z výzkumáku. lohnul jsem to v jedný laborce asi před čtvrt rokem. Hlásili

to?” Kučera se usmál.

Samozřejmě. A já jsem od začátku tvrdil, e to má na svědomí nějaký výrobce fetu.” V

duchu cítil zadostiučinění a představoval si, co na to řekne kapitán Hladík, a mu odevzdá

protokol.

71

Pověz nám něco víc o spolupráci s tím Donym,” navrhl chemikovi. Kdo přiel na nápad

zařídit si tajnou laboratoř? Kdo ji financoval? A kdo ji ve vile instaloval? Muselo to přece

vzbudit v nejbliím okolí pozornost! Hora se nervózně zavrtěl.

Chlapče, radím ti, přiznej se sám, je to polehčující okolnost. Povídej, jetě ne jsi otevřel

ústa víme, e taky vaří brauna. Stejně za chvilku budeme mít důkazně podrobnosti z naí

laboratoře. Ovem pro tebe by bylo lepí, kdybys to řekl sám. Jasné?”

Dony mi nabíd, e bych pro něj mohl dělat. Myslel jsem, e se jen tak vytahuje. Ale vzal

mě do tý vilky, abych to tam el omrknout. Od tý doby tam nepřiel. Dal mi klíče a dva klacky

zálohu. A prej sebou hodím, dám laborku do kupy, aby dostal za tejden první perník. A taky,

e mě tam nesmi nikdo vidět.”

Take ty sis tu laborku dal do kupy. Plyn tam byl zavedený, elektřina a voda jakbysmet. Ale

copak ten Dony přesně věděl, co bude k vaření potřebovat?”

 T a k … zčásti. Já jsem toho měl dost doma. Nebylo nic těkýho to tam přenýst a sestavit

kolonu, to umí dneska kadej baant z prvního semestru chemie.”

Dejme tomu. A co ty? Ty jsi souhlasil. A vyráběl jsi pervitin jako dneska. Jestli jsem dobře

pochopil, má zítra předat celou dávku. Je to tak?”

 A … a n o … ” vyhrkl Hora, zejtra v pět odpoledne.

V J i z e ř e … v tý vinárně na Václaváku.”

Kučera se Seidlem se dorozuměli pohledem.

xxxx

Kdy Hladík s Petrákem osaměli v tajné laboratoři, zbývalo jetě několik nezbytných úkonů.

Provést fotodokumentaci, vzít vzorky pro toxikologii, zapečetit místnost a uvědomit o tom

majitelku vily. Hladík v duchu kombinoval.

Organizátor a překupník, zvaný Dony, bude zřejmě dost podnikavý mu. Zná dobře zdejí

čtvr, proto vybral místo pro laboratoř právě tady. Bydlí někde v okolí? Má monost

kontrolovat pohyb kolem téhle vily?

Kdy se vrátil do své pracovny, ze veho nejdřív otevřel okno. Slunce tu v odpoledních

hodinách vytvářelo přímo nedýchatelnou skleníkovou atmosféru. Kapitán vytáhl z chladničky

plechovku s dusem a nalil si do sklenice. Jediným doukem ji íznivě vyprázdnil.

72

Na stole nael obálku. Vedle jeho jména připsala čísi ruka červeně a tiskacími písmeny:

POZOR! SPĚCHÁ!

Netrpělivě roztrhl obálku.

Analýzou vzorku dodaného před týdnem z akce byty a dnes z akce Hadovka se podařilo

prokázat totoné struktury látek. Jedná se o základní bázi methamphetaminu s příměsí 60 %

phenobarbitalu. POZOR! Látka je v této koncentraci ivotu nebezpečná. K vitálním

komplikacím můe dojít předevím blokádou dýchacího centra.”

Hladík v duchu zaklel. Tohle vechno nestačí, někdo navíc jetě úmyslně znečiuje pervitin!

Někdo vylepuje drogu, která je sama o sobě pěkné svinstvo.

S nálezem z toxikologie v ruce vletěl do kanceláře, kde Kučera se Seidlem vyslýchali

chemika Horu.

Dejte mi materiál, co jsme zabavili tady u pana Hory, na toxi.”

Z jeho výrazu mohli snadno vyčíst, e jde o něco důleitého. Seidl mu podával dva igelitové

sáčky se zajitěnými sklenicemi o dosud neznámém obsahu. Zatím neznámém.

Hladík jak vletěl, tak vyletěl. Hnal po schoditi dolů, do suterénu. Právě tohle je teď ze veho

nejdůleitějí. Nesrovnatelně!

xxxx

Paní Hronková nedočkavě postávala u okna, které vedlo před dům. Čas jako by se vlekl

jetě pomaleji ne jindy.

Syn odeel z domova brzy ráno a dosud se nevrátil. S hrůzou očekávala kadé zazvonění

telefonu. Co kdy jí někdo oznámí zlou zprávu?

Konečně spatřila povědomou postavu. Doběhla rychle ke vstupním dveřím vily a pootevřela

je.

Doktor Hronek vpadl dovnitř a zavřel za sebou, opřel se o dveře, jakoby se dusil.

Táto, tak co je? Jak jsi dopadl ve kole u ředitele? A byl jsi také u toho psychiatra?”

naléhala na něho, čekajíc nějakou uspokojivou odpověď, po ní by se jí ulevilo.

Kdy to nejlépe dopadne, čeká Oldu podmínečné vyloučení ze koly. A na psychiatrii nic.

Vlastně vůbec n i c … e si musíme poradit sami. Psychiatrie je v tomhle bezmocná, je to prý

výchovou .. Coe? On nám nijak nepomůe?” Prý neví, j a k … “

73

Pani Hronková si nedokázala v hlavě srovnat, jak je moné, e ten psychiatr Dvořák, kterého

si kdekdo povauje, zrovna jim nechce pomoci. Proč? Ty jsi ho asi nějak urazil, ne?

Ale ne, kdepak!”

Asi čekal peníze! Měl jsi mu něco dát! Určitě, e mě to nenapadlo. Tebe někam p o s l a t … “

Doktor Hronek zhluboka vzdychl. Myslím, e v tom to nebude.” Řekl jsi mu vechno?”

Skoro vechno.”

Stáli pořád v předsíni, prostorné a dlouhé, mramorem obloené, ale poněkud chladné a

neosobní. JUDr. Hronek jen tak v ponokách, přelapoval, záblo od podlahy, i kdy pokryté

běhounem. Manelka rozhodila rukama. Co tedy budeme dělat?”

Co myslí ty?” unaveně zailhal stranou, po stěně předsíně a k obývacímu pokoji. Nějaké

vnitřní nutkání ho vedlo přesvědčit se, zda se včera nemýlil, zda se mu to jenom nezdálo.

Přitom mohlo jít ze synovy strany o hloupý ert, klukovinu … Co kdy teď najde vechno

normálně na svém místě a poplach byl jenom planá hysterie? Nevydrel, neovládl se.

Přihnal se a k trezorku, třesoucíma se rukama jej otevřel. Zel stejnou prázdnotou jako

včera. Manelka chvátala krok za ním, ale přes rameno mu neviděla.

Tak co? Co je?” naléhala. Manelovi poklesla ramena. Nic. Vůbec n i c … “

Říkal jsi o tom jetě někomu?” Vytřetil oči.

Blázní? Copak tohle můu někomu říct? Přemýlel jsem o tom celý den a zrovna jako

schválně. Dneska u nás kdekdo mluvil o případu inenýra vajdlera.” Odmlčel se, očekávaje

manelčin zájem, ale paní Hronková jeho úzkost v hlase nepostřehla, myslela zřejmě na

něco jiného. Dostal osm let!” A co proved?” zeptala se konečně.

Co proved?” opakoval doktor Hronek sarkasticky, vlastně nic moc. Jen si nechal

poukazovat provizi od francouzského partnera na svoje k o n t o … ve výcarsku.”

Nastala těká a dramatická pauza.

74

Kolik jsi říkal?” opakovala sklesle Hronková. Kolik čeho?” Kolik mu dali?” Osm let!”

Ale to přece není spravedlivé,” rozhořčila se, copak provedl něco tak straného? Copak

někoho zavradil? Nebo přepadl a oloupil? Poctivě si vydělal svoji provizi! A potrestají ho

jako nějakého vraha! Pro pár pitomých korun!” edesát tisíc franků.” Prokristapána…

Doktor Hronek se proel po své pracovně, ztěka a jakoby bez energie.

Copak já chtěl někoho pokodit? Prostě se mi naskytla příleitost. Kadý druhý by udělal

toté, to se klidně vsadím. Člověk je na světě jen jednou. A co jsme z toho zatím měli? Nic!

Kdybychom si ili na kdovíjak vysoké noze, prosím. Nedivil bych se, e to někoho natve a

e se mi takhle bude chtít dostat na kobylku. Jene co my: jezdíme na dovolenou do

Jugoslávie, ve kodovce, ádný mercedesy nebo oply, ádný cesty kolem světa jako řezníci

nebo zelináři, nic takovýho, skromně, nenápadně! A přitom bychom si to vlastně mohli taky

dovolit!” začal litovat sám sebe a přesvědčoval se, e je chudák a obě povolání. Nebo spí

příleitosti. Ani jeho manelka neměla realističtějí pocit.

Stejně nechápu, jak k tomu mohlo dojít! Pořád se mi nechce uvěřit, e by to mohl udělat ná

Olda. A kdy ne pro sebe, tak pro koho? Myslí, e by si ty peníze mohl za nás někdo

vyzvednout?” Logická otázka.

Jen pokrčeni ramen, mnohovýznamné. Kdo má kód, má klíč k vkladu.

Take,” dedukovala, jestli nám někdo ukradl peníze, neni to nic proti té pitomé kartičce.”

Poslouchal ji a nijak nezasahoval, říkala najednou v podstatě nahlas i jeho mylenky.

Ale k čemu? Třeba nás chce někdo vydírat! Proč se tedy jetě neozval?”

Anebo mě někdo chce dret v hrsti. A já přemýlím kdo. Ale řekni, jak se mohl cizí

domáknout, co mám v trezorku? Ví, dneska jsem se díval po lidech u nás v podniku a

přemýlel, kdo z nich by v tom mohl mít nějak prsty. A představ si, e nejmíň pět z nich by to

podle mého názoru bylo schopno udělat. Jenom nevím jak!” Kdo třeba?”

75

Barchánek. Nebo Pojezdný. Poilhávají po mém místě. Jezdili by ven uzavírat

k o n t r a k t y … a nakonec by stejně udělali to co já!

Ale jak by se sem dostali? namítla.

Já vím, je to hloupost. Ale třeba ten ná kluk to mohl ukrást pro ně! Zase mechanicky

obeel místnost a zastavil se u okna. Nezdálo se to věrohodné. Jak by se s Oldou mohli dát

dohromady? e by mu za to zaplatili?

Uvaoval jsem dneska, e dám výpověd a přejdu někam jinam.

A kam? zděsila se jetě víc, kam bys el? Vdy dělá pomalu na důchod! A kde bys měl

takovou pozici jako tady?

Ovem jestli se něco provalí, hrozí skandál, který dolehne na celou rodinu. Na celou rodinu.

Já si myslím,” vedla dál úvahu manelka, jestli někdo ví, co má proti tobě v ruce, nebude

váhat pouít to při nejblií příleitosti a na správném místě ..

Co tím myslí? zeptal se přidueně.

Asi s tím nepůjde na Bezpečnost. Ale mohl by to dát ofotografovat a poslat tvým éfům.

Nebo by z toho chtěl něco vytřískat pro sebe. Jene to je taky nebezpečná hra! začala

uvaovat kupodivu velmi racionálně.

Ano, to vechno by někdo neznámý mohl. Úvahy o monostech blíící se katastrofy ovem

doktora Hronka neuklidňovaly, naopak, čím přesvědčivějí byl obraz budoucích variant

vývoje situace, tím víc se vnitřně otřásal.

Já si váně nevím rady. Jenom si říkám, proč se s tím někdo nevytasil. Proč se někdo

neozval? e by chtěl jen peníze .. povzdechl Hronek.

Podívala se na manela v náhlém osvícení, které jí rozířilo zorničky.

A co kdy ten kód někdo ukradl jen tak náhodou a a zjistí, e mu to k ničemu nebude,

prostě to z a h o d í . . Tuhle variantu by při ví té smůle bral asi ze veho nejradi.

Skoro se jim oběma ulevilo. Proč by to nemohlo být právě takhle?

A kde je vůbec Olda? zeptal se klidněji.

Nevím. Se mnou ráno vůbec nemluvil. Snad byl přece jen ve kole.

Boe můj! zaúpěl doktor Hronek, za co nás tak trestá?

Přivřel oči. Nepřemýlel, nekombinoval. Historie, která se mu rozvinula pozvolna před očima,

musela mít nutně nepříjemný konec, ale on jej teď nedokázal dořeit, ani akcí, ani úvahou.

76

Vypadalo to, jakoby vyčkával. Byl sám paradoxně pozorovatelem filmu, kde hrál hlavní roli.

Najednou zazvonil zvonek a přeruil nervózní, napjatou atmosféru. Telefon.

Doktor Hronek několika chvatnými kroky doběhl k aparátu na nízké etaérce v předsíni.

Hronek,” řekl, jak nejpevněji dovedl.

Na druhé straně bylo ticho. Slyel jen, jakoby někdo dýchal do mluvítka a mlčel.

Prosím? Co si přejete?” naléhal dál. Zlomyslné, dramatické ticho vak trvalo.

Sám zmlkl a zaposlouchal se. V tom okamiku na druhé straně klaplo a ozval se obsazovací tón.

Pani Hronková sledovala manela s překvapenou zvědavostí a nedočkavostí.

Kdo to byl? Hronek jen pokrčil rameny. Já nevím. Neozval se. Třeba jetě zavolá.” Třeba.”

Byla to jen náhoda? Nebo někdo volal cíleně? A čeká …

Myslí, e nás budou vydírat?” zeptala se do neurčitá, ale kdo? Kdo, proboha? A co s tím má společného ná Oldřich?” Rysy doktora Hronka ztvrdly.

Jestli budou chtít výměnou za kód a za mlčení peníze, tak si buď jistá, e to nebude málo!”

Mozek začal horečně pracovat. Mylenky se míhaly, střídaly jedna druhou. Hronek se je snail

zastavit, uspořádat, ale marně. Neposlouchaly ho.

Manelka v tu chvíli myslela také na plné obrátky.

Můeme něco prodat,” snaila se vyjít vstříc s úvahou. Připravit se na to.”

A co prodat? Co, prosím tě?” Třeba toho malého Picassa!” Obraz od Picassa! To nikdy, to raději..

Manelka se nadechla a dokončila jeho řeč, zaznělo to najednou docela civilně a vekerá patetičnost se vytratila.

Půjde raději do kriminálu? Tomu já neříkám statečnost, ale blbost!” Přebrala iniciativu za manela, který jakoby ztratil nejen soudnost, ale i pověstnou klidnou hlavu. Proč se deprimuje předem?

Hronek zmlkl a udělat několik zmatených kroků do kruhu.

Měl bych dát příkaz bance, aby nevyplácela na můj kód. Aby zablokovali můj vklad.”

78

Dej přikaz bance, a z tvého účtu zaloí nové konto. Nemusí přece být na tvé jméno, můe pouít

krycí heslo.

Kdybych se pokusil uskutečnit takovouhle transakci tady odtud, písemně nebo telefonicky na dálku, budu riskovat prozrazení. A pak sám teď nemám v ruce vlastně ádný důkaz, ádný doklad, e nějaké konto mám, nemám ani kód, ani potvrzení. Kdoví, jestli by to vůbec bez toho lo!”

Potom ti celé konto není k ničemu, kdy nemá kód a ani si netroufne vklad zablokovat! Nevime,

co zloděj chystá. Podle mě tě bude vydírat. Protoe mu kód taky není k ničemu. Proč by tě tedy

neudal, kdy s tebou nebude řeč? Přece mu na tobě nebude záleet. Tobě jde o kůi, jemu ne!

Konec konců to pro něj bude jen zajímavá hra. Má tě v hrsti!”

Manelka měla pravdu. Celé devizové konto je najednou k ničemu, absolutně k ničemu. A nemůe

se bránit.

Já si pořád myslím, e to pro někoho ukradl Olda,” uvaoval nahlas Hronek. Podle toho, jak se chová, bych tomu docela věřil.”

Paní Hronková se na manela dlouze podívala. Uvaovala, zda má říct, co ji právě napadlo.

Měl bys s ním pořádně promluvit. V klidu se zeptat. Vechno rozčilování není k ničemu. Musí si s nim promluvit! Cloumá jím puberta. Uklidní se, uvidí!”

Tak proč není doma? Proč nechodí do koly?” chrlil otázky a vykřikoval je, jako by chtěl alovat čtyřem stěnám bytu o nevýslovném a nezasloueném poníení a zklamání, které teď proívá.

Ani matka nedokázala tento okující fakt přenést lehce přes srdce. Oldřich je její syn, nemohla ho jen tak, kvůli podezření zatratit, odvrhnout.

Myslí, e se dostal do nějaké patné party?”

Zřejmě. Jinak si to neumím vysvětlit. Moná, e mu hrozí i nebezpečí,” snail se uvaovat Hronek, pokoueje se odmyslet si včerejí noční extempore a přizpůsobit se aktuální situaci.

e by ho k tomu donutili?” rozvíjela mylenku Hronková, které se zdálo mnohem přirozenějí, e syn by byl obě, nikoliv pachatel. Sám by na takovou věc jistě nepřiel!”

Ukrást bankovní kód?”

Ne, myslím hlavně na to podezření z drogy. Mám takové divné tuení. Měli bychom zavolat na

Bezpečnost a poádat, aby ho nali a přivedli, ne se něco stane!”

Nakonec, proč ne! A má ostudu a poučí se. Třeba dá chvíli pokoj”

79

Doktor Hronek si od toho mnoho nesliboval, ale proč to nezkusit?

xxxx

Hladík nedočkavě přelapoval na stanici tramvaje na Malostranském náměstí a vyhlíel dvanáctku.

Znal Dvořákovu přesnost. Schůzku si dohodli narychlo, telefonicky. Dvořák toti potřeboval koupit

nějaké koření u Salvátora a Hladíkovi se to hodilo, protoe chtěl obstarat lístky do kina U hradeb.

Dvanáctka skřípavě zastavila ve stanici. Dvojice dívek, která se přihnala jako by lo o ivot, vtrhla předními dveřmi, hlava nehlava. Dvořák, vystupující ven, div neupadl.

Kdyby ty dvě byly kapsářky, parádně by tě obraly a ani bys nevěděl jak,” pronesl Hladík zkueně.

Dvořák si podvědomě přejel rukou kapsy, zda mu nic nechybí.

Natěstí nemá vdycky pravdu,” pronesl místo pozdravu, ale zato jsi neuvěřitelně deformován svým povoláním. Za chvíli s tebou nebude normální řeč!”

e zrovna ty mluví o profesionální deformaci. Od psychiatra to opravdu sedí!” smál se Hladík.

Horda dětí se s vřískotem přehnala kolem nich na druhou stranu ulice, ke Stánku se zmrzlinou.

Nedáme si taky?”

Podívali se na sebe. Byl to signál, který dokázal rychle navodit téměř klukovskou komplicitu.

Ovem.”

Za chvíli důstojný doktor z psychiatrické léčebny a neméně seriózní náčelník oddělení praské

kriminálky lízali z kornoutu zmrzlinu jako by jim bylo, řekněme, o třicet míň.

Potřeboval bych si s tebou dneska chvilku poklábosit,” začal Hladík, mám skutečně pocit, e nejsi moc daleko od pravdy, kdy tvrdí, e to neustálé stíhání feáků, vandalů a vech moných sort mladistvých pachatelů mi leze na mozek. Člověče, já mám dokonce pocit, e tomu čím dál míň

rozumím. Můe mi nějak vysvětlit, proč se v takových partách grupují děti z výborných, sociálně

skvěle fungujících rodin spolu s přihlouplými, naprosto nevzdělanými jedinci a vechno pohromadě,

vechno bez rozdílu. Jak to, e si vůbec rozumějí, co je tak stmeluje?”

Dvořák přikývl, trochu na rozpacích. Pomalu se blíili ke Karlovu mostu.

Není na tom nic zvlátního, obecný jev v celosvětovém měřítku.

80

Porucha komunikace, lidé se díky televizi a videu uzavírají do sebe mnohem víc ne dřív. Nemají

potřebu se vzájemně ovlivňovat, mluvit na sebe, ztrácejí pomalu i schopnost hovořit, stejně jako

naslouchat. To je moc nebezpečný a podceněný jev. S tím ruku v ruce narůstá i společenská

agresivita a předevím, zejména u části mladých lidí ze vech vrstev, poválivý autodestruktivní

trend.”

Coe? Hladík se nechápavě obrátil k Dvořákovi. Stáli zabráni do řeči, jako by je někdo kouzelným proutkem přikoval na místě, překáeli kolemjdoucím, ani si to uvědomovali.

Někteří odmítají věřit starím i sami sobě. Je jim lhostejné, co bude, a tak hazardují s vlastním ivotem mnohem víc ne předchozí generace. Hodnotu ivota nepřijímají, pohrdají vím kolem sebe, vědomě či nevědomě, nadprahově vzruující hra je pro ně jen v kontextu drádění smrti. A

nebezpečí vůbec. Buď to vyjde a nebo nevyjde!”

Kdy oba zakoupili co potřebovali, pokračovali v chůzi zvolna dál, po Karlově mostě dolů, na Kampu.

Jak se daří Mileně Peterkové?”

Rychle se vzpamatovala, zvlá po návtěvě maminky. To ví, promluvil jsem s ní předem, uklidnil a hlavně doporučil, aby jí nic nevyčítala, nepřipomínala a dopřála ji trochu víc volnosti. Domluvili jsme se docela dobře a myslím, e to byla pro její dceru největí vzpruha po takovém oku. Doufám, e ji koncem týdne, po posledních testech, pustíme domů. Případně vyetříme zbytek ambulantně.”

Budu ji potřebovat ke konfrontaci… pokud někoho chytneme,” vysvětlil Hladík. Doufám, e nám to nebude dlouho trvat.”

Přímo před nimi zastavila trojice návtěvníků odněkud z venkova. Nejstarí se optal :

Prosím vás, pánové, kde tady bydlel Jan Werich?”

Dvořák ukázal na dům obehnaný vysokou zdí a turisté se odporoučeli v tom směru.

Zastavili se pod kvetoucími katany.

Uloil jsem Kučerovi, aby zjistil a prověřil vechny mladíky, o nich nám Milena Peterková

vypověděla, e s nimi seděla u stolu. Dělá na tom.” Nebude to snadné,” podotkl Dvořák.

xxx x

81

Na Václavském náměstí se mohli unavení chodci vyhřívat na nových lavičkách, postavených ve

střední zóně, kde dříve jezdily tramvaje. Pro milovníky chládku přibyly lavičky i pod stromy po obou stranách náměstí.

Vůz s poručíkem Petrákem vak zastavil na rohu ulic těpánské a itné a zařadil se mezi parkující

auta. Bylo půl páté. Do okamiku setkání, kde měl chemik Hora předat vyrobený pervitin, zbývala

necelá půlhodinka. Můe jít, Martine,” řekl Petrák a otevřel dveře.

Hora se na něho podíval s jistou nedůvěrou. Mám jít… tam?”

Ano. A dělat, jakoby se nic nestalo. Kdyby se divil, e toho je tak málo, řekne, e jsi víc nestačil.”

A mám dělat vechno jako obvykle?” ujioval se Hora, očekávaje v poslední chvíli nějaký zádrhel.

Ano, jako vdycky!”

Martin Hora se vysoukal z auta, v ruce igelitovou taku, a vykročil směrem k automatu Jizera na

Václavském náměstí. Petrák ho sledoval, dokud nezmizel.

Hora veel do automatu a po schodech sestoupil do vinárny. V suterénním přítmí bylo poloprázdno.

Dvě servírky se bavily u barového pultu a jenom zběně sledovaly, co se kolem nich děje. U několika předních stolů seděly mladé dvojice. Vzadu popíjel osamělý host dvoudeci červeného a poblí atny se tři mui, zřejmě cizinci, o něčem polohlasně, ale vzrueně dohadovali.

Hora se posadil k prázdnému stolu při stěně v rohu. Měl odtamtud dobrý přehled a hlavně viděl na

přístupové schoditě.

Teprve po dost dlouhé chvíli se jedna ze servírek odpoutala od barpultu.

Budete si přát?” pronesla bezvýrazně. V poloeru a umělém osvětlení vypadala jetě unavenějí a bledí, ne ve skutečnosti byla. Kávu a malej rum,” pronesl potichu.

Napsala cifru na konzumační lístek a zmizela. Martin Hora sledoval ručičku na hodinkách, jak se

pomalu blíí k pětce. Občas pohlédl ke schoditi, zvlátě kdy se odtamtud ozvaly hlasy nebo kroky.

Ten, koho očekával, vak nepřicházel. Servírka přinesla objednané a vrátila se k barpultu.

Hora vzal ličku a začal soustředěně míchat kávu. Napjaté očekávání pomalu přerůstalo ve vnitřní

paniku. Velká ručička na nástěnných hodinách minula dvanáctku a pozvolna se sunula dál.

82

A do dneního dne přicházel Dony včas. Tohle je poprvé, kdy se opoďuje.

Co kdy nepřijde? Budou mu věřit, e tu s ním měl mít skutečně schůzku? V ádném případě ho

nemohou podezřívat, e by Donyho varoval, neměl přece příleitost.

Třeba tu někdo sedí, kdo teď sleduje i jeho. Určitě tu někoho mají. Ale kdo to je? Kdo z těch

nenápadně se tvářících hostů je od Bezpečnosti…

Rozhlíel se. Kdo by to mohl být? Někdo z těch, co se usadili u vchodu?

Proč Dony nepřiel? Zavětřil, e něco není v pořádku? Ale jak? A co kdy přijde? Co se bude dít

potom?

U atny se právě objevil nový host, zůstal chvíli stát jako by očima někoho hledal. Měl na sobě

černou koenou bundičku plnou cvočků a vlasy napůl fialové, napůl zelené, natuené tak, e trčely

vzhůru jako ostny dikobraza. Vzbuzoval pozornost do té míry, e hovor ve vinárně utichl. Pankáč se rozhlíel mezi stolky, jako by se rozhodoval, zda se má někde posadit.

Pak se lhostejně otočil a pohrdavě odeel. Teda, to je ale svět, ozvalo se od jednoho stolu.

Čas plynul dál. Chemik s igelitovou takou, poloenou na polstrované lavici vedle sebe, dopil kávu i rum a marně hleděl dát ke schoditi. Bylo půl esté. Ani si neviml, e si k němu přisedl host, který dosud osamocen upíjel víno o stůl vedle. Nepřiel?” Martin Hora trhl hlavou.

Já jsem praporčík Steiner, řekl mu polohlasně. Take asi půjdeme, dál nemá smysl čekat.

Chemik pokrčil rameny. Já si to sám nedovedu vysvětlit. Nemohl ho někdo varovat?”

Martin Hora se zarazil. Sám vak nevěděl o nic víc, nechápal to. Jetě se nestalo, e by si Dony

nepřiel pro zboí. A doposud vechno klapalo. e by přece jen dostal od někoho echo? Ale od

koho? Steiner se zvedl a opustil vinárnu.

Hora po chvíli zaplatil a pomalu vyel ven. Doel k zaparkovanému autu. Kdy dosedl, zeptal se ho

poručík Petrák: Tak co? Nepřiel? Ne.

xxxx

83

Kdy se vrátili na správu, dal Petrák odvést Horu zpět do cely předběného zadrení.

Zanedlouho se seel ve své kanceláři s praporčíkem Steinerem.

Myslel jsem si to, e nepřijde,” řekl Petrák, napadlo mě, e jsme si zapomněli ověřit jednu dost důleitou věc. Hádej jakou?” Nevím.”

Zavolal jsem k Horovům. Mladý pán bydlí skutečně s matkou a babičkou a mají natěstí domů

telefon. Jeho babička mi řekla, e nevědí, co je s Martinem. e ho dvakrát telefonicky sháněl nějaký kamarád, kterému měl Martin něco donést. Prý ho chce na něco upozornit. Bylo jim to divné, jak babičce, tak matce. Ten volající prý přímo řekl: aby mě poznal… Proč by Hora neměl Donyho

poznat?” Já tomu nerozumím,” přiznal se Steiner.

U Horů mu toti řekli, e Martin nedoel domů a dneska, kdy zase ten údajný kamarád volal,

babička to potvrdila znovu.”

Aha. Tak proto do Jizery nepřiel. Tuil, e se s Martinem něco děje.”

Není vyloučeno, e poslal na obhlídku někoho jiného.”

Přiel tam jeden pankáč. Hora ho mohl varovat pohledem očí, to jsem nemohl zaregistrovat,”

vysvětloval Steiner.

Zjistíme si, kdo ten pankáč je. U ho sledujeme od chvíle, kdy opustil Jizeru. Nasadil jsem na něj dva kluky ze zálohy, ty nejschopnějí. Věřím, e ho neztratí z dohledu.”

Vstali a odeli informovat kapitána Hladíka. Zastihli ho, jak nad něčím usilovně medituje. Skoro se zdálo, e ho nezajímá výsledek jejich akce. Něco zřejmě mnohem závanějího ho zaujalo.

Zavolejte ostatní. Chci vám něco říct.”

Bez dalího vyzvídání li vyplnit kapitánův příkaz. Za půl hodiny seděla celá čtveřice opět kolem stolu u Hladíka.

Mám pro vás několik novinek, které musíte znát,” začal kapitán. Během odpoledne se ukázalo, e klubíčko se začíná rozmotávat. I kdy trochu jinak, ne jsme očekávali.”

Nadporučík Kučera si zapálil cigaretu, sledován přísným Seidlovým pohledem. Zapomněl toti v

návalu pracovního zaujetí, e se před měsícem v rámci boje za vlastní zdraví společně dohodli, e

se v kancelářích nebude kouřit a za kadou zapálenou cigaretu se bude platit deset korun do

společné kasy.

84

Já vím, já vím, řekl nervózně a jednou rukou zhasil cigaretu, druhou hledal po kapsách u saka dvě kovové pětikoruny, které měl pro vechny případy připraveny… Petrák mu velice ochotně přistrčil velké porcelánové prasátko.

Poslouchejte,” začal Hladík. Po obědě mne volali z anesteziologicko-resuscitačního oddělení fakultní nemocnice, e k nim předevčírem přivezli studenta gymnázia, jmenuje se Vladimír Pondělíček a je mu sedmnáct. Dostal se k nim v bezvědomí, pracovní diagnoza zněla intoxikace

neznámými léky,” četl z načrtaných poznámek, které měl před sebou na několika lístcích, jak je zachytil z telefonu.

Jene dneska ráno měli hotovou toxikologickou analýzu a v ní jim vylo, e ten Pondělíček měl v

sobě asi gram pervitinu, nali i vpich na předloktí. Jene to by ani nebylo tak zlé, jako fakt, e pervitin byl kontaminován, co právě způsobilo bezvědomí. A hádejte čím? Pochopitelně barbiturátem.

Ani nemusím vysvětlovat, e dávka barbiturátu v takové výi, jakou měl v sobě Pondělíček, ho mohla klidně zabít. Předpokládal jsem, e ten student sám o sobě pervitin nevylepoval… Bohuel, dosud s ním kontakt navázat nelze, i kdy je prý podle vech známek mimo nebezpečí. Prozatím. Z ARA mě ujistili, e mi dají okamitě vědět, kdyby se něco změnilo, jak k lepímu, tak pochopitelně k horímu.

Ale já jsem zatím podnikl jinou věc: sehnal jsem si Pondělíčkova kamaráda a rovnou jsem za ním

zajel. Nemám to jetě přepsané, tak si poslechněte ze záznamu, co říkal.”

A cvaknutí magnetofonu zaznělo do vyčkávajícího ticha.

Já nevím, co chcete vědět… jo? Vo Vláďovi? Dy u jsem vám to jednou řek . Fakticky vechno.

My jsme jetě nikdy ádnej průvih neměli, teda myslím velkej průvih, malý, to jo. Občas. To byl můj nápad, e půjdem na tu pitomou diskotéku. U nás ve kole se prodávaly vstupenky, e je třeba, aby se vybralo dost peněz, e musej zaplatit tu skupinu, co nejdřív hrála. No a pak jsme tam li na

záchod, ani přesně nevím kdy, asi jetě při koncertu. Vevnitř se nás jeden kluk zeptal, jestli máme zájem. Já jsem se ptal o co a on říkal, e bysme mohli zkusit bezvadnou věc. Já jsem pořád nevěděl vo co de, ale Vláďa dělal, e ho to zajímá. Ten kluk vypadal docela sluně. Co měl na sobě? Myslím, e nějakou koenou bundu nebo vestičku. Říkal, e by nám udělal cenu, za sto padesát nám prodá něco úplně senzačního a úplně bezpečnýho, e pojedeme na vejlet jako nikdy. Prej to má dovezený

ze Západu. Vláďa měl prachy u sebe, tak mu je dal… já vím, e byl vůl… zvědavej.

85

Teda hlavně byl u parádně nalítej, já taky, no jo … Ten kluk tam něco machroval s injekcí a pak mu to píchnul do íly. Jo, jen tak, ale prachy si vyinkasoval předtím. Vláďa dělal jako by nic. Vrátil se ke stolu a tvářil se blaeně. Pak, ke konci, Vláďa u usínal. Já jsem ho doved domů, musel jsem ho podpírat. el s náma jetě Pinďa, z prváku, co bydlí vedle. Ten o ničem neví. Myslel si, e Vláďa je jenom oralej. Dovlekli jsme ho k nim, zazvonili jsme a tam jsme ho nechali stát. Přece nebudem čekat, a nám jeho máma vynadá a bude chtít vědět, kde se tak zřídil. Já jsem pak el domů. Měl

jsem strach, kdy Vláďa nepřiel do koly.

A pak si pro mě do koly přili tamti… dva soudruzi… jak mě vyetřovali první. Já přece nemohl vědět, e ho z domova převezli jetě v noci do nemocnice. To jsem fakt nevěděl… Ne, nikdo ho nenutil, von si to nechal píchnout dobrovolně. Teda, dobrovolně … Je to blbec. Je dycky do veho moc hr!

Hladík zamáčkl tlačítko, magnetofon ztichl. Teda, pěknej případ, konstatoval Seidl.

Jo. Zajímalo by mě, který kluk mu to prodal,” podotkl Petrák. A Hladík, jako by právě na tuhle otázku čekal, opět spustil pásku kazetového magnetofonu.

Předtím jsem toho kluka nikdy neviděl. Říkal, e to teď frčí na Západě, e to musí kadej správnej tudák zkusit…” Zase cvaknutí. To je ale syčák!” vyskočil Seidl, já bych …

A co vzorek toho,” zeptal se Petrák, co vařil Hora v té jeho laboratoři?”

Hladík mávl rukou. Nic, ádná příměs, jen opravdu čistý pervitin.” Po chvilce se ozval Petrák.

Víte, co je divné? e ten organizátor vaření si to dneska v Jizerce od Hory nepřevzal. A e Horovi volal domů a sháněl ho. Napadá mi, jestli se neobává jetě něčeho .. Hladík souhlasně přikývl.

Právě. Třeba se bojí něčeho navíc. A kdy si dáme dohromady dvě a dvě, proč by nemohl mít jetě

s někým prsty v tom znásilnění. Na té zábavě zřejmě byl. Zatím to do sebe vechno zapadá. Take

si musíme trochu pospíit a najít ho. A pak pořádně, skutečně pořádně pročíst a v případě potřeby v některých bodech doplnit detaily od toho pokozeného děvčete, co leí u Dvořáka.”

Jakoby někdo spustil načasovanou smyčku, zazvonil telefon.

87

Prý si jetě na něco vzpomněla,” řekl Hladík, kdy odloil sluchátko. Ani nemusel vysvětlovat, kdo mu právě volal.

xxxx

Ve Dvořákově pracovně se pacienti obvykle velmi rychle aklimatizovali a vracela se jim řeč.

V příjemném, osobně zabydleném prostředí se dokázali rozhovořit i ti nejuzavřenějí.

Milena Peterková seděla v křesle a postupně si vybavovala detaily, které by se mohly zdát

povrchnímu pozorovateli nepodstatné, přesto vak pro celkový obraz měly význam.

Právě kdy nastalo malé odmlčení v toku a plynulosti její řeči, někdo zaklepal a do místnosti vstoupil kapitán Hladík.

V jedné ruce drel suchý, nakousnutý rohlík.

U jsem měl děsnej hlad,” hlásil místo pozdravu a jako na omluvu, promiň, myslel jsem, e zrovna u tebe nikdo není.”

Nic se nestalo, můe jít dál a někde se tu posaď. Jenom si tak s Milenou povídáme.”

Dívka vypadala nesrovnatelně lip, ne kdy ji Hladík uviděl u Dvořáka poprvé.

Právě jsme znovu rozebírali jeden postřeh, který tě asi bude zajímat. Je to, řekněme, taková

jiskřička,” vysvětloval Dvořák, a sice…”

Doktor Dvořák se na okamik odmlčel, snad záměrně, snad i v určitých rozpacích, jak správně

formulovat celou situaci. Dívka vak zareagovala velmi rychle. Obrátila se ke kapitánovi Hladíkovi a vychrlila na něho celou domněnku. Zřejmě i on si získal její důvěru.

Myslím, e jeden z těch hlasů patřil Honzovi, tomu z koncertu, jak jsem o něm u mluvila… nechci mu křivdit…”

Hladík poposedl v křesle a tvářil se soustředěně.

Myslíte tomu frajírkovi s vlastním autem?”

Jo, jak stál na chodbičce před záchodem, ne mě začal balit. A pak jsem mu od stolu utekla…”

Doktor Dvořák podal příteli dva listy papíru, psané na stroji. Bylo to jeho původní vyetření, které mu ostatně ji jednou ukazoval.

Aby sis osvěil pamě!”

Já vím,” řekl Hladík, taky na něm pracujeme!”

Se ví pravděpodobností do sebe jednotlivé detaily začaly zapadat.

88

Mohl bych si jednu zapálit,” zakemral překvapivě Hladík, pohlíeje přitom na prázdný popelník.

Dvořák pokrčil rameny. Nebude vám to vadit?” zeptal se dívky.

Milena Peterková zavrtěla hlavou, kapitán Hladík si zapálil spartu a odloil ji na okraj popelníku.

Znovu se začetl do Dvořákova vyetřeni.

Dívka měla chu pokračovat, mluvit, jako by ztratila poslední zábrany a chtěla se okamitě zbavit

vech nahromaděných úzkosti. Doktor Dvořák ji vak lehkým gestem zarazil. Milena Peterková

pochopila, e by neměla ruit kapitána, zahloubaného do čtení. Ve Dvořákově vyetřeni nael něco,

co hledal a co ho inspirovalo.

Někdo vám utekl, co? Četl jsem ve svodce,” řekl zdánlivě nesouvisle, odjinud.

Jeden toxikoman. A nabalil na sebe jetě dalí dva pacienty. Ale ti s drogami a doposud neměli nic společného.”

Já vím!” Hladík se obrátil k Mileně Peterkové, take vy jste si dodatečně vybavila hlas toho frajera z diskotéky, a domníváte se, e patřil k těm, co vás přepadli. Co ti ostatní, kteří s ním seděli u stolu, poznala byste je?” Chvíli zaváhala.

Snad ano.” Pohlédla nejistě z jednoho na druhého. Viděla jsem je jen chvíli a moc jsem si jich nevímala. A pak vlastně u vůbec ne.”

Hladík vstal a popoel k psacímu stolu, na něm leel telefon. Můu?”

Prosím, přes nulu,” přikývl Dvořák.

Stando, jsem u doktora Dvořáka. Chtěl bych vědět, co jste zjistili o tom reisérovi?”

éfe, ty tu má nějakou skrytou kameru. Právě jsem doletěl z kádrovky od filmu. Kluci z dopravního inspektorátu se taky činili a z evidence motorových vozidel mi tu vypsali řadu jmen, jenom se tím musím prokousat… Brnknu ti za čtvrt hodiny k Dvořákovi.”

Jo, souhlas,” Hladík začínal mít dobrou náladu. Jako vdycky, jakmile se pátrání rozbíhalo na plné obrátky a nabíralo slibný směr. Jetě se spoj se Steinerem a Petrákem. Zajímalo by mě, co dělá ten pankáč z vinárny Jizera, jak ho mají na háku!” Hladík se zase posadil do křesla.

89

Vá popis z diskotéky je docela dobrý, dá se říct, e i dostatečně výstiný. Měli bychom je podle toho najít. Jenom nevím, zda je to vechno jedna parta, nebo jestli v tom nezávisle na sobě jedou dvě. Ale moná i někdo úplně jiný … uvidíme.”

Před pavilónem zaskřípaly brzdy. Sanitka. V doprovodu dvou mladých uniformovaných přísluníků z

ní vystoupili dva chlapci.

Vedou dva hříné útěkáře,” konstatoval Dvořák, ale jak koukám, ten hlavní chybí. Pauli.”

Kapitán Hladík se zamyslel.

Pauli vařil pervitin. Jestli má obchodního ducha po tatínkovi… to abychom ho co nejrychleji nali, e?” Hladík znal dobře celý případ. Pracovali na něm koncem loňského roku s Kučerou.

Zvedl se k odchodu.

Nebudu dál ruit. Jenom bych rád věděl, jak dlouho tady slečna Peterková pobude, respektive kam

se mám obrátit, a ji budeme potřebovat.”

Jak jsem řekl, do konce týdne. Pak ji poleme domů,” informoval Dvořák.

Kapitán u byl na odchodu, kdy zazvonil telefon, pronikavě a nepříjemně. Doktor Dvořák se otočil

po zvuku a mechanicky uchopil sluchátko.

Ano, právě se chystá pryč. Dám vám ho,” přisunul telefonní přístroj k Hladíkovi. Kapitán chvíli poslouchal, pak zavěsil a vrátil aparát zpátky na místo.

Doktor si neodpustil poznámku.

Abys teď Seidlovi zvýil prémie!”

Ale Hladík jen zamyleně mávl rukou.

Dalo se to čekat. Taky se prý ozval Petrák, pojedu za nimi. Jetě se ti dneska ozvu!”

A pak dveře skutečně zaklaply, take ani nemohl slyet Dvořákovo: Já vím. Jako vdycky. A volej

do půlnoci, pak jdu spát!”

Lékař s pacientkou zase chvíli osaměli.

Myslíte si, pane doktore, e ty… kluky… někdy najdou?” řekla pomalu, já vlastně ani nevím, jestli to vůbec chci. Nerada bych se s nimi jetě vůbec někdy setkala.” Dvořák ji moc dobře chápal.

xxxx

90

Sídlitě vyrostlo v edesátých letech na kopci nad Bráníkem a dlouho čnělo jako poslední betonová

výspa uprostřed polí.

Patrová budova mezi velkou samoobsluhou a slubami, ohraničující náměstíčko z jihu, je také

určitou obdobou venkovských hospod a jídelen. V dolní části je skutečná pivnice, kam hosté

přicházejí na stojáka nebo i chvíli posedět u stolů s deskou z umakartu, v hustém oparu cigaretového kouře. A pak je tu v horní části restaurace. Na stolech jsou ubrusy s jídelním lístkem a se zákazem kouření v době podávání oběda.

Horní části hospody se odjakiva říká skleník, protoe dovnitř se dostane člověk proskleným

ochozem po nekovitém schoditi. Za několik let původní úroveň poněkud poklesla, stejně, jak

poklesla i úroveň hostů, kteří tam začali chodit. Postupně se přizpůsobila novým nárokům, a ji od dolní dnes odliuje jen zařazení ve vyí cenové kategorii. I ty ubrusy. I vedoucí se tu několikrát změnil.

Poručík Petrák seděl na lavičce u stříkajících vodotrysků, sledoval zčásti vchod do restaurace a

přitom se občas ohlédl, protoe ulici měl v zádech a čekal, e odtud přijde jeho nadřízený, který

nemůe nikde jinde zaparkovat, ne právě na okraji vozovky.

Kamelot na stanici autobusu u kiosku PNS vykřikoval titulky z Večerní Prahy. Petrák vak vnímal

okolí jen jako kulisu k přemýlení o vech posledních souvislostech. Drogy natěstí pořád jetě

netvoří převahu kriminalistické praxe, ale není moné je podceňovat, vymstilo by se to. Informace

kriminální sluby ze Západního Berlína uvádí ve své výroční zprávě velice otevřeně, jak doplatili na podcenění vzestupného trendu drogové závislosti u mladých a prakticky nedospělých lidí. Jak nyní narůstají prudkou křivkou úmrtí a zločinnost . Prostituce a vechny moné s tím související nevary, vedoucí k tomu, sehnat peníze a tím i drogy … A přitom stále klesá průměrný věk těch, kteří se s drogou dostávají do kontaktu.

Petrák měl před očima fotodokumentaci dvou mrtvých, ani ne čtrnáctiletých dětí, které zabilo první zvědavé načichání těkavé látky, co jim někdo jako kdovíjaký záitek poradil. U se nezjistí kdo …

Zamylený Petrák si ani neviml kapitána Hladíka, který se pomalu přiblíil odzadu a poklepal mu

zlehka na rameno.

Poručík chtěl vstát, ale Hladík ho zarazil a přisedl si k němu. Tak tedy, abys věděl,” začal Petrák.

Dony se jmenuje Jan Říha, nejezdí ve vlastním voze a ani není synem filmového reiséra.

91

A u vůbec nepatří mezi posluchače Vysoké koly uměleckoprůmyslové. Vyučil se aranérem, na

vojně nebyl, má modrou kníku a snad má být zaměstnán jako uvaděč v kině.”

,,Jak jste se k tomu dopracovali?”

Dovedl nás k němu ten pankáč, na kterého jsme se pověsili, kdy odcházel z automatu Jizera.

Zatím nemá ani tuení, e o něm víme. Předpokládám, e on řídí a organizuje výrobu pervitinu v té

vile a prodává jej. Zřejmě má prsty i v pančování drogy barbiturátem. Vypadá to, e měl prsty nebo se přímo zúčastnil na tom znásilnění jako éf party, s kterou teď sedí tam nahoře v restauraci.”

Mám pro tebe taky zprávu,” řekl kapitán Hladík. Cestou od Dvořáka jsem se zastavil u nás. U chytili pachatele, co přepadl tu dívku ve Vrovicích a druhou se pokusil stejným způsobem napadnout ve výtahu noem.”

Na tom sídliti?”

Chtěl se vlastně zeptat, zda to nějak souvisí s jejich akcemi, ale Hladík jej předeel: S drogami nemá nic společného. Je to patnáctiletý učeň a oznámila nám to jeho matka. Přiznal se jí. A přiznal i vechno ostatní.” Poručík zakroutil hlavou. Tak mladej kluk!”

Přes náměstíčko se hrnula parta výrostků v ocvočkovaných bundách, za uima vyholení, samá

ozdoba. Mohlo jim být tak patnáct, víc určitě ne. Snaili se vypadat co nejvíc nápadně. Asi dva z nich dreli v ruce kus řetězu, točili jím a bedlivě sledovali, co tomu říkají a jak na to reagují lidé kolem.

Dělalo jim zjevně dobře, e se jich báli a ustupovali jim z cesty.

U toho kluka se u předtím projevovaly agresívní sklony, jene nikdo na ně neupozornil, nikdo s tím nic nedělal. A proto to dolo tak daleko! Bude se teď znalecky zkoumat…”

Co je to vechno platné, kdy je pozdě!” povzdechl Petrák.

Ale hlavně, e u je pod zámkem. Také nás nemusí mrzet, e v tom zrovna nebyla drogová

závislost, jak jsme si mysleli.”

Vodotrysk rozstřikoval kapky vody, které dopadaly jako dé na hladinu a příjemně uměly.

Jak to vypadá vevnitř?” zeptal se Hladík.

Skupina výrostků, která přecházela po náměstí, se zastavila u vody v nádri, pár metrů od Petráka a Hladíka. Z ničeho nic se opřeli do jedné z prázdných lahviček, uchopili ji a rozhoupali. Měla zřejmě putovat do bazénku. A Petrákových skoro sto devadesát centimetrů se začalo zvedat. Nemusel vak svůj zásah realizovat. Z podchodu toti právě vyla uniformovaná hlídka VB.

92

To stačilo, aby kluci lavičku rychle pustili a ne se hlídka vůbec zorientovala, celá parta bleskurychle vyklidila pole.

Vidí, s tímhle by se mělo něco dělat! Vdy přísluníci na místních odděleních, vude po sídlitích, jsou z toho neastní. Sídlitní anonymita, velká koncentrace lidí a k tomu poměrně málo moností kulturního a vůbec zájmového vyití, to přímo vede k takovémuhle otřesnému proflakování spousty

volného času u dospívajících puberáků. Zábava musí být smysluplná,” rozhorlil se Hladík. Kdy jsem jetě dělal na obvodním oddělení, pravidelně se do tří let od osídlení sídlitě na naem obvodě objevila nějaká skupina závadové mládee. Páchala nejčastěji loupená přepadení, vykrádání nebo krádee aut, někdy i byty. Francouzi o tom zpracovali studi a zjistili, e sídlitě tvoří ideální podhoubí pro některé současné typy trestné činnosti, proto postupně ustupují od stavění velkých kolosů, sídlitních měst a vracejí se k mením celkům.”

Trestná činnost dospívajících ve velkoměstě byla Hladíkovým pracovním koníčkem a vyznal se v ní

jako málokdo.

Chtěl jsi vědět, jak to vypadá tam nahoře.” navázal Petrák na Hladíkův dotaz. V prvním patře v restauraci sedí parta a s ní i ten pankáč, co si přiel do Jizery něco vyzvednout, ale nakonec od toho ustoupil.”

Ale jeden detail nechápu. Proč si nevyzvedl perník v Jizeře? Proč nakonec zaváhal a vzdal to?

Viml si něčeho? Tuil něco? Upozornil ho na poslední chvíli někdo? Dal mu Hora nepozorovaně

nějaké znamení? Co se vlastně stalo?” Petrák pokrčil rameny. Nemyslí, e by bylo nejjednoduí zeptat se přímo jeho?” Zeptáme se. Ale je dobré mít určitou představu. A pak dosazovat za jednotlivé neznámé.” Hladík rád stavěl dedukční kříovky a se zvídavostí čekal, která z nich vyjde.

Takováhle, řekněme profesionální posedlost ho drela, kdy se třeba díval na detektivku v televizi.

Snail se postupovat s dějem a spoluvyetřovat s kriminalistou, v duchu komentoval kadý jeho krok, rozhodnutí, dedukci. Souhlasil s ním i nesouhlasil. Říkal, e tím tříbí své kombinační schopnosti. A pochopitelně je poměřoval tím, zda by on sám jako detektiv uspěl, či nikoliv. Samozřejmě, e to byla pouze hra, jejímu kouzlu nedokázal odolat. Konec konců i doktor Dvořák se mu jednou přiznal, e i on při televizních inscenacích nebo filmech, kde se něco dotýká jeho oboru, podvědomě kontroluje, zda je to věcně a obsahově správné.

93

Jsem zvědav, co nám řekne. A hlavně, jak se bude chovat. Hladík konečně vstal a narovnal se.

Pobolívalo ho v zádech, protoe v neděli řezal celé odpoledne kulatiny z pokácených suchých

vestek za domkem na Libui. Půjdeme dovnitř. Jak je to zajitěno?”

Máme tam čtyři přísluníky v civilu, rozmístěné po restauraci. Jsou připraveni na ná pokyn

zasáhnout. A tys byl uvnitř? Ano, chovají se podle své přirozenosti. Kdo? Nai? usmál se Hladík.

Ne, objekt naeho zájmu. Tlučou do sebe pivo za pivem, samozřejmě dvanáctku.

Take teď půjdu dovnitř sám, ty počká na místním oddělení. Předjedou tam nae dva vozy. Dá

jim instrukce. Přivede nahoru dva přísluníky v uniformě. A přijedete, vejde do restaurace a dá mi znamení, e jste připraveni eventuálně zakročit. Já se postarám o zbytek. Budu sedět blízko dveří, abych měl přehled. Jasné.

Hladík se vydal pěky přes náměstíčko ke vchodu do horní restaurace, Petrák zamířil za roh do

nízké budovy, kde sídlilo místní oddělení VB.

Lavičky kolem bazénku s vodotryskem se mezitím pozvolna zaplnily lidmi, kteří tu větinou se

zakloněnou hlavou uívali sílu odpoledního sluníčka. Z cukrárny v přízemí, vedle samoobsluhy s

potravinami, vycházeli stále častěji nedočkavci s kornouty zmrzliny. Opravdu se ji hlásilo léto.

Kapitán se na okamik zastavil u vchodových dveří. Velká skleněná tabule v nich byla podélně

prasklá, nejspí po hozeném kamenu. Ze skel, dávno neumytých, přímo alovala pína a zaschlé

bláto. Hladík trochu títivě, jedním prstem zatlačil do kliky, dveře se skřípavě otevřely a kapitán mohl projít. Uvnitř, na točitém schoditi, to tiplavě páchlo.

Vystoupil vzhůru a byl docela příjemně překvapen pořádkem a čistotou. V předsálí na sebe

upozorňovala prázdná, ale otevřená atna.

Zamířil přímo do jídelny a ve dveřích okamitě zmapoval situaci. V restauraci s několika sloupy,

ozdobenými modrou kameninovou mozaikou, sedělo porůznu více hostů. Jen u velkého seděla

parta podivně postrojených mladíků. Díky podivnému oblečení se nedalo blíe uhodnout jejich

skutečné stáří. Hladíka si nikdo z nich neviml. Nový host jako kadý jiný. Zato jej ihned

zaregistrovali přísluníci v civilu. Znali ho toti z několika předcházejících akci, kde operativně zasahovali.

94

Kapitán si vybral nejblií stůl a posadil se k zasmuilému mui, tak o deset let starímu, ne byl on sám. Seděl tu u svého piva, před nim prázdný talíř od poněkud předčasné večeře. Zvedl hlavu a hned navázal hovor, jako by na nějakého společníka u dlouho čekal.

Tak co tomu říkáte? Já se divím, e jim to trpí! e je nikdo ze sluný hospody nevyhodí! To se jich vichni bojej nebo co? e i policajti dělaj, jako by nic neviděli!”

Hladík svého náhodného souseda u stolu chápal.

Kadou chvíli se o tom píe. Nejdřív se nalejou a pak kvůli padesátikoruně zamordují člověka, jen tak, z bujnosti. Já se váně divím, e se sem třeba nějaká hlídka nepřijde podívat. Kdy překročí ofér rychlost o pár kilometrů, je zle, div ho nezavřou, ale tadyhle to jim nevadí?” Útočil na Hladíka sveřepě a očekával jeho souhlas. Ale ani to, e kapitán stále mlčel, mu nevadilo. Pokládal to za tichý souhlas. Mluvil důrazně a hlasitě, jistě jej bylo slyet po celé restauraci.

Hladík přehlédl situaci v lokále. Dám si jeden tonik,” učinil objednávku u servírky.

Jeho soused ho zkoumavě sledoval.

No jo, taky řidič, co? Má strach,” začal důvěrně tykat, e by tě zastavili a dali ti fouknout. A tyhle grázly přitom klidně nechaj, aby si dělali, co chtěj!”

Hladík přikývl a pokrčil rameny. A to sousedovi stačilo, aby se pustil do dalího rozboru.

Jestli to takhle půjde dál, přestanou sem normální sluný lidi chodit. Budou se bát! Vdy tohle je vo strach!”

Chodí sem často?” zeptal se kapitán, který chtěl vyuít muovy sdílnosti a doplnit si obraz, myslím tamti!” Hlavou ukázal směrem k partě rozkuráených mladíků.

Kdepak, vůbec ne! Já se jen divím, odkud se sem stahujou. Co tu hledají, to je u boha…”

Váně tu jsou poprvé?” ujioval se Hladík. Já sem chodím denně, tak to musím vědět.”

Hladík potřásl pochybovačně hlavou, jako by nevěřil. Třeba sem zapadli jen náhodou.”

Ké by!” vzdychl soused a upil z půllitru, jako by tím chtěl zalít své skromné přání. Chodili sem velijaký, ale takovíhle ne.

Hladík se zahleděl pozorně na skupinku, která se zřejmě docela dobře bavila. Nikdo z nich nedával

najevo zneklidnění nebo nervozitu.

96

Maji dokonalý pocit sebejistoty, jsou-li v houfu. Vypadají vichni stejně vyzývavě a tváři se silácky.

Zajímalo by mě, kde jsou ti kluci zaměstnaný,” prohodil Hladíkův soused. Přece mají nějakého mistra, nebo vedoucího, kdo je nad nima.”

V té chvíli se otevřely dveře. Nestál vak za nimi Petrák. Rozhlíel se v nich sotva sedmnáctiletý chlapec v plísňákách, dínovém naedlém oblečeni. V ruce drel plastikovou taku. Jakoby zvaoval, má-li vstoupit. Hladík okamitě zpozorněl. Zahlédl za sklem také Petráka, který ho zřejmě hledal. Dal mu očima znamení, zatím nic nepodnikat.

Příchozí doel mezitím a ke stolu, kde popíjela pivo parta. Kývl na jednoho z nich, který seděl vedle pankáče. Čau, Dony! Oslovený vstal a přistoupil blí. Jak jsi mě tady nael?”

Poptal jsem se …” Jo? A koho?”

To je moje věc. Nemysli si, e jsem odepsanej. A dej si na mě bacha. Zatím jsem mlčel. Ale

nemusel bych. Vím, e sis nael jinýho dodavatele!  Přece nebudu čekat, a tě pustěj.”

Jak vidí, jsem venku.”

Jo? Ale to jsi zdrhnul, ne?” Pohlédl přitom na plastikovou taku, kterou příchozí drel pevně v ruce.

Potřebuju prachy, Dony. Přines jsem ti ňáký zboí, samá fajnovka!”

Dívali se na sebe tie a zvědavě. Uka, kolik toho má?”

Dvě velký klinický balení áčka. A třicet velkejch kapek.” A vodkud?”

To byl okamik, na který Hladík čekal.

Věci v plastikové tace určitě nepřinesl ten kluk jen tak. Uvidí se. S Petrákem se domluvil pouhým kývnutím hlavy. Z chodby se vynořily dvě uniformy přísluníků SNB. Ve připraveno, jen spustit…

Hladík sám vstal, ani by zasunul idly zpátky ke stolu. Doel a k pivní partě. Petrák se dvěma

strámistry SNB dorazili z druhé strany.

Dobrý den, kontrola osobních dokladů,” řekl jeden ze strámistrů.

Nejdřív si prohlédnu vá,” vyzval Hladík posledního návtěvníka.

97

Já k nim ale nepatřím,” bránil se mladík v plísňákové dinovíně.

Hladík natáhl ruku s jednoznačným a nesmlouvavým gestem. Tu taku!”

Plastiková kabela změnila dritele, který se hned ponořil do jejich tajů. Občanský průkaz!

Já jsem si ho zapomněl.” Ano? Tak jak se jmenujete?”

Vladimír Pauli,” odpověděl samozřejmě. Jestli nevěříte, můete zavolat mému otci, řeknu vám přímý telefon.” Hladík očividně oil.

Opravdu? Pauli? Pak jste ovem utekl z psychiatrické léčebny a je po vás vyhláeno pátráni, s

ádostí dodat vás zpátky do léčebného zařízení.” Bez řečí a ani se ohlíel na dojem, který vyvolal, pokynul jednomu z operativců.

Prověříme si ho u nás a po výslechu ho buď předáme zpátky do léčebny, nebo do cely

předběného zadrení. Odveďte ho do vozu.”

Dvojíce vykročila ke vchodu. A kapitán se obrátil ke zkoprnělému osazenstvu stolu.

A teď vy!”

Kapitánův dlouhý a významný pohled spočinut na výrostkovi, kterého oslovovali jako Donyho.

Neochotně vytáhl z elegantní koené vesty občanský průkaz.

Jste Jan Říha, narozený 15.9.1965?”

Přikývnutí. A dalí občanský průkaz v kapitánově ruce. Patřil mladíčkovi s blonďatým knírkem.

Jste Oldřich Hronek, narozený 21.1.1970?”

Opět přikývnutí. A tak to lo dát. Pestrobarevný pankáč měl civilní jméno Jaroslav Mičan.

Přítomnost stejnokrojů a s nimi přísluníků v civilu celou estici zřejmě zmátla. Byli v podstatě

připraveni na eventuální kontrolu ze strany běné hlídky VB, jakých jistě zaili nemálo. Patřilo to nějak k jejich ivotnímu stylu, provokovat. Seděli teď nezvykle zakřiknutě, co vzbuzovalo u dalích stolů ivý zájem. Zejména Hladíkův spolustolovník hlasitě vyjadřoval svůj souhlas s postupem pracovníků Bezpečnosti.

Půjdete s námi,” vyzval partu Hladík, třímající v rukou est občanských průkazů. Prověříme si některé údaje o vaem zaměstnání a podobně.” Větina z nich zírala tupě před sebe.

98

Vyrovnejte kadý svůj účet za konzumaci. Odvezeme vás na místní oddáleni VB, je to kousek

odtud. A kdyby někoho z vás napadlo utíkat, upozorňuji, e je to jednak zbytečné a jednak by vám to jen přitíilo.”

xxxx

Hned po vstupu na oddělení je kapitán rozesadil od sebe. Mimo Pauliho. Toho odvezli příslunici

operativní skupiny na městskou správu.

A teď bez řeči vyloíte na stůl vechno, co máte po kapsách a vůbec u sebe. Rozumíte? Nic

nezatajovat. Tak honem!”

Moderně oblečený frajer, který před krátkou chvíli konverzoval s Paulim a vypadal ze vech nejstarí, pomalu poloil na stůl klíče od bytu, nějaké dalí papíry, obálku, peněenku a izoprenový sáček.

Vechno?” zeptal se Hladík.

Jan Říha přisvědčil. Hladík podal Petrákovi izoprenový sáček s bílým prákem, zbytek věci schoval

do větího igelitového pouzdra a vloil do aktovky. Teď ostatní.”

Znalec Petrák zkoumal zatím obsah sáčku s bílým prákem.

Tohle necháme rychle analyzovat! Myslím, e mám právě v ruce to, co hledáme! e ano, pane Řího? A bude moc zajímavé, a srovnáme tenhle vzorek s tím, co jste měl vyzvednout v Jizeře, ale nevyzvedl. Ostatně tohle nám budete muset taky vysvětlit. Jak vidíte, budeme mít jetě vzájemně

dost co do činěni, a hlavně co do vysvětlováni. Ale času máme dost..

Obličej Jana Říhy se trochu zkřivil. Suverénní sebejistota zcela vyprchala.

A co já s tím mám co dělat? Nic jsem neproved, nikdo nemá právo mě omezovat!” protestoval

dlouhán, sedící hned vedle Říhy.

Nás přece nemůete jen tak pro nic za nic sebrat,” přidal se k němu pankáč. I ostatním asi dodal odvahu, začali reptat.

Zadreli jsme vás, protoe detailů, které potřebujeme vysvětlit, a to od kadého z vás, bude asi víc.”

Nic jsem neudělal a jak chodím ostříhanej, to je moje věc!” rozčiloval se pankáč.

Jene k vaí identifikaci neodpovídá fotografie ve vaem občanském průkazu. Ostatně to je nae

věc, tím se nemusíte znepokojovat. Ale ne dojedeme k nám na oddělení a začneme s výslechy a

protokoly, doporučuji vám, abyste si vechno srovnali v hlavě.

99

Uetříte čas vem. Ujiuji, e se k pravdě dostaneme tak jako tak.”

A v tu chvíli ten, co seděl přímo před Hladíkem, drobný hoch s jemnou tváří a tmavou skvrnou nad

rtem, začal mečivě křičet, celý zahlcený strachem.

,, Já jsem hned říkal, e z toho bude průser! Já jsem to přece říkal!”

Dr hubu, vole!” okřikl ho Dony - Říha.

xxxx

lápnem do toho, hoi. A pojedem,” oznámil Hladík na improvizované poradě ve své kanceláři, kde se kriminalisté seli. A jak to vidí?” zeptal se prakticky Kučera.

Ty a já utvoříme jednu skupinu, Petrák se Seidlem druhou. Budeme se průběně informovat. Já

zavolám doktoru Dvořákovi, e budeme potřebovat Milenu Peterkovou ke konfrontaci. Abych

nezapomněl,” obrátil se na Petráka, zajde do laboratoře s tím prákem, co jsme zajistili u Říhy a s těmi preparáty z Pauliho taky. Steiner si zjistí rodiče zadrených a oznámí jim, e jejich ratolesti jsou dočasně u nás.” To abych se přímo rozčtvrtil,” povzdechl Steiner.

, Ale jen kdy nebude jiné řeeni,” usmál se Hladík. Jdeme na to, mládenci.”

To byl poslední pokyn. Petrák si vzal z Hladíkova stolu sáček s prákem a igelitovou taku. Seidl

převzal osobní věci a občanské průkazy zadrených Mičana, Brychty, Mikulčáka a Lakatoe.

Nám zbyly větí ryby,” odhadoval Kučera. Říha, Hora, Hronek. S kým začneme?”

Říhu necháme na konec.” Tak třeba” toho Hronka?”

Dobrá. Zavolej slubu, aby ho předvedla.” Posadil se za stůl a vyčkával. Kučera si připravil do stroje čistý list formuláře protokolu a magnetofon. Netrvalo ani pět minut a otevřely se dveře. Hladík poučil zadreného, e bude předběně vyslechnut jako svědek a upozornil ho, e je povinen vypovídat pravdivě. Jak se jmenujete?”

Já? Přece Oldřich Hronek. Máte to v občance,” začal drzým tónem.

100

Já vím, řekl klidně kapitán. Chtěl jsem to slyet od vás.” Prohlíel si Hronka od hlavy k patě, pozvolna a důkladně. Kdy zapsali nacionále a bydlitě vyslýchaného, pokračoval Hladík přátelským tónem: Jaká byla role Jana Říhy v partě?”

Oldřich Hronek se schoulil na idli a pravou rukou si nervózně hladil koleno.

On vemu éfoval.” A čemu vemu?”

Sháněli jsme mu na diskotékách zájemce o fet. Kdy někdo měl zájem, dali jsme Donymu echo a

on mu pak prodal dávku. Větinou to byli hejlové, co si to jenom chtěli vyzkouet, nebo se před

někým ukázat.” Kolik vám za to tipováni platil?”

Za kadýho padesát korun.”

Hladík přeel od psacího stolu k oknu. Chvíli si Hronka prohlíel.

Jak ten prodej probíhal?”

No… kdy se nael někdo, kdo měl zájem, řekli jsme mu, aby si počkal na záchodě. Ostatní zařídil Dony sám.” Co jim dával?” Já nevím, mě to nezajímalo.”

Hronek váhal, zda má pokračovat, odhodlával se. Něco rozpustil ve vodě. Takovej práek… a

nabral to do injekční stříkačky.”

Zájemcům to pak píchal on sám?” ,.Myslím, e jo.”

Do dveří vstoupil Steiner a beze slova podal kapitánovi list papíru. Stejně mlčky zase opustil

kancelář. Hladík si pročetl záznam na papíře a podal jej Kučerovi. Byla to stručná informace.

Otec Oldřicha Hronka je právník, zaměstnaný v podniku zahraničního obchodu jako vedoucí

referent. Matka je v domácnosti. Oldřich Hronek studuje gymnázium, ale pro závané poruováni

studijních povinnosti mu hrozí vyloučení ze studia.

Proč máte potíe ve kole?” zeptal se konečně kapitán. Hronek se zachmuřil.

Kvůli neomluvenejm absencím.” Nebaví vás učeni?”

To teda nebaví. Proč se mám pořád biflovat? Protoe to chtějí nai? Deset let povinný kolní

docházky mám za sebou a můou mně vichni vlézt na záda,” rozkuráel se.

101

Nechcete si to jetě pořádně rozmyslet? Třeba budete nakonec litovat, namítl Kučera od psacího

stroje.

Já? Litovat? To zrovna. Oni ze mne chtěli mít tudovanýho. Na to já kalu. Peníze se dají vydělat i jinak!” Jak jinak?” Zarazil se.

Nevím, prostě jinak.” Chtěl zřejmě jetě dodat snadněji, ale netroufal si.

Dobře. Teď se vrame k poslední diskotéce na Hadovce. Řekl jste, e jste tam poprvé zkusil fetovat.

Co bylo potom, kdy zábava skončila? el jste kam?”

Roztřásl se a náhle téměř plačtivě vykřikl:

Já ne. Já jsem se jí ani nedotknuli” Koho jste se nedotknul?” Tý holky, jak ji měl Dony u stolu.”

Byla cestou domů v nedalekém parku znásilněna partou kluků, pane Hronku.”

Já vám přísahám, e jsem se jí ani nedotknul,” přeel do vzlykání Hronek.

Kapitán si ho pátravě prohlíel. Přeruíme zatím výslech.”

Kučera zazvonil a ne se otevřely dveře, Hladíkovi neulo, e Oldřich Hronek má jetě něco na

jazyku, co by rád řekl, přiznal, ale zatím to nedokáe. Kdy jej sluba odvedla, obrátil se Hladík na Kučeru. Koho vezmeme dalího? Třeba toho pankáče.”

Kučera vytáhl občanský průkaz Jaroslava Mičana.

Vyslýchaný, jemu trčelo na hlavě fialově zelené strnitě, se při úvodních formalitách choval zcela suverénně.

Kde pracujete, pane Mičane?” zeptal se kapitán. Teď nikde. Hledám si flek.”

A co by to mělo být?” Já jsem vyučenej kuchař - číník.”

A proč jste odeel ze Slovanského domu?”

Moc práce a málo prachů. Já chci dělat něco výnosnějího.” Například co?”

Chtěl bych jít k ČSD. Do restauračních vagónů.” S tímhle účesem?”

To je teď móda v celým světě, pánové.” Hladík zachoval klid.

Vá zevnějek neodpovídá fotografi v občanském průkazu.”

Heleďte, co tyhle fintičky. O co vám jde?”

102

O znásilnění Mileny Peterkové,” řekl sue Hladík. Kdy se vracela z diskotéky na Hadovce. Co o tom víte?” Prosím vás, já na ádný diskotéce nebyl a o ničem nevím. Neměla domů chodit sama, pak se nemůe divit.”

Kučera přestal psát a nechápavě zíral. Měl dojem, e patně slyí.

Heleďte, kdy enská nechce, tak nechce. Kdyby nechtěla podret, tak se ubránila,” pronesl klidně pankáč.Máte zajímavou teorii. Ta je z vlastní zkuenosti?”

Samo. Mám je přečtený. Jetě jsem nezail na dýze holku, která by mi nedala. Tam choděj jenom

povolný… Kučera zatnul zuby. Měl toti doma estnáctiletou dceru,

která aspoň jednou týdně chodí na diskotéku. Ale nedal na sobě nic znát, jen Hladík chápal, co se v hlavě jeho kolegy v tu chvíli odehrává. Kdy a kde jste se seznámil s Janem Říhou?”

Chodil k nám do Slováče. Znám ho asi rok.”

On vás poslal včera do automatu Jizera na Václavské náměstí, e?”

Já vám nerozumím. Chtěl jsem si tam sednout sám, na dvojku červenýho. Ale nelíbila se mi tam

společnost, zírali na mě jako …” Uklíbl se a neodpověděl. Tak jsem el zase pryč.

xxxx

O Martinu Horovi jsme zatím zjistili ve, co se dalo,” informoval Hladíka jetě před výslechem Kučera. Jeho rodiče jsou vědečtí pracovníci, rozvedení. Matka chemička, otec biochemik, kandidát věd. Oba působí ve výzkumném ústavu Akademie věd. Hodnoceni jako úspění a perspektivní

pracovníci, schopní řeení sloitých úkolů. Volal jsem včera domů a mluvil jsem s Horovou babičkou.

Je to matka jeho maminky. Jetě zřejmě čiperná osoba. Hovořili s ní i kluci, kdy zjiovali, zda Horu někdo sháněl. Babička tvrdí, e o tom vem, co jejich syn dělá, nemají rodiče ani tueni. Jsou úplně mimo svět, vědátoři. Asi jediný, kdo stojí v této rodině na zemi, je babička. Prý mu vdycky vechno zařizovali, ale nic víc, ádný lidtějí kontakt. Neprověřovali si, co je s ním. Naposledy mu zařídili poměrně sluné místo ve výrobě léčiv v Modřanech, ale u je nezajímalo, jestli tam Martin nastoupil či nikoliv. Prostě ho nechávali napospas sama sobě, co se ukázalo jako neuváené. Ale i babička si myslela, e chodí do práce. Domnívala se, e kdy jde z domova a v poledne, chodí na odpolední směny..

103

Take abychom shrnuli vechno, co o vás víme,” oslovil Hladík Martina Horu, kdy ho přivedla sluba. Máme u něco zaprotokolováno a celou společnost pohromadě, i pana Říhu - Donyho.

Brzy budete mít tu čest pozdravit se s ním osobně.”

Chemik seděl před nimi klidně, poslouchal, ale na první pohled bylo zřejmé, e sotva vnímá, co mu

říkají.

Nedostudoval jste chemii. Máme tu vae poslední studijní hodnocení z VCHT. Píou, e jste byl

jednostranně orientovaný, inteligentní, ale pracoval jste jen v předmětech, které vás bavily. Vechno ostatní jste doslova hodil za hlavu. V praktickém ivotě jste prý neobratný. To psali ze koly …” řekl Hladík zamyleně, i kdy jste nám jasně dokázal, e se o sebe prakticky postarat umíte.”

Psychologické vyetření z polikliniky pro vysokokoláky, podepsané nějakým doktorem Junkem z

doby před ukončením studia, ukázalo, e se prý jedná o osobnost schizoidní, výrazně

introvertovanou, se suspektně se rozvíjejícím psychotickým procesem.

Léčil jste se někdy na psychiatrii?”

Hora seděl nezúčastněně na idli a lhostejně zakroutil hlavou.

Proč jste nenastoupil do těch léčiv?”

Martin Hora se probral ze zdánlivé letargie. Musel bych brzo vstávat.”

A kapitán se váně zamyslel, zda by neměl navrhnout rovnou v této fázi znalecké zkoumání

duevního stavu.

Něco se mu tady nezdálo. Snad díky příteli psychiatrovi měl cit pro takové nalomení ivotní linie, které obvykle signalizovalo počátek duevní choroby. Ale protoe se v tu chvílí otevřely dveře a veli Seidl s Petrákem, třímajíce spoustu popsaných papírů, ponechal Hladík úvahy na pozdějí dobu a poslal pro slubu, aby Martina Horu zase odvedla.

Jsme hotovi,” oznámil Petrák, můe se podívat,” podal kapitánu protokoly.

Brychta je ten dlouhán, který by mohl hrát koíkovou,” vysvětloval Seidl, nahlíeje Hladíkovi přes rameno.

Podle protokolu pracuje Brychtův otec v Tatrovce jako mistr na kovárně a jeho matka je zdravotní

sestra ve fakultní nemocnici, na chirurgickém oddělení. Slouí v třísměnném provozu, stejně jako

otec, take se doma někdy střídají, někdy se nevidí vůbec.

104

Zřejmě to mělo na výchovu syna neblahý vliv, pomyslel si Hladík.

Učí se jako tesař ve stavebním závodě. Steiner nám zjistil, e s nim neměli větí problémy, snad jen nějaké mení přestupky, absence. Ale v té sestavě u nich se to prý ztratí. Nemají s nimi lehkou práci. Jak vychovatelé a mistři, tak ve kole.”

Je mu estnáct, ale vypadá mnohem starí,” vysvětloval Seidl, asi před dvěma roky hrával prý sluně házenou, byl nadějným juniorem, hrál za áky. Ale pak mu prý něco nali na ledvinách, maminka je zřejmě velice úzkostlivá a dala ho vyetřit a pak prý na radu lékařů zakázala synovi

sportovat.”

Moná, e právě proto se chytil party,” prohodil Hladik. Věřil a hájil tezi, e člověku, který je na něco navyklý, se musí na oplátku, kdy mu to vezmeme, dát náhrada. Za aktivní sport třeba jiného, fyzicky méně náročného koníčka.”

Důleité je,” připomněl Seidl, e tvrdí, e tu dívku on neznásilnil, e s ní nic neměl. Říha prý taky ne.

Jinak se na ni vichni zbývající vystřídali.”

Hladík s Kučerou na sebe pohlédli. Take Hronek jim lhal. Ostatní to potvrzují?”

Ano, podívej, tohle jsou jejich výpovědi.”

Kapitán si vzal nejdřív protokol Aloise Mikulčáka. Anamnéza leccos napovídala. Byl u trestán za

útok na veřejného činitele, v opilosti, s následným protialkoholním léčením. Je vyučen

autoklempířem a naposledy pracovat ve kodováckém servisu. Jeho otec před esti lety nelegálně

emigroval přes Jugoslávii a ije prý někde v Kanadě. O chlapce se stará matka, která je potovní

úřednice. Jak ten kluk vypadá,” zeptal se Kučera, který si chtěl vybavit tvář.

Měl na sobě černou koenou bundičku, ocvočkovanou kde se dalo. Vypadá jako vekslák a taky je.

Matka na něj dávno nestačí, ádala národní výbor, odbor péče o dítě, aby zasáhli a dali ho do

pasáku. Zatím prý neměli místo. Přirozeně, e v poslední době pořádně nepracuje.”

Doznal znásilnění?” zeptal se Kučera. Jo, jako druhý,” potvrdil Seidl, první byl Jaroslav Mičan.”

Ano, to souhlasí,” přisvědčil Hladík a natáhl ruku po posledním protokolu z druhé skupiny.

Byl sepsán s Ladislavem Lakatoem, cikánského původu. Jeho rodiče obhospodařují kolotoč a

střelnici a jezdí po republice. Lakato kamarádí hlavně s Brychtou. Jinak se nic nevyučil, je

zaměstnancem lunaparku jako rodiče.

105

Účast na znásilnění popírá. Hladík u předem věděl, e Lakatoovi rodiče určitě budou tvrdit, e tu noc, kdy dolo k znásilněni, byl syn s nimi doma a vůbec nevyel z maringotky a necouvnou ani na naléháni a před důkazy, naopak budou mít nejmíň deset svědků, e Laco byl s nimi…

Ten synáček generálního ředitele Pauliho k partě sice nepatřil, ale přesto si dovedl najít jejího éfa Říhu. To je pro mě dost nepochopitelné, e kluk z tak exponované rodiny se nakonec neváhá přidat k takovéhle sortě lidí,” poznamenal Seidl.

Tahle parta je vlastně důkazem, jak se odbouraly rozdíly. Dneska u není jenom galérka a vedle ní

děti ze spořádaných rodin. Mísí se nám vechno pěkně přímo před očima. A jak vidět, vůbec to

nevadí. ádné kastovnictví, vdy podívejte, nedostudovaný vysokokolák je z rodiny vědeckých

pracovníků, Hora, Hronek a Pauli, středokoláci rovně ze spořádaných rodin a rozumějí si a mají

stejný ivotní program, jako ivly typu Říha a spol. To je skutečně zaráející,” řekl Hladík.

Vzápětí vtrhl do dveří uniformovaný přísluník sluby.

Soudruhu kapitáne, ten Hora … Co je s ním?”

Jak jsme ho vedli dolů, najednou se vykubl a skočil do okna.”

Coe? Skočil z okna?” Hladík vstal ze idle, jak je to moné?”

Ne, neskočil, zarazil se o rám a my jsme ho stáhli zpátky,” snail se vysvětlit přísluník, ale tím sklem se pořezal a krvácí…

Tak na co čekáte, ujídějte s ním na nejblií chirurgii a potom, a ho oetří, na psychiatrii. A proč to vlastně udělal?”

Nevíme, prostě z ničeho nic. Choval se do té chvíle docela normálně, mluvil s námi, nic. Teď se

jenom třese, jakoby byl v oku.”

xxxx

Zbýval jim poslední a nejdůleitějí článek. éf party Jan Říha. Jak se z výslechu ostatních ukázalo, organizoval pokoutní výrobu a prodej pervitinu a spoluúčastnil se přepadení a znásilnění Mileny Peterkové. Sluba ho přivedla. Hladík mu mlčky pokynul na idli a ponechal mu chvíli, aby se v

místnosti orientoval.

106

Nijak na něho nespěchal. To Říhu poněkud zmátlo.

Nakonec nevydrel a s hranou podráděnosti spustil na Hladíka: Nic neřeknu, jenom za přítomnosti

svého právního zástupce! ” Znělo to směně. Zvlátě v jeho situaci.

Pane Řího, tohle je teprve předběná fáze.”

Nemáte právo mě tu dret. Z čeho mě vůbec obviňujete? Chci obhájce! “

Zvolte si ho a my vám ho zavoláme,” usmál se Hladik. ádnýho neznám.”

Tak vám ho doporučíme. A na vás uvalíme vazbu, co předpokládám, e nám prokurátor

odsouhlasí, máte nárok na obhájce ex officio.” Co to znamená?”

e dostanete obhájce, nebo chcete-li advokáta z moci úřední.”

Rozhostilo se ticho. Sdělení o vazbě zapůsobilo jako studená sprcha. Říha jakoby si začal

uvědomovat teprve teď svou situaci.

Kdy jste zahájil výrobu pervitinu?” poloil Hladik první otázku. Já ho nevyráběl…”

Máte pravdu, vy ne, ale Martin Hora. K tomu se jetě vrátíme. Vy jste vyrobenou drogu ířil a

rozprodával, co je z hlediska trestního na stejné úrovni a paragraf na to pamatuje! Jak jste přiel na mylenku, zřídit si v té vile laboratoř?”

Já tam kdysi blízko bydlel, jako malej kluk, ne se nai rozvedli. Tak jsem si vzpomněl, jakej je tam klid a pohoda, a taky, e je to pěkně za větrem. A za pár stovek vám lidi pronajmou co budete chtít, můete se se mnou vsadit!”

Nikdo se vak s Janem Říhou vsázet nechtěl. Frajer Dony ztrácel vůčihledně půdu pod nohama.

Čekal moná tajený obdiv i víc. Rozhodně v sobě neměl kritickou korekci a to vysvětlovalo mnohé.

Dobrá, připusme, e vás napadlo zorganizovat laboratoř. Kde jste sehnal chemika, který by se k

tomu propůjčil?”

Takovejch jako on seenete po hospodách! Tam vdycky někdo někoho zná. A tenhle pakou dělal

vejku, chemi a docela tomu rozuměl. To se pozná. Musel bych bejt blbej pustit takovou příleitost, kdy se sama nabízí. Tohodle mi náhodou doporučil jeden známej kluk.”

Který známý kluk?” zeptal se Kučera.

107

Funebrák… teda on není funebrák, jenom pořád chodí v černém, proto mu tak říkají.”

Tohle Kučera věděl, Funebrák byl v registraci toxikomanů.

Ověřil jste si nějak kvalitu Horových výrobků?” Ne.”

Coe?” nevydrel Kučera, vám nezáleelo na tom, co jste prodával? Vdy jste mohl zabít řadu lidí!” Říha sklopil hlavu a mlčel. Vy jste to sám nezkouel?”

Já? Ani nápad. Na to se mám dost rád!” A kde jste bral suroviny?”

Myslíte, jestli jsem je náhodou někde nekradl? Kdepak. Vechny řádně zakoupený v lékárně.”

V lékárně? Ale jsou přece na recept!”

Říha se v rozjezdu přestal kontrolovat, měl pocit, e kriminalisty ohromil.

To se dá za prachy zařídit.” V které lékárně?” Teprve teď se Říha zarazil a zpozorněl.

V které? Skoro ve vech … Ale zřejmě chodil do jedné. Bude jen otázkou času, kdy přizná i tyhle podrobnosti. Hladík stále nijak nespěchal.

Do kanceláře vstoupil praporčík Steiner.

V noci na včerejek byla vykradena výdejna léků na sídliti Novodvorská. Pachatel vnikl do bývalého obchodu, kde je nyní výdejna umístěna, přes blokové garáe, koda není velká ve finančním objemu, zato medikamenty, které byly odcizeny, jsou pouitelné k

toxikomanickým účelům, jejich seznam se podobá těm, které přinesl Pauli nabídnout do restaurace

Říhovi. Necháme zatím pana Říhu odpočinout, aby si mohl vechno v klidu rozmyslet. Informuj

prokurátora a zařiď souhlas k vazbě, sjedu teď s Kučerou na psychiatrii.”

xxxx

Na psychiatrické léčebně vládl ruch a shon jako kadé ráno. Časně, někdy kolem čtvrté, přivezla

sanitka patnáctiletého chlapce, utekl z domova kvůli patným známkám ve kole. Nali ho přísluníci VB při náhodné kontrole na okraji Prahy, v přístřeí zastávky, kde chtěl nocovat na lavičce. Podle jeho psychického stavu a zoufání, e domů nemůe, usoudili, e bude lepí dopravit ho do léčebny, aby si nakonec něco neudělal.

108

Doktor Dvořák vykonal vizitu, přepsal ordinace, změnil léky a napíchal připravené intravenostní

injekce. Od devíti hodin měl vyhrazený čas pro kontrolní pohovory. První, s kým si chtěl toho dne

promluvit, byla Milena Peterková.

Těch několik dnů v léčebně ji nesmírně prospělo. Uplynuti času a chtěné zapomenutí na neastnou

událost se jevilo jako nejlepí cesta ke znovunalezení ivotni rovnováhy. Kdy vstoupila do

Dvořákovy vyetřovny, dokonce se trochu usmívala.

Posaďte se, Mileno,” vybídl ji doktor Dvořák, musíme si spolu promluvit o tom, co dál. Myslím, e nejtěí máte za sebou a jste dost silná, abych vás mohl pustit domů. Co tomu říkáte?”

Asi očekával souhlas, ale Milena Peterková překvapivě mlčela.

Nechce se vám? Necítíte se na to?”

Ale ne … cítím … jene, jak bych to honem řekla … já mám strach. Jetě pořád se bojím, e se s nimi zase potkám. A to bych nechtěla.” Schovala tvář do dlani, jako by se za svoji úzkost styděla.

Zbytečně. Dvořák ji úplně chápal. Snad ho její upřímnost dokonce i potěila.

V tomhle směru se nemusíte obávat. Kapitán Hladík mi sdělil, e zadreli celou partu, která přiznala i vae napadení, jsou ve vazbě. Vichni.”

Dívala se na něho značně nejistě. Nezeptala se, jen vyčkávala.

Bude zapotřebí vae svědectví,” řekl pomalu a opatrně. Opřela si hlavu do dlaní.

Já se děsně bojím! Nevím, co bych udělala, kdyby najednou stáli přímo proti mně.”

Doktor Dvořák chápal její podvědomou obavu.

Víte co? Promluvím o tomhle naem hovoru s kapitánem Hladíkem, protoe bych vás rád

odpoledne pustil domů. Jděte si zatím připravit věci!”

Kdy se za ni zavřely dveře, Dvořák se nejprve marně snail dovolat k Hladíkovi na kriminálku. Pak usedl k psacímu stroji a pustil se do propoutěcí zprávy o Mileně Peterkové. Sotva začal, vstoupil do jeho pracovny Hladík. To je telepatie,” konstatoval doktor Dvořák.

Přivezl jsem ti pacienta, pro jistotu, kdyby sis ho chtěl nechat.”

109

Za kapitánem se v doprovodu přísluníka VB objevil Pauli.

Má radost, co?” Dvořák jen odevzdaně povzdychl.

Jak vidím, nebude nic namítat, kdy si ho vezmu zase zpátky a dám ho do vazby. Budeme ho

stíhat nejenom pro maření ochranné léčby, ale taky pro vloupání a kráde v lékárně. Jestli sem nikdo nevolal, prokurátor souhlasí.”

Dvořák nic nenamítal. Podepsal Pauliho proputění a potvrdil, e je schopen vazby. Pauli se vrátil s doprovodem do auta. Kdy s Hladíkem osaměli, Dvořák kapitánovi oznámil: Dneska taky pustím domů Milenu Peterkovou.” Co její maminka?”

Mluvil jsem s ní u dvakrát, zdá se, e se uklidnila.”

Případ byl pro Hladíka prakticky objasněn. Pachatelé zadreni, důkazní materiál se shromaďuje a

probíhají protokolární výslechy.Ví, Petře,” svěřil se Dvořákovi, nejvíc člověka překvapuje, jak jedno zlo hned vyvolává dalí. Před znásilněním Mileny Peterkové řetěz výroby a prodeje drog.

Take vyetřování vlastně nikdy nekonči úplně. Mám někdy pocit, e jsme něco zanedbali, jinak to

není moné.”

Doktor Dvořák pokrčil rameny. Podívej, est kluků, parta, která vznikla bez nějakého jasného cíle.

Copak je spojuje jen ta droga a agresivita? Kde je příčina? Myslím, e to je předevím věc rodiny, konkrétního otce a konkrétní matky. Kdyby se chovali správně a nikoli pokrytecky, kdyby dávali dobrý vzor chováni, nemuselo by k deviantnímu chování jejich potomků dojít. Dítě je odrazem a

obrazem rodičů. Nejčastěji kopíruje ivotní styl, který mělo před očima, kdy se vyvíjelo a dospívalo.

Ani jako člověk, ani jako kriminalista nemůe jejich rodiče litovat. Je to moná kruté hodnocení, ale svůj osud si připravili sami. Zná tu báseň o dědově míse?”

Hladík přikývl. Já vím, jak se do lesa volá..

Tak zlom vaz, kamaráde,” řekl Dvořák a doprovodil přítele ke dveřím.

xxxx

Kdy se kapitán Hladík vrátil od doktora Dvořáka, měl na stole lístek od Kučery, který s ním nejel za Dvořákem, ale el do laboratoře. Přinesl toxikologickou analýzu vzorku, který nali u Říhy při jeho zadrení. Bylo v něm 40 % methamphetaminu a 60 % barbiturátu.

110

Kapitán se v duchu otřásl.

Mám zavolat pro Říhu? Budeme pokračovat ve výslechu?” zeptal se Kučera.

Nejdřív mi pověz, jak to vypadá s Horou.”

V pořádku, nebylo třeba ít, dali mu dvě svorky a stáhli obinadlem. Dostal protitetanovku, zatím s ním na psychiatrii nejeli. U se uklidnil.” Kapitán Hladík si ulehčené oddechl.

Dobrá, jdeme na to!” Za chvíli dovedla sluba Jana Říhu. Posadil se na nabídnutou idli a vyčkával.

Proč jste přidával do pervitinu barbiturát?” spustil Hladík rovnou. Čekal, e Říha bude lhát, vytáčet se, vymlouvat. Nebo vysvětlovat. Nic takového.

Aby toho bylo víc! A bylo to účinnějí. Poradil mi to jeden magistr. A vimli jste si, e je to k nerozeznání?” Take jste barbiturát přidával vy sám?” Jo. Odhadem. Asi tak půl na půl.”

Víte, co jste mohl takovou směsí způsobit?”

Co by? Dy to bylo jen trochu práků navíc… na spaní… aspoň nikdo neblbnul…”

Ale v takovéhle koncentraci a v tomhle způsobu podání mohou uspat k smrti!”

Říha pohlédl na Hladíka zkoumavě, jako by odhadoval, e to myslí váně.

Kolik jste na tom vydělal?” zeptal se Kučera. Myslím za těch posledních asi pět měsíců?”

Říha pokrčil rameny.

Já to přesně nepočítám, asi tak patnáct, osmnáct tisíc čistýho, nic moc. Odmlčel se a vychutnával dojem, který způsobil. Musel jsem přece platit nájem za laboratoř a za léky na přípravu, a taky tomu blbci Horovi.” Kde jste drogy prodával a komu?”

No, kde? Jako vdycky. Na diskotékách a taky Pod ochozem.”

A komu?” připomněl Kučera druhou, nezodpovězenou část otázky.

Veverkovi… teda von má jenom zuby jako veverka, jak se skutečně jmenuje opravdu nevím.

A taky Funebrákovi, to jsem přece říkal…” Jen těmhle dvěma?” Větinou. Ostatní neznám.”

Kolik dávali?” Říha se zavrtěl na idli.

111

Dvě, tři kila, někdy víc. Za jednu dávku. Ale nejvý tak pět, víc ne. Cena jde rapidně dolů.”

Vy jste se zúčastnil přepadeni Mileny Peterkové, e?”

Já? Přece se kvůli ňáký pitomý holce nenechám zavřití”

Kvůli holce? Snad kvůli přepadeni a znásilněni!”

To ty nadrený puberáci blbli.”

Hladik vstal od stolu, opřel se rukou o desku a naklonil se k němu.

Podívejte, pane Řího, vy si stále neuvědomujete, kolik máte na svém kontě paragrafů. Vědomé

ohroení ivota, nezabráněni trestnému činu znásilnění, napomáhání, íření drog, trestný čin

spekulace … a to jetě není vechno…” Najednou se zarazil a očima se zastavil na psacím stole.

Leely tam poskládány osobni věci, které zajistili při Říhově zadrení.

Co je tohle?” zvedl něco jako tramvajovou průkazku s velijakou perforací a čísly tak, aby Říha dobře viděl. To je vae?”

Ne,” reagoval okamitě Říha, to patří Hronkovýmu fotrovi. Má konto ve výcarský bance.

A jak jste k tomu přiel vy?” divil se nedůvěřivě Kučera, který bleskurychle pochopil situaci.

Olda nám to přines ukázat…” mluvil s klidem, jako by konverzoval o počasí. A moná i s trochu zlomyslným zadostiučiněním.

Dobře, můete zatím jít. Jetě si promluvíme a to detailně, počítejte s tím!”

Sluba Říhu odvedla a kdy byl pryč, kapitán zase zvedl bankovní kód, klíč ke vkladu v zahraniční

bance a prohlíel si jej, jako by nevěřil.

Podíváme se znovu na mladého Hronka?” zeptal se Kučera. Zatajil nám to znásilnění a měl by

nám vysvětlit, jak přiel k tomu kódu.” Hladík odloil plastikovou kartičku na stůl k Říhovým věcem.

Jistě. Otec Hronka dělá, pokud vím, v zahraničním obchodě. Nemuseli si nic vysvětlovat.

Napadá mi něco o jablku, které nepadá daleko … řekl Kučera. Take brnknu klukům z

hospodářské, e pro ně něco máme. A si ho prověří.”

Nic jiného dělat nemohli. Tohle patřilo do jiné kompetence.

112

Seděli proti sobě v jídelně jako kadý den, ne se doktor Hronek vypravil do práce. Smaená vajíčka a kakao. V místnosti se vak vznáelo dusné a těké ticho, které podivně kontrastovalo se svítícím ránem v zahradě. Vechno tam zpívalo a cvrlikalo, u Hronků se vak ztěka mlčelo.

Já jsem věděla, e to takhle dopadne,” vzdychla Hronková, nebo nevydrela deprimující ticho,

myslela jsem, e si snad něco udělám, kdy přiel ten esenbák. Taková ostuda v ulici! Abych se teď bála vyjít ven na nákup! Budou si na mě prstem ukazovat!”

Vím,” hlesl Hronek dutě.

Tobě je vechno jedno, jse v práci, nemusí na to myslet, ale co já? Řekni mi, co já?” Odmlčela se, skrývajíc oči za dlaní levé ruky, jako by vůbec nechtěla vidět svět kolem sebe. A ví, co mi jetě říkal? e z vazby po soudu asi půjde hned do výkonu trestu.” No co, koledoval si o to! Jinak nemohl skončit.” Jeho manelku to vak překvapilo na nejvyí míru. Podráděně vykřikla: Copak tobě je jedno, e nám zavřou syna? Tobě je jedno, e budu neastná? Jsi sobec, obyčejný sobec. Kdybys byl co k čemu, něco udělá! Něco podnikne, abys ho z toho dostal…“Křik přecházel stále víc v hysterický záchvat. A co vlastně Olda udělal? Prý znásilnění! Dovol, abych se zasmála! To bych chtěla vidět! Ty holky jsou jedna jako druhá, nejdřív kluky nestydatě provokují a svádějí a pak se diví!” Říká hlouposti,” prohlásil unaveně. Nechtěl se s ní hádat. Já jenom přemýlím, co mám sám dělat. Na koho se obrátit.”

Bála se o syna, to je přirozené. Ale teď si uvědomil, e nebezpečí hrozí také jemu.

A co bude dělat, kdy se provalí ta kráde kódu?” zeptala se, jako by četla jeho mylenky.

Nevím. Ale a to probírám ze vech stran a zase zpátky, vidím jediné východisko. Odejdu z podniku.

Sám. A radi hned.”

A kam, prosím tě?”

Kamkoli. Kde mě nikdo nezná. Mám takové nepříjemné tuení, e se něco děje. Nechci nic

ponechat ivelnému vývoji.”

Odloil vidličku a sevřel hlavu oběma rukama jako by měl obavu, e se mu lebka rozskočí.

Přilo jí ho líto.

Neboj se, to dobře dopadne. Kdo by se dneska zabýval takovou lapálii. Takových případů je jistě

spousta!” Nezvolila zrovna nejastnějí argumenty.

113

Právě proto! Ne, u jsem se rozhod!. Přemýlel jsem o tom celou noc, od chvíle, cos mi řekla, e

kluk je ve vazbě. Teď teprve začnou vyetřovat a tourat se v naem soukromí. A co kdy kluk

řekne, e se mi ztratily nějaké doklady… Kdy se vyetřuje jedna věc, snadno se dojde i ke druhé a pak se řetěz odvíjí tak rychle, e ani neví jak… Jeho pesimismus měl opodstatnění, ostatně byl právník a mohl si snadno spočítat co a jak.

A kam bys el pracovat, prosím tě, v tvém věku? Copak ti někde nabídnou takové místo a takový

plat, jako má?”

Nic jiného mi nezbývá! U si nemohu vybírat. Určitá naděje mi svítá, kdy se ztratím z dohledu.

Jinak nevím … A co se místa týče, vezmu přechodně jakoukoli práci.”

Ale pokusí se jetě něco pro Oldřicha udělat, vid?” Přikývl, jinak to nelo.

Pozoroval jí tupým a bezvýrazným pohledem, okovalo ho, e nechápe situaci a neumí ji ohodnotit,

neměl vak sílu, aby něco vysvětloval. Bral to spí osudově. Někdy je lepí předstírat, e člověk

hrozící nebezpečí vůbec nevidí.

Doktor Hronek odstrčil talíř se zbytkem snídaně. Vstal a rozhlédl se kolem sebe, jako by si chtěl

pevně vrýt do paměti ve, co ho tady obklopuje. Udělá něco?” ujiovala se znovu manelka.

Ano, spolehni se,” řekl najednou přirozeně a rozhodně. Měl svůj plán a byl ji připraven jej realizovat.

xxxx

Ve čtvrt na deset zaklepal na kancelář náměstka ředitele pro kádrovou a personální práci. Znali se dlouho, prakticky od studia na právnické fakultě, Hronek byl jen ve vyím semestru.

Copak tě za mnou vede?” zeptal se náměstek srdečně. Hronek patřil ke kmenovým a

stabilizovaným kádrům podniku. Potřebuje něco?”

Ano, jdu za tebou,” řekl doktor Hronek. Drel v ruce obálku a tvářil se váně. Náměstek si ho prohlíet nechápavě. Co se stalo?” Přinesl jsem výpověď. Dohodou k prvnímu.”

Coe? Blázní, člověče? To přece nemyslí doopravdy! Kam bys el? Má snad něco lepího? A

kde bychom za tebe vzali náhradu, teď, najednou,” chrlil na něho, probodávaje ho pohledem za skly brýlí. Pak rychle změnil taktiku, protoe Hronek stál v polovině místnosti, pořád s obálkou v ruce, jako solný sloup.

114

Nestůj, posaď se. Vykročil zpoza stolu a dovedl Hronka ke křeslu, posadili se proti sobě.

Dá si v klidu kávu. Nejdřív mi ale řekni, co se vlastně stalo? Výpověď po pětadvaceti letech … Já tomu nerozumím, já to nechápu!” Doktor Hronek ztěka polknul.

Není to pro mne lehké, nemysli. Ale jinou monost si prostě neumím představit. Chci radi odejít

sám, dřív, ne bych musel.” A proč, prosím tě?”

Proč? Kluka mám ve vazbě, manelka se zhroutila a já sám nevím kudy kam. Prostě nejsem

schopen dál dělat odpovědně, co jsem dosud dělal, pochop to. Musím jít někam jinam, kamkoliv do

jiného prostředí, mezi neznámé lidi, aby mě nikdo neoslovoval, neptal se… a se vechno vyřeí,

třeba se vrátím, ale teď opravdu nemůu zůstat. Ani nechci.” Věty mu ly z úst ztěka, velice obtíně.

Copak tě odtud bude kvůli klukovi někdo vyhazovat? Rodiče přece nemohou za svoje děti! Tak co?

Můe si vzít třeba neplacenou dovolenou, ne se to se synem vyřídí.**

Nechtěj po mně, abych měnil svoje rozhodnutí. Prostě nemůu. Rozhodl jsem se, byl bych jinak

neschopný, neastný.”

Kádrový náměstek vrtěl hlavou. Co provedl?”

Doktor Hronek hluboce vzdychl, jako by chtěl odvalit těký kámen.

Zatím ho obvinili z účasti na znásilnění a z nedovoleného íření omamných drog. Vypadá to patně, zřejmě výkon trestu nepodmíněně. Je v tom s celou partou.”

A vy jste doma nic netuili?” zeptal se náměstek s účasti. Dovedl si představit, jak je asi rodičům, jejich dítě se dostalo na scestí.

Bohuel nic. Vechno se sesypalo náhodou. Nejdřív jsme mu přili na to, e nechodí do koly a e

má neomluvené absence. Myslel jsem, e mě raní mrtvice a ena z toho měla málem smrt.”

Sekretářka donesla dvě kávy a postavila je na stolek. Náměstek zvedl ruku a nabídl z dózičky cukr.

Já vím, vypadá to hrozně, ale vechno přejde. Vechno.

115

Přece takový sluný, bezúhonný člověk, vynikající vzorný pracovník pézetky nebude najednou

takhle utíkat! A jenom proto, e jeho syn uklouzli Doktor Hronek zavrtěl hlavou.

Kdepak, u jsem se rozhodl a prosím tě jenom o jedno. Nedělejte mi potíe. Chci odejít!

Rozmysli si to jetě, člověk přece nesmí jednat, kdy má horkou hlavu, počkej a vychladne,”

zkouel jetě dál přesvědčovat, i kdy cítil, e to bude zřejmě marně, tvoje presti v podniku tím nijak neutrpí. Ty jsi přece nic neudělali Proč by ses měl obětovat?”

Chci si najit klidné místo, nějakou méně náročnou práci.” Ve dveřích se objevila hlava sekretářky.

Soudruhu náměstku… jsou tady dva příslunici z Bezpečnosti … chtějí s vámi mluvit.”

Prosím,” řekl náměstek. Vyel z pracovny a zavřel za sebou spojovací dveře.

Promiňte, e ruíme jednáni. Máme příkaz k zadreni.”

Náměstek přelétl očima podaný list papíru.

To snad ne?” zakoktal a nechápavě rozhodil rukama, koho?”

Doktora Karla Hronka,” potvrdil jeden z přísluníků a schoval přikaz do pouzdra mezi doklady.

Snad ne? To bude určitě nějaký omyl… jeho syn… právě mi o tom vyprávěl… chtěl dát

výpověď… ostatně, jetě u mne sedl…” Kriminalisté se tvářili nekompromisně.

Nemůete přece jen tak odvést jednoho z naich nejlepích pracovníků. Musím hned informovat

soudruha ředitele!” Pak zase otevřel dveře. Doktor Hronek vstal a jako by vechno rázem pochopil, pokusil se překonat trapnost chvíle.

Já raději půjdu…s těmi pány.” Svěsil hlavu a stáhl ji mezi ramena.

Na stolku zůstala leet obálka s výpovědi a dva álky pomalu chladnoucí, nedopité kávy.

Konec