ivot pro ivot - Josef Glückselig

SMRT PŘICHÁZÍ PO POHŘBU

1.

Vyel si to březnové dopoledne !en tak, nalokat se kapánek jarního vzduchu, jak řekl své eně. Jenome kdy potom opatrně sestupoval tím ponurým a zatuchlým schoditěm domu, co v něm ije u bezmála čtvrt století, potkal se s Valentou. S Pepíkem Čoudem, jak Valentovi říkávali jetě kamarádi ve fabrice i potom, u vnitra.

Zdravím tě, důchodče čekateli, volal na něho Valenta z mezipatra. A ne k němu celý zadýchaný doel, stačil ze sebe vysoukat dalích pár vět: Kam se hrne hned tak po ránu? Já měl za to, e mají infarktáři předepsaný spánek alespoň do oběda ..

Moná, ale jenom ti začátečníci. My, co to máme dvakrát za sebou, můeme vstávat o kapánek dřív. Buď zdráv, Čoude.

Taky tak, Kapánku… Jak se ti vede? přeel Valenta do vánějího tónu.

Ondřej Rýdl mávl nevýrazně rukou. Ani se neptej. Někdy si říkám, e si mě měla ta zubatá odtáhnout rovnou a měl jsem pokoj. Já na tohle polehávání a dědkovské trapicírování od lavičky k lavičce nejsem. Začíná mi to lézt na mozek .. 

Ale jdi. Zvykne si. Kdysi jsme si museli zvykat na jinačí věci a zvykli jsme si. Jde se tam taky podívat?

Podívat…? Kam bych se měl jít podívat?

Já myslel, e ses vypravil na tu kremaci do Stranic. Dneska má pohřeb ten chlapec, co to chytil minulý týden na Letně. Kabeláč …

Ondřej Rýdl mlčky přikyvuje a Valenta jetě dodává: Psali, e je u tři sta jedenapadesátý v pořadí. Ty jsi znal skoro vechny, co byli na začátku týhle řady, a tak jsem měl za to, e se jde rozloučit i s tím, co je zatím poslední 

Nejdu, Čoude. Chci se jenom kapánek nalokat jarního vzduchu. Ty tam jede?

Jo, vzal jsem si v podniku pár hodin volna a jdu.

Ale nejdřív se chci dát troku do gala. Tak, Kapánku, zatím se měj hezky

Ty taky, Pepíku…

Ondřej Rýdl potom mechanicky odpočítává estatřicet schodů, které mu jetě zbývají před dům v Budečské ulici, ale dělá to tentokrát jen proto, aby neporuil tradici. Mylenkami je docela jinde.

Zná Kabeláčův případ z novin. Dočetl se, e mladého krlmínalistu, co se u téhle sluby vlastně teprve rozkoukával, zavradil jakýsi opilec, který chtěl ukrást auto. Kdy ho Kabeláč přistihl a vytahoval z kabiny, bodl ho ten chlap dýkou rovnou do srdce.

Křivák, říká si v duchu Rýdl. Zrovna takový křivák, jako byli kdysi Heřman a Zedek. Ti stříleli dokonce i po dětech, protoe měli strach, aby je neprozradily. A jetě před Heřmanem a Zedkem to byli Fiala s Kvasničkou a Mainové a Pavelkové …

Rýdl stojí před domem v Budečské a poněkud nerozhodně hledí kamsi k Riegrovým sadům. Původně tam měl vlastně namířeno, ale teď po setkání s Valentou váhá. Jeho pohled se několikrát otáčí na tabulku u sousedního domu, její nápis varuje kolemjdoucí před padající omítkou, avak tentokrát ji ani příli nevnímá. Uvauje o jiných věcech.

A potom zničehonic vykročí docela opačným směrem, ne jsou Riegrovy sady. Jde k Vinohradské třídě. A po ní vzhůru …

Kráčí co noha nohu mine a myslí na ty, co padli na začátku, v řadě, která zatím končí rotným Kabeláčem, jak řekl Valenta. Vzpomíná na Josefa Rytíře. Znal ho od chvíle, kdy začal slouit ve Sboru.

Dobře se znali a rozuměli si. Ale pak přila vrada v Černé ulici…

VRADA V ČERNÉ ULICI

Večer se nepozorovatelně změnil v noc. Srpek měsíce je schovaný za děravou clonou mraků a jen zřídka se jeho jasu daří proniknout k zemskému povrchu. Pro dvojici, která lape někdejími paeráckými stezkami, vak zřejmě není temnota noci velkou překákou. Alespoň ne pro mue, který postupuje vpředu. Jde obezřetně, ale s neomylnou jistotou. Zdá se, e mu v rychlé chůzi nevadí ani objemný batoh, který nese na zádech. Druhý z nočních chodců sice čas od času klopýtne přes výmoly a kořeny, ve svahovitém terénu poněkud ztěka dýchá, avak snaí se nezůstávat pozadu.

Ti dva se znají teprve několik hodin. Setkali se zvečera nedaleko lesní hospody v kopcích nad bavorským Zwieselem a zatím toho mezi sebou příli nenamluvili.

Herbert, zamumlal urostlý Bavorák, kdy jej Svatopluk Janouch seznamoval s Vladimírem Komárkem. Potom u jen sáhl po batohu, který vytáhl Janouch ze zavazadlového prostoru zapráené renaultky, navlékl si na ramena popruhy a bdhmerwaldskou němčinou úsečně řekl: Tak jdeme, pane …

A li. Jenom li. Rychle a mlčky.

Před hodinou překročili československé státní hranice, a teď u zbývá k cíli cesty slabá půlhodinka.

Jetě dvakrát přeskakují jakýsi umavský potok, pak ve chvíli, kdy se přece jen měsíční srpek prodral mezi mraky, vidí Komárek na vzdáleném svahu siluety horských chalup.

To u je Javoří? ptá se tlumeným hlasem svého průvodce.

Ne, tam napravo, to je Keple, láme převáděč Komárkovu mateřtinu. Na chvilenku se zastavuje a jetě dodává: My musíme za horizont… No, do půlnoc my tam být ..

Dosahují horizontu a opět vcházejí do lesa. Na jeho okraji se převáděč zastavuje a upřeně se dívá do ztemnělého údolí. Kdy k němu dochází Komárek, ukazuje mu směrem k východu a říká: Tam napravo, to je ten chalupa ..

Nevydávají se k ní přímo. Jetě se přidrují stínu lesa a sestupují do údolí, kde protéká nevelký potůček, lemovaný letitými olemi. Tam u jednoho z vykotlaných pařezů se převáděč přesvědčuje, e na samotě je vechno v pořádku. Vodou omletý oblázek v mrtvé schránce dává oběma nočním chodcům zelenou pro vstup do chalupy.

A potom u stojí před nízkým umavským stavením. Po několika tlumených úderech na okno se ze světnice ozývá chraplavý muský hlas.

Kdo je tam?

Herbert, odpovídá převáděč.

Zanedlouho sedí trojice muů ve světnici, na hrubě opracovaném stole stojí hliněná láhev s jalovcovou a naplněné sklenky. Hubený, lachovitý hostitel, který a dosud rozmlouval s převáděčem německy, bere jeden z pohárků a obrací se na Komárka: Tak na to, e vám to dobře vylo …

Jetě ne vechno, odpovídá oslovený a rovně zvedá sklenku. Zatím jsem jetě pořád moc blízko u hranic. A budu v Praze, bude to veselejí.

I tam se dostanete. Na zdraví..

Připíjejí si. A potom mu, pod jeho střechou se usadili, říká: Přespíte nahoře v komoře a ráno…

Tato věta není ukončena otazníkem, avak Komárek cítí, e mu se ho vlastně ptá, co míní dělat ráno. A tak začíná rozhovor, o něm stejně oba věděli, e musí dříve nebo později přijít.

Myslíte, e se tady v okolí najde někdo, kdo by byl ochoten zavézt mě do Prahy?

Člověk ze samoty si dává s odpovědí na čas. Mlčí tak dlouho, a to Komárkovi nedá, a začíná opět sám: O peníze se mi nejedná, dostane dobře zaplaceno. A vy samozřejmě taky …

Mu rozváně dolévá sklenky a teprve, kdy je hotov, naznačí: Jednoho takovýho člověka bych měl. Jezdí v Suici s taxíkem … Jenome … A místo slov natáhne nad stůl hubenou ruku a ukazováčkem a palcem naznačí, co neřekl slovy.

Povídám přece, e mi na penězích nezáleí. Dostane tolik, kolik si řekne. A jetě víc.

Komárek sahá po těchto slovech do náprsní kapsy a vytahuje objemný svazek stokorunových bankovek. Dvacet jich odpočítá na stůl. Tohle je zatím pro vás.

Zatím. Kdy vechno dobře dopadne, dostanete dalí. A se tudy budu za měsíc vracet, dám jetě jednou tolik…

Mu ze umavské samoty pokyvuje jakoby bez zájmu hlavou, avak zvlátní lesk, který se mu na okamik objevil v edavých očích, rozhodně nevyvolala silná jalovcová kořalka.

Dobrá, zítra před polednem bude na vás čekat dole u Těova taxík. Ty věci, co přinesl Herbert, chcete táhnout s sebou?

Jo, potřebuju je dostat dó Prahy.

Hlava s hubenou a větrem olehanou tváří se opět rozkývala. Ráno vám to snesu dolů a nechám to v hospodě. Taxikář se tam potom zastaví..

Jetě chvíli hovoří, jetě jednou pozvednou sklenky s jalovcovou. Potom se převáděč zvedá od stolu, loučí se s Komárkem i s jeho dočasným hostitelem a odchází stejnou cestou, po ní do této umavské samoty přiel.

Vladimír Komárek leí v podkrovní komůrce na vysoké starodávné posteli, která dozajista slouila ji hostitelově prababičce. Je unavený, ale usnout se mu nedaří.

Zatím je to dobré, opakuje si v duchu u poněkolikáté. Dobré. Zatím je to dobré… Zdá se, e to tady má Janouch docela dobře zorganizované… A proč by taky neměl? Nakonec za to dostává měsíc co měsíc od Frantíků docela sluný balík franků. Mnohem větí balík, ne dají mně, a se vrátím …

A se vrátím … Jako bych se zrovna teď nevracel… Po roce ivota tam jsem najednou zase doma. Doma? Vlastně u ani ne. Můj domov je teď pod Eiffelovkou. Celkem ucházející domov. Malý zařízený pokojík na Rue Bonaparte v pátém paříském okrese mi nějaký čas postačí. A kdy to tady dobře dopadne… Zatím je to dobré …

Komárek se převaluje na staré posteli a v mylenkách se mu vybavují obrazy jeho dosavadního ivota, útrkovité a stejně neurovnané, jako bývají záběry u patně sestřieného filmu. Myslí na Opavu a hned zase na Paří, na Prahu a na Charleroi, na Plzeň a Frankfurt nad Mohanem…

Natahuje si pod zatuchlou přikrývkou unavené nohy a potom se zase vysouvá a kamsi k horní pelesti postele, opírá si o ni hlavu a pokouí se utiit ten bláznivý kolotoč mylenek, který mu víří hlavou. Vzpomíná na dětství…

Dokud byl táta iv, měli jsme vechno, nač jsme si vzpomněli I kdy byl primářem v blázinci, přece jenom mělo v Opavě jeho jméno svou váhu. Měli jsme peníze a vilku a pěkné věci a společnost lidí, co patřila k opavské honoraci. O to horí to ale bylo potom, kdy táta v estatřicátém umřel. To mně bylo dvanáct a Mirkovi Jen o rok víc. Nemohli jsme přece tehdy začít ít Jinak, ne jak jsme dosud ili. Neuměla to ani máma, ani Já s bráchou. A vlastně jsme ani jinak ít nechtěli. Jenome k tomu, abychom nemuseli měnit dosavadní způsob ivota, bylo potřeba peněz. Dost peněz. A ty my najednou neměli. Mirek jetě jaktak dostudoval, ale já … V septimě jsem z gymnázia zdrhl. Zdrhl… Jetě ne mi stačili páni profesoři napsat vysvědčení, na kterém měla být nejlepí známkou dvojka z mravů. Jinak … Příli mnoho nedostatečných, ne aby to mohl spravit poprázdninový reparát. A tak isem zdrhl.

Pár neděl jsem se tehdy toulal po Beskydech, ne mě nali a dotáhli domů. Ale mámě to bylo vechno nějak jedno. Bylo jí jedno, e jsem utekl z domova i ze koly, i e jsem se vrátil. A kdy jsem si potom po prázdninách nenael ádné zaměstnání a jen tak se poflakoval, taky jí to bylo jedno. Vechno jí bylo jedno. A já to tak vydrel půldruhého roku. Potom, kdy přili Němci, začal jsem dělat v lomu. Ne mě poslali na práci do reichu. Z reichu jsem taky zdrhl. Po jednom náletu na Norimberk jsem to zabalil a upajdíl domů. Ani se po mně tehdy příli nesháněli, a tak jsem válku přečkal a do konce doma u mámy …

Vladimír Komárek sahá vedle na idli, kde má poloené sako, pro zápalky a cigaretu. Zapaluje si, protoe spánek nepřichází.

A potom byl najednou konec války, navazuje na nit vzpomínek, kterou přetrhla touha po cigaretě. Ty poválečné měsíce patřily vůbec k nejlepím, co jsem kdy il. Odjel jsem do Plzně a tam mě Amerikáni přijali jako tlumočníka. Byla to výborná fuka … Znalost angličtiny, to bylo to jediné, co mi opavské gymnázium dalo. U se mi to párkrát v ivotě hodilo. A nejenom tehdy na západě Čech, ale i kdy má tlumočnická kariéra u Američanů skončila. Dostal jsem na rozloučenou od nich sluné doporučení pro Prahu. Pro praskou filiálku americké tiskové agentury Associated Press a taky pro pár lidí z velvyslanectví. Jenome potom přiel osmačtyřicátý rok a vechny mé konexe a styky vzaly za své. To. co jsem si za rok pracně vystavěl, se sesulo jako hrad z písku, co si stavějí děti…

A tehdy, jako by ho poslala sama nebesa, objevil se páter Bernáek. Ctihodný otec Cyril, jak mu říkávala máma, kdy k nám v Opavě chodíval na nedělní čaje a středeční kanastu. Přiel, a ani mě nemusel příli přesvědčovat. Vlastně mě nemusel vůbec přesvědčovat, abych i tentokrát zdrhl. Stejně bych to byl asi udělal í bez něho, protoe mi nic jiného nezbývalo. Bernáek mi ovem pomohl; tím, e se mnou vypravil přes čáru Klimka. Kdy jsem se s ním a s jeho batohy na podzim osmačtyřicátého vláčel kdesi na Práilsku přes hranice, neměl jsem ani potuchy o tom, e ten vyděený poseroutka je vlastně bývalý generální tajemník lidové strany. To jsem potom poznal a ve Frankfurtu nad Mohanem, kdy nás zavezli do toho feáckého internačního lágru. Ve skutečnosti to ani ádný internační tábor nebyl. ilo tam asi tucei prominentských rodin, které měly vechno, co chtěly mít. Jediné, co jsme nesměli, bylo opustit tábor. Nechali si mě tam skoro tři měsíce. Ne jim dolo, e já nejsem ádný prominent. Anebo ne Klimek usoudil, e za slubu, kterou jsem mu při útěku prokázal, u toho pro mě udělal dost. Potom mě chtěli strčit do jiného lágru, ale natěstí mně to kdosi prozradil, a tak jsem odeel i z toho feáckého tábora zadním vchodem bez rozloučení. Z lágru, a z Německa vůbec. Utekl jsem do Belgie. Jenome bez papírů se ani tom nedalo nic kloudného podnikat. Nakonec jsem skončil v Charleroi na achtě. Byla to jetě horí nádeničina, ne kdy jsem kdysi dělal v lomu. Sotva jsem dal do kupy potřebný baki, řekl jsem Charleroi adieu. Tentokrát jsem zdrhl do Paříe. Paří …

Komárek dusí oharek cigarety o podlahu a zachumlává se do přikrývky. Cítí, jak ho pálí oči od nevyspáni, ale spánek pořád zůstává za dveřmi podkrovní komůrky. Kdesi na dvoře zakokrhal kohout a odkudsi zvenčí zaznívá i nesmělé ptačí pískání. Potom slyí, jak dole pod ním někdo vstává. Ze světnice se ozývají muské hlasy.

A já jetě ani neusnul, napadá ho. V mylenkách se znovu vrací do minulosti svého ivota.

Paří… Kdy mi o ní máma jako klukovi vyprávěla, bylo to pro mě zaslíbené město. Hlavní město Evropy u moná světa. Sorbonna, Louvre, Eiffelovka, Champs-Elysées, Montmartre, Moulin Rouge, Notre Dame, Bois de Boulogne …

Buloňský lesík … Ohromně poetické místo, říkávala máma. Asi proto, e jím projíděla v kočáře a za denního světla. Já jsem tam naopak chodíval v prvních týdnech svého paříského pobytu nocovat. Scénky, které v mé blízkosti noc co noc předváděli zcela zdarma prostitutky, homosexuálové a policajti, byly zpočátku docela zábavné. Jenome kdy se tak člověk bavil denně, začalo se mu to přejídat. Zvlá kdy neměl co jíst. Za čas jsem toho měl plný zuby. Nocí v Buloňském lesíku i Paříe. Nikde jsem se nemohl uchytit, a bez peněz se nedá ít ani ve městě, které je mámině srdci blízké.

A potom mě jednoho dne sbalil Janouch. Taky emigrant, jenome u zavedený emigrant. Pozval mě do studentské menzy na oběd a začal oukávat. Určitě věděl, e mě klofne. Nabídl mi, abych dělal pro francouzskou rozvědku. A já po tom skočil, protoe mi vlastně nic jiného nezbývalo. Vyplatil mi tehdy tisíc franků a já byl astný a vděčný. Za ty franky a taky za bydlení v univerzitní ubytovně. Potom mě zavedl do Rue Trouchet…

Tam čekali dva, jejich jména vlastně do dneka neznám. Janouch tlumočil.

Nejdříve mě celé odpoledne vyslýchali, teprve potom přede mne poloili smlouvu. Ani pořádně nevím, co v ní bylo, i kdy mi to Janouch překládal. Slyel jsem jen to, e budu v přítích dnech absolvovat jakýsi kurs.

Kdy jsem tehdy večer vypadl z toho konspiračního kvartýru na osvětlenou Rue Trouchet, dostal jsem najednou strach… Strach, jestli jsem vlastně nenaletěl na cizineckou legii. Do té se mi rozhodně nechtělo, i kdy … I kdy jsem jeden čas drel dost dlouho v ruce náborový letáček, kterých bylo vude po paříských ulicí jak nastláno.

Řekl jsem o své obavě Janouchovi. A on konečně vyklopil, oč půjde. Tak jsem se dověděl, e Frantíci potřebují vybudovat spolehlivou útěkovou cestu z Československa do Bavorska. Tak spolehlivou, aby mohli odcházet do emigrace lidi, na kterých má Francie zájem. Něco u máme, říkal tehdy Janouch, ale Je to třeba důkladně prověřit. A jetě zdokonalit, rozumí …

Rozuměl jsem. Janouchovi a potom i vem ostatním, kteří mě začali učit v kursu: signalizaci, ifrování, kódování, vyvolávání tajnopisu, zacházení s vysílačkou, sebeobraně i střílení…

Buď jsem byl tak dobrý ák, anebo měli Frantíci tak naspěch. Před týdnem jsem skončil kurs a teď u jsem tady… Sakra, jenom kdyby se mi podařilo usnout.

Hlasy dole utichly, kdosi odeel z chalupy, na dvoře vak u nekokrhal jen jeden kohout, ale nejméně tři. A ptáci se rozezpívali, jako by tady měli valné shromádění.

Nebudu na nic myslet, říká si Komárek, a zkusím to s počítáním. Budu počítat, jako při narkóze… Jedna, dva, tři, čtyři, pět, est… Zatím je to dobré, napadá ho najednou namísto dalí číslice. Dobré? Ale co kdy to vybouchne v Praze? Pavelka sice přislíbil Jamouchovi pomoc, jene to bylo v dopise. Co kdy teď, a o něco skutečně půjde, nevydrí a zahne? Ne, Josef určitě ne. Kdy Jsem z republiky odcházel, nemohl komunisty ani cítit, za ten rok se určitě nezměnil. U Pavelky začnu… Potom u kluků Libeňských. S těmi se snad dá taky počítat. S Tomáem Svobodou… A taky s Marií Hofovou, která je teď v Praze na medicíně … Ale jo, půjde to. Zatím jo to dobré … Sedm, osm, devět, deset…

Počítá do sta. A potom znovu od jedničky. Za oknem u je světlo. Schovává si hlavu pod přikrývku, ale tu noc ani to ráno stejně neusíná.

Kdy taxík se suickou poznávací značkou projídí pod barrandovskou skálou, svítí u v Praze pouliční světla. Řidič taxíku s jediným svým pasaérem jede kolem Smíchovského nádraí a potom u Anděla odbočuje na Paluckého most.

Je něco málo po sedmé hodině večer, kdy zastavuje poblí novoměstské ulice, které kdysi dávno dali jméno černá. Snad proto, e je velice úzká a sluneční jas si sem jen těko hledá cestu. Mu, který do ní onoho říjnového večera roku 1949 vchází, vak jí víc jasu nepřináí.

Podzimní plískanice se honí praskými ulicemi a zahání lidi pod střechy domů. Mu, který postává na rohu Karlova náměstí a ulice U nemocnice, vak zřejmě do tepla domova nespěchá. Na kohosi čeká. S ohrnutým límcem svrchníku pohlíí střídavě k hodinám na Novoměstské radnici a k budově patřící lékařské fakultě. Přechází tak, zdánlivě netečně, dobrou půlhodinu. A náhle zpozorní. V horní části ulice U nemocnice se objevili medici. Vycházejí z fakulty v hloučcích i jednotlivě.

Mu Jetě chvilku čeká a potom se poutí po chodníku proti skupinkám spěchajících studentů. Sám jde zvolna, jakoby bez zájmu o vechno, co se v ulici děje. Kdy ujde pár desítek metrů, ozývá se najednou z větího hloučku enský hlas: Vláďo! Na mou duí, jsi to ty …

Před prokřehlým muem stojí jedna z mediček a chrlí otázky: Kde se tady bere? Já myslela, e jsi vloni na podzim… Dalí slova u pronáí poněkud tieji: Říkali, e jsi utekl za hranice. Nebo to byly jenom fámy? Čeká tady na mě?

Mu se nevýrazně usmívá a říká trochu tajuplně: Moná čekám, moná nečekám. V kadém případě jsem rád, e jsem tě potkal. Potřebuji s tebou mluvit..

A o čem?

O mnoha věcech, ale tady ti to mohu těko vysvětlovat. Nemá chu na skleničku svařeného vína?

Neodmítá. A tak spolu zanedlouho sedí v poloprázdné kavárničce hotelu Graf. Studentka zvolna upíjí horký nápoj a poslouchá člověka, s ním se zná od dětských let.

Já si myslím, e by nemělo smysl, abych ti namlouval nějaké pohádky, Marie. Byl jsem na druhé straně a zase se tam vrátím. Tady jsem jen na pár týdnů. Za ten rok, co jsme se neviděli, mě ledasčemu naučili. Absolvoval jsem jeden speciální kurs …

pioná, říká dívka tie. Měla to být otázka, ale zní to jako konstatování.

Přikyvuje a vzápětí mluví dál: Znám tvé názory na tenhle reim a myslím, e se nezměnily ani tady v Praze. Alespoň kdy jsem mluvil s důstojným pánem, říkal…

Tys byl u nás doma? přeruila ho dychtivou otázkou.

Byl. Na skok jsem se tam potřeboval zastavit, ale to je teď vedlejí. Rád bych od tebe slyel, zda s tebou můeme počítat. Potřebovali bychom tě …

A co je to, Vláďo, za lidi, co by mě potřebovali?

Ti, co chtějí pro tuhle republiku skutečnou svobodu.

Američané?

Neodpoví hned. Několik okamiků se dívá do tmavých očí své partnerky a rozmýlí, zda jí má prozradit, kdo ho sem vlastně poslal. Ví, e lidé, s nimi navazuje nyní spojení, mají blií vztah k Američanům ne k Francouzům. Je to zvlátní, ale mají. Proto neřekl, pro koho pracuje, ani Pavelkovi, u něho se po příjezdu do Prahy ubytoval. I ten se zatím domnívá, e je ve slubách americké rozvědky.

Nemůe mi to říct? Ptala jsem se tě, jestli jsou ti lidé, co by mě potřebovali, Američané ..

Kdo jiný, odpovídá jen tak na půl úst. A zřetelně u dodává. A taky pár lidí, které jsem dal dohromady tady v Praze. Ostatně nechceme to zadarmo…

O tom nemluv. O peníze v tomhle případě přece vůbec nejde. Co ti říkal důstojný pán Bernáek?

Ubezpečil mě, e je moné s tebou pro nai věc počítat.

Zamyleně přikývne, potom pomalu říká: Měl pravdu. Co budu tedy dělat?

Ze veho nejdřív se, Marie, napij. Na nai přítí spolupráci!

Víno voní a Vladimír Komárek začíná zasvěcovat Marii Hotovou do plánů, o nich lze jen těko říci, e jsou pouze jeho. Hovoří tie, ona napjatě poslouchá kadé slovo.

Počítám s tebou jako s radistkou. Do obsluhy radiostanice tě zasvětím, jetě ne odtud odjedu. Odvysíláme společně několik relací a potom u to bude vechno záviset jen na tobě.

Ty tady má i vysílačku?

Přikyvuje. U Pavelky. To je vedoucí skupiny, s kterou bude dělat. Spolehlivý člověk, můj kamarád jetě z reichu. Dali jsme společně dohromady u docela slunou řádku lidí..

Kolik?

Dost, ale ty pozná jen některé. Pouze ty, co s nimi bude spolupracovat.

A úkoly?

Vechno se časem dozví. Jak jsi na tom zítra se kolou?

Ve tři odpoledne končím …

Prima… V pět tě budu čekat na rohu Myslíkovy ulice. Naproti soudu. Seznámím tě s Pavelkou a jetě s několika dalími. A zároveň si obhlídne i tu radiostanici. Tak jetě jednou, Marie, na zdraví..

Z hotelu Graf odchází Vladimír Komárek spokojený. Nečekal, e získá Marii Hofovou tak snadno. Měl v záloze, kromě nabídky peněz, kompromitující materiál na její rodiče, jím ji chtěl přimět ke spolupráci. Vůbec ho vak nemusel pouít.

xxxx

Čtyři páry zvědavých očí jsou upřeny na útlou tmávovlasou medičku, která přistupuje ke kulatému stolu. Těko říci, na co kadý z muů v tom okamiku myslí. Moná e jsou zaskočeni jejím enským půvabem, nebo i pochybnostmi, zda je vůbec tohle něné stvoření schopné dělat nebezpečnou práci, k ní se chystají. Vladimír Komárek jim vak nedává na dlouhé rozvaování čas. Seznamuje Hotovou s mui, ale nehodlá ani v nejmením oddalovat poslání této schůzky nepodstatnými řečičkami. Jakmile jsou vichni usazeni v křeslech kolem stolu, spustí:

Vdycky se mi protivily slavnostní proslovy a okázalé řečnění. Asi proto, e to sám neumím. Přesto bych vám chtěl, přátelé, poděkovat… Chtěl bych vám poděkovat za postoj, který jste k naí práci zaujali… Oč nám vem a taky lidem, co mě sem poslali, jde, nemusím nikomu z vás říkat. Věc se týká celého národa. Jestlie chceme, aby v budoucnu vůbec existoval, musíme pro to kadý podle svých moností něco udělat. Kadý z nás ..

Karel Hájek, který se po prvních Komárkových slovech zadíval nepřítomným pohledem do velké brouené vázy naplněné letitou sbírkou umělých květin, sáhl do kapsy pro cigaretu. V duchu se s Komárkem přel: Kdyby radi řekl, oč vlastně půjde, to by bylo rozumnějí… Jakejpak národ? Národ mně můe bejt ukradenej, mně jde o to, aby mi zůstala autodílna, a taky abych mohl jezdit jako autodopravce… S tím nemá národ vůbec nic společnýho. Nebo by aspoň neměl mít. Pokud se nesfanfrní do komunismu. A kdy se sfanfrní, musí dostat přes hubu. Tak, dostat přes hubu. O to by tady teď mělo jít. Jak to rychle a chytře udělat. Jenome tahle parta intelektuálů asi bude jenom na vanění…

Komárek, jakoby četl z Hájkova obličeje, u jen dodá: Tohle jsem vám chtěl říci na začátek. A teď k tomu, co budeme dělat…

V té chvíli se i Hájkův pohled svezl na Komárka. Ten vak dělá rafinovanou řečnickou pauzu. Teprve kdy patřičně vychutná napětí, které zavládlo v pokoji, pokračuje: Skupině, její jádro tvoříte, jsou určeny dva hlavní úkoly. Předevím půjde o zpravodajskou činnost a za druhé o zabezpečení spolehlivé únikové cesty z republiky na Západ. V ádném případě zatím nepočítáme s tím, e by vae skupina prováděla nějaké sabotání nebo diverzní akce. Pro to jsou určeni jiní lidé a jiné skupiny …

A to máme s těma bouchačkama, co jsi přivezl, střílet holuby? přeruuje Komárkovu řeč Hájek.

Pistole můete pouít jen v případě bezprostředního ohroení. Zatím… Časem se uvidí, jestli se nehodí i pro jiné věci. A teď u konkrétně ke zpravodajské práci..

Vladimír Komárek vytahuje z kapsy nevelký lístek papíru, hustě popsaný rozmáchlým rukopisem. Nahlíí do něho, avak jetě ne se opět ozve jeho hlas, otevírají se dveře pokoje a matka obou Pavelků přináí hostům malé občerstvení, jak říká.

Pro pány jsem udělala grog, promlouvá stará ena a otáčí se přitom na medičku, ale nevím, zda tady slečna …

Slečna si vezme taky grog, mami, přeruuje matku robustní Josef Pavelka. Nech to tady na stole, my si to rozebereme, a u nás, prosím tě, neru!

Odpuste, prosím, já jenom myslela…

Dobrý, mami, to je v pořádku, ozývá se tentokrát Josefův bratr Radomír, ale teď u váně jdi.

ena spěně odchází z pokoje a vypadá víc provinile ne zahanbeně. Josef Pavelka potom bere z podnosu sklenice a staví grog před kadého z hostů. A Komárek začíná opět mluvit.

Pokud jde tedy o tu zpravodajskou činnost skupiny … Pro úspěnou pionání práci je dnes potřebný kadý údaj. Přitom se nejedná jen o armádu, průmysl nebo zemědělství, ale i o politickou situaci v republice, o nálady obyvatelstva …

Komárek vlastně opakuje v Černé ulici to, co sám slyel před necelými čtrnácti diny v paříské Rue Trouchet.

Proto bude třeba, aby kadý měl určitý okruh informátorů různých profesí. Potřebujeme získat nejen vojáky, ale i lidi, kteří pracují na ministerstvech, ve fabrikách, odborníky z chemie, z automobilky … Zkrátka, Čím víc budeme mít informátorů, tím víc bude informaci, to je pochopitelné…

Pochopitelné to je, skáče rozpovídanému Komárkovi do řeči Karel Hájek, jenome nesmí, Vladimíre, zapomínat, e dneska jsou lidi hajzlové. Moc lidí tě při takovém shánění informací můe dostat do maléru natotata. Dneska u jsou v republice takoví, co jdou s komunisty, i kdy nenosí na klopě hvězdu. Stačí, aby někdo z nás na takovýho zakuklenýho hajzla narazil, a lítáme v tom vichni.

Karle, to, co povídá, jsou blbiny, odporuje Josef Pavelka. Nebudeme se přece vyptávat lidí na potkání.

To bude otázka času, abychom si kadýho důkladně oukli, poznali jeho smýlení, a teprve potom s ním můeme začít spolupracovat.

Tak… Přesně tak, přikyvuje Komárek. Chce to opatrnost, čas a taky trochu psychologie. Někdy ti lidi vyklopí spoustu důleitých informací, ani se jich na ně vůbec ptá. Stačí jen ikovně zavést řeč, a dozví se toho tolik, e si to ani nezapamatuje ..

e jsou lidi ukecaný, to je fakt, snaí se napravit svůj předchozí poněkud neúspěný vstup do debaty Karel Hájek.

A se zjiováním nálad obyvatelstva je to podobné, přesvědčuje Komárek. Troku sloitějí to bude s vojenskými údaji. V tomhle případě by bylo dobré poohlédnout se po nějakém oficírovi, nejlíp z ministerstva. Jsou takoví, co rádi nasávají nebo se rádi vyspí s pěknou holkou a někdy mají dost hluboko do kapsy. My máme monost jim nějakou tu tisícovku nabídnout… Jo, kdy u jsme u těch peněz… To bude starost tuhle Jardy Libeňského. Má obchodní akademii, vyzná se v účetnictví. Počítáme s tebou jako s ivou přepákou …

No bodej e se ivou, směje se Libeňský. Jako mrtvá přepáka bych vám byl asi houby platný.

To tedy určitě. I kdy budeme potřebovat taky mrtvé schránky. Ale o tom a později. Na Jardovu adresu budou chodit peníze pro skupinu. Ne ze zahraničí, ale odtud, z republiky. Peníze a případně i jiné zásilky. Někdy moná někdo přinese i nějaké zprávy. Neptej se těch lidí, Jardo, co jsou zač, stačí, kdy budou znát heslo … Tvou povinností potom bude předat v co nejkratí době peníze nebo zprávy vedoucímu skupiny, tedy tuhle Josefovi, nebo kdyby to nebylo moné, doručí je Marii. Rozdělování peněz bude Josefovou starostí, to u máme dohodnuté. Nikdo z vás nemusí mít obavy, e přijde zkrátka. A pokud jde o odměny pro informátory, dostanete vdycky pokyny vysílačkou. Stanici bude obsluhovat Marie. Při kadém vysílání ovem musí mít vai ochranu…

To přijdou ke cti ty pistole, co jsi přitáhl, vzpomněl si Hájek.

Jo, v takovém případě se mohou hodit. Taky proto, e vysílací prostor by měl být vdycky mimo Prahu. Někde v lesích. Jednou třeba na Dobřísku, podruhé nahoře na Vltavě u Svatojánských proudů. Ostatně o tom si jetě popovídáme s Marií zvlá. Na tebe, Karle, zbývá doprava stanice a její obsluhy do prostoru vysílání .

To je jasný! Autodopravce Karel Hájek bude vdycky K dispozici.

Tak, to snad by zatím stačilo. A teď pokud jde o ten přechodový kanál. Dávejte pozor …

Teprve kdy velké pokojové hodiny, nad nimi visí jetě větí originál obrazu s jelenem, odbíjejí devátou, odcházejí Hájek a Libeňský do vlhké tmy Černé ulice. Marie Hofová jetě zůstává. Začíná její první hodina radiovýuky. Jedna z mnoha, které v přítích třech týdnech absolvuje. V tom čase zapomene na anatomii I vnitřní lékařství, neurologii i gynekologii, zapomene na své poslání budoucí lékařky. Útlá tmavovlasá dívka dokazuje, e je schopna dělat nebezpečnou práci, e je platným členem skupiny.

V druhém listopadovém týdnu odjídí Vladimír Komárek z Prahy. Vrací se do svého domova pod Eiffelovku. Do pronajatého pokojíku v Bonapartově ulici.

Odchází stejnou cestou, jí do republiky přiel. Na samotě nedaleko Javoří ho očekává zwieselský převáděč. ádost, aby byl Herbert včas na místě, zaifrovala a odvysílala do zahraničí Marie Hofová. Ve chvíli, kdy v lesích nedaleko Mníku vyklepávala morzeovku, byli v její blízkosti tři mui s pistolemi připravenými ke střelbě; bratři Pavelkové a Karel Hájek.

Zimní a jarní měsíce padesátého roku překypují intenzívní činností vech členů Pavelkovy skupiny. Na její jádro se nabalila dalí vrstvička těch, co dokáí zpeněit i vlastní bezcharakternost a nenávist k novému zřízení.

S přesnou pravidelností docházejí do smíchovského bytu Jaroslava Libeňského lidé, kteří obvykle hned po pozdravu začínají shodnou větou: Nenechala mi, prosím, u vás paní Liková nějaký vzkaz? Myslím, e tady máte nějaký balíček, odpovídá se stejnou stereotypností mu mezi dveřmi. Někdy to bývá Jaroslav Libeňský, jindy jeho bratr Zdeněk. Za dveřmi bytu potom přejímají od návtěvníků pečlivě zalepené obálky.

Vysoký mu s knírkem pod zdeformovaným nosem bývá u Libeňských tak častým návtěvníkem, e u povauje za zbytečné vyslovovat svou část smluveného hesla. Přesto Jaroslav Libeňský stále nezná jeho jméno a ví o něm pramálo. Snad jen to, e tento informátor patří mezi nejaktivnějí dodavatele zpráv, jejich obsah v zahraničí nezřídka oceňují vysokými částkami. Skupina o něm neví vlastně nic, i kdy …

Jednoho dubnového dne přiel Zdeněk Libeňský za svým bratrem s pozoruhodným zjitěním. S ledabylostí, která je mu vlastní, oznámil tehdy Jaroslavovi, e potkal kdesi v Dejvicích jejich knírkatého spolupracovníka, ve vojenské uniformě.

A představ si, e má hodnost majora, zdůrazňuje mladí Libeňský. Podíval se na mě tak odměřeně a cize, e jsem neměl odvahu ho oslovit. Čím víc jsem se pak od něho vzdaloval, tím víc jsem ztrácel jistotu, Jestli to byl vůbec on ..

Třeba byl, řekl tehdy Jaroslav Libeňský bratrovi, ale s tím my si lámat hlavu nebudeme. A se tady zase objeví, a tě ani nenapadne, aby ses ho na něco vyptával. Pokud nezačne sám, dělej jakoby nic. Jasný?

Jasný.

Přiel zanedlouho potom. Dělali jakoby nic …

Jiný z pravidelných návtěvníků smíchovského bytu je člověk, jemu oba bratři dali přezdívku inenýr, i kdy jím moná není. Začali mu tak říkat, protoe náhodou zahlédli v kapsičce jeho saka logaritmické pravítko. A moná i proto, e si bratři Libeňtí nedovedou představit jeho podlouhlý obrýlený obličej jinde, ne nad rýsovacím prknem nebo v laboratoři nad křivulemi a zkumavkami. Inenýr toho nikdy příli nenamluví. Odevzdá obálku, pozdraví a jde.

Neradi bratři otevírají Ropue, jak přezdívají zavalité padesátnici s kulatým obličejem a masitými rty, o nich mladí Libeňský prohlauje, e jdou od ucha k uchu. Vadí jim nejen pravidelné vyptávání Ropuchy, zda pro ni nemají zaslouený obolus, ale předevím její neobyčejná upovídanost. Zatímco vichni ostatní jejich návtěvníci jsou spí málomluvní, tahle si vdycky plete schůzku se schůzí. Nejednou u jim začala vyprávět i o tom, co tentokrát její informace obsahuje. A tak vlastně nechtěně poznali, e Ropucha shromaďuje údaje o náladách obyvatelstva.

Tu její informaci bych si chtěl schválně někdy přečíst, poznamenal jednou Zdeněk Libeňský, kdy se opět za Ropuchou zavřely dveře zvenku. Budou to určltě drby posbírané po parcích a konzumech. Jestli z toho dělají tam na druhé straně nějaký závěry, tak potě pánbůh ..

To není nae starost, odbyl ho starí bratr.

Jaroslav a Zdeněk vak nejsou pouze ivou schránkou skupiny. Podobně jako oba Pavelkové, Marie Hofová a do jisté míry i Karel Hájek sami usilovně nbírají rozličné údaje, aby si svůj old, jak říká Jaroslav Libeňský, zaslouili. Jejich informace se obvykle týkají československého stavebnictví a farmaceutického průmyslu; jejich otec toti pracuje na ministerstvu stavebnictví a sestra působí v jedné praské lékárně. Peníze za zprávy si ovem dělí bratři jen mezi sebou. Peníze! Protékají jim mezi prsty… a je to pěkný proud. Ti, kteří je posílají na jejich adresu, nejsou skoupí. Během necelého roku u dolo do smíchovského bytu bezmála sto tisíc korun. Jaroslav je podle úmluvy předává Josefu Pavelkovi a ten je rozděluje podle pokynů.

jak se zdá, jsou tam za kopečkama s námi spokojenl, říká Jaroslav Libeňský jednoho červnového dne Pavelkovi, kdy mu opět odevzdává patnáctitisícovou Částku.

Zdá se, pokyvuje hlavou Josef Pavelka. Nakonec, děláme vechno, co chtěli, a jetě víc. Vak taky Marie dostává zabrat. Vysíláme týden co týden. Jen kdyby u to bylo, sakra, k něčemu dobrý. Zatím se to pořád nikde neprojevuje. Bolevici mají vrch nejen ve fabrikách, ale začínají u mít pod palcem taky venkov. My tady makáme jako blbí, denně nasazujeme kejháky, a oni na Západě pořád nic nepodnikají.

Ale, Pepo, přece se nebude rozčilovat, konejí Pavelku Libeňský. Dostáváme za tu rachotu prachy? Dostáváme! Tak co?

Jenome mně nejde, Jardo, jenom o ty prachy. Jde o věc!

Libeňský se dívá na Pavelku poněkud shovívavě. Neříká vak nic. A spěně se loučí, protoe Pavelka se chystá na dostaveníčko, jak říkají ve skupině svým rádiovým relacím. Večer před setměním odjídějí v Hájkově tatrovce z Prahy. Tentokrát bude jejich stanice pípat od Jílového.

Za chvíli po Libeňském vychází z domu v Černé ulici i Josef Pavelka. Míří přes Karlovo náměstí do itné ulice a na Vinohrady; tam má sraz s Hofovou, Radomírem a s Karlem Hájkem. Je teplý letní podvečer, ale Pavelka má na sobě sako, nebo na plátěných kalhotách, které nosí, by byly obrysy mauzera příli nápadné.

Jde rychlým krokem vzhůru k Demince a uvauje o tom, co vlastně dneska odvysílají.

Hlavní bude oznámení, říká si v duchu, e máme vybrané prostory pro přistávání letadel, jak nás centrála ádala. A nejen vybrané, ale taky pečlivě zakreslené v mapách. Stačí si je v Praze jen vyzvednout… Chvíli to sice trvalo, ale stojí to za to. Marie si dala s tím inenýrkem z Avie na čas, ale nakonec odvedli vynikající práci. A určitě jetě odvedou. Jak se dostal Marií do rukou, je ná … S tou holkou jsme udělali terno, napadá přitom Pavelku. Kdy jsem ji poprvé uviděl, pomyslel jsem si, e by se hodila spí na manekýnu ne na tuhle práci, a vida, teď je to vlastně moje největí opora. Největí… S Hájkem se dá počítat jedině jako s řidičem, jinak je levej jak avle. Sehnat informace vůbec nedokáe, protoe mu chybí inteligence. Manuálové se pro tuhle rachotu nehodí, nosí samý bubliny a fakta ádná … A ná Radek? V poslední době se taky nepřetrhne, často se teď vyzouvá i z toho zajiování dostaveníček. Asi mu to leze na mozek, je to příli vysilující… Zase by se tu měl objevit Komárek, aby jim trochu zvedl mandle. Jenome ten posílá jen pozdravy a vzkazy. Je to tak; největí oporou je nakonec Marie. A z informátorů je vynikající major … To by mě zajímalo, jak ho tenkrát Komárek sbalil? A kdoví jestli ho vůbec sbalil on. Někdy se na to musím Vladimíra zeptat…

Na Vinohradech u Josefa Pavelku čekají. Hofová s Hájkem a Radek Pavelka jsou připraveni. Nasedají do Hájkovy dýchavičné tatrovky a rychle odjídějí…

Jetě několikrát tak budou odjídět. K Jílovému, k těchovicím, k Mníku, na Dobřísko.

Jetě ze svých dostaveníček odelou mnoho cenných i docela bezcenných údajů, které ovem neskončí, jak se stále domnívají, v některé z amerických zpravodajských slueben, nýbr kdesi pod Eiffelovkou v Rue Trouchet.

Jetě se v přítích osmi měsících dvakrát setkají s Vladimírem Komárkem. Přijde uprostřed října, aby převedl umavským kanálem enu jednoho z prominentů a aby vlil do il svých praských spolupracovníků nový elán. Přinese přitom dalí zbraně a také náhradní vysílačku.

To ve se jetě stane v průběhu padesátého roku a v prvních měsících roku následujícího. A potom, a se nad umavskými kopci přeene první jarní bouřka nového roku, zákonitě se uvolní kamínek, jím se dostáno do pohybu lavina.

Ve vnitrozemí u se přihlásilo jaro, avak na umavských kopcích pořád jetě leí sníh. Není to právě nojvhodnějí čas pro nelegální přechod státní hranice, nebo stopy na sněhové pokrývce jsou pro zasvěcené krajně výmluvné, jako bývá třeba zachycená rádiová mince. Přes toto riziko vysílá francouzská pionání sluba Vladimíra Komárka opět na území Československé republiky.

xxxx

jednomu z naich lidí, vysvětlil Svatopluk Janouch Komárkovi, začala v Praze hořet půda pod nohama. Je to jeden z nejlepích, které teď máme v Československu, potřebujeme ho dostat do bezpečí za kadou cenu..

Znám ho? zeptal se zvědavě Komárek.

Zná. Dělá pro Pavelkovu skupinu.

Major?

Jo. Major.

A sakra, to moná exne i Pavelka …

Právě proto, aby neex, musí do Prahy.

já? V zimě? nevěřil Komárek.

Jo, hned zítra … Musí ho dotáhnout co nejdřív. A nejn jeho.. ,

To nemyslíte váně!

Má enu a dítě.

To je ohromný. Na umavě je teď sněhu po pás a já se potáhnu s nějakou babou a s harantem. To je ten major opravdu tak důleitý?

Myslím, e je pro ně Krepl důleitějí ne my oba dohromady. Dělá to s nimi u léta. Začal někdy před válkou, to tady ve Francii právě končil vojenskou akademii. Od pětačtyřicátýho roku sedí v Praze na generálním tábu. Ty jsi s ním přece jeden čas v Praze jednal, ne?

jednou, kdy jste mě tam poslali poprvé. Nesl jsem mu nějaký vzkaz. Fousatý nafoukanec …

Pozor, hochu, já na tvém místě bych se o něm vyjadřoval uctivěji. Nejsem si tím úplně jist, ale mám pocit, e s ním počítají jako s naím budoucím éfem. Mají pro něho zřejmě připravené teritorium Československo v paříské centrále ..

Tak takhle to je. No, co se dá dělat… A nevíte, Janouchu, do jakého průvihu se ten major vlastně dostal?

To náhodou vím. Docela přesně. Ne byl napojený na Pavelkovu skupinu, dělal s jedním doktorem na Kaplicku nebo na Vyebrodsku, prostě tam někde. Ten felčar byl vynikající organizátor. Během roku dal dohromady skupinu, která měla svý lidi i mezi funkcionáři okresu. Bratr toho doktora byl oficírem v armádě, take dodávali informace, jaké nám záviděli i Amíci. Krepl a doktorův bratr o sobě navzájem věděli vechno. Proto také, kdy začala dělat Pavelkova skupina, napojili Krepla na ni. Jednak proto, e měl k praské přepáce blí, a pak aby kadá skupina měla svého vojenského specialistu. Jenome teď nad tou doktorovou skupinou spadla klec. Vybrali je do jednoho. A Krepl má strach, e by mohli začít zpívat… Zatím se jetě drí, ale kdo zaručí, jak dlouho to potrvá, ne z nich něco vymáčknou? Hergot, jak on se ten felčar vlastně jmenoval …?

Komárek a Janouch sedí nad álky kávy v malé kavárničce poblí Sacré Coeur. Soustředěné tváře, přesné instrukce. A nakonec Janouchovo povzbuzení:

Jenom nevě hlavu. Kdy se to s majorem podaří, Frantíci se ti odmění. Třeba bude zase éfovat ty mně a já půjdu znova lapat umavský stráně…

Vladimír Komárek se hřeje ve světnici umavské samoty a čeká. Před třemi dny překročil hranice a bez vyspání spěchal do Prahy. Za Pavelkou a za majorem. Zařídil vechno, co bylo třeba, a teď čeká, a suický taxíkář přiveze Karla Krepla a jeho rodinu.

Měli by tady být někdy před pátou večer, uvauje Komárek. Teď jsou tři… Po deváté můeme být na druhé straně … S tou paničkou a klukem to bude radost. V tom řídkém sněhu …

Co jste to posledně říkal o těch zesílených hlídkách, Přajdle? ptá se Komárek horala.

Povídal jsem, e jsou zesílený. Od podzimka minulýho roku nasadili na čáru spoustu lidí. Říkají tomu pohraniční vojska, jeden z těch nových punktů máji právě na Hůrce, co tam kolem přecházíte. U jsem povídal mladýmu, abyste si dali větí pozor. Jsou prej to sami mladí kluci a jsou jako vostříi. eleznorudský Hilgart u s nima měl patálie. Chytili ho… A kdy chytili Hllgarta, to je co říct… To je starý paerák, ten tady na eleznorudsku a Práilsku zná kadý kámen …

Nestrate, Přajdle, nebo vám sem přestanu chodit, zaertuje Komárek, ale příli nepochodí.

No, abych vám pravdu řekl, moc velkou radost z toho nemám. Začíná to smrdět kriminálem …

Ale …

Jo. Pár lidí u dostali. Na Volarsku a taky u Hojsovky. A teď u to není jako dřív, kdy jste si za paování odseděl čtrnáct dní basy a mohlo se jít nanovo. Teď to vyměrujou na roky.

Ale, Přajdle, vdy vám by se po těch tisícikorunkách brzy zastesklo.

Novou chalupu jsem si z nich nepostavil, tak co. Zrovna minulou neděli mi chlapi z Těova povídali, e na Kvildě dávají za jednoho převedenýho člověka mnohem víc, ne platíte vy ..

Kolik?

Pět tisícovek na ruku. Za hlavu.

No a co?

A co… Vy dáváte dvě tisícovky, a kdy jich jde takový houf jako dneska, dáte pět… To musíte uznat, e jsem kodný.

Vak se vám tady dneska sotva ohřejou a půjdeme ..

To se neví. Co kdy třeba ten kluk nebude moct hned jít? Nebo padne mlha a taky nevyrazíte. Co potom?

V tom případě sáhnu, Přajdle, do kapsy a vyrovnáme se. A jak to bude s penězi dál, vám řeknu přítě. idit vás rozhodně nebudeme.

Něco byste s tím udělat měli, protoe teď to bude čím dál horí a strkat hlavu do voprátky pro pár tisícovek …

Dobrá, jsme dohodnuti! Takhle krápet té vaí jalovcové by tam nebylo?,

Ale jo, nějaká ta kapka se tam jetě najde.

Nala se celá láhev. A tak sedí starý Přajdl s Vladimírem Komárkem u skleničky do té doby, ne se před chalupou objeví Přajdlův syn se čtveřicí utrmácených lidí.

Komárek hledí udiveně a podráděně na majora Krepla.

Co je to za mladíka, kterého jste s sebou přivedli? ptá se ho pak mezi čtyřma očima. Domluvili jsme se přece, e budete jen vy tři…

Domluvili. Jenome ten hejsek se dověděl od mé manelky… Hlídal u baráku a potom nás chytil, e ho musíme vzít s sebou. Nebo e to vechno práskne. Co mně zbývalo?

To je pěkné nadělení… A má aspoň peníze, aby zaplatil Přajdlovi?

Říkal, e má nějaké perky, které vzal matce..

perky … To je pro Přajdla koda, tomu stačí peníze … Já s tím klukem promluvím …

Jak myslíte ..

V jindy tiché a ponuré světnici umavské samoty je plno ivota. Starý horal začíná nosit na stůl. Domácí chleba a uzené a máslo s jalovcovou. Pro chlapce pak hrnek mléka. I tohle patří k jeho převáděčským povinnostem. Jedí a pijí a pochvalují si. Zdánlivě vypadají vichni bezstarostně. Úzkost se snaí zatajit.

xxxx

Dvoučlenná pohraniční hlídka, která je v terénu od samého poledne, se pomalu vrací do ubikace jednotky. Konrád se Strnadem patří mezi tu hrstku novopečených pohraničníků, která si přivezla o vánocích z domova lye, take nemusí jako větina ostatních v jednotce tahat na hlídce nohy z hlubokého sněhu. Velitelství jim sice u dobré tři měsíce slibuje lye pro kadého mue, ale pro letoní zimu zřejmě zůstane jen u slibů. Vichni se teď starají hlavně o výstavbu ubikací, ostatní musí počkat.

Od listopadu minulého roku, kdy jejich jednotky zaujaly tady v umavských kopcích novou sestavu a vystřídaly přísluníky SNB, se stavějí objekty pro útvary. A dost často na místech, kde byl dřív jenom les. Začínali od základů, anebo přesněji řečeno, od kácení stromů.

Stavějí, a přitom střeí hranice. Je toho hodně i na ty, jim jejich velitelé říkají, e jsou výkvětem armády. Je toho moc, ale pracují jako rouby, protoe jim nic jiného nezbývá, ne stavět, aby měli střechu nad hlavou, a slouit, aby nebyla hranice otevřenými vraty, jimi si můe kadý chodit, jak se mu zlíbí.

Dneska u toho mám plný zuby, říká si v duchu Standa Strnad, kdy se plouí pár metrů za Konrádem. U abych seděl u čaje anebo leel na kavalci. Páni, jak já dneska poletím do kanafasu, to si nedovede nikdo představit… Jen kdyby do toho chtěl Jindra troku víc lápnout, za deset minut bychom mohli být na Hůrce…

Jindřich Konrád vak nespěchá. Ví, e na jednotce mají být podle plánu a v osm hodin. A tak nemá cenu se příli tvát. Chvílemi dokonce zastavuje, aby se vydýchali …

A právě při jednom takovém zastavení najednou zaslechnou dětský hlas. A po něm hned zase enský… Rázem z nich padá únava.

To bylo tady dole pod krmelcem, zaeptá Strnad Konrádovi.

jo, pod krmelcem… Jdou nahoru, sem na nás, musíme se dostat na kraj mlází…

Tie se přesunují k okraji mladého lesa a zaléhají do sněhu. V bílých maskovacích plátích docela splynuli s okolním terénem. S napětím, které ádný z nich a dosud nezail, čekají…

Za chvilku se pod nimi na volném prostranství objeví silueta člověka. Pak druhá. A dalí…

Paeráci, napadá v té chvíli Strnada, a najednou má v ústech podivné sucho. Polyká naprázdno, ale v přítím okamiku u se ozývá večerní krajinou Konrádův hlas:

Stůj!

Na okamik se skutečně zastavují. Potom vak kdosi z nich vykřikne a dvě postavy, které kráčely vpředu v tříčlenného zástupu, se dávají na útěk k nedalekému lasu.

Stůj! volá jetě jednou Konrád. Strnad se k němu připojuje se svou výzvou. Hned potom otřásá krajinou poplaný výstřel. Ti, co zůstali na místě, lehají do sněhu, pohraničníci slyí dětský pláč, ale zároveň vidí, e mui, co lapali vpředu, utíkají dál.

Znova zazní výstřel. Tentokrát ze Strnadovy puky. Ani po něm vak prchající nezastavují. Naopak, odkudsi od lesa vylehl plamínek a vzápětí dolehla rána. A druhá, třetí. Teď u i hlavně pohraničnických puek pálí za prchajícími…

Leí pár minut v úkrytu a čekají. Snad tři čtyři minuty. A potom, kdy uu se rozhodují, e jeden z nich vyjede k čtveřici leící dole ve sněhu, přichází z útvaru posila. Nejdříve ti, co mají lye, a po nich i dalí.

Zanedlouho několik pohraničníků odvádí skupinku zadrených; Kreplovu rodinu a mladíka, kterého vzali s sebou. Ostatní se vydávají po stopách muů, kteří uprchli.

Ten večer se pohraničníkům nedaří dostihnout Vladimíra Komárka. Unikl …

Druhého z uprchlíků potom zatýkají jiní lidé ne pohraničiníci. Samota nedaleko Javoří jetě více osiří.

xxxx

V době, kdy podporučík Ondřej Rýdl vyslýchá bývalého majora Karla Krepla, letí éterem kódovaná depee, určená Pavelkově skupině. Kdy ji Marie Hofová převede do obvyklé mluvy, vyvolá její obsah u čtveřice lidi, usazené v tom čase v Hájkově tatrovce, paniku.

Vlci serali ovce, opuste sala, opakuje u poněkolikáté Josef Pavelka. A říká, e nic jiného nevysílali?

Jen tohle. A e se ozvou ve stejnou dobu pozítří. S dalími instrukcemi…

To je tedy průlom, ulevuje si Pavelka. Buď dostali Krepla, nebo Komárka.

Anebo oba, napovídá od volantu Hájek.

Oba těko, někdo přece musel informovat centrálu, aby nás varovala, říká Hofová.

Nemusel. Jestli se nedostali na druhou stranu, poznala centrála sama, co se stalo, a vyhlauje nám poplach, přesvědčuje Radomír Pavelka.

To je jedno, jisté je, e někoho dostali, a to pro nás znamená, e nemůeme domů. Na kadýho u tam teď třeba čekají… Co navrhujete?

Zdejchnout se, okamitě reaguje Hájek.

Tím Vladimírovým kanálem? usazuje ho Hofová.

To ne. Podle mýho zatím můeme zůstat tady, a teprve kdy zjistíme, e po nás vyjeli, zdejchneme se za kopečky. Říkala jsi přece, e se ozvou s instrukcemi, ne?

Teď jde o to, kam se ulejeme,uvauje Josef Pavelka. A hned nahlas pokračuje. Snad asi bude nejlepí, kdy se nastěhujem k Likovi na Poříčí. Toho Krepl ani Komárek neznají, v kvartýru je sám, a kdy se to tak vezme, je v tom s námi namočený taky. Je to přece ná člověk, ne? Za tu dobu, co pro nás dělá, dostal u sluných pár tisíc, tak přece pro nás můe hnout prstem. Jedeme, Karle!

Malá tatrovka zamířila přes těchovice do Prahy.

Ji třetí den sedí zavřeni v Likově bytě a čekají na dalí smluvené vysílání. Jediný člověk, který z čtveřice vychází na ulici, je Marie Hofová. Jiří Lika dal svým přátelům k dispozici svůj byt, ale sám si vzal v oslavu náhradní volno a odjel k rodičům. Hofová nenosí zvenku potěující zprávy. Zavřená okenní vyhlídka o bytu v Černé ulici, kde ili Pavelkové se svou matkou, signalizuje, e dům je pod kontrolou Bezpečnosti. A očekávaná rádiová relace se zatím neuskutečnila. Centrála se ve smluvenou dobu neozvala.

Jindy tolik suverénní vedoucí skupiny Josef Pavelka je hodinu od hodiny nervóznějí. Nejdříve proklel Krepla, polom začal nadávat blbců Komárkovi, a teď se dostal k těm, jim bezmála dva roky oddaně slouil.

Radomír Pavelka sedí apaticky v rohu pokoje a jeho mylenky jsou ponuré, tak jako byl ponurý celý ivot jejich rodiny. Otec, majitel domu a dalích realit, umonil sice oběma synům studie, jinak vak pro něho neexistovali. Neexistovalo pro něho vlastně nic, kromě peněz. Na ty pořádal kadodenní honičku, a ho nakonec samotného uhnaly. Kdy ho ranila mrtvice, oddychla sí jeho ena i oba synové. Ti potom rostli jako stromy v lese. Nikdo si jich doma nevímal a oni si přestáli vímat zase své matky. Začala jim to vyčítat a oni ji začali nenávidět. Kdy u byl Josef starí, zavedl v rodině stejný despotismus, jím v ní kdysi vládl otec. Diktoval matce i Radomírovi. Zároveň se vrhl na politiku. Národní socialisté mu dali příleitost, ale tu záhy promarnil. Dostal se do kříku s jedním z vyích funkcionářů a místo argumentů začal s fackami. Potom začal být jetě popudlivějí a agresivnějí. Nenáviděl kdekoho. Kdy se u nich objevil Vladimír Komárek, Josefovi se naskytla nová příleitost. Chopil se jí jako nikdy ničeho předtím. A teď jsou najednou zase tam, kde se ocitl Josef po té pěstní avlovačce …

Jsou to svině, vichni jsou to svině! Nechali nás v bryndě, zuří Josef. Najednou jim na nás vůbec nezáleí. Najednou jsme pro ně vzduch, docela obyčejný vzduch … Ale já jim jetě ukáu, koho to vlastně hodili přes palubu. U zítra jim to ukáu. Půjdu domů a odprásknu tam vechny ty co na mě čekají!

Co blázní, Josefe, chce spáchat sebevradu? uklidňuje ho Hájek.

Já a sebevradu? To mě ani nenapadne. Mám docela jiné plány. Dostaneme se na druhou stranu sami, bez vech těch jejich připitomělých instrukcí. Ale jetě předtím tady pořádně za sebou bouchneme dveřmi… Poslouchejte, chlapi, co vám teď povím … Na mě čekají u nás v bytě. Čekají, a přijde pan Pavelka domů, aby ho zmáčkli. A dočkají se. Abyste věděli, já tam půjdu … Pavelka při těch slovech vytahuje z kapsy pistoli a nadhazuje si ji v dlani.

Vechny, co na mě čekají, oddělám. Teprve potom půjdeme k těm, co o nás najednou ztratili zájem. Najednou … Dva roky jsme jim byli dobří…

Rozváněný Pavelka pokládá pistoli na stůl, rozhlíí se po ostatních a potom se u poněkud mírnějím tónem ptá. Co tomu říkáte?

Mně se to vůbec, ale vůbec nelíbí, řiká bez váhání Hotová. Jednak neví, kolik jich tam na tebe čeká … Co kdy tě dostanou dřív, ne stačí vystřelit?

V tom případě zasáhnou ostatní! Půjdete tam přece, chlapi, se mnou? Nebo ne?

V pokoji je chvíli napjaté ticho. A potom říká Pavelkův bratr: Já půjdu. A Hájek rovně přisvědčuje.

Mně se to pořád nechce líbit, zkouí to jetě jednou Hotová. Co tím získá, e odpráskne dva estébáky. Nic, dočista nic, jen při tom na sebe upozorníme, zablokují silnice a budou nás mít jetě dřív, ne se dostáném k hranici…

A jejej, Marie dostává strach… Ty říká, e nic nezískám, kdy jich pár odprásknu. Tak to je velikánský omyl. To bude kapitál, na kterém budeme na druhý straně stavět, rozumí. Stavět! Za takový kousek se nám musí poklonit a po pás a pověsit nám na prsa metál… Ale u dost těch řečiček. Chlapi, vy jste pro? Půjdete mě zajiovat?

Přisvědčili. A vypracovali podrobný plánek, kde kdo bude při této akci stát, co budou dělat za rozličných situací, kam se po činu ukryjí.

Na druhý den promění plán ve skutečnost…

Josef Pavelka s odjitěnou pistolí v kapse svrchníku zvoní u dveří svého bytu v Černé ulici. Tentokrát mu nepřichází otevřít matka. V předsíni stojí pracovník Československé bezpečnostní sluby Josef Rytíř. U kuchyňských dveří pak druhý z přísluníků zatýkací skupiny.

Vy jste Josef Pavel …

Josef Rytíř u nestačí dopovědět vrahovo jméno.

Pavelka vytrhne ruku s pistolí z kapsy plátě a začne v předsíni divoce střílet. Tři ze sedmi střel zasahují Josefa Rytíře. Jeden ze zásahů je smrtelný.

Mu, který je u kuchyňských dveří, se na okamik ukrývá a rychle sahá po zbrani. V tom okamiku vak u vrah přibouchl dveře zvenku a prchá z domu. Na schoditi znějí jetě dalí výstřely, avak Josefu Pavelkovi a jeho společníkům se ten den daří uprchnout.

Jsou dopadeni o čtyřiadvacet hodin později, kdy ujídějí směrem na Dobří a k západní hranici. Zanedlouho po této čtveřici, která tvořila jádro pionání skuplny, jsou zatčeni i vichni jejich spolupracovníci.

xxxx

Ondřej Rýdl pracuje na tomto případu u od chvíle, kdy se Bezpečnost dověděla o Karlu Kreplovi. Je nejen u výslechu bývalého důstojníka, ale slyí i výpovědi Josefa Pavelky a jeho bratra, Marie Hofové, Karla Hájku l bratrů Libeňských. Čte protokoly sepsané s dalími zatčenými. Zná celý případ do vech podrobností. Právo tak dobře, jako znal Josefa Rytíře. Byl to vlastně on Ondřej Rýdl kdo Rytíře určil do zatýkačky, a teď mu sedí v hlavě pochybnosti, zda to přece jen neměl udělat úplně jinak. Říká si, e tam měl poslat někoho ze svobodných, ne tátu od čtyřletého chlapce, na kterého teď doma marně čekají…

Mrzí ho to. A stejně ho mrzí, e se podařilo uniknout tomu, který zasel sémě zla, Vladimíru Komárkovi.

V čase, kdy Ondřej Rýdl takto uvauje, nemůe tuit, e jetě přijde den, kdy se bude dívat tváří v tvář i tomuto mui.

Od chvíle, kdy se střílelo v praské novoměstské ulici, uběhlo celých patnáct let, osm měsíců a několik dnů. Teď je poslední říjnový den roku 1966.

V jeho ranních hodinách přistává neočekávaně na letíti v Ruzyni letadlo, které mířilo z Moskvy do Paříe. Kapitán letounu se omlouvá cestujícím za nenadálé přeruení letu a ádá je, aby se do té doby, ne bude odstraněna technická porucha na motoru, odebrali do trunzitní haly praského letitě.

Cestující odcházejí a letitní mechanici se poutějí do opravy. Trvá to hodinu, dvě …

Pracovníci kontrolující pasy cestujících náhle zjiují, e mezi těmi, kteří vstoupili do tranzitního prostoru, je i mu, jen byl v Československu odsouzen v nepřítomností pro velezradu a vyzvědačství Vladimír Komárek.

Mu, který se u nikdy v ivotě nehodlal vrátit do rodné země, se v ní nečekaně ocitá. A co víc, je okamitě odhalen.

Je odhalen přesto, e jeho cestovní pas zní na jméno Vladimír J. Kazam a jeho majitel je americkým státním občanem. Patnáct let není toti tak dlouhá doba, aby v ní bylo moné zapomenout na podobu zločince. A člověk, který prohlíel Kazanův-Komárkův cestovní pas, měl kdysi jeho fotografii dlouho před očima. Zůstala mu v paměti.

Mui z československé pasové kontroly okamitě informují o svém odhalení pracovníky Bezpečnosti.

xxxx

Po více ne patnácti letech sedí Ondřej Rýdl tváří v tvář tomu, kterého kdysi tolik proklínal. Účastní se téměř vech výslechů, i kdy to u není v jeho pracovních povinnostech. Případ z Černé ulice vak byl jedním z prvních, na nich kdysi po příchodu ke Státní bezpečnosti pracoval. Proto ho zajímá i po tolika letech.

Zpočátku poslouchá Komárkovo-Kazanovo vyprávění o početné rodině a o jedné americké cestovní kanceláři, jejím prý je podílníkem, o cestách po světě a o dalích věcech. Komárek-Kazan je neobyčejně sdílný, jen poněkud často zdůrazňuje, e je nyní americkým státním občanem a e tedy československé úřady nemají vlastně ani právo ho zadrovat a vyslýchat, nicméně on e je ochoten vysvětlit některé věci z minulosti. Ostatně dnes jsou přece někdejí trestné činy u dávno promlčeny.

Pracovníci Bezpečnosti pokyvují nad těmito poznámkami hlavami a myslí si své.

Druhý a třetí den u není Vladimír Komárek-Kazan tak sebejistý. Právníci mu vysvětlili jeho omyl o promlčení trestných činů, jich se dopustil. A tak začíná být ve svých výpovědích mnohem opatrnějí, suverénnost se vytrácí, začíná zapírat. Avak lidé, kteří jsou u jeho výslechu, vědí o celé záleitosti mnohem víc, ne chce Komárek-Kazan přiznat.

Ondřeje Rýdla zajímá předevím to, co dělal bývalý agent od chvíle, kdy se mu podařilo uniknout československé pohraniční hlídce.

I k tomuto časovému úseku se posléze vyetřovatel dostává a Komárek vypovídá:

Jak u jsem řekl, narazili jsme tehdy při přechodu na pohraniční hlídku. Opustil jsem s převáděčem skupinku, kterou jsme chtěli dostat na druhou stranu, a kadý z nás unikal jiným směrem. Já jsem se potom ukryl v lese kdesi nad eleznou Rudou. Tam jsem leel v krmítku pro zvěř po zbytek noci a potom jetě celý následující den. Měl jsem s sebou kompas a mapu, proto jsem se zorientoval, kde vlastně jsem. A večer po setmění jsem se vydal na cestu přes hranice. Dostal jsem se tehdy k lesní hospodě v kopcích nad Zwieslem, odkud jsem kdysi poprvé s převáděčem Herbertem odcházel do Československa, Byl jsem ve straném stavu, měl jsem silně omrzlé nohy, proto jsem poádal, aby hostinský zavolal pro sanitku. Ta mě odvezla do nemocnice ve Zwieslu. Oetřili mě, ale nezůstal jsem tam dlouho. Snad jeden nebo dva dny …

jakým způsobem jste informoval své řídící orgány o tom, e se pokus o převedení Krepla nezdařil a vy sám e jste v nemocnici? chce vědět Ondřej Rýdl.

Kdy jsem byl v nemocnici oetřen, objevil se v mém pokoji řidič, který jezdil pro sluebnu francouzské rozvědky v Baden-Badenu. Tomu jsem řekl, co se stalo, a on o tom informoval své nadřízené. Brzy potom pro mě přijel a odvezl mě do nemocnice v Baden-Badenu. Tam mě museli operovat, protoe jsem měl opravdu olklivě omrzlé nohy. V baden-badenské nemocnici jsem leel celkem est měsíců.

V té době jste hovořil s některými lidmi z francouzské zpravodajské sluby?

Několikrát. Hlavně zpočátku za mnou často jezdili. Musel jsem jim podrobně vyprávět, co jsem dělal v Praze a jak to bylo s tím přechodem přes hranice. Také chtěli vědět, jaké jsou vztahy lidí v Pavelkově skupině, jak se navzájem znají, chtěli slyet můj názor na Pavelku a Hofovou …

Co jste dělal potom? ptá se zase vyetřovatel.

Po estiměsíčním léčení v Německé spolkové republice jsem odjel do Paříe …

Kdo vám dal peníze na cestu do Francie a kdo platil vá pobyt v nemocnici?

Peníze jsem dostal od francouzské rozvědky, myslím, e to tehdy bylo kolem patnácti tisíc starých franků. Také můj pobyt v nemocnici v Baden-Badenu platili Francouzi.

Co bylo v Paříi?

Předevím Jsem si musel shánět nový byt, protoe můj domácí v Rue Bonaparte mně dal během mé nepřítomnosti výpověď. Najal jsem si byt na bulváru St. Germaine a začal jsem se ohlíet, co bych měl dělat. Měl jsem u tehdy propadlé povolení k pobytu v Paříi, proto jsem zael na policejní prefektům ádat o prodlouení. Zavedli mě k nějakému úředníkovi, který u byl zřejmě o mně informován. K mému překvapění mi oznámil, e mi povolení k dalímu pobytu ve Francii nemůe vydat. To mě samozřejmě rozzlobilo, řekl jsem mu, e je to vůči mně nespravedlivé a od Francouzů, pro které jsem toho tolik udělal, nevděčné. Pokrčil nad tím rameny a potom mi navrhl dvě monosti; buď abych odjel do Německé spolkové republiky, nebo abych ve Francii přijal jiné jméno. Souhlasil jsem s druhou eventualitou, a tak mi ten úředník prefektury předloil Permit de Sejour, co je průkaz pro cizince, který byl vystaven na jméno Vladimír Kazan. V průkazu jsem měl změněno nejen jméno, ale i dalí údaje. Údajně jsem se narodil 15. března 1925 v Kovně v Litevské republice.

Ten průkaz u měl úředník pro vás přichystaný? ptá se Rýdl.

Jo, měl ho ve stole. Z toho jsem také usoudil, e celé to divadlo na prefektuře měli předem připravené. A stejné to potom bylo, kdy jsem přiel na ministerstvo práce, aby mi vystavili pracovní průkaz. Také tam u ho měli pro mne vyplněný a jenom mi ho předali. Francouzská rozvědka se tedy o vás starala i nadále?

To se říci nedá. Postarala se sice o povolení k pobytu a pracovní průkaz, ale místo mně ádné nedali.

A vy jste se u na nikoho z těch, s nimi jste byl dříve ve styku, neobrátil? ptá se vyetřovatel.

Ze začátku jsem se snail najít Janoucha, ale nepodařilo se mi to. V domě, kde bydlel, mi řekli, e před několika týdny odcestoval. Nikdo nevěděl kam. A do kanceláře na Rue Trouchet jsem se sám neodváil jít. Co jste tedy dělal?

Nael jsem si místo poslíčka v jedné cestovní kanceláři. Taylor Travel Service se ta cestovní kancelář jmenovala a má sídlo v ulici Taitbout v osmém nebo devátém paříském okrese. Dělal jsem tam zpočátku podřadnějí práce a čekal jsem, e se mi ozve někdo z rozvědky.

A ozval se?

Nikdo. Časem jsem si uvědomil, e o mne ztratili zájem. Jediné, co pro mě udělali, bylo, e mě nechali ít ve Francii..

Vladimír Komárek-Kazan dále vypovídá, jak se seznámil se svou enou Američankou, která studovala v Paříi francouztinu, jak se oenil, narodilo se jim první děcko a jak odcestovali do Spojených států. Vyetřovatel se vak jetě mnohokrát vrací do doby vzdálené více ne patnáct let, chce slyet dalí podrobnosti.

A potom je jednoho dne Komárkův výslech ukončen. Protokoly putují k prokurátorovi, rodí se z nich aloba a posléze soudní řízení.

Ve dnech 30. ledna a 1. února 1967 se koná před Městským soudem v Praze trestní líčení. Na lavici obalovaných sedí mu, který se nenarodil 15. března 1925 v Kovně, ale 5. října 1924 v Opavě. A nejmenuje se Vladimír Kazan, nýbr Vladimír Komárek.

Po třídenním jednání vynáí předseda soudu rozsudek. Vladimír Komárek je odsouzen k trestu odnětí svobody na osm roků a po jeho odpykání k vyhotění z území Československé socialistické republiky xxxx

Mu, který k nám kdysi přiel rozsévat sémě zla, který stál na počátku zákeřné vrady v Černé ulici, byl konečně za své zločiny potrestán.

*

SMRT PŘICHÁZÍ PO POHŘBU

II.

Kdysi dávno dali té novoměstské ulici jméno Černá, opakuje si v duchu Ondřej Rýdl, a pomalu pomaličku při tom míří od náměstí Jiřího z Poděbrad vzhůru k Floře.

Černá ulice… Asi proto, e je úzká a slunce si do ní hledá jen těko cestu. Ale je velice ivá, uvědomuje si Rýdl, sídlí tam několik praských kol. Denně tudy procházejí stovky mladých lidí, a nikdo z nich ani netuí, e v jednom z těch starých domů byla spáchána zákeřná vrada.. Kdo o tom vlastně ví? Kdo ví, e tam v domě číslo pět zastřelili mladého člověka, který měl rád ivot a dobře plnil povinnosti…

A kolik takových míst v téhle zemi existuje! O kolika z nich vím třeba jen já sám, říká si Rýdl, nebo třeba Pepík Valenta… A o kolika víme oba dva. Jene ti mladí o nich nevědí, nevědí, jak jsme ili…

S Pepíkem Valentou jsme začali společně vlastně u za války v Avii, vzpomíná Rýdl. V Junkersce, jak se tehdy říkalo. To bylo někdy ve čtyřicátém… Nebo a o rok později? Moná o rok později. Určitě u jsme byli oba po vyučení. Tenkrát nás postavili k jednomu ponku, pod jednoho mistra a nad jednu práci. Mohla to být docela dobrá a zajímavá práce, ale nebyla ani dobrá, ani zajímavá, protoe jsme ji museli dělat pro skopčáky, a pro ty se nám vůbec nechtělo dělat. Taky to tehdy odneslo pár těch Góringových vzduných hrdinů, co se dostali na zem dřív, ne potřebovali a chtěli. Ale taky sluná řádka naich lidí, které odvezli rovnou od main do Pečkárny. A u jsme se potom s nimi ve fabrice nepotkali. S mnoha z nich u jsem se vůbec nikdy nesetkal. A to gestapáci vyčmuchali jenom zlomeček toho, co se tehdy ve fabrice dělalo …

Rýdl se na okamik zastavuje, dívá se do výkladní skříně, jako by jeho jediným zájmem byly boty, které jsou za sklem vystavené, ale ve skutečnosti odpočívá. Zhluboka vydechuje …

Pepik Valenta byl v tom přitloukání anebo moná I nedotloukání hřebíčků pro Góringovy létající rakve hotový mistr. Skoro pokadé měl po ruce nějakou součástku, co byla navrch huj a uvnitř fuj, a dokázal ji podstrčit skopčáckým kontrolorům vdycky v pravou chvíli, kdy ji hrozně nutně a narychlo potřebovali. Za takové situace ji ani moc nezkoumali a la rovnou do mainy. Jakou paseku potom způsobila ve vzduchu, o tom u Pepíka nikdo neinformoval, ale dovedli jsme si to představit…

Pepík Čoud byl vdycky správný chlap, říká si v duchu Ondřej Rýdl, a u zase pomalu jde dál. Čoud jsme mu začali říkat také tenkrát v Avii. Ale zůstalo mu to potom i na vnitru, třebae u nikdo neměl ani tuení, jak Pepík k přezdívce přiel. Kdo mu ji tenkrát vlastně dal, vzpomíná Rýdl. Dost moná, e jsem to byl já sám, kdy se Pepík v jednom kuse sháněl po něčem, z čeho by si mohl dát čouda. Ale Pepík mi to nezůstal dluen. Začal mi říkat Kapánek, a taky u mi to zůstalo, i kdy jsem se snail jeden čas vůbec tohle slovo nepouívat. Kdysi jsem je toti říkal kapánek častěji… Zpočátku mi to vadilo, ale nakonec jsem si zvykl, protoe se s tím stejně nedalo nic jiného dělat.

Potom v květnu pětačtyřicátého jsem poprvé střílel z pistole… Vlastně co to blábolím, z pistole. Starý hubínkový revolver to byl. Chlapci z fabriky ho měli uchovaný jetě s jinými zbraněmi v polích u Klecan. A kdy to pátého května dole ve městě začalo, přitáhli celý ten arzenál do dílny a nastalo velké dělení. Na mě připadl ten bubínkový revolver se sedmi náboji… Vystřelil jsem z něho při obsazování poty v Jindřiské ulici vehovudy dvakrát. Potom vysadil úderník. Ale kdy viděli, e se vdycky hrnu tam, kam se ti rozvánějí zrovna nehrnuli, přidělili mi opravdickou pistoli, S Pepíkem Čoudem to bylo zrovna tak. Tomu se dokonce podařilo ukořistit wehrmachácký automat. Jene chytil kulku do ramene a musel ho předat jinýmu… K té kulce nepřiel u poty, ale a později, kdy nás poslal do rozhlasu. Já ho potom táhl do nemocnice na Karlák. To bylo pár minut předtím, ne začali skopčáci shazovat z letadel ty kamenné obrubníky. Shazovali to na rozhlas a taky na ulice kolem.

Čoud zůstal na Karláku jetě pár dní po devátém květnu, protoe měl roztřítěnou nějakou kost. A já jsem doválčil ty poslední dny na barikádě pod Karlákem…

Po osvobození jsme se s Čoudem vrátili na pár týdnů do fabriky. Ne nás přesvědčili, e bychom měli jít jako mladí komunisté do Sboru národní bezpečnosti. Pepík se ani dlouho nerozmýlel, ale mně se do té změny moc nechtělo. Zrovna jako chlumeckému Kaíkovi…

Chlumecký Kaík… Nit Rýdlových vzpomínek je náhle přetrena. U nemyslí na Valentu a na svůj vlastní ivot, ale na člověka, který s ním přiel do SNB a který zahynul tenkrát…

OPERACE KONVALINKA

Od půlnoci jetě neuběhla ani celá půlhodinka, ale ve velkém svátečním pokoji védova statku, kde se odpoledne a zvečera hodovalo, zůstala u jen hrstka nejvytrvalejích svatebčanů. Je jich tak na partičku mariáe s jedním kibicem. enich s nevěstou se vytratili po desáté, hosté postupně odjeli a hospodyně teď klímá v kuchyni. Je na Matěji védovi, aby zachraňoval čest hostitelů a bavil jetě nedobavené hosty. Nepůsobí mu to ostatně potíe, vdycky se rád poslouchal a dbal na to, aby byl poslouchán, a u rozeníval jako hlava obce, nebo na agrárních schůzích v okrese i za jeho hranicemi.

Sedí v hloučku na samém konci svatební tabule, dopijí láhev domácí slivovice a spí s předstíraným ne s opravdovým zájmem poslouchají, jaké to bylo, kdy se enll on, Matěj véda.

 … a potom před půlnocí, kdy jsme byli vichni jaksepatří rozparádění, vypravuje robustní řečník s notně prořídlými vlasy a snědou vrásčitou tváří, vyvedli jsme tuhle se Ctiradovým tátou z matale Braunu a Fuksu a vycválali jsme s nimi ze statku na náves. A za námi se vyhrnuli vichni ostatní. Kdo ve vsi jetě nespal, dostal výsluku. A kdo u byl v posteli, toho jsme vzbudili. Ctiradův táta tenkrát pálil z revolveru jednu ránu za druhou, jako o Boím těle. Celá obec byla tu noc vzhůru nohama …

To u by sis, Matěji, mohl dneska těko dovolit, rýpnu jeden ze svatebčanů. A Ctiradův táta taky ne, I kdy to byl velkej člověk. Moc velkej člověk, Ctirade, to ti říkám já, protoe já ho znal léta. Jetě z Ruska jsem ho znal. Byli jsme spolu u Zborova a taky u Bachmačtí. U tam byl, Ctirade, tvůj táta velkej člověk. Slyí, Ctirade!?

Vysoký světlovlasý mladík, který sedí opodál u pootevřeného okna, otáčí na svůj věk snad a příli chlapecký obličej směrem ke stolu a poněkud rozpačitě se usmívá. Ne vak stačí cokoliv říci, ujímá se slova opět Matěj véda.

Dneska je, Václave, jiná doba. Úplně jiná doba, ne byla tenkrát. Teď se zmocnila vlády ulice. A ta neuznává velký lidi. Ta uznává jenom sama sebe a nanejvý tu svou partaj. Nic víc. Sebe a bolevickou partaj. To zase říkám já, jako e se véda jmenuju. A kdy nevěříte, zeptejte se tuhle Ctirada. Co z toho má, e byl jeho táta skoro tři roky postrachem vech praskejch gestapáků a e s Balabánem a Morávkem utíkali z jednoho ilegálního kvartýru do druhýho jenom proto, aby mohli odvysílat do Anglie různý důleitý depee? Nakonec je gestapáci dostali, vechny postupně dostali, a taky pár dalích lidí, co to s nimi dělali. A co z toho mají dneska jejich děti? Vůbec nic. Komu záleí na tom, e byl tuhle Ctiradův táta hrdina? Dočista nikomu. Po válce po něm pojmenovali v Praze nějakou zastrčenou ulici a dětem dali na kníku pár upů. Dneska u po něm netěkne ani pes. A po jeho dětech taky ne.

Tak straný to zase není, Matěji, ozývá se mu po védově pravici. Co já vím, dostali tuhle Ctirad s Josefem i Zdeňka sluných pár tisícovek. Nemám pravdu, Ctirade?

Ty u se, Vojtěchu, dávno vypařily, zabručí spí pro sebe oslovený mladík.

Mu po védově pravici vak zřejmě nečekal na odpověď, protoe vzápětí pokračuje: A na oslavování velkejch lidí, jak říkáte, pořád jetě nebylo dost času. Pořád se v republice něco mele, a tak ti, co by je měli předevím oslavovat, mají teď docela jiný starosti. Sami se sebou, říká kdosi.

Sami se sebou, ale i s rudými. Protoe jenom naivní blázni si myslí, e válka skončila v květnu pětačtyřicátého. Neskončila, Matěji, nic neskončilo, střílet se v týhle republice jetě bude, vzpomeňte si na mě.

To si moná myslí, odporuje Matěj véda, ale já bych hrozně rád viděl toho, kdo by se teď odváil vzít flintu do ruky. Zrovna teď, kdy se komunisti nacpali do armády a do vnitra a hlídají si vechna ministerstva jako afáři. Kdo se jim teď můe postavit?

Matěj véda odhání energickým pohybem mouchy, které dotírají na mísu s koláči, a potom sahá po Číce se slivovicí. Pije a hned si zase znova nalévá a přitom pokračuje ve svém monologu: Ctiradův táta, ten by se jim moná dokázal postavit, ale kdo jiný? Pověz mi, kdo jiný? Jen se rozhlédni kolem sebe. Vezme na ně, Vojto, flintu ty, a ti přijdou zdrustevňovat statek? Prdlajs, Vojtěchu, vezme, protoe u ji ani nemá. Sebrali ti ji jako mně i s honitbou. A i kdybys ji měl, stejně bys jl nechal viset na zdi, protoe by ti při tom rekvírování spadla duička a do kalhot. Tak je to, Vojtěchu! A teď si vezmi dalí. Třeba tuhle Ctirada. Syn hrdiny … a co dokáe? Nanejvý, kdy se trochu namae, vede silácký ručí, jak rudí polapávají svobodu a demokracii. Tím to u něho končí. Ráno má potom těkou hlavu, jestli ty jeho řečičky náhodou nezaslechl někdo, kdo neměl. A potom má tuhle Václava. Myslí si snad, e ten vyrukuje proti bolevikům? Já tedy ne! Ten jim dá to svoje osmihektarové hospodářstvíčko i s Barborou a jetě jim uctivě poděkuje, e ho vůbec nechávají dejchat… nespi, Václave, kdy se o tobě mluví!

Matěj véda strká do mue s těkými víčky, div e ho neshodí ze idle. Ten se rychle probírá z dřímoty a drmolí mezi úzkými rty: Já vás slyím, já vás slyím. Má pravdu, Matěji. Vdycky jsi měl pravdu … Velký lidi u vymřeli.

Blbost, ulevuje si světlovlasý Ctirad u okna. Vykládáte tady samý blbosti. V Praze je náhodou dost lidí, co nemají strach postavit se bolevikům. Já sám jich znám dost.”

To bys nám je měl schválně někdy představit, říká posměně Matěj véda. Doufám, e to nejsou ti, co o nich mluvil Vojtěch, myslím ti, co měli od války starost hlavně sami o sebe. Nejdřív kadý z nich koukal urvat pořádný koryto a schlamstnout ten největí kus vance. Mysleli na sebe tak důkladně, e zapomněli na vechno ostatní, a hrozně se potom divili, kdy jim Gotwald ohlásil sto a sedm červených a nenechal jim udělat ani tycha. Pak se najednou probudili a začali horempádem hledat, kde nechal na hranicích tesař díru Teď se vytrácejí z republiky jako smrad, na nás zase kalou, a my staří volové tady zůstáváme, protoe tady musíme zůstat. Musíme, protoe jsme k týhle zemi připoutaní svými grunty.

To jsou, pane véda, vechno nesmysly, rozohňuje se mladík u okna. V Praze dělali, co mohli: Zenkl, Krajina, Rípka, Stránský a rámek. A taky Američané a i Francouzi, vichni, jenome to vylo jinak, ne chtěli . 

Spí to, Ctirade, vůbec nevylo. A kdy, tak jenom komunistům.

Proto jetě nemusíte hned házet flintu do ita. Ti, co museli před boleviky utéct, budou proti nim bojovat jinde a jinak. Zrovna jako to bylo za války …

A nepovídal jsem to, ozval se zase mu po védově pravici, e se bude v týhle republice jetě střílet? To jenom blázni si myslejí, e válka skončila v pětačtyřicátým.

vanit o tom, e se bude v týhle republice střílet, můe kadý, Vojtěchu, ale zmáčknout kohoutek, do toho se nikomu nechce.

Ale, podívejme se, rozesmál se véda, tak oni nám hrdinové přece jenom nevymřeli. Jeden tady s námi dokonce sedí. Kdy bude při tom střílení potřebovat píchnout, můe se na mě obrátit, Ctirade. Mířit jsem jetě nezapomněl…

Ctirad Main vstává ze svého místa u okna. Půjdu se radi troku provětrat, vysvětluje, rozbolela mě z toho pití hlava .. 

Venku je teplá hvězdnatá noc. Ctirad jde zvolna přes dvůr statku kolem výminku a velké stodoly, míří do védovy zahrady. Vechno to tady důvěrně zná z dob, kdy sem jezdívali s bratrem Josefem na prázdniny. Ví, e tam v rohu zahrady stojí starý rozloitý ořech a pod ním jen o málo mladí lavička. Byla prolezlá červotočem, u kdy se na ni chodíval milovat s Vlastou.

Milovat, usmívá se v duchu sám sobě Ctirad. Jakýpak to vlastně bylo milování. Párkrát jsme se políbili a hodně jsme si toho naslibovali. A pokadé, kdy jsem chtěl na Vlastě víc, utíkala. Jakoby tuila, e se jednou zrovna do tohohle statku provdá za védovic Vaka. Ale měla ráda konvalinky …

Konvalinky …

Ctirad usedá na letitou lavičku a myslí na to, jak běhávali do lesa za hájenku trhat konvalinky. Míval jich vdycky ze vech nejvíc a schovával si je za stodolou v plechovce od okurek. A tady na téhle lavičce je potom večer Vlastě dával.

Kolik mi to tehdy vlastně bylo, napadá ho. estnáct? Nebo u sedmnáct? To bylo v estačtyřicátém … Před pěti roky. Přece jen sedmnáct. Táta byl hrdina, kus té jeho slávy přenáeli i na nás, jeho děti… Jenome to dlouho nevydrelo. Moc brzy začali zapomínat, co táta za války udělal a e i my jsme si pro to vytrpěli své. A nejen bolevici. Ale ti předevím. Teď jsou u moci, a dokud budou, nemáme my naději. Jake to říkal Vojtěch? Jenom blázni si myslí, e válka skončila. Neskončila! I střílet se v týhle republice jetě bude…

Bude! Protoe hrdinové jetě nevymřeli…

Světlovlasý mladík sedí pod starým rozloitým ořechem a do svítání. Není to vak svítání, které by větilo dobrý den.

xxxx

Je chladný podzimní večer roku 1951. Na kalendáři stojí datum 12. září a hodiny prozrazují, e je jen něco málo po půl osmé. Ve sluební místnosti chlumecké stanice SNB sedí v tom čase dva mui. Mladí strámistr Kaík, který dnes kroutí čtyřiadvacítku, a noční hlídač Břejcha. ípkový dědek mu říkají mládenci ze stanice, nebo je jejich neúnavným dodavatelem ípkových plodů, z nich si obvykle vichni vaří při nočních a někdy i při denních slubách čaj. Brejcha sám se pak s obdivuhodnou pravidelností večer co večer zastavuje na stanici, prý proto, aby zkontroloval, jestli není plechovka se ípkovou zásobou prázdná. Tak to tvrdívá, ale vichni vědí, e je to i z jiných důvodů; jednak se mu samotnému příli nechce do vaření ípkového nápoje, jednak má záminku, aby si mohl někdy i během noci přijít s mládenci popovídat.

Teď sedí na sluební pohovce s poněkud potrhaným voskovým potahem, hlasitě usrkává přeslazený narůovělý čaj a přesvědčuje Kaíka.

 … já bych na to dal, Oldřichu, krk, e zkrat na tom transformátoru mají na svědomí stejní gauneři, co před čtrnácti dny podpálili lovčický stoh ..

Brejcha opatrně upil a podíval se po Kaíkovi, ten jenom pokyvuje hlavou a mlčí. A tak ípkový dědek pokračuje ve své úvaze:

Jen si to dej do kupy a uvidí, e mi dá zapravdu. Kdy začal hořet ten stoh, byli zrovna ve vsi funkcionáři z okresu a agitovali lidi pro drustvo. Přesvědčili větinu obce, jenome kdy potom měla začít ustavující schůze, bouchl transformátor a vesnice byla bez elektrického proudu. No, co tomu říká? To dá rozum, e to musel obojí udělat někdo, komu leí to lovčické drustvo setsakramentsky v aludku a chce tímhle grázlovstvím postrait a odradit lidi…

Jenome se nám zatím nepodařilo nikomu nic dokázat, Brejcho. Byli jsme tam jetě ten večer, jak to bouchlo, ale z nikoho jsme nedostali kloudné slovo. Znáte lidi na vesnici, bojí se, aby si neudělali zlou krev. Mají strach nejen před těmi, co měli obec dřív v hrsti, ale bojí se i nás. Pořád si jetě nezvykli, e my nejsme četníci..

Tomu se, Oldřichu, ani nediv. Nás obyčejnský lidi policajti a četníci léta cepovali po svém, ten, kdo neměl peníze, neměl podle nich ani pravdu. Tohle pořád Jetě v lidech je, a nedostane to z nich za pár neděl ani za pár měsíců. Nejdřív se na vlastní kůi musí přesvědčit, e vám jde o větinu lidí týhle republiky, a ne jenom o pár tisíc pracháčů. A se přesvědčí, potom vám půjdou na ruku a budou vám pomáhat, kdy bude potřeba chytit pod krkem nějakýho gaunera.

Asi máte pravdu. Jenome by bylo potřeba, aby to lidi pochopili co nejdřív.

ípkový dědek odkládá álek a vytahuje z kapsy ohmatanou tabatěrku s partyzánkami. Jednu z nich bere mezi rty a rukama, které celý ivot a donedávna dělaly jen těkou práci, si troku neohrabaně zapaluje. A kdy spokojeně vydechne kouř, obrátí se zase na Kaíka.

Poslechni, Oldřichu, a proč ty ses vlastně dal na tuhle slubu?

Proč? Kaík je na chvíli otázkou zaskočen, zřejmě rozvauje nad odpovědí nejen kvůli ípkovému dědkovi. Po pravdě řečeno, mně se k SNB vůbec nechtělo. Měl jsem svou práci v koeluně, rodinu i vlastní střechu nad hlavou, byl jsem docela spokojený. A mě takhle chytil jeden ze spoluáků, co začal hned po válce slouit, a e prý bych měl jako komunista pomáhat republice jinde ne v koeluně. Tenkrát mě to dost dohřálo a zeptal jsem se ho, jestli si snad myslí, e se lidé v socialismu obejdou bez kůí na boty a bez aktovek a pásků a takových věcí. Jenome on za pár dní za mnou přiel s předsedou místní organizace. Kdy jsem je zase odmítl, vyrukovali na mě jetě s předsedou naeho závodního výboru. Přesvědčili mě. A tak jsem se stal mladím strámistrem …

Na to, e u má pomalu třicítku na krku a dvě děti, ti zrovna moc velkou ari nedali. Mladí strámistr …

Oldřich Kaík je mladí skutečně jen podle hodnosti. Věkem je o pár let starí ne vichni ostatní, s nimi přiel v únoru jedenapadesátého na chlumeckou stanici SNB. Poslali je sem rovnou z kursu. Bylo jich deset, větinou mládenci, kteří teprve nedávno skončili vojenskou základní slubu. Někteří z nich mu říkají táto. A nejen proto, e je enatý a má děti.

Kaík mávne nad Brejchovou poznámkou rukou a usmívá se. Jen aby něco řekl, vysvětluje: O tu ari tolik nejde, kdy je člověk spokojený s tím, co dělá..

Nedomluvil. Na stole se rozdrnčel telefon.

Kaík, říká mladí strámistr. A ve sluchátku se mu ozývá kolega, s ním nastoupil noční slubu.

Oldo, já jsem teď na nádraí, informuje mátoný hlas. Ale je mi hrozně zle. Potřeboval bych se jít pořádně vypotit. Myslí, e by se něco stalo, kdybych si el lehnout?

Co by se, prosím tě, mohlo stát? Bě, kdyby se něco dělo, zavolám Fuchnerovi..

Tak fajn. A nezlob se. Dobrou noc.

Kaík odkládá telefonní sluchátko a ípkový dědek se zvedá z pohovky. Nedá mu to; se zvídavostí jemu vlastní se přece jen zeptá: Něco se děje?

Nic, to jen Míla volal z nádraí. Poloila ho chřipka. Potřebuje se jít vypotit.*

Letos to začíná řádit nějak brzy a drí to kdekoho. Člověk něco chytne, a vůbec neví jak… Jo, tak já abych u na to, Oldřichu, el. Měj se tady hezky a dobrou…

Dobrou noc, Brejcho. Kdyby vám náhodou zalezlo za nehty, přijďte na čaj, stejně budu dneska vzhůru celou noc.

Moná e se jetě k ránu zastavím…

Kdy se za ípkovým dědkem zavřely dveře, sedá Kaík ke stolu, na jeho desku vrhá oprýskaná sluební lampa sporé luté světlo. Otevírá knihu hláení a zaznamenává do ní obsah svého rozhovoru s kolegou. Potom se shýba pro aktovku a vytahuje z ní pečlivě zabalenou knihu.

Jiráskův román Proti vem. Asi uprostřed je zastrčená záloka. Oldřich Kaík se usazuje pohodlně na idli a jeho pohled zamíří kamsi k hornímu okraji stránky.

Sedí nad románem, ale nečte. V hlavě se mu honí mylenky na děti. Ráno se mu z domova těko odcházelo. Holka celou noc probrečela a probrebentila v horečkách a ani kluk u nebyl ve své kůi. Kdy se děti rozstonají, tak obvykle obě …

Zatracená práce, ulevuje si v duchu Kaík. A kdyby to bylo jen doma, ale teď je čím dál víc starostí i tady ve slubě …

Přemůe se, zaene černé mylenky a začne číst. Mdlé světlo stolní lampy bliká za oknem sluební místnosti jetě v čase, kdy se lidé ze sousedství vracejí z odpolední směny.

Poklidné městečko na břehu Cidliny usíná. V té chvílí v Praze na Václavském náměstí začíná dalí dějství tohoto příběhu.

K taxíkáři Eduardu ulcovi, který parkuje se svou pragovkou nedaleko automatu Koruna, přicházejí dva mladí mui.

Jste volný?

Kam to bude, pánové?

Dost daleko … Potřebujeme se dostat jetě dneska v noci do Hradce …

Do Hradce Králové? To je na mou dui dost daleko.

ulc odhaduje zkueným okem taxíkáře své zákazníky. Ale ne stačí cokoliv říci, ozývá se jeden z nich: O peníze nemusíte mít strach, éfe, platíme předem.

Vysoký blonďák sahá do náprsní kapsy a vytahuje taku. V tom okamiku mávne Eduard ulc odmítavě rukou. Nechce své rito předem. Má zkuenost, e kdy se se svými pasaéry během jízdy trochu sblíí, dávají potom při placení víc, ne si řekne.

Ted otevírá dveře vozu s přesvědčením, e tihle dva mladí mui ho o výdělek nepřipraví. Jejich oblečení i vystupování budí dojem serióznosti. Nejsou dokonce ani cítit alkoholem…

Kdy ulcova pragovka se dvěma mladými pasaéry opoutí hlavní město, zbývá do půlnoci jetě celá hodina.

Rovinatá krajina na Poděbrady dovoluje taxíkáři, aby vytáhl z mainy, co dá. A ulc to také dělá. Mui na zadním sedadle to přijímají s naprostou samozřejmostí. Zdá se, e jsou na rychlou jízdu zvyklí. Chvílemi to dokonce vypadá, jakoby podřimovali, a tak se ulc věnuje spí volantu a silnici, ne lidem, které veze.

A kdesi před Chlumcem nad Cidlinou se jeden z muů na taxíkáře obrátí: Buďte tak hodný a zastavte mí na chvilenku …

Eduard ulc ochotně zastavuje.

Taky mi neukodí nadýchat se čerstvého vzduchu, říká a potom beze spěchu vystupuje z auta.

V tu chvíli jsou u oba mui na silnicí. A jetě ne se řidič stačí pořádně ve tmě rozkoukat a protáhnout, stojí jeden z mladíků těsně u něho. ulc vidí, e má v ruce pistoli.

Tak, éfe, a teď si popovídáme trochu jinak!

Hlas mladého člověka se vůbec nepodobá tomu, který a dosud ulc slyel. Je zlý a nervózní.

Dej si ruce na záda a jdeme!

Taxíkář se dívá nechápavě a ustraeně do ústí pistole.

Tak, slyel jsi! Jdeme tamhle k lesu. Neboj se, nic se ti nestane, jenom nesmí dělat pitominky. Potřebujeme tvůj vůz, nic víc. Zítra ho zase bude mít zpátky. .

ulc se potácí před hlavní pistole přes příkop. Mladíci ho odvádějí do nedalekého lesa. Tam ho přivazují ňůrou ke stromu a do úst mu cpou jeho vlastní kapesník.

Tak, éfe, tady pěkně stůj! Vak on tě někdo najde.

Mui se zasmějí a odcházejí zpátky na silnici a k vozu. Trvá jetě nějakou chvíli, ne se rozsvítí reflektory ulcovy pragovky a taxíkář uslyí zvuk startéru a motoru. Zdá se mu, jakoby zaslechl ze silnice jetě dalí hlas nějakého třetího mue.

A potom u se vůz rozjídí. Míří k Chlumci nad Cidlinou.

Eduard ulc se nejdřív zbavuje roubíku, který mu nacpali do úst, a potom se pokouí uvolnit ňůru, jí je připoután ke stromu. Jde to pomalu a je to vysilující. Nakonec se vak přece jen osvobodí. Utíká k silnici a přeskakuje karpu právě ve chvíli, kdy kolem projídí jakési vozidlo. Jeho světla taxíkáře oslňují, avak řidič na ulcovo zoufalé mávání nereaguje. ene se dál směrem na Poděbrady.

Taxíkář se zklamaně dívá za odjídějícím autem a náhle si uvědomí, e je to vlastně jeho pragovka. Potom u na nic nečeká a vydává se pěky směrem na Chlumec. Zdá se mu, e tohle městečko je nejblí.

Stačí ujít sotva kilometr, kdy za jeho zády vyskakují ze tmy světla reflektorů. Snad se nevracejí, napadá vyděeného taxíkáře. Instinktivně ustupuje a ke kraji příkopu. Jak se vak vozidlo přibliuje, pozná ulc, e tohle není jeho pragovka. Vyskakuje z příkopu a překotně mává na svého kolegu v nákladním voze. Ten zastavuje, bere ho do kabiny a odváí do Chlumce nad Cidlinou. Tam na náměstí ho potom předává nočnímu hlídači Brejchovi.

ípkový dědek odvádí Eduarda ulce na stanici SNB.

Taxíkář cestou vypravuje svému ochotnému a zvídavému průvodci, co se mu přihodilo. Netuí, e jeho příběh není jetě zdaleka ukončen.

Ve chvíli, kdy oba mui přicházejí k chlumecké stanici SNB, je vidět v okně sluební místnosti matné světlo.

Vidíte, Kaík je jetě vzhůru, říká Brejcha svému novému společníkovi. Říkal, e bude vzhůru celou noc..

Procházejí dokořán otevřenými domovními dveřmi a mátrají po stěně, na ní hledají vypínač. Potom ho jeden z nich nachází. A oba zděeně vykřiknou.

Nedaleko vchodu do sluební místnosti leí v kalui krve lidské tělo. Chlumecký noční hlídač Brejcha postoupí o pár kroků kupředu a vzápětí udiveně mumlá: To je přece Kaík … Oldo, Oldřichu!

Oba mui vybíhají z budovy stanice. Burcují tiché městečko ze spaní. Během přítí půlhodiny je na nohou několik desítek lidí. Je po klidu. A nejen pro tuto noc.

xxxx

V bytě Ondřeje Rýdla drnčí telefon před pátou hodinou ráno. Rýdl slyí jeho protivné vyzvánění, ví, e hovor bude patřit docela určitě jemu, ale vůbec se mu nechce z tepla postele. Spoléhá, e jako obvykle půjde k telefonu Jiřina a on tím získá nějakou tu chvilku na ranní lenoivé protaení.

Nemýlil se. Jeho ena skutečně vstala a bere sluchátko. Rýdl vak tím tentokrát příli času nezískal. Jetě ne stačil zvednout ruce nad hlavu a zhluboka se nadýchnout, jak to má při své obvyklé ranní vstávací proceduře ve zvyku, říká mu ena, e volá Valenta a e má cosi naléhavého.

Čoud má vdycky vechno naléhavé, bručí Rýdl. Zvlá kdy má slubu dozorčího, to by nás vechny zbláznil…

To si řekni jemu, ne mně, brání se poněkud zbytečně Rýdlova ena.

Já vím, říká u smířlivě, a jako medvěd probuzený ze zimního spánku cápe k aparátu.

Rýdl. Co se děje, Pepíku?

Konečně… Ondro, jede tam pro tebe vůz. Za chvíli ho má před barákem, tak sebou hoď…

Jo. A proč vlastně mám sebou házet?

Jede na Hradecko. V Chlumci nad Cidlinou zastřelili někoho z naich lidí přímo na stanici. V noci.

,A sakra …

éf si myslí, e to zřejmě nebude jen záleitost pro kriminálku, ale i nae. Napadlo ho, e v té vradě můe mít prsty některá z těch teroristických skupin, co se teď na Hradecku vylouply kolem zakládání drustev ..

Rozumím. Jetě něco?

To je vechno.

Tak ti, Čoude, mockrát děkuju, e sis vzpomněl zrovna na mě ..

Ale, Kapánku, to éf …

Víc u Rýdl neslyí. Pokládá sluchátko a jde k oknu. Kdy se přesvědčí, e vůz jetě před domem nestojí, spěchá do koupelny.

O půl hodiny později u sedí v autě, které míří na východ od Prahy. Jedou po stejné silnici, po ní před několika hodinami vezl Eduard ulc své pasaéry. O tom vak nemá zatím Rýdl nejmení tuení. Sedí vedle řidiče a zapaluje si jednu lípu od druhé.

Mlčí. Po ránu mu obvykle není nikdy příli do řeči. Hovornějí začíná být a tak po deváté. A do téhle hodiny je jetě daleko.

Chvílemi přivírá oči a myslí na to, co mu řekl Valenta; zastřelili někoho z naich lidí přímo na stanici…

U to tedy začalo i ve vnitrozemí, uvauje Rýdl. Jetě donedávna umírali nai lidé obvykle jen na hranici, kdy se střetli s převáděči a s agenty, pro které slovo, stůj! bylo signálem k divoké palbě. Nebo na Slovensku, kdy jsme pronásledovali banderovské tlupy. Letos v únoru zastřelili v Praze Josefa Rytíře. Teď u se odváili jít vradit přímo na stanici…

Projídějí Poděbrady, a potom jsou najednou v Chlumci nad Cidlinou. Před stanicí SNB vystupuje Rýdl z vozu a teprve teď si uvědomuje, e u je vlastně den. Ponurý zářijový den roku 1951.

Vchází do sluební místnosti stanice a zdá se mu, e je tam a zbytečně mnoho lidí. V uniformách i v civilu. Některé z nich zná a oni jeho.

Posílají ho do kanceláře velitele stanice. I tam je několik muů, zdraví se s nimi a jeden ho stručně informuje o průběhu noční tragédie.

Ti, co vradili, referuje Rýdlovi kriminalista, zřejmě vylákali strámistra ze sluební místnosti na chodbu a tam ho omráčili nějakou eleznou tyčí… Kaík má na temeni hlavy stopy po úderu. Z polohy těla bylo patrné, e se jetě pokouel vytáhnout z pouzdra pistoli. Ne se mu to podařilo, byl zasaen dvěma střelami z pistole. Jednou přímo do srdce …

Co to bylo za zbraň, z které stříleli? přeruí ho Rýdl.

Sedm pětaedesátka naí výroby. Nábojnice jsme nali na chodbě.

Zřejmě tedy někdo z lidí, kteří ijí tady v republice.

Nejspí. Vypadá to na ty chlapy, co se zmocnili ulcova taxíku.

O tom, e pachateli vrady jsou mladíci, kteří přepadli taxíkáře ulce, nikdo z přítomných pracovníků Bezpečnosti nepochyboval. Příkazy k jejich stíhání byly ostatně vydány ihned po informativním výslechu taxíkáře. Eduard ulc potom jetě několikrát upřesnil popisy obou pachatelů. Pamatoval se předevím na vysokého tíhlého blonďáka s milou chlapeckou tváří, který mu v Praze nabízel peníze za cestu předem a potom … Potom ho vedl před ústím pistole do lesa a tam mu vecpal roubík do úst.

Rýdl hovoří s lidmi, kteří přijeli z okresu i z kraje. Potom se jde podívat do sluební místnosti, kde pořád jetě svítí oprýskaná sluební lampa a vrhá své sporé světlo na rozevřené stránky Jiráskova románu. Vude kolem sedí nebo postávají mui a dohadují se o motivu tohoto zločinu.

Proč to byl zrovna Kaík?

Nejedná se o osobní mstu? Kdo na ní mohl mít zájem?

Přáli si vrazi zastrait ty, kteří se rozhodli spojit osud země i svůj se socialismem?

Vradil někdo z podsvětí, nebo terorista z nenávisti ke vemu, co začalo v republice po Únoru osmačtyřicátého roku?

Chtěíi získat zbraně?

Otázek je nespočetně, odpovědí zařím poskrovnu.

A potom se kdosi ptá, proč byl vlastně strámistr na stanici sám, kdy podle rozvrhu slueb tady měli být dva. U před půlnocí se měl vrátit z pochůzky Kaíkův kolega. Proč nebyl ná stanici? Co je s ním?

V knize hláení přečtou Kaíkův zápis, který nejasnost vysvětluje. Dva z kriminalistů spěchají ihned za nemocným. Najdou ho s vysokou teplotou v postelí.

Je to pochopitelné a lidské, ale náhle je to i tragické.

Kdyby byla noční sluba probíhala jako obvykle, slouili ve chvíli přepadení na stanici dva lidé. Situace by se byla nepochybně vyvinula jinak. Tam v Chlumci nad Cidlinou i potom v následujících dnech a týdnech na jiných místech.

Vyetřování na místě zločinu pokračuje i v dopoledních hodinách. Mezitím vak u se naplno točí kola a koléčka bezpečnostního aparátu. Své úkoly při tom nemají jen kriminalisté, ale i ti, co slouí na silnicích, v ulicích měst, na nádraích, na státní hranici a mnoha dalích místech. Naplno pracují v daktyloskopickém oddělení, experti na střelné zbraně, chemici v laboratoři a jiní specialisté.

Ondřej Rýdl odjídí z Chlumce nad Cidlinou po polední. Zatím nemůe říci, je-li tato vrada záleitostí kriminalistů anebo Státní bezpečnosti. To ukáe teprve čas. Přítí dny, moná i týdny.

V nich prověřují desítky lidí alibi několika set jiných lidí. Rozhovory střídají výslechy, výslechy rozhovory. Mui od Bezpečnosti se přitom dovídají mnoho cenného, zachytí stopy různých trestných činů a moná i zločinů, avak stopy, které by vedly k vrahům Oldřicha Kaíka, jakoby zmizely z tohoto světa.

Otisky prstů jednoho z pachatelů, které zanechal v Chlumci nad Cidlinou, nelze identifikovat. Ti, co vradili, nemají jetě v evidenci zločinců svou kartu.

Taxíkář ulc prohlíí nekonečné mnoství fotografií z alb, které mu kriminalisté předkládají. Zbytečně. Vysoký blonďák s milou chlapeckou tváří není na ádném snímku ani na stovkách řidičských průkazů lidí z Hradecka, Pardubicka i z Prahy.

Mnoho nového nepřinese ani nález ulcova taxíku, stojícího v Praze na Havlíčkově náměstí. Daktyloskopové sice získají jetě pár dalích otisků, pátrání se tím vak kupředu nedostává.

A tak ubíhají dny.

Necelý týden po vradě přichází na stanici SNB v Chlumci nad Cidlinou korespondenční lístek, na něm je psacím strojem vyklepáno:

To, co se stalo Kaíkovi, potká kadého, kdo půjde s komunisty. Je-li vám ivot milý, opuste slubu!

Hnutí konvalinka.

Lístek je odeslán z Kolína.

Psali výhrůné řádky skuteční pachatelé, anebo zločinu někdo vyuívá? Byla vrada součástí třídního boje, nebo jí nyní začíná kdosi takto vysvětlovat?

Ondřej Rýdl dostal za úkol hledat odpovědi na tyto nesnadné otázky.

Jetě je pořád září roku 1951. Sedmadvacátý den toho měsíce. V jeho večerních hodinách dochází na okraji Prahy a potom v nedalekých Čelákovicích k zločinům, které se nápadně podobají chlumeckému případu.

Tragédie začíná také uloupením auta.

Tentokrát to vak není taxík, nýbr sanitka praské záchranné sluby.

A do půl deváté večer s ní jezdí zřízenci Jiří Kavín a Bohumil Turína. Měli vlastně jezdit celou noc. Jejich poslední jízda ten večer vedla na hradeckou výpadovku do Hloubětína. Kdosi odtamtud volal, e v příkopu u silnice leí mu se zlomenou nohou, kterého je nezbytné rychle převézt do nemocnice.

Jedou tam, nebo nemají sebemení důvod této telefonické informaci nevěřit.

Na silnici za Hloubětínem vidí nejdříve u okraje vozovky jakéhosi mládence. Mává na ně.

Kavín přibrzďuje a mladík volá:

To je dobře, e u jste tady! Kamarád leí tamhle o kousek dál, tak dvacet třicet metrů.

Jedou zvolna při kraji silnice a potom u zraněného spatří. Zdá se, e je dost netrpělivý.

Zastavují a jdou k němu. Oba; Kavín i Turína. Sklánějí se nad ním a v tom okamiku uslyí za svými zády rozkazovačný hlas:

Dejte ruce nahoru! A ani slovo! Teď se otočte zpátky k sanitce!

Udiveně se obracejí a vidí mladíka, který na ně míří pistolí. Vzápětí má v ruce zbraň i člověk, kterému přijeli na pomoc.

Kavína s Turinou odvádějí k autu a nařizují, aby si vlezli do lůkové části sanitky. Nastupují tam za nimi s pistolemi přichystanými ke střelbě. A třetí z neznámých, který se náhle vynořuje odkudsi ze tmy, usedá za volant.

Vůz se rozjídí.

Uhání kamsi na východ od Prahy a čtyři mlčící mui v zadní části sanitky v duchu zkoumají jeden druhého.

Co s námi tihle holobrádkové vlastně chtějí provést, ptá se sám sebe Turína. Byl by ten blonďáček, skoro kluk, schopen stisknout spou pistole?

A Kavín zase uvauje o jiném; zdá se, e ten vpředu nesedí za volantem poprvé. Upaluje s námi, jako kdy nás ukradl. A vlastně jo, ukradli nás… Jestlipak by stačil ten druhý vystřelit, kdybych se teď vrhl na toho blonďatého? A troufl by si vůbec vystřelit? Nejsme s Bohouem krápět podělaný, kdy se necháme takhle vláčet?

Asi za hodinu najednou vůz zastavuje. Na jakési odlehlé cestě uprostřed lesa.

Vystupte! nařizuje starí z obou mladíků. A ruce nechte nad hlavou!

Co s námi chcete, proboha, dělat? ptá se poněkud zajíkavým hlasem Turina.

Uvidí. O ivot se bát nemusíte. Potřebujeme jen ten vá vehikl, vy sami nám můete být ukradení..

To říká ten tíhlý blondáček, který můe být jen o pár roků starí ne můj kluk, myslí si Turina. A kdoví jestli…

Odvádějí je hlouběji do lesa a tam je pevně přivazují ke stromům. A kdy jsou hotovi, vytahuje ten, co seděl za volantem sanitky, jakousi lahvičku a kousek buničité vaty.

Co je to? ptá se Turina.

To bys snad mohl jako saniák znát, ne? Říká se tomu chloroform a dává se to lidem, aby se troičku prospali. Vám to neukodí a nám prospěje. Tak honem ..

Za několik okamiků těla obou zřízenců praské záchranné sluby visí bezvládně u stromů a jejich sanitka vyjídí na dalí pou.

Na pou za dalím zločinem.

Je ráno 28. září, krátce před sedmou hodinou. U budovy čelákovické stanice SNB se scházejí přísluníci Sboru k denní slubě. Na rozdíl od jiných rán nacházejí tentokrát dveře budovy zamčené.

Jeden z nich zvoní, druhý klepe na okno. Nikdo se vak neozývá.

e by Karel tak tvrdě spal? ertují čekající.

Těko, spí si odskočil domů pro něco k snědku. Zná ho, jak dovede být hladový u půl hodiny po obědě.

Anebo el u včera slavit toho dneního Václava a někde se zapomněl…

prýmují a čekají. Pět, moná deset minut. A potom, kdy u se jim zdá čekání přece jen příli dlouhé, jde jeden z nich za velitelem stanice, který bydlí v sousedním domě, odkud se lze dostat do budovy SNB zadním traktem přes zahradu.

Velitel je první, kdo spatří Karla Horizátka. Strámistr leí vedle kavalce. Vude kolem jsou kalue krve. Skříň, v ní měli přísluníci stanice uloené zbraně, je roztípaná a vyloupená.

Velitel strámistrovo tělo opatrně obrací a najednou se zapotácí. To kdy uvidí, e Karel Honzátko má proříznuté hrdlo…

Nikdo z těch, kteří vstupují to ráno do sluební místnosti čelákovické stanice SNB, aby se podíleli na pátrání po pachatelích surové vrady, nepochybuje, e zločin souvisí s nedávnou tragédií v Chlumci nad Cidlinou.

Ondřej Rýdl přijídí i tentokrát na místo činu. Jen pár minut předtím, ne na stanici přiběhne strámistrova ena, která chce vidět svého mue … Zatím jí to nemohou dovolit. Chce tedy alespoň slyet, e není pravda to, co jí přila sdělit sousedka, která se o vradě dověděla v mlékárně.

Řekněte, e to není pravda, obrací se rozruená ena na Rýdla. Ale ten má najednou v hrdle příli mnoho slz, ne aby jí mohl říci něco uklidňujícího. A tak jen mlčky pokyvuje hlavou.

To přece není moný, Karla tady měli vichni rádi… Vichni ho tady měli rádi… Kdo to jen mohl udělat?

Odvádějí ji do velitelovy kanceláře a uklidňují slovy, která jsou za této situace docela zbytečná, protoe stejně nemohou uklidnit.

Ondřej Rýdl stojí u okna sluební místnosti a zamyleně hledí do zahrady, v ní hýří podzim barvami. Vůbec tu krásu nevnímá; myslí na lístek, který teď leí v zásuvce jeho stolu.

To, co se stalo Kaíkovi, potká kadého, kdo půjde s komunisty. Je-li vám ivot milý, opuste slubu! Hnuti konvalinka.

Nebyla to tedy jenom planá výhrůka. Tihle hrdlořezové skutečně vradí promyleně. Sadisticky. A zase si vybrali tátu dvou dětí…

Jetě během dopoledne je souvislost čelákovického zločinu s chlumeckou vradou potvrzena výpovědí, obou zřízenců praské záchranné sluby. Popis pachatelů přesně odpovídá popisu, který uvedl ulc. Oba saniáky, stejně jako taxíkáře, zaujal předevím vysoký blonďák s nevinným chlapeckým obličejem. Rovně otisky prstů ze sanitky, kterou pracovníci Bezpečnosti nacházejí v oputěném přístaviti v Praze na Smíchově, potvrzují, e vradili stejní pachatelé jako v Chlumci nad Cidlinou.

Kriminalisté, kteří čelákovickou vradu vyetřují, postupně rekonstruují pravděpodobný průběh případu. Jak se za čas ukáe, podařilo se jim to velice přesně.

Strámistr Karel Honzátko byl vylákán ze sluební místnosti kamsi ven do terénu. Pachatelé mu zřejmé namluvili, e poblí Čelákovic dolo k dopravní nehodě, a on se tam s nimi vydal. V sanitce a nebo v její blízkosti ho vrazi odzbrojili, omámili chloroformem, vzali mu klíče a potom se vrátili k budově stanice. Vnikli dovnitř, přenesli bezvládné strámistrovo tělo do místnostl a uloupili zbraně. Nakonec, kdy byli se svým pogromem hotovi, dovril jeden z nich zločin odpornou vradou, při ní drel v ruce nů.

V tomto případě je motiv vrady zcela jasný, vysvětluje Rýdl veliteli výjezdové skupiny kriminalistů. jednalo se o zbraně. Co se jim nepodařilo v Chlumci, protoe tam museli střílet a nadělali příli mnoho hluku, vylo tady. Honzátka zavradili bezhlučně, a proto se jim jejich záměr podařil..

Kriminalista pokyvuje hlavou a říká nahlas to, co stejně vichni kolem vědí: Tihle chlapi se netítí ničeho a zřejmě nám jetě nadělají spoustu starostí..

Pokud je rychle nezmáčkneme. Bude to nejspí teroristická skupina, která se potřebovala vyzbrojit. Dneska v noci dostala zbraně, a tak se brzy znovu ohlásí. Koukněte udělat, co se dá, abychom je předeli…

Pracovníci Bezpečnosti znají některé metody teroristů, vymezili okruh jejich působnosti, vědí, e vrahové mají určitý vztah k Praze a oblasti, která je na východ od hlavního města, mají popisy, otisky prstů, výpovědi svědků a řadu stop. Je to dost, anebo málo?

Vechny sloky Bezpečnosti pracují naplno.

Teroristy tísní čas. Spěchají. Připravují dalí zločin.

xxxx

Ne zapřáhne, má se zastavit u pantáty na vejminku, vyřizuje mladá védová svému mui tchánův vzkaz. Neříkal, co chce?

,.Neříkal. Asi mu leí v hlavě to tvé včerejí setkání se Ctiradem a Josefem. Mám ti domluvit. Pantáta má starost, aby ses do něčeho nezamotal. Říkal, e to, co dělají, smrdí ibenicí, a ty má myslet na rodinu… Najednou …

Co najednou?

Najednou má starost …

V týhle věci má náhodou pravdu. Ctirad s Josefem jsou oba svobodní, ale ty se přece stará o rodinu Vlasti, prosím tě, nech toho …

Mladý véda pokládá hrnek od mléka na stůl a vstává od snídaně. Potom vychází ze světnice a míří přes dvůr do přístavku, kam se po synově svatbě staří védovi nastěhovali. Otec na něho čeká, stojí u okna a hlídá, aby mu mladý neproklouzl.

Co ti chtěli včera večer Ctirad s Josefem? vybafne bez dlouhých okolků, sotva syn překročí práh.

Tak … Přijeli na kus řeči .

Chtějí, aby ses pustil do toho mordování s nimi, co?

O ádném mordování nemluvili, odpoví mladý rozhodně.

Moná e nemluvili, ale dva mordy u mají za sebou. Nemysli si, e to nevím. Ctirad se mi pochlubil, co udělali v Chlumci a v Čelákovicích. A teď chystají něco dalího, co?

Chystají…

A chtějí, abys do toho el s nimi, viď? Tak to tedy, Václave, ne! To ti nedovolím! Stačí, kdy to dělají oni. I za nás …

Matěj véda nekřičí, ale mluví tak energicky, e se mu dá jen těko odporovat.

To přece nemyslíte váně, pantáto. Copak smím za týhle situace stát stranou? Teď jde o kadýho člověka, čím víc nás bude, tím větí věci můeme zorganizovat ..

Tak si tě přece jen přijeli včera namlouvat. Napadlo mě to hned, jak tě vytáhli na zahradu pod ořech. Chtějí, abys to táhl s nimi…

Kdy to tedy chcete slyet, chtějí! A já, pantáto, půjdu.

Václave … syčí výhrůně starý véda.

Nechci, aby si o mně mysleli, e jsem posera. A oni si to zatím myslejí. A nejenom o mně. Víte, co mi včera povídal Ctirad?

No co?

e prý jste to vlastně vechno zpunktoval vy. Zpunktoval, a potom od toho odtáhl ruce.

Blbost…

ádná blbost. Na mé svatbě jste prý s Vojtěchem promluvili Ctiradovi do due a on se do toho veho pustil. Dokonce prý jste hovořil o tom, e kdy bude při tom střílení potřeba píchnout, e se na vás můe obrátit. Teď se obrátil  ne na vás, ale na mě. A já jim píchnu, za vás, pantáto!

Hergot, Václave, copak jsi ztratil vechen rozum? Starý véda u netlumí hlas. Copak jsi zapomněl, e jsi můj syn a jedinej dědic?

Nezapomněl. Právě proto, e jsem nezapomněl, jsem vá syn, ale dědic… ? Co myslíte, e mi zůstane ze statku, kdy se nepostavíme proti tomu, co se tady vude kolem nás teď děje? Co dělají s ostatními sedláky v kraji? Vyhánějí je ze statků, protoe jsou to pro ně kulaci. Jo, kulaci, plevel, který musí vytrhat. Mám čekat, a přijdou a vyenou mě? Nebo si myslíte, e nepřijdou? Přijdou, pantáto, přijdou. Moná zítra, za týden, za měsíc, ale určitě přijdou ..

Tohle vechno ti včera nabulíkovali?

Jo, a jetě jiný věci. Oni moc dobře vědí, co je potřeba dělat, aby k té bolevické kolektivizaci vesnice nedolo. A já do toho půjdu s nimi! Tenkrát na svatbě jste prý mluvili o tom, e válka neskončila v květnu pětačtyřícátého a e se bude v téhle republice jetě střílet. Je to pravda?

Matěj véda obchází pomalu stůl a ztěka usedá vedle svého syna, pokládá mu ruku kolem krku a u docela mírným hlasem povídá:

Ví, Vaku, na tý tvý svatbě, to vechno byla vlastně připravená komedie. Vymysleli jsme si ji s Vojtěchem právě na Ctirada. Potřebovali jsme někoho potvat proti komunistům… Někdo přece proti nim musí bojovat! A my jsme se s Vojtěchem shodli na Ctiradovi. Zná ho, je ctiádostivý, čím míň toho po válce dokázal, tím byl ctiádostivějí. Zběhl ze koly, střídal jedno zaměstnání za druhým, protoe ho odevad vyhodili. Nechtělo se mu dělat, měl slavnýho tátu. Na to je citlivej. A tak jsme ho nachytali. Moc snadno se nechal chytit, a s tím mordováním skutečně začal … Někdo to přece, Václave, musí udělat. A nejlíp ten, kdo nemá co ztratit. Ctirad ani Josef netratí nic, ani kdy je dopadnou. Ale ty? Má tady majetek, enu, a bude mít děti… Proto nechci, abys s nimi do toho el…

véda si zhluboka vydechne a spustí obě ruce do klína. Avak ten, k němu promlouval, hledí nepřítomně do stolu. A tak starý jetě tie dodává: Teď ví, Václave, vechno, jak to vlastně bylo. A měl bys mít rozum.

Matěj véda skončil. Během řeči se mu vytratila z tváří červeň, je najednou bledý, vrásky se mu prohloubily. Mladý véda si to náhle uvědomí a snad proto u nic neříká. Odchází z otcovy světnice zamylenějí, ne kdy do ní vstupoval.

Ale na jeho včerejím rozhodnutí se nic nezměnilo.

xxxx

Jihovýchodně od Čáslavi, v místech, kde se u od nepaměti říká Na kopci, zastavuje jednoho říjnového dne mu v uniformě přísluníka Lidových milicí vůz se státní poznávací značkou Č-ČA 599. Vozidlo patří národnímu podniku Kovolis z Třemonice. Pokladník třemonického závodu v něm převáí z čáslavské banky peníze na výplatu zaměstnanců. Hodně peněz. Přes milión korun.

Pokladník Rosický ovem neveze ten milión korun sám. Doprovázejí ho jetě dalí tři zaměstnanci závodu. Jeden z nich dokonce se zbraní v kapse. Také Roický má svou pistoli.

Kdy řidič začne brzdit, ani jednoho vak nenapadne, e by měl sáhnout po zbrani. Mladý mu v uniformě Lidových milicí, který je zastavuje, přece nevypadá na lupiče, jen by se chtěl zmocnit peněz, které převáejí.

Nevypadá. Ale je to lupič.

Ne stačí lidé v autě cokoliv podniknout, míří na ně ten člověk pistolí. A v miku jsou u vozu dalí dva ozbrojení chlapi. Otevírají dveře a jeden nařizuje ostrým hlasem:

Vyklopte vechny prachy, co vezete, a nepokouejte se o ádné hlouposti!

První se z překvapení vzpamatovává pokladník Roický. Sahá do kapsy pro pistoli. Nestačí ji vak ani natáhnout a třeskne výstřel. To mu, který zastavil auto, stiskl spou své zbraně.

Vrazi, co to dě … stačí jetě vykřiknout pokladník. Nedomluvil. Uprostřed věty se chytil za prsa a klesá ze sedadla.

Pitomec, ucedí cynicky vrah a sápe se po pokladníkově pistoli. Myslí, e máme bouchačky na vrabčáky ..

Zastrkuje Roického pistoli do kapsy a nařizuje řidiči: Vynes ho! A vy dva taky vypadněte. Pro vás tady cesta skončila. Kde jsou peníze?

Jeden z přepadených ukazuje na kufřík, stojící na podlaze auta. Lupič jej potěkává a hází na zadní sedadlo. Jeho komplici zatím prohledávají ty, kteří vystoupili z vozu. U jednoho z průvodců objevují i jejio zbraň a jsou ironičtí: Má kliku, es ji zapomněl vytáhnout. Jinak u jsi mohl být tam vedle toho na příkopě …

Josef Roický leí na trávě a z úst mu vytéká úzký pramének krve.

Přepadení stojí na prané silnici, zmrtvělí hrůzou.

Tak jedem, mládenci! velí světlovlasý blonďák.

Gangsteři nasedají do vozu a za chvilku u mizejí s uloupenými penězi a v uloupeném autě z míst, kde se od nepaměti říká Na kopci.

Auto třemonického Kovolisu objeví potom přísluníci Bezpečnosti v jedné zastrčené ulici v Přelouči.

V tom čase u není Josef Rosický mezi ivými. Zemřel dříve, ne mohl být převezen do nemocnice.

V Rýdlově uzounké a dlouhé kanceláři sedí půltucet muů, vyčleněných v posledních týdnech pro Operaci konvalinka, jak je označena akce proti teroristům, kteří vradili v Chlumci, Čelákovicích a na Čáslavsku. V místnosti visí oblaka hustého cigaretového dýmu, avak lidé to nevnímají. Jsou příli zaujati problémem. Posuzují poznatky těch, kteří se včera večei; vrátili z Čáslavi.

Hypotéza, e s vrahy musel spolupracovat někdo, kdo důkladně znal situaci v třemonickém Kovolisu nebo v čáslavské bance, měla své váné opodstatnění. Proto ji kromě kriminalistů ověřovalo i několik lidí Rýdlovy skupiny. Strávili bezmála tři týdny v terénu a ve dne v noci měli plné ruce práce. O tom vak Valenta, který pátrání vedl, teď nehovoří. Bylo by to příli obsané vyprávění o rozmluvách s nekonečným zástupem lidí, o hodinách prosezených nad osobními a kádrovými spisy vech, kteří v Kovolisu či v bance pracují nebo v minulosti pracovali, o odebírání a porovnávání otisků prstů těch, kteří se ocitli v kruhu podezřelých. Valenta podává zprávu pouze o výsledných závěrech etření.

Nakonec nám zůstal z té trojice nejvíc podezřelých, říká Valenta, vlastně jen Zbyněk Janata. Má sice na vechny dny, kdy byly spáchány zločiny, spolehlivé alibi, ale jako tipaře ho rozhodně nemůeme z podezření vyloučit. Spí naopak. Pracuje v Kovolisu jako úředník a byl zasvěcen do způsobu přepravy peněz z čáslavské banky do závodu …

Takových lidí je ovem jistě mnohem víc, namítá náčelník oddělení.

Bylo jich dost, pokračuje Valenta. Snad a zbytečně mnoho, Janata nás vak upoutal předevím proto, e se pár dnů před loupeí Na kopci vyptával, kdo vechno s Roickým pro peníze pojede a taky, jak. bude přeprava zabezpečena. Tohle nám prozradil jeden zaměstnanec z autoprovozu závodu. Janata to samozřejmě popřel.

A jinak? Co je to za člověka, ten Janata? chce vědět Rýdl.

Takový floutek, odpovídá na Rýdlovu otázku jeden z těch, co se vrátili z Čáslavská.

Valenta vak kroutí odmítavě hlavou: Floutek to třeba je, v kadém případě chytrý a prohnaný floutek. Trochu frajírek a trochu dobrodruh. Má sebejisté vystupování a netají se s tím, e ádné velké sympatie k naemu zřízení nechová. Jeho rodiče mají na Čáslavsku mení hospodářství…

Co je to podle tebe mení hospodářství, Josefe? ptá se Valenty náčelník. Na Čáslavsku můe být i mení hospodářství dost velké.

Necelých pět hektarů. Pár koní, čtyři kravky a tři kluci… Tenhle Zbyněk vychodil obchodní kolu, druhý z bratrů kantoři, a třetí zůstal doma na chalupě..

A podle čeho usuzuje, e by mohl být zrovna on tipařem celé akce? Ondřej Rýdl je netrpělivý, zdá se mu, e mají v ruce spíe dohady ne pořádnou stopu.

Zčásti u jsem to řekl. Předevím je tady to jeho vyptávání na Roického doprovod. A potom, není vyloučeno, e mezi společností, s ní se Janata kamarádí, jsou právě ti, které hledáme ..

Co je to za společnost? ptá se zase Rýdl.

Kulacká parta.

Dá se to tak říci, navazuje na poznámku svého podřízeného Valenta. Pár odrostlejích mladíků, co elí, e u u nás nemáme selskou jízdu. A kterým je svazácká skupina na vesnici trnem v oku. Okukovali jsme je, ale nikdo z nich neodpovídá popisům vrahů. I kdy je neznáme jetě vechny … Partu si vzali na starost mládenci z Čáslavi..

Konkrétní důkaz tedy ádný? náčelník začal být opravdu netrpělivý.

Jedině to, co jsem říkal. Ale snad časem ..

Časem … To chcete, Valento, čekat, a zase někde někoho odprásknou? Máte vymezenou oblast, popisy, víte, e ti zločinci mají určitou návaznost na Prahu… Ověřili jste vůbec, jestli má Janata nějaké blií kontakty s někým v Praze?

Tohle si vzali na starost také Čáslavtí, odpovídá Valenta. Jak něco zjistí, dají nám vědět.

V Rýdlově kanceláři je nakouřeno, obličeje muů jsou zachmuřené, poznámkové bloky se plní novými pokyny.

A přece čas, kdy neznámí bandité skončí se svými teroristickými akcemi, se zvolna nachyluje.

xxxx

Je vlahý večer časného září.

Na Hané o něm budou jetě po létech vyprávět jako o večeru ohnivém.

Někdy kolem deváté hodiny začnou toti při státní silnici Vykov-Kroměří hořet stohy slámy jako pochodně.

Pět, sedm, devět, jedenáct stohů slámy stojí najednou v plamenech!

Nikdo nepochybuje, e je to sabotá, která má pokodit zemědělská drustva na Hané. Lidé jsou vyděení, postávají před svými chalupami, poárníci nevědí, kam se mají vydat dřív.

V obci Mořice, která je přiblině uprostřed postiené oblasti, shlukli se lidé do hloučků a debatují o zkáze, která zachvátila kraj. V jednom z hloučků je i Josef Lecián. Dohaduje se s ostatními a najednou vidí, jak po silnici z té strany, kde je obloha rudá ohnivou září, přijídějí dva mui na kolech. Běí jim vstříc; chce je zastavit a dovědět se podrobnosti o poárech.

Co se vlastně děje? volá na cyklisty. Kde vude hoří? .

Uhni! vykřikne jeden z jezdců a prosmýkne se kolem Leciána. U ho minul, ale jetě volá: Vlez nám na záda, i s těmi ohni!

Lecián zůstává na chvíli zkoprnělý, ale potom se vzpamatuje a rozhodne: To přece není jen tak. Co kdy jsou zrovna tohle háři… Jedu za nimi.

K Leciánovi se přidává jetě Stanislav Blaek. Sedají na kola a vydávají se za mui, kteří zmizeli ve tmě.

Dostihli je necelé dva kilometry za Mořicemi. Neznámí cyklisté museli zastavit, protoe jednomu z nich se porouchalo kolo. Teď je opřené u můstku, který tam vede přes silnici.

Lecián zastavuje u mue, který opravuje: Co jsi zač? Co tady vlastně dělá? Proč jsi v Mořicích ujel, kdy jsem tě stavěl?

A co je tobě do toho? Starej se o sebe a plav odtud, odsekne mu sehnutý nad kolem.

Tak abys věděl, je mi do toho dost…

Víc u Lecián nestačí říci. V následujícím okamiku práskne na silnici výstřel. A vzápětí druhý.

Stanislav Blaek, který mezitím dojídí poněkud opoděně k můstku, vidí, jak Josef Lecián padá k zemi. Rychle seskakuje s kola a běí k nedalekému lesu. Tam se schoulí a čeká. Těch několik minut, kdy leí v mlází, se mu zdá celou věčností.

Dvojice neznámých muů mezitím popadne kola a odjídí.

A potom najednou zasvítí v ohybu silnice světla. Blaek letí z lesa a zastavuje autobus, který jede od Němčic k Mořicím.

Překotně vysvětluje řidiči, co se přihodilo, a oba se rychle vracejí k můstku, kde leí postřelený Lecián. Odváejí ho do nemocnice.

ena, která desátý den po oné ohnivé noci na Hané sedí před jedním z olomouckých vyetřovatelů, má propadlé tváře a vyplakané oči. Na rukávě jejího kabátu je připevněna smuteční páska.

Vá mu, paní védová, u je tedy víc ne týden nezvěstný, říká tichým hlasem vyetřovatel. Osmý den… A vy nám to přicházíte oznámit a teď. Proč? Proč jste nepřila dřív?

Pokrčí rameny a do očí se jí derou slzy. Teprve po chvíli vzlykavě odpovídá: Já jsem si myslela, e jenom někam odjel… Na pár dní… e se zas vrátí… Kdy se to stalo s pantátou …

Myslíte, kdy vá tchán spáchal tu sebevradu?

Jo, kdy se oběsil… Já jsem si myslela, e se Vaek vrátí, e přijde aspoň na pohřeb… Ale on se nevrátil ..

A měl nějaký důvod, proč tak najednou od vás odeel? Měl s otcem nebo s vámi rozpory?

Utírá si oči kapesníkem a kroutí hlavou: Ne, to ne … Já myslím, e Vaek měl jenom strach …

Strach. Z čeho?

On se bál, e ho zatknete …

A proč bychom ho měli zatýkat?

Já nevím … Kdy shořely ty stohy … Kadý v Pivíně ví, e jsme měli v Loanech statek … Kvůli tomu asi Vaek odeel … Já myslím, e měl strach, e ho zatknete .

A on měl s těmi poáry něco společného?

Ne, to ne … Vlastně, já nevím. Ráno, po tom, jak vude hořelo, odeel do práce a od té doby u se nevrátil

Sepisují s Vlastou védovou protokol.

Její výpověď je dalím kamínkem do mozaikovitého obrazu, který kriminalisté sestavují o zářijové ohnivé noci.

Zraněný Josef Lecián si poměrně přesně pamatuje podobu mue, který po něm vystřelil; vysoký tíhlý blonďák, spí chlapec ne muský …

A potom přichází výsledek mechanoskopické expertizy střel a nábojnic, nalezených u můstku nedaleko Mořic. Výsledek překvapující: mořický pomocník Veřejné bezpečnosti Josef Lecián byl postřelen ze stejné zbraně, z ní byl zavraděn mladí strámistr Oldřich Kaík v Chlumci nad Cidlinou.

Ondřej Rýdl přečetl dálnopisnou zprávu z Olomouce, vyskočil od stolu a utíká za Valentou. Pokládá před něho hadovitý list papíru, který se před necelou půlhodinou vysoukal z věčně klapajícího přístroje, a pobídl: Čti, Pepíku, a dr se. Mají na kahánku …

Valenta letí očima po řádcích dálnopisu a kdy se dostává k poslednímu, obrací se k Rýdlovi: Ty myslí, e mladý véda?

Jo, to tedy myslím ..

Valenta krčí rameny. Jen abys neujel, Kapánku, příli daleko. véda má třeba prsty v těch poárech na Hané. Ale jeho popis neodpovídá ani jednomu z těch, které nám dali ulc a Turína a Kavín …

Na tom přece nezáleí. Podstatné je, e tam u Mořic střílel vysoký tíhlý blonďák.

Nu a co?

Pepíku, vezmi přece rozum do hrsti. védové měli statek na Kutnohorsku. Zrovna v té oblasti, kde se vradilo. A potom, kdy je jako kulaky z vesnice vystěhovali, odeli do Pivína na Hané. Mladý tam začal dělat na pile. Pár měsíců sekal dobrotu a obhlíel situaci. Potom se tam za ním stáhli ti jeho komplici z Kutnohorska a spustili to na Moravě …

Kdybych tě, Kapánku, neznal tak dlouho, řekl bych, e jsi hotový génius …

Troubo

xxxx

Vy Jste znal védu dobře? ptá se Valenta jednoho ze starých loanských chalupníků.

védu? Jakpak ne. Tady ho znal kadý lip ne svý boty. Vdy to byl největí statkář ve vsi. A kadý si u něho vypotil své. Zvlá kdy jetě hospodařil Matěj, ten dokázal dřít lidem kůi s těla. Já jsem to taky poznal. Jednou jsem si od něho půjčil mlátičku … Na ,půl dne… A víte, kolik dní jsme mu za to museli se enou oddělat? Hádejte! Sedm, pane, sedm dní jsme mu oba dělali na řepě …

A od té doby, co se odtud vystěhovali, jste ho neviděl?

Matěje ne, ale mladý, mladý se tady párkrát ukázal. Pokadý jen tak na skok. Asi obhlíel, jak teď hospodaří drustvo …

V posledních dnech v Loanech nebyl?

Co já vím, tak ne. Alespoň já ho neviděl … To myslíte jako předtím, ne měl utéct?

Jak to, utéct?

No, říká se to tady po vsi. Měl utéct s Mainovými kluky někam do Němec …

Mainoví kluci.

Od loanského chalupníka slyí Valenta toto příjmení poprvé. Ale tehdy, kdy si ověřovali styky Janaty z Čáslavi, tehdy u o nich byla přece také řeč.

A kdo jsou vlastně ti Mainové?

Copak vy je neznáte? diví se stařík. Ti tady měli taky statek. Jejich matka. Jetě za první republiky. Potom ho prodali Vojtěchovi Kondrovi. Ten u tady teď taky není, ale kluci Mainoví sem jezdívali donedávna. Hlavně ten mladí, Ctirad. Býval u védů na statku. Kamarádil se s mladým. A teď asi společně utekli. Dokonce jsem slyel, e se mělo při tom jejich útěku střílet…

Okamitě po návratu do Prahy si Valenta tuto informaci ověřuje. A to, co se dovídá, je stejně překvapující jako důleité.

Sluební informace, kterou si vyhledal, prozrazuje, e před třemi dny dolo v hraniční oblasti Berlín v Německé demokratické republice k přestřelce mezi přísluníky Volkspolizei a pětičlennou skupinou uprchlíků z Československa, která se chtěla prostřílet na Západ. Při střetnutí byli zastřeleni dva přísluníci policie. Třem osobám se podařilo uprchnout do Západního Berlína, dva z uprchlíků Václav véda a Zbyněk Janata, byli zadreni.

Doplněk k sluební informaci hovoří o tom, e západo-berlínský rozhlas vysílal zprávu o tomto dramatickém útěku. O vradě dvou přísluníků Volkspolizei pomlčel, zatímco trojici utečenců Josefa a Ctirada Mainy a Milana Paumera oslavoval jako hrdiny.

Jetě tý den se spojuje Ondřej Rýdl s bezpečnostními orgány Německé demokratické republiky. A o několik hodin později odjídí z Prahy do Berlína vůz s vyetřovateli.

Na zpáteční cestě poveze o dva cestující víc.

Na kalendáři dvaapadesátého roku zůstává k utrení u jen několik lístků. Vánoce ukají na dveře. Venku je studený zimní den. Osamělý radiátor ústředního topení v Rýdíově kanceláři nestačí rozehřát květinové vzory, které na malých obdélníkových oknech vykreslil mráz.

Ondřej Rýdl sedí nad závěrečnou zprávou Operace konvalinka. Má před sebou výpovědi Václava védy i Zbyňka Janaty a jetě bezmála čtyřiceti dalích lidí. A také dokumentární snímky, na nich jsou zachyceny zbraně a třaskaviny, s nimi teroristé počítali pro své budoucí akce.

Tehdy, kdy přivezli z Berlína ty dva, byl Ondřej Rýdl u jejich výslechu. Zpočátku zapírali, nechtěli se přiznat k ádnému z činů, z nich je vinili. Tvrdili, e v Berlíně stříleli jen Mainové a Paumer. Trvalo to několik dnů, ne si véda s Janatou uvědomili, e mui, kteří je vyslýchají, vědí hodně, víc ne si oni mohou vůbec představit. Potom přestali zapírat. V těch hodinách vyly najevo dalí skutečnosti i jména lidí, kteří v teroristické skupině Hnutí konvalinka působili.

Jádro skupiny tvořila pětice; bratři Mainové, véda, Paumer a Janata. K nim se postupně přidruilo dalích sedmnáct lidí z Poděbradská, Čáslavská a později i z Olomoucká.

Na prvních dvou zločinech v Chlumci nad Cidlinou a v Čelákovicích se podíleli oba Mainové a Milan Paumer. Tehdy jim lo skutečně předevím o zbraně. V Chlumci Josef Main nevydrel s nervy. Vystřelil na mladího strámistra Oldřicha Kaíka ve chvíli, kdy zpozoroval, e bratr Ctirad vloil málo síly do úderu eleznou tyčí a e Kaík sahá po pistoli. Na zbraně u nezbyl čas; uprchli k taxíku, který řídil Paumer.

Milan Paumer vystupoval ve funkci řidiče i v čelákovickém případu. Tam se stal vrahem světlovlasý mladík s chlapeckou tváří Ctirad. Chladnokrevně prořízl omámenému strámistru Karlu Honzátkovi hrdlo.

V loupei Na kopci měl hlavní slovo Josef Main a Václav véda. Vrahem Josefa Roického byl opět starí z obou bratrů, Josef.

Rýdl prohlíí snímky z odhaleného skladitě v lese nedaleko Poděbrad. Tento úkryt teroristů prozradil při výslechu Zbyněk Janata. Kdy tehdy Bezpečnost sklad odkryla, nalezla v něm přes metrák trhavin, dva kulomety, sedm samopalů, čtrnáct puek, pět ručních granátů, dvě vysílací stanice, několik pekelných strojů a tisíce nábojů. e tato výzbroj měla ji v brzké době ničit a zabíjet, to potvrzují výpovědi dalích sedmnácti zatčených členů skupiny Hnutí konvalinka. Paličská noc na Hané byla první z chystané série diverzních akcí. Po poárech stohů měly přijít sabotáe v závodech a na přehradách, s jejich výstavbou se u nás právě začalo, ničení sekretariátů komunistické strany a veřejných budov.

Nic z toho u lidé z teroristické bandy bratří Maínů neuskutečnili. Skončili v rukou Bezpečnosti. Třem z hlavních viníků se vak podařilo spravedlnosti uniknout. Vrazi strámistrů Kaíka a Homzátka a pokladníka Roického nali útočitě na Západě. Vstoupili do slueb americké armády …

Ondřej Rýdl dopsal koncept své závěrečné zprávy. Odloil tuku a zadíval se do mrazem vymalovaného okna. Pomyslel na to, co se v strohé závěrečné zprávě neobjeví na sny a touhy svých soudruhů, těch, kteří tu padli. U nikdy nebudou snít a touit. Dali své ivoty  pro ivot.

SMRT PŘICHÁZÍ PO POHŘBU

III.

Dooural se a kamsi nad Floru a potom k Olanským hřbitovům. Tam se posadil na lavičku a v mylenkách se znovu Vrátil do těch dob.

ivoty pro ivot, ivoty pro ivot, znělo mu hlavou jako údery zvonů. A nebo to pouze tepala krev ve spáncích?

ivoty pro ivot kolik jich bylo! Kolik nás padlo za ta léta.

Akce B! Banderovci, vzpomíná Ondřej Rýdl. Zařadili nás s Čoudem do jedné čety, která byla součástí praporu Javor. Do jednoho drustva s Mílou Novotným, Honzou Hořejem a Vakem Haklem. Ti byli tenkrát, kdy jsme čekali banderovce u Varína, na onom osudném průzkumu. Novotný, Hořej, Hakl a jetě někdo tam u té hájenky Na starém dvoře byl… Čítek? Nebo Hrubec? Ne … jarda Kristl. Jarda Kristl… a ten nám potom taky vyprávěl, jak se to s Mílou Novotným stalo …

U hájovny postupovali při průzkumu jeden vedle druhého. Byl podvečer, v jednom okně hájenky se u svítilo. Novotný nařídil Hořejovi, aby střeil před domkem a oni e si zaskočí dovnitř, napít se vody. Ale nenapili se. Sotva se za nimi zavřely dveře, strhla se venku střelba. Strámistr Hořej zastavil první nápor banděrovců a potom se stáhl do hájovny k ostatním. Domek byl pod palbou ze vech stran. Útočníci stříleli ,od stáje i od stodoly. A kdy na chvilku přestáli, volali na strámistry, zabarikádované v hájovně:

Vzdejte se!

Vzdejte se, nebo zapálíme stavení!

Nevzdáme! odpovídali nai a banderovci opět začali střílet.

Nakonec zaútočili obléhatelé ručními granáty. Jeden z granátů explodoval pod oknem hájovny a vyrazil okenní rám. Do místnosti vzápětí skočil jeden z banditů a dávkou z automatu pokropil vechno, co bylo uvnitř. Několika střelami byl zasaen strámistr Miloslav Novotný. Ale ostatní přece jen banderovce z hájovny vypudili.

Nevzdali se, ani kdy je začali ostřelovat kulomety. Jeden u okna, jeden u dveří  stříleli u jen dobře mířenými ranami. Střeliva ubývalo. Najednou palba utichla a oni viděli, e se banderovci začínají stahovat k lesu. K hájence se blíila nae posila.

Tehdy jsme s Čoudem nesli Mílu Novotného dolů do vsi, vzpomíná Ondřej Rýdl. U nedýchal. Pochovali jsme ho v Horním Lánově… Chtěl jsem se na ten hřbitov vypravit, napadlo Rýdla, no, třeba se tam jetě podívám …

Ondřej Rýdl sedí na lavičce a dívá se na chodník a na ulici. Kolem něho spěchají lidé, auta a tramvaje, ale on myslí na kamaráda, který zemřel před tolika lety ve slovenských horách. A potom zase na to, jak se vrátili zpátky do Prahy a oenil se. Nastěhoval se do domu v Budečské ulici, kde u předtím bydlel Valenta. Zase byli spolu. Oba je potom v osmačtyřicátém po Onoru převeleli ke Státní bezpečnosti. K práci, o ní tehdy měli jen mlhavé představy. Bez zkueností se učili na kadém novém případu, který dostali na starost. ili jen pro práci. A pospíchali; stále pospíchali.

Ondřej Rýdl u teď přestal pospíchat. Musel přestat pospíchat, jestlie chce jetě proít pár klidných chvilek s rodinou, s vnoučkem. Stejně mu dcera donedávna ne srdce podruhé vynechalo, a příli často vyčítala, e si na toho jejího punta nedokáe najít ani chvilku času.

Najdu, Jiřino, najdu, chlácholil jí vdycky, kdy se do něho pustila. Ale ona věděla své.

Najde, jene kdy. Pořád někam spěchá a jezdí, ale aby sis vyjel s námi na Sázavu, na rekreaci nebo na houby… Kdy jsi byl naposledy s mámou na procházce nebo v kině? Copak opravdu nezná nic, ne tu svou zatracenou slubu?

Nech toho, najeil se. Tomu ty nerozumí. Tomu ty nemůe rozumět…

Byla to slabá obrana. Ale kdy má člověk pomalu pět kříků na hřbetě a nádavkem nemocné srdce, nepotřebuje ádné dceřiny rady. Ani ádný doktorský rozum. Sám si uvědomuje, e je nejvyí čas chytit ten vlezlý a vudypřítomný spěch pořádně pod krkem. Chytit ho, aby u jednou provdycky přestal člověka popohánět a postrkovat.

Ondřej Rýdl se k tomu chystal ode dne, kdy ho poprvé přivezli do střeovické nemocnice. Zdivočelá křivka kardiogramu tenkrát poděsila více doktora ne Rydla. Ten si jen řekl, e u tedy přiel čas, kdy se bude muset kapánek etřit. Sám sobě sliboval…

Sliboval do té doby, ne mu napsali propoutěcí listiny. A ne zase nastoupil do sluby. Potom na dobrá předsevzetí rychle zapomněl. Ani do těch Karlových Varů, které mu doktoři předepsali, nejel. Neměl čas…

Teď sedí na lavičce před Olanskými hřbitovy, je zabrán do svých mylenek, a najednou zahlédne… kdosi na něho mává z volhy, která pomalu projídí kolem. Také zvedá ruku na pozdrav, a teprve pak si uvědomí, e to je Vaek Koíek …

Poručík Václav Koíek… Jako dnes vidí, jak se mu tehdy přiel hlásit. Nový přísluník oddělení. Nastoupil do Prahy odkudsi z Plzně a jeho první větí případ… Co jsem mu to jen na začátku dal, vzpomíná Rýdl. Nebyla to snad Černá Miky … ? Ano, Černá Miky to tehdy byla…. Jedna z jejích partií.

PARTIE ČERNÉ MIKY

Nad střechami vídeňských domů si snad daly v tom listopadovém odpoledni dostaveníčko vechny mraky, které vyhnal vítr a odkudsi od alpských vrcholků. Povalují se nad městem a vyprazdňují své bezedné útroby na vechno, co je pod nimi. Studený vítr se při tom promenáduje nejen při dunajském nábřeí, ale i v dalích čtvrtích. Je právě takový nečas, o něm se říká, e by do něho člověk ani psa nevyhnal.

Deové kapky, které vyklepávají svůj monotónní koncert na okenních římsách bytu v Gumplendorferstrasse 80, vak nemají sílu, aby na sebe upoutaly pozornost. Miky Mrázková leí v příjemně vytopeném pokoji na pohovce a vnímá jen to. co jí nabízejí kapitoly poněkud ohmatané kníky se strohým a nevynalézavým titulem pioná. Kniha byla sepsána sice u někdy mezi dvěma světovými válkami, avak osudy jejích hrdinů jsou pro Miky přitalivé i po pětadvaceti letech.

Čte s napětím a přitom obdivuje liáckou vynalézavost Bismarckova vyzvědače Stieberta, rozhodnost éfa německého Nachrichtendienstu Nicolaie z doby první světové války, neohroenost někdejího esa britské výzvědné sluby plukovníka Lawrence … A co teprve, kdy se Miky dostává k příběhům, v nich hrají hlavní role eny vyzvědačky. Proslulá Mata Hari ji ostatně zajímala ji dříve, avak o Frau Doktor se dovídá v tom detivém odpoledni poprvé.

Kdy bytelné kyvadlové hodiny odbíjejí čtvrtou, odkládá náruivá čtenářka knihu, zhasíná stolní lampu, avak z pohovky zatím nespěchá. Leí se iroce rozevřenýma pomněnkovýma očima a dívá se kamsi do vysokého stropu setmělého pokoje. V jejích mylenkách se začínají odvíjet ivotní příběhy, které neproívali kniní hrdinové, ale ona sama. Miky vzpomíná …

xxxx

Narodila se brzy po první světové válce, jako poslední ze esti dětí, jimi byla obdařena Kaiserova rodina. Její otec byl tehdy přednostou nevelké elezniční stanice na okraji Prahy. Snad proto, e měl nečeské jméno Ferdinand Kaiser, nechával křtít své ratolesti tak, jako by chtěl dokázat, e nehodlá mít nic společného s vídeňským panovnickým rodem. A tak měli Kaiserovi Libui a Zdeňka, Věru a Jaroslava, Helenu a Miroslavu.

Zůstala Miroslavou jetě v době, kdy prodávala v jednom vinohradském obchodě amotová kamna. Potom se vak začala stýkat s lidmi, pro ně zřejmě její poetické jméno nemělo patřičnou světovost. A tak si začala říkat Miky.

Společnost, do ní se dostala, nebyla podle vkusu jejího vlastenecky smýlejícího otce, leč Miky u tehdy věděla, co chce a měla svůj cíl. Vůbec jí proto nevadilo, e mnozí z jejích blízkých přátel začali v osmatřicátém roce obouvat namísto střevíců vysoké boty a e jim na klopách kabátů začaly zářit placky s hákovým kříem. Miky bylo v jejich kruhu dobře, a navíc jim vděčila za perfektní znalost němčiny. Spolu s angličtinou, do jejich tajů pronikala jetě jako prodavačka, jí tento jazyk umonil styky, o nich kdysi pod vysokým stropem studeného sluebního bytu jen snívala.

Na rozdíl od bratra Jaroslava vyuívala ovem Miky svých jazykových znalostí mnohem obratněji. Jaroslavovi vlastně poslouily jen nakrátko v době války, při jeho slubách táborskému gestapu. V pětačtyřicátém roce byl toti odhalen jako konfident, usvědčen ze zločinů a odsouzen k trestu smrti.

Miky byla jasnozřivějí. Po válce jí nikdo nemohl dokázat, e spolupracovala s gestapem, i kdy kvůli tomu měla dost velké starosti. Pro jistotu se tehdy stáhla na nějaký čas do ústraní. Ale kdy poznala, e se kolem její osoby nic zvlátního neděje, začala opět ít po svém. Na místo lidí v koených kabátech a holínkách nastoupili jiní dentlmeni. Trvalo jen krátkou dobu, ne rozířila okruh svých praských přátel o zástupce zahraničních firem. Časem se pak sblíila i s pracovníky různých zastupitelských úřadů a také s hrstkou amerických, anglických a francouzských urnalistů, akreditovaných v té době v Československu. Rozuměla si s nimi jak v politických názorech, tak i zcela intimně.

V tom čase snad nebylo jediného týdne, kdy by Miky nenavtívila dva tři společenské večírky nebo nějakou mení soukromou party. A vude byla vítána a obletována. Jediný, kdo byl tehdy s tímto jejím způsobem ivota nespokojený, byl její manel. Miky toti zcela přehlíela skutečnost, e se ji v estačtyřicátém roce provdala. Manel jí zpočátku domlouval, potom ji prosil a… Nakonec se s ní rozvedl.

Ani ji to příli netrápilo, nebo měla sympatie celého houfu jiných muů. Její dlouhé černé vlasy a pomněnkově modré oči vdycky přitahovaly dost ctitelů. A Černá Miky, jak jí někdy její přátelé říkali, si byla vědoma svých půvabů, které jí ostatně zůstaly dosud, i kdy u má třicítku za sebou. Rozhodla se jich vyuívat.

Krátce po rozvodu poznala, e nejlepí partií pro ni bude Rakuan Fred Mrázek. Působil v tom čase v Praze jako zástupce jedné holandské firmy a čekal na přeloení do vídeňské odbočky. Zamiloval se do Miky na první pohled, a kdy jí krátce poté nabídl sňatek, dlouho se nerozmýlela. Stala se tedy Miky Mrázkovou a v polovině padesátého roku se stěhovala se svým muem do někdejího města valčíků. Nebyla z Kaiserovy rodiny první, kdo opoutěl rodnou zemi. Na rozdíl od bratra Zdeňka vak ji opoutěla legálně. Nelegální Činnost měla teprve přijít…

Začalo to nedlouho po tom, co se s Fredem usadili v Gumplendorferstrasse. Jednoho dne zazvonil u dveří jejího bytu mu, který hovořil česky a tvrdil, e se velice dobře zná s jejím bratrem z Londýna. Byla tehdy sama doma, nicméně pozvala ho dál a…

A potom Jimmy, jak si nechal nenadálý návtěvník říkat, nabídl Miky, zda by nechtěla pracovat pro britskou výzvědnou slubu. Zatvářila se udiveně a odpověděla, e si ve musí důkladně promyslet a poradit se s manelem. Ve skutečnosti byla rozhodnuta okamitě.

Při dalí Jimmyho návtěvě dala Miky Mrázková souhlas k tomu, e se zúčastní vyzvědačského kursu v Salzburgu. Zároveň se vak nezapomněla zeptat, co vlastně bude za své sluby dostávat a jaké budou její úkoly.

Odpověď ji uspokojila. V závěru roku 1950 odjela do Salzburgu.

Ondřej Rýdl se poprvé setkal s jejím jménem na začátku dvaapadesátého roku. Nael je červeně zatrené ve spisech mue, který byl v prosinci předcházejícího roku zadren na naem území. Zpočátku se zadrený vydával za jakéhosi Harryho Máčka, postupně se vak ukázalo, e je to pouze jeho přezdívka, ve skutečnosti e má docela obyčejné a české jméno Karel Vrána.

Rýdl se ze záznamů jeho výpovědí dověděl, e chlapík uprchl na jaře jedenapadesátého roku do Rakouska, nějaký čas se ivil posluhami, ale potom se pustil do paeráctví. Kdy se mu několikrát podařilo dostat se bez úhony přes Dunaj k nám i od nás, začaly o něho projevovat zájem i některé zahraniční rozvědky. Vybíral jejich mrtvé schránky na naem území a doručoval různé vzkazy i dopisy. Ne mu stačily svěřit něco větího, zadreli ho u Děvína českosloventí pohraničníci. Harry Máček nebyl, jak se zdálo, ádné pionání eso. Do protokolů uvedl vechno, co věděl. Také o Miky Mrázkové.

Ondřej Rýdl pečlivě pročetl vechny výpovědi a potom jetě s uvězněným víc ne dvě hodiny hovořil. Zajímalo ho vechno, předevím o Mrázkové.

Kdy vy jste se s ní vlastně seznámil? vyptával se Rýdl zatčeného.

To bylo u někdy v sedmačtyřicátém roce v Krkonoích. Miky byla v Semilech na dovolené s nějakou svou neteří a já jsem tam tehdy … Tedy … Začal jsem se jí dvořit. Ona je Miky pěkná, to byste nevěřil, jak je jetě dneska pěkná ..

Dobrý, a co bylo dál?

Dál? Musím vám říct, e jsem měl u ní těstí. Moná e to udělal taky ten můj bourák, zkrátka byla z toho taková mení, ale hezká známost, která mi vydrela a do tý doby, ne se Miky odstěhovala do Rakouska. Ale nezapomněla na mě ani ve Vídni. Psali jsme si, a tak kdy jsem potom utekl, zael jsem za ní do Gumplendorferstrasse. Jenome u to nebyla ona. Ne proto, e měla mue, toho měla i tehdy v Praze, ale tam venku má kadý svých starostí nad hlavu. Moc mi tehdy nepomohla. A potom, kdy jsem s tím paováním začal. To mě pozvala k sobě do bytu a vyrukovala na mě, jestli bych jako nechtěl dělat pro Angličany. Tvrdila, e pro ně sama taky pracuje, e má dokonce nějaký pionání kurs a e je to výhodné. Já jsem s tím kvůli ní souhlasil, a tak mi začala dávat různé dopisy, které jsem při svých návtěvách do Československa doručoval. Dostával jsem za to sice jen pár ilinků, ale mně to bylo nakonec jedno…

Na jaké adresy jste ty dopisy doručoval? Dtá se Rýdl.

Vcelku asi na čtyři… Poprvé jsem nesl psaní něiaké ofii Lembovičové do Bratislavy. Do túrovy ulice. Číslo domu si nepamatuji, ale vím, e bydlela ve druhém patře. Taky pěkná enská. Zubařka. A byla ke mně hrozně fajn. Dvakrát jsem v jejím bytě přespával a pokadé mě hostila jako maharadu. Já jsem se samozřejmě taky nijak neetřil. Tu hostinu jsem si, pane vyetřující, pokadé zaslouil..

Jak vidím, Vráno, byl jste hotový Casanova. Ale nevíte náhodou, co psala Mrázková v tom dopise Lembovičové?

To náhodou vím. Kdy byla Lembovicová v zaměstnání a já se ukrýval v jejím bytě, vechno jsem si přečetl. Miky se odvolávala na jejich staré přátelství a chtěla na ní, aby jí posílala pionání zprávy.

Jaké zprávy?

Hlavně jí lo o armádu. Jak si vzpomínám, Miky v tom listě psala, aby Lembovicová zjistila, jaké jsou v Bratislavě a v okolí vojenské útvary, jaké asi mají počty a výzbroj a tak podobně. Jenome ofie, tedy Lembovičová, mi rovnou řekla, e tomu nerozumí a e to dělat nebude.

A nedělala?

Co já vím, tak ne. Já aspoň od ní nic do Vídně nenesl.

A co ty dalí adresy?

Pak jsem byl taky jednou v Táboře, u nějakých jejích příbuzných. Mají dva kluky a Miky jednomu z nich slíbila, e ho dostane přes hranice. A já to s ním měl domluvit. Miky chtěla, aby ten kluk jetě nějaký čas v republice zůstal, sehnal nějaké informace, a teprve potom jsem ho měl převést. Jestli dal opravdu něco dohromady, to u nevím, a já ho teď na druhou stranu taky těko přetáhnu.

Jak se ta rodina jmenuje, si nevzpomenete?

Jo, počkejte, kluk se jmenoval Kaiser… Ale na křestní jméno si u nevzpomínám …

Které dalí rodiny jste navtěvoval a kam jetě jste nosil dopisy a vzkazy?

Dvakrát jsem byl u nějaký Miroovský, to byla sestra Miky. Té jsem dal nylonové punčochy a taky dopisy. Ale co v nich Miky psala, to nevím.

Od Miroovské jste do Vídně něco odnáel?

Ne, od Miroovské ne.

U koho jste jetě byl?

Nu, pokud se jednalo o Mrázkovou, tak to bylo vechno. Ty ostatní záleitosti u se týkaly jenom mne. Ale o tom jsem vypovídal …

Po této Rýdlově rozmluvě s Karlem Vránou si začalo několik lidí pozorněji vímat ivota a styků ofie Lembovičové, táborské rodiny Kaiserů a Miroovských. Časem si ověřili, e ádný z nich na vzkazy z Vídně nereagoval.

Po Vránově zatčení ostatně umlkají vekeré náznaky, které by signalizovaly jakoukoliv činnost novopečené agentky Miky Mrázkové. Ondřej Rýdl a jeho spolupracovníci si ovem nedělají iluze, cítí, e jde pouze o zdánlivý klid, po něm musí zákonitě přijít dalí akce. Centrála, která Miky vykolila, neinvestovala přece spoustu liber do agenta jen proto, e má krásné pomněnkové oči a havraní vlasy. Ty mohly platit třeba na Máčka-Vránu, ale, ti, kteří Mrázkovou řídili, ádali jiné věci ne enské kukuče.

První partii Černá Miky prohrála. Avak chystala se k dalí…

xxxx

Pokoj, v něm kdysi za detivých dnů bývali společníky Miky Mrázkové jen kniní hrdinové, umí v tuto chvíli českým hovorem. Helena Miroovská, kterou Mrázkovi pozvali na týden do Vídně, má pořád co vyprávět. O rodině a příbuzných a známých, o přátelích i nepřátelích, o Praze, o Plzni a Slapské přehradě… Co vechno u za těch pět dnů, co je Helena u sestry ve Vídni, společně probrali. Miky se sestře věnuje, tráví s ní vechen čas. Teď právě přináí s patřičnou obřadností podnos, na něm jsou dva álky kávy a miska se lehačkou:

Tak, Helu, jetě si dáme jednou originál vídeňskou kávičku, a potom vyrazíme do ulic. Musí si tady přece něco pořádnýho koupit…

Holka zlatá, o tom mi ani nemluv. Kdy jsme včera prohlíeli s Fredem ty obchody na Mariahilferstrasse, la mi hlava kolem. Jen tý krásný vlny co tady vude mají… Anebo ty pletené vesty, to by bylo něco pro Pepana … Jenome na tohle si musí nainec nechat zajít chu. Nejsem solventní, jak říkával nebotík dědeček … Co není, Heluko, můe být. Taková maličkost se tady u nás dá vdycky nějak zařídit…

Helena Miroovská se dívá na sestru poněkud nechápavě:

Jak bys to, prosím tě, chtěla zařídit? V nejlepím případě mi můe pár ilinků půjčit, ale to já ani

nechci, protoe nevím, jak a kdy bych ti mohla takový dluh vůbec splatit..

I na tom se můeme domluvit. Ostatně chystám se k tomu od té chvíle, co jsi k nám přijela. Podívej, Helu..

Miky se na okamik odmlčí. Dívá se kamsi do rohu pokoje a teprve, kdy začíná být ticho trapné, pokračuje: Udělá pro mě nějakou slubu. A já ti za ni tady vyplatím na ruku, řekněme tisíc ilinků.

Miroovská pomalu odkládá álek s kávou, který zrovna nesla k ústům. Slubu za tisíc ilinků? Já? A co by to mělo, Miky, být?

Nic tak zvlátního, co bys nemohla zařídit. Potřebuji od tebe jen nějaké údaje tam od vás. Informace o tom, co se děje v armádě a v hospodářství, kde se co staví a tak podobně.

pionání zprávy?

I tak se tomu dá říkat…

Miky, ty chce říct, e ses dala na vyzvědačství?

Heluko, nebuď naivní. Tady to dělají lepí lidi, ne jsem já nebo ty. Kdy si chce člověk nějak přilepit, nemůe se moc ohlíet nalevo napravo a musí lapat. To je jedna stránka věci. A druhá… Přece mi nechce, Heleno, namlouvat, e má ty, co tam dneska v republice vládnou, zrovna v lásce. Copak jsi zapomněla, co udělali s naím Jarkem?

Nezapomněla, Miky, nezapomněla. Ale mám strach, abych se nedostala do stejné lamastiky, jako se právě dostal Jarek, kdy se dal kdysi do party s gestapáky.

Prosím tě, tohle je přece něco docela jiného. Lidi, pro které já dělám, nejsou gestapáci, ale dentlmeni, rozumí. A pokud jde o tvé sluby, bude to docela bezpečné. To, co zjistí, mi napíe do dopisu neviditelným inkoustem. Takové zprávy neobjeví ani ten najvětí čmuchal.

Já, Miky, nevím… Ty si to vechno představuje jednodue, jene kde já bych vůbec něco podobného sháněla?

I to ti řeknu. Libuin mu je přece bývalý důstojník, ne? Sice ho u před pěti roky vyhodili, ale přece jen se v těch věcech pořád jetě vyzná. A o Jirkovi Kaiserovic jsi říkala, e je ve vojenském učiliti… Konečně podrobně si o tom popovídáme jetě dnes večer. Přijde k nám na návtěvu jeden můj známý. Jmenuje se Jimmy a je to báječný chlapík. Taky bývalý důstojník československé armády, ale po osmačtyřícátém nečekal, a ho vyhodí, pratil tam s tím, a teď vojančí tady … Tak co, Helu, vyrazíme za těmi nákupy?

Helena Miroovská dlouze vzdychá, dívá se neastným pohledem po své sestře, a potom mlčky přikyvuje.

Miky s úlevou odchází do kuchyně a ve chvilce přináí Heleně peníze. Společně s nimi klade na stůl i list papíru, na něm si nechává od sestry potvrdit příjem jednoho tisíce ilinků.

Jednoho květnového dne roku devatenáct set padesát pět pokládá Josef Valenta na Rýdlův stůl několik listů papíru. Avak jetě ne do nich stačí jeho spolupracovník nahlédnout, říká: Černá Miky asi rozehrála partii. Ani ne před měsícem měla ve Vídni svou sestru Helenu Miroovskou. A teď přila hláka, e je sama na cestě do Prahy …

A sakra. Tak to budou mít kluci ze sledovačky pěknou práci..Ondřej Rýdl letmo pročítá dokumenty, které před něho Valenta poloil, a vyptává se: Co Miroovská? Začala něco podnikat, kdy se vrátila?

Nic. Točilo se kolem ní jen samé příbuzenstvo, nikdo jiný …

Tak se necháme překvapit, s čím vlastně Miky přijídí. Třeba nám dá kapánek nakouknout do karet, abychom poznali, s kým novou partii rozehrála. Lidi u pro to má?

Mám. Čekají na nádraí…

K nemalému překvapení těch, kteří mají Miky Mrázkovou na očích od jejího příjezdu do Prahy, se vídeňská turistka neubytovala u ádného ze svých příbuzných, nýbr v hotelu Alcron. Odtud od prvního dne podniká četné výpravy nejen po Praze. Během denních hodin i po večerech a nocích putuje mezi Alcronem a příbuznými, organizuje rozličné schůzky hned v Savarinu a hned zase na Vikárce, přijímá návtěvy v hotelovém pokoji a telefonistky v Alcronu kroutí hlavou nad neobvyklým počtem jejích telefonních hovorů. Netuí, e krásná Rakuanka měla v poválečných letech v Praze celé houfy ctitelů a známých a alespoň některým z nich se chce a potřebuje opět připomenout.

Na stole Ondřeje Rydla se v těch dnech kupí spousta očekávaných i zcela neočekávaných zpráv. Zatím jen ze strohých hláení se seznamuje s novými osobami, které začaly v partii Černé Miky znenadání figurovat.

Jednou z nich je Vilém pacír. Zpočátku se o něm Rýdl dočítá jen to, e pracuje v jednom ze závodů Meopty jako jemný optik, je rozvedený a poměrně často jezdívá do Vídně, kde ijí jeho rodiče. U následující relace vak upozorňuje, e Viléma pacíra začal v posledních týdnech zajímat víc ne čočky mikroskopů provoz v československých leteckých továrnách a také to, co se děje na vojenských a civilních letitích.

pacír patří mezi ty, které si Mrázková pozvala do svého hotelového pokoje. Jejich jednání v Alcronu vak bylo poměrně krátké, mnohem kratí, ne měla Černá Miky třeba s Rudolfem Červeným. Moná i proto, e mladý barový hudebník Červený byl očividně pohlednějí ne malý bříkatý pacír. Zanedlouho vak vyjde najevo, e úkoly, jimi oba mue pověřila, byly v zásadě stejné.

Se světácky vyhlíejícím Josefem Kosem se Miky nesetkává v Alcronu, nýbr nad sklenkou koňaku v Savarinu. Jejich schůzku sleduje drobná, nenápadná ena, která se v duchu diví, e někdejí fotbalový lanař přesedlal na jiný obor, rozhodně riskantnějí obor, ne bylo přetahování hráčů z jednoho klubu do druhého.

Nelze říci, e by Miky Mrázková čas svého praského pobytu rovnoměrně a spravedlivě rozdělovala mezi vechny své sestry; rodinné sympatie mívají zřejmě u někoho svou specifickou stupnici. Zatímco u Miroovských zůstává Miky skoro celé odpoledne, věnuje dalí sestře Věře Lukáové pouhou čtvrthodinku. Vlastně za ní na finanční referát obvodního národního výboru zaskočila jen na pár slov, co jí také oznámila, sotva se vymanila z její sesterské náruče. Poměrně nejtědřejí je k rodině své nejstarí sestry Libue. Během svého týdenního turistického pobytu zajídí ke Krátkým celkem čtyřikrát. Vůbec jí nevadí, e Libue s Frantikem bydlí skoro a na samém okraji Prahy.

Táborské příbuzenstvo patří také mezi oblíbence vídeňské návtěvy. Ke svým bratrancům a jejich matce, kteří v Táboře ijí, je Miky neobvykle tědrá nejen pokud jde o přízeň, ale i o dárky. Větina darů je určena Jirkovi Kaiserovi, jen je a kdesi na východě republiky ve vojenském učiliti. Miky mu zároveň posílá tolik vzkazů, e si je jeho bratr Jaroslav nestačil ani zapamatovat a musel sáhnout po poznámkovém bloku.

Během těch několika dnů, které tráví Mrázková v Praze, se zajímá také o výtvarné umění. Krátce před odjezdem navtíví jednoho praského malíře, jeho obrazy jsou známé i za hranicemi republiky. Tato návtěva, jak se Rýdl záhy přesvědčuje, vak nemá nic společného s vyzvědačskou činností. Miky přila do ateliéru skutečně jen proto, aby si koupila obraz.

Chtěla nějaké plátno s praským motivem, vypravuje později stařičký malíř. Nabízela, e mi za ně zaplatí ve valutách. Jenome já u teď neprodávám. Ani za koruny, ani za valuty. Kdy u je člověk tak starý jako já, hrozně nerad se loučí s kadičkým obrázkem. Kadý toti můe být u tím posledním. A vdycky v něm zůstává i kus mne samotného, něco z mých ivotních zkueností a taky té ivotní energie, s kterou teď u musím etřit jako se vzácným kořením. Kdy je člověk mladý, vůbec si tohle neuvědomuje, naopak, snaí se, aby co nejvíce svých obrazů prodal. Jenome s léty přicházejí jiná poznání a taky jiné názory. Člověk se nechce loučit vlastně s ničím. Proto jsem té paničce ádný obraz neprodal…

S inenýrem Janem Horákem se Černá Miky setkává v restauraci na Vikárce. Horák přichází na schůzku s květinami a vechno nasvědčuje tomu, e Miky byla kdysi jeho velkou láskou, na ni se nezapomíná. Potvrzuje to i informace, kterou Rýdlovi lidé získávají od jednoho z Horákových spolupracovníků, jemu inenýr o tajné večerní schůzce vyprávěl. Horák patří mezi nae přední odborníky v chemii a ví toho o chemickém průmyslu i výzkumu víc ne kdokoliv jiný. Nevypadá na to, e by chtěl pracovat pro pioná, říká si Ondřej Rýdl. Ovem v případě, e by ho Miky získala ke spolupráci…

Jetě před odjezdem Miky Mrázkové z Československa se koná v Rýdlově pracovně krátká operativní porada. Lidé, kteří dostali její případ na starost, se radí, zda by nebylo lépe hezkou turistku zatknout. Nakonec se rozhodují pustit ji přes hranice zpátky.

Figurky kolem ní větinou známe, říká Ondřej Rýdl, bylo by koda přetrhat nitky. Třeba se jetě objeví někdo, o kom zatím nemáme ani potuchy …

Smíchovská ulice V násypu je zastrčená v kopcích nad Vltavou, a proto je v ní také víc klidu a tieji ne, ve větině jiných praských ulic. Tichý a nenápadný je i dům, v něm u po léta bydlí manelé Krátkých. Jen zřídkakdy projde zahradní brankou někdo jiný ne lidé, kteří mají pod jeho střechou domov. Bývá to potovní doručovatelka, čas od času kominík, uhlíři, ale jinak …

Avak od toho dne, kdy sem zavítala za svou sestrou Miky Mrázková, procházejí zahradní brankou často rozliční návtěvníci.

Nejméně dvakrát do měsíce chodívá teď ke Krátkým optik Vilém pacír a stejně pravidelně je navtěvují i Josef Kos a Rudolf Červený. Mnohem častěji ne v minulosti vídává svou sestru také Helena Miroovská s muem, několikrát proklouzl zahradní brankou černovlasý voják Jiří Kaiser, na zvonek se jménem Frantiek Krátký občas zazvoní i vojákův bratr Jaroslav. Vechny tyto lidi obyvatelé tiché ulice a tichého domu nikdy předtím neviděli.

Po takových návtěvách svítívá v pokoji u Krátkých světlo dlouho do noci. Libue vyřizuje v tom čase korespondenci. Na dopisní papír řádkuje věty, které se obvykle píí sestře ijící u léta v zahraničí. O tom, co je nového v rodině, jak Krátkých strávili víkend na chatě u Slapské přehrady, co dělá Helu a Věrka. A ve vech dopisech píe Libue zcela stereotypně tuté větu: Pokud jde o Fana, cítí se stále dobře a moc Tě pozdravuje.

Nevinná větička, které rozumí jen Miky. Hlásí jí, e v Praze je vechno v pořádku a v dopise e najde jetě cosi navíc, ne jen to, co si lze na první pohled přečíst.

Libue toti… Kdy napíe obvyklý dopis, sahá po jiných, zvlátních psacích pomůckách. Pero v násadce je čisounké a inkoust má výrobní značku Made in Krátká. Libue jej připravuje z jediné zázračné tablety, jakých jí Miky při své návtěvě v Praze zanechala dost a dost. Dokonce víc ne stokorunových bankovek, které spí jen slibovala. Miky toti vyplatila sestře Libui jen dva tisíce korun, omlouvala se, e měla v Československu nepředpokládané výdaje, a zaručila se, e dalí peníze za obětavou spolupráci po někom pole.

Zlatý oči, říká si Libue Krátká pokadé, kdy opatrně vpisuje neviditelným inkoustem zprávy o rozmístění vojenských jednotek na jihu Čech či na Slovensku, o nově zaváděné výrobě leteckých motorů, o vybudování mrtvé schránky u Slapské přehrady a dalích věcech. K nejedné takové zprávě kreslí pak jetě Frantiek Krátký stejnými pomůckami patřičné plánky.

Zlatý oči…

Přesto vak dělá Libue Krátká svou černou práci pro Černou Miky dál, pečlivě, svědomitě, soustavně. Mnohokrát u se rozhodovala, e veho nechá. Ale bojí se Miky. Miky ji drí v hrsti… Právě tak jako ostatní, které zapojila, Helenu Miroovskou a jejího mue, Viléma pacíra, bratry Kaisery, Josefa Kose a Rudolfa Červeného.

Jednoho říjnového podvečera se do několika praských bytů a do jednoho domu v Táboře rozjídějí skupinky pracovníků československé bezpečnostní sluby. Rýdlův náčelník vyslovil příkaz, aby byla nad pionání skupinou Černé Miky zataena sí. Před soud a do vězení putují vichni sourozenci a na sestru Věru, která měla ve stupnici rodinných sympatií to nejpodřadnějí místo, a na bratra Zdeňka, který ije v Londýně. K příbuzným pak Miky přiřadila stou vyzvědačskou hrou i několik dalích lidí.

Tak si myslím, říká v tom čase Josef Valenta Ondřejovi Rýdlovi, e si teď Černá Miky dá pokoj. Tuhle partii prohrála se vím vudy …

Prohrála, souhlasí Rýdl. Ale jestli si dá pokoj… Uvidíme.

xxxx

Od onoho říjnového dne roku 1955 uběhla pak vskutku řada měsíců. Ve vídeňském bytě na Gumplendorfestrasse 80 se vak za ten čas mnoho nezměnilo. Miky Mrázková opět trávila své dny na pohovce a nad stránkami napínavých románů, jen ohmataná kníka se strohým názvem pioná pro ni ztratila svůj někdejí půvab. Tehdy po oklivém fiasku v Československu měla Miky tisíc chutí hodit ten svazek do kamen. Protivil se jí, nebo vyzvědal úspěchy vyzvědačů, kterých ona nedosáhla.

I Jimmy po té katastrofě Miky zavrhl. Ale nevydrel to dlouho. Po půl roce opět zazvonil u dveří jejího bytu. Zastesklo se mu po jejím náručí, po jejím klínu a po polibcích, a zase ji začal pravidelně navtěvovat a milovat.

I dnes, po několika letech, leí Jimmy vedle Miky na pohovce a hladí ji mlčky po skráních. Dlouho tak leí a mlčí, a nakonec řekne hlasem, z něho u se vytratila milostná něha: Jaká ty jsi fantastická milenka! A prachpatná piónka.

Nech toho, Jimmy, ohradí se Miky. Ví, e jsme si slíbili, e o tomhle u nebudeme nikdy mluvit. Tenkrát mi to prostě nevylo. Kadému přece někdy něco nevyjde, tak co?

Nic Je to jen koda …

Asi je. Určitě je to koda. Pro mne i pro vás. Ale co mám dělat, kdy u mi teď nevěříte. Nevěříte mí a přitom .. Miky hledí do vysokého stropu pokoje. Co přitom? ptá se Jimmy.

Zrovna teď bych pro vás něco měla. Něco zajímavého, Jimmy!

Zase jsi objevila Harryho Máčka? Anebo Viléma pacíra? říká jí s neskrývanou ironií.

Ironie ji vydrádila. Vůbec ne. Náhodou mám člověka, který by vám mohl být uitečný. Kdysi jsme spolu chodili a on mě hrozně miloval. A miluje pořád …

Pak znovu nabyla klidu a s náleitým důrazem říká: Zrovna včera jsem od něho dostala dopis. Nyje v něm jako ten nejzamilovanějí studentík …

A co z toho? Co z toho? Ten člověk patří mezi jejich největí kapacity přes chemii.

To není marné ..

Bodej by bylo … A kdy jsem s ním tehdy v Praze mluvila, poznala jsem, e nemá komunisty zrovna ve velké lásce.

Proč jsi ho nezískala u tehdy?

Miky neodpovídá. Má zavřené oči a mlčí.

Proč jsi ho nezískala u tehdy?

Abych ti pravdu řekla, nenala jsem dost odvahy. Natěstí jsem tehdy nenala dost odvahy, protoe jinak by u teď seděl někde za mříemi. Nechtěla jsem mu kazit jeho iluze o mně …

Kolosální blbost. Vyzvědačka, která takhle uvauje, nemůe nikdy uspět. Tak tys mu nechtěla kazit iluze, to je ohromné … A teď? Jak bys chtěla na toho chlapíka zapůsobit teď?

Právě mě to včera napadlo nad tím dopisem … Horák v něm píe, e letí přítí týden do Londýna na sluební cestu. A ptá se, jestli bych tam za ním nemohla taky přiletět…

Fakt? Jimmy se vztyčí a usedne na okraji pohovky. Miky čeká árlivé výčitky, avak její milenec myslí na cosi jiného.

Jak e se ten chlapík jmenuje?

Horák. Inenýr Jan Horák. Polete mě za ním, Jimmy?

Tebe těko. Ale někoho za ním docela určitě poleme. A kdy to vyjde, bude mít čárku …

Je zklamaná. Zhluboka vzdychá, ale mlčí.

xxxx

Je u pár minut před desátou, ale v londýnských ulicích pořád jetě zůstává lezavé březnové ráno. Inenýr Jan Horák zvolna sestupuje kdesi u Kings Grossů do stanice podzemní dráhy. Nemá naspěch. Jeho někdejí spoluák Emrich Čihák ho bude očekávat na konečné stanici Edgware a v půl jedenácté. Do té doby zbývá jetě víc ne půlhodina času. A jemu bude trvat cesta metrem patnáct, nejvý dvacet minut, jak ho ujistila Emrichova ena, kdy ho v pátek zvala na tuto nedělní návtěvu.

Bylo to pozvání nečekané a přinejmením poněkud podivné. Horák se ten den vrátil pozdě odpoledne z obchodního jednání v Manchestru a jetě ne si stačil odloit, zazvonil v jeho hotelovém pokoji telefon. Ve sluchátku se ozval příjemný enský hlas. Řekl své jméno a vzápětí se dověděl, e hovoří s manelkou svého bývalého spoluáka Emricha Čiháka.

Emrich Čihák … řekl inenýr udiveně, ale k dalím slovům u se nedostal. enský hlas, z něho bylo po první větě patrné, e patří rodilé Angličance, opět hlaholil ve sluchátku: Vzpomínáte si přece, pane inenýre, na svá vídeňská studia. A také na Prahu v estačtyřicátém a sedmačtyřicátém roce. Tehdy jste se přece s manelem často vídávali…

Ano, samozřejmě, jak bych mohl zapomenout, Emrich

Čirou náhodou jsme se dověděli, e jste na sluební cestě v Londýně, a tak vás Emrich moc prosí, abyste si pro něho nael pár hodin času. Rád by se seel se svým. nejlepím přítelem z dětství.

Jistě, já bych ho rovně rád viděl…

Kdyby vám to vyhovovalo v neděli, bylo by pro nás potěením pozvat vás na oběd …

Inenýr Horák neměl ani příleitost toto pozvání odmítnout. Nestačil se dokonce ani zeptat, jak se Čihákovi o jeho pobytu v Londýně dověděli a proč vlastně nevolá Emrich sám. Na Angličanku a příli hovorná paní Čiháková mu jetě udělila instrukce, kdy a kde ho bude její manel očekávat, a vzápětí zavěsila.

Horák zůstal udiveně sedět na posteli se sluchátkem v ruce. Ne si vak stačil vechno pořádně srovnat v hlavě, objevili se v pokoji jeho dva společníci, inenýr Melezín a Katánek.

Jejej, ná cestovatel u je zpátky. Jak jste pořídil? Jsou ochotni nám ty mainy vyrobit?

Jsou..řekl rozpačitě Horák a teprve v tom okamiku si uvědomil, e stále jetě drí telefonní sluchátko. Odloil je a mumlal cosi o omylu recepčního. A potom začal hovořit o strojích pro chemickou výrobu, nebo to byl hlavní účel cesty trojice československých odborníků do Anglie. O překvapivém pozvání na nedělní oběd se svým společníkům nezmínil.

A teď inenýra odváí podzemní dráha na jednu ze svých estnácti konečných stanic. Ján Horák sedí v poloprázdném vagónu, podvědomě vnímá, jak se za okny míhá ebrová konstrukce tunelu, avak mylenkami je u člověka, s ním se má zanedlouho setkat.

xxxx

Kdysi na české reálce ve Vídni byli s Emrichem skutečně nerozluční kamarádi. Také jejich rodiny se stýkaly, nejen proto, aby si popovídaly v rodném českém jazyce, ale i z jiných důvodů. Pojily je podobné osudy; Čihákův i Horákův otec přili do města na Dunaji za prací. A nali tam kromě ní i své ivotní druky. Později, jetě před vpádem hitlerovských vojsk do Rakouska, se obě rodiny odstěhovaly do Čech. Před faismem vak na dlouho neunikly. A tehdy, krátce po obsazení republiky hitlerovci, odeel Emrich do zahraničí. Bojoval v československé jednotce v Anglii. Jan Horák zůstal v Čechách, zapojil se do jedné protifaistické organizace a ve dvaačtyřicátém roce byl zatčen. Pobyl si tenkrát tři měsíce na Pankráci a dalí tři v Terezíně. Nakonec, z důvodů, které nedovede ani on sám vysvětlit, byl proputěn. On jediný, zatímco větina členů skupiny byla popravena, Gestapák Friedrich mu tehdy řekl, e za proputění můe poděkovat jen a jen své matce. Kdoví.

Po válce se Horák s Čihákem znovu setkal a stýkal.

A do jara osmačtyřicátého roku. Pak Emrich ilegálně uprchl z Československa a Jan u od těch dob o něm neslyel.

Edgware, konečná stanice, oznamuje hlas v ampliónu.

Horák rychle vstává ze sedadla a vychází na nástupitě. A potom jde vstříc svému osudu.

Poznávají se v nevelkém shluku lidí okamitě.

V bytě Miky Mrázkové na vídeňské Gumlendorferstrasse zvoní telefon. Miky odkládá knihu a jde k aparátu.

Jimmy, to je báječné, e volá. Přijde?

Ne, Miky, dnes ne. Chci ti jenom oznámit, e má čárku. Tučnou červenou čárku!

Miky v tom okamiku nechápe, co Jimmy myslí. Zapomněla u na rozhovor, v něm jí byla čárka přislíbena. Já ti nerozumím, Jimmy. Proč mám čárku?

Za toho Horáka, co tě tolik miloval a miluje.

Ty jsi s ním mluvil?

Já ne. Ale někdo s ním mluvil. A dopadlo to nad očekávání dobře. Skvěle. Myslím, e ti teď bude psát jetě častěji ne dřív. A nejen ta svá milostná vyznání …

To tedy znamená, e souhlasil?

Jo. A ty má za to čárku. Tučnou červenou čárku. Prima, Jimmy …

Ostatní ti povím zítra, a se uvidíme.

U se těím, hrozně se, miláčku, těím. Miky zavěsí a začíná si prozpěvovat. Potom jde ke knihovně a a odkudsi zezadu vytáhne ohmatanou kníku se strohým inázvem pioná. Usadí se s ní na pohovku, listuje jejími stránkami a nakonec si vyhledá kapitolu, v ní je řeč o Frau Doktor.

Opět uběhlo několik měsíců.

Mu, který před okamikem otevřel dveře pracovny náměstka ministra chemického průmyslu, se představuje poněkud nesmělým hlasem:

Poručík Koíek ..

Posaďte se, soudruhu poručíku. Jste zřejmě informován, proč jsme se vlastně obrátili o pomoc..

Jen povechně, soudruhu náměstku, to podstatné bych se chtěl dovědět právě od vás ..

Ano, rozumím …

Náměstek zamyleně staví před poručíka skleněnou dózu s cigaretami.

Poslute si… Po pravdě řečeno, nevím, jak začít… Nerad bych toti maloval čerta na zeď. Ale existují určité okolnosti, které nás přivedly na mylenku, e se řada důleitých a tajných údajů, týkajících se československého chemického průmyslu, dostává do zahraničí. Myslím na Západ …

Poručík pokyvuje hlavou, zapaluje si cigaretu, ale stále mlčí.

V poslední době se nám to projevilo hned v několika případech. Nejdříve v dodávkách surovin pro chemickou výrobu, které dováíme z Holandska a hlavně z Anglie. Zcela nečekaně nám na ně uvalili embargo, co byla takříkajíc rána pod pás. Někdy před rokem jsme toti rozhodli, e podstatně zvýíme výrobu určitých produktů v některých chemických továrnách. Modernizovali jsme a narychlo přestavěli provozy, aby bylo moné zvýit výrobní kapacitu, a najednou nemáme dostatek surovin. Právě na ty, které od nich potřebujeme, uvalili embargo. Bezpečně víme, e jde o suroviny, kterých mají třeba v Anglii přebytečné mnoství a za normálních okolností by se jich rádi zbavili. Přitom musím říci, e jsme o tomto zvyování výroby nepustili do veřejnosti ani slovo. Věděli o tom pouze odborníci…

A těch odborníků bylo mnoho? ptá se poručík svého informátora.

To je relativní… Jestlie je třicet čtyřicet lidí mnoho..

Je to dost. Ale zase ne tolik, usmívá se poručík. Pardon, nechtěl jsem vás přeruit.

Tedy, nejdříve to byly suroviny. A potom to začalo i se strojovým vybavením pro nae nové chemické továrny. Jetě před půldruhým rokem nám Angličané nabízeli kdejakou moderní mainu. Naplánovali jsme výstavbu několika nových závodů, v nich počítáme se zahraničním strojovým parkem a najednou zase vypovězení dodávek.

A o výstavbě těchto závodů u se ve veřejnosti ví?

Zatím se píe jen o kaučukárně, o dalích jsou informováni zase jen lidé, kteří mají s těmito záleitostmi co dělat.

Také třicet čtyřicet odborníků?

V tomto případě jde o větí počet lidí.

Rozhovor mezi poručíkem Bezpečnosti Koíkem a náměstkem ministra chemického průmyslu se dostává od povechných údajů ke konkrétním faktům. Poručík slyí názvy surovin, které mu mnoho neříkají, jména závodů, v nich čekají na jejich dodávky, poznamenává si osoby, které působí na ministerstvu i v jiných podnicích a měly k informacím přístup.

Poručíkův zápisník se plní údaji, k nim se on sám bude v následujících dnech, týdnech a měsících jetě mnohokrát vracet. On i mnozí jeho spolupracovníci. Nebo rozřeit tento případ bude sloitějí, ne se zpočátku Koíkovi zdálo.

Postupně toti dostávají pracovníci československé bezpečnostní sluby varovné signály, e společně s údaji o československém chemickém průmyslu unikají z republiky té informace vojenského charakteru. Pravda, i ty mají souvislost s československou chemickou výrobou, nebo jde o výbuniny a nátěrové hmoty pouívané předevím pro vojenské účely. Do zahraničí se dostaly údaje o vyrobeném mnoství těchto nátěrových hmot i o jejich kvalitě.

Kdo vak jsou ti, kteří tyto zprávy západním pionáním rozvědkám dávají? Nebo je to snad pouze jeden jediný člověk? Který z těch několika stovek chemických odborníků zrazuje průmyslové a vojenské tajemství republiky?

Konečně jsi tady, vítá poručíka Koíka místo pozdravu jeho kolega ustr.

Copak? Někdo mě shání?

Jo, Rýdl. Antoová u volala nejmíň pětkrát a jednou tady za tebou byla dokonce osobně, jestli prý tě před Kapánkem neukrývám v trezoru. Má se u něho hned hlásit.

Neví, co chce?

Něco se zase děje s tou chemií..

Páni, já snad z těch inenýrů zeedivím. Tři měsíce u neslyím nic jiného ne polyetylén a pentrit a Polyvinylchlorid …

Aspoň sis zase rozířil obzor ..

Pěkně děkuju, jenome to pořád nevede k ádnému konci. Ti chemici jsou, člověče, čistí jako nepopsaný list papíru. A přitom bezpečně víme, e se z republiky valí informace jako voda v jarním Dunaji.

Neříkej mi, e jste pořád tam, kde jste začali..

To zrovna ne, pár desítek lidí u jsme mohli z podezření vyloučit, ale jetě jich zůstává k prověření víc ne dost. A ví, jakou dá taková vylučovačka piplačku. Vdycky se objeví někdo, kdo má rodinné anebo sluební spojení se Západem, ale nakonec je to jako slepá patrona. Zrovna teď jsem byl za nějakým inenýrem Melezínem. U podruhé. Má tchyni v Londýně, před rokem tam byl na sluební cestě, rodina si s babkou pravidelně dopisuje, ale jinak vechno v pořádku… A takových je víc. Třeba..

Koíkovu meditaci přeruí zvonění telefonu.

To bude určitě pro tebe!

Koíek, říká poručík do sluchátka. Jo, soudruhu náčelníku, právě jsem … Hned přijdu …

V několika minutách sedí poručík v Rýdlově kanceláři.

Co je nového na em  chá  pé se tě ani neptám, říká Rýdl. Od pondělka, kdy jsi referoval na poradě, se toho zřejmě moc nezměnilo …

Ne. Dneska jsem byl jetě jednou za tím inenýrem Melezínem, ale vypadá to, e je v pořádku, a ti dva, co tam s ním byli, taky.

Ondřej Rýdl sahá po deskách, které leí na okraji stolu, a vytahuje z nich jeden dokument.

Podívej, Václave, tuhle mám hláení od Ústeckých. Minulý týden se jim přiel svěřit jeden technolog z chemičky … Byl kdesi v Bruselu na výstavě. A prý se tam kolem něho neustále motal nějaký chlapík, Čech, který ije v Anglii. Říkal, e se jmenuje Čihák, ale můe to být docela dobře i krycí jméno. Pokouel se toho technologa získat ke spolupráci a ze veho nejvíce ho zajímala nae chemie. Co je ale nejdůleitějí, ten Čihák prý se zmínil o několika lidech tady z republiky.

To není patné …

Taky si myslím. Podívej se za tím technologem, třeba ti to kapánek urychlí tu tvoji vylučovací metodu.

Zapisovátelka zasunuje do stroje tiskopis nadepsaný Protokol o výslechu obviněného. Dó jeho záhlaví vyklepává místo, datum a hodinu výslechu a jméno mue, který začne za chvíli vypovídat.

inenýr Jan Horák, narozen 30. 4. 1916 ve Vídni … V kanceláři vyetřovatele sedí i Ondřej Rýdl.

A u dává zapisovatelka vyetřovateli znamení, e je připravena. Ten se obrací na zatčeného inenýra:

V odpolední výpovědi jste přiznal svou spolupráci s agentem britské zpravodajské sluby Emrichem Čihákem. Vypověděl jste, jak jste byl při své sluební cestě v Londýně pozván do Čihákovy rodiny na nedělní návtěvu. Popite nyní průběh tohoto setkání a uveďte skutečnosti, které jste Čihákovi sdělil..

Vysoký, na skráních proedivělý mu si pomalu přejídí rukou po tváři. A potom ze veho nejdříve říká: To byla ta osudná návtěva … Osudná, nikdy jsem neměl k Čihákovi vkročit…

Nu, to si uvědomujete dost pozdě, nás teď zajímá, jak to tam u Čiháka vypadalo.

Kdy mě Čihák odvedl do vily ve Stanmoore, kde bydlí, seznámil mě nejdříve se svou enou a se synem. Nabídli mi pohotění a potom jsme začali hovořit o mých rodinných a pracovních záleitostech. Mluvil jsem o své eně a dětech, o tom, e pracuji jako hlavní technolog v podniku, kde se vyrábějí umělé hmoty, jaký mám plat a funkce. Svěřil jsem se Čihákovi, e jsem členem vědeckotechnické rady ministra chemického průmyslu a potom jsme začali hovořit o tom, jak je u nás v Československu chemický průmysl organizován, hlavně které odbory má ministerstvo, kdo je vede a jaké vlastnosti tito vedoucí pracovníci mají. Také jsem Čihákovi vyprávěl, kde vude jsou v republice rozmístěny nae chemické závody. Pokud jsem znal údaje o kapacitě některých podniků, sdělil jsem Čihákovi i ty …

Byl jste si v té chvíli vědom, e prozrazujete důleité státní a hospodářské tajemství?

Nemám u teď v úmyslu nic zapírat. Čihák mi toti krátce po mém příchodu do jeho bytu naznačil, e pracuje pro britskou zpravodajskou slubu. Netajil se s tím, e právě od ní se dověděl o mém příletu do Londýna. Angličany prý zase informovala jedna nae společná známá z Vídně, Miky Mrázková, které jsem o své cestě do Londýna psal.

Při vyslovení toho jména vyskočil málem Ondřej Rýdl ze idle, do ní byl pohodlně opřen. Tak opět jedna partie Černé Miky, pomyslel si. Avak vyslýchaný u hovoří dál…

Čihák mi naznačil, e vědí vechno nejen o mně, ale i o mých společnících, Melezínovi a Katánkovi. Říkal ovem, e s nimi nemohou počítat, třebae například Melezín má v Anglii tchyni..

Uveďte konkrétně, které informace o naem chemiekém průmyslu a výrobě jste Čihákovi sdělil.

A zatčený inenýr Horák vypovídá …

Jako člen vědeckotechnické rady ministra chemického průmyslu měl přístup i k přísně utajovaným informacím, které se netýkaly pouze oblasti, v ní sám působil. Prozradil Čihákovi vechny údaje o chystané výstavbě chemických závodů v Československu, o plánovaném zvýení kapacity v některých provozech, o úzkoprofilových surovinách.

Stejně jako se plní stránky protokolu, plnil se tehdy poznámkový blok agenta Čiháka. Získal během jediné návtěvy tolik důleitých informací o československém chemickém průmyslu, kolik jich nezískala britská zpravodajská sluba během celého poválečného období.

Výslechy inenýra Jana Horáka potom pokračují v dalích dnech. Vyetřovatel slyí o tom, jak si Čihák zajistil i přítí spolupráci se svým ochotným informátorem. Horák vypovídá, jak mu někdejí spoluák předal adresy, na ně měl odesílat informace z Československa. Byla mezi nimi i adresa Miky Mrázkové, Vídeň, Gumlendorferstrasse 80.

Při jednom z dalích výslechů padne otázka:

Jaké odměny jste za své sluby od Čiháka a nebo vůbec od britské zpravodajské sluby dostával?

ádné, odpovídá zatčeny. Poskytoval jsem Čihákovi vekeré informace nezitně …

A uvědomoval jste si vůbec, jaké kody tím působíte republice? Proč jste to dělal?

Přiznávám, e jsem to dělal záměrně. Chtěl jsem působit republice kody, protoe jsem nesouhlasil s reimem, který se dostal k moci. Byl jsem proti socialismu a nepřál jsem si, aby se v téhle zemi udrel..

Vy sám jste ovem neměl ádné důvody nenávidět socialistické zřízení. Jako hlavní technolog velkého závodu jste měl dobré společenské postavení, sluný plat, také vae manelka byla zaměstnána …

Cítil jsem se nesvobodný. Jenome to je dlouhá historie . .

Asi nám ji budete muset vyprávět.

Kdy myslíte… Cítil jsem se nesvobodný, protoe někdy v roce 1950 jsem byl vyslýchán kvůli své činnosti v době okupace. Ano, pustili mě tehdy za války z koncentráku po esti měsících, i kdy vichni ostatní ze skupiny byli popraveni. Ale copak to byla moje vina? Já byl sice za války jetě několikrát volán na gestapo, ale nikoho jsem nikdy neudal. Choval jsem se a do konce války jako správný Čech…

Tenkrát moná, neodpustil si Ondřej Rýdl. Teď jste ovem na své čeství nějak pozapomněl.

Měl jsem od toho padesátého roku pořád pocit, e mě sledujete …

A nebylo to spí vae nečistě svědomí, které vás pronásledovalo? Uvaujte přece… Copak by vám svěřili takové funkce, jaké jste zastával a bohuel zneuíval, kdybyste byl v něčem podezřelý? Myslíte, e by vás byli vysílali na zahraniční sluební cesty, kterých jste měl v posledních letech víc ne dost, kdybyste nebyl povaován za spolehlivého?

Asi máte pravdu … Asi ano. Je to tak ..

xxxx

Zítra je soud s Horákem, oznámil jednoho dne Ondřej Rýdl Josefu Valentovi. Ten jenom pokýval hlavou. Jene Rýdlovi to nedalo:

Tak mi, Čoude, napadá, e zase nebude na lavici obalovaných ta, která vlastně Horáka na tohle místo dohnala.

Myslí Černou Miky?

Právě… Černou Miky. Vzpomíná si, co jsi říkal, kdy jsme zatáhli sí kolem té její skupiny? Nevzpomíná? A kdy Valenta zavrtěl hlavou, pokračoval: Tehdy jsi mluvil o tom, e tu partii Černá Miky provihla a e si dá snad pokoj. Nějaký pátek sice od té doby utekl, ale pokoj si nedala.

Nedala. A zase to prohrála. A zase do toho namočila jednoho z četných ctitelů svých pomněnkových očí. Hergot, Kapánku, kolik chlapů jí na ty její kukuče jetě naletí?

Já bych řekl, Čoude, e teď u jí nenaletí nikdo. Protoe Černá Miky vyletí. To by museli být ti Angličani padlí na hlavu, aby s ní jetě počítali…

Myslí, Kapánku? Uvidíme …

SMRT PŘICHÁZÍ PO POHŘBU

IV.

Ondřej Rýdl jetě pořád sedí na lavičce, která není v Riegrových sadech, kam měl původně namířeno, ale v blízkosti Olanských hřbitovů. Sedí, odpočívá, dívá se kolem a najednou z dálky slyí jakýsi zvlátní zvuk.

Jako kdy pochoduje vojenská jednotka, napadá ho.

A potom je vidí. Opravdu, pochodující jednotka. Mui v uniformách přísluníků Sboru národní bezpečnosti.

Pochodují rázně, v sevřeném tvaru. Rýdl je soustředěně pozoruje.

Taky jsem takhle pochodoval, říká si. Třeba před dvaceti lety v těch osmi únorových dnech jsme takhle lapali praskými ulicemi. A spolu s námi chlapi z ČKD a z Tatrovky a z Waltrovky a z Avie a jetě z jiných fabrik, kteří tehdy dostali puky, aby si bránili své závody. Od úterka sedmnáctého do středy pětadvacátého února jsme byli pořád v pohotovosti. Protoe v těch dnech se rozhodovalo kdo z koho. Zenklové, Drtinové, Ripkové, rámkové, Hálové a kdoví, jak se vichni ti pánové jmenovali, natáčeli v tom čase kormidlo republiky do vod, v nich plula u mezi dvěma světovými válkami. Ale prostí lidé, a s nimi strana, Gottwald, Zápotocký, Nosek, Nejedlý a statisíce jiných je od toho kormidla vyhnali a namířili si to s republikou docela jinam ne do vod kapitalismu.

Sakra, odkud tohle mám? napadá najednou Rýdla. Loď republiky, vody, kormidlo … Jetě začnu na stará kolena myslet jako novinář. Asi jsem to někde slyel nebo četl… Ale stejně to tehdy byly velké dny …

Kdy jsme v sobotu jedenadvacátého napochodovali na Staroměstské náměstí, připadal jsem si jako kluk, co se nemůe dočkat, a se rozsvítí vánoční stromek. Zrovna tak jsme byli netrpěliví a dychtiví.

To ráno a jetě celé dopoledne mrzlo a. chvílemi dokonce poletoval sníh. Ale nikdo z nás to ani nevnímal. Vzduch mezi Týnem a Staroměstskou radnicí se tetelil horkým dechem desetitisíců lidí. A to mi později kritci, co zrovna v těch chvílích slouili v parlamentě, vyprávěli, e jetě hodinu předtím, ne to na Staroměstském začalo, seděli prý v poslaneckém klubu národní socialisté a lidovci a pochvalovali si zimu. V takovém nečase, říkali, nedostanou komunisti na Staroměstské ani nohu. Mráz, pořádný mráz, to je na komunisty to nejlepí …

Přepočítali se. Zrovna jako s tou demisí a s vládní krizí. Kdy odbíjela na orloji desátá, nebylo na Staroměstském náměstí k hnutí. A kdy se potom na balkóně Kinského paláce objevil Gottwald, hřmělo náměstí jako při bouřce. To nae skandování muselo být slyet a u Muzea a na Zikově i v Karlině.

Chceme vládu bez Krajiny, bez Zenkla a bez Drtiny! A ije SNB!

Ochraptěl jsem, vzpomíná Rýdl, ze samého nadení jsem tehdy ochraptěl.

A potom začal Gottwald mluvit. e nám přiel jako předseda vlády podat stručnou zprávu o příčinách vech událostí. Celému tomu obrovskému shromádění vysvětloval, proč vlastně podali národně socialističtí a lidovečtí ministři demisi, jak si vzali za záminku přeloení osmi důstojníků Sboru národní bezpečnosti a kvůli tomu odmítli zúčastnit se mimořádné schůze vlády. Příčina je ovem jinde, řekl tehdy Gottwald, ne v osmi sesazených nebo dosazených policejních úřednících, je závanějí a hlubí. Reakce chce zmařit ná budovatelský program, uzákonění demokratické ústavy a zákonů o národním pojitění, nové pozemkové reformě, o daňových úlevách rolníkům a ivnostníkům. Chce zmařit dalí zákony a opatření, které připravujeme pro pracující měst a venkova …

Tak nějak to tehdy Gottwald řekl, vzpomíná Rýdl a na jeho tváři se objevuje lehký úsměv. Do dneka si ta jeho slova pamatuji. Mluvil dost dlouho i o nás o Sboru národní bezpečnosti. Nakonec vyslovil to, co se pro nás v přítích letech stálo tím nejhlavnějím: Sbor národní bezpečnosti nepůjde nikdy proti lidu, nýbr s lidem proti reakčním rozvratníkům, melinářům, piónům a nepřátelům republiky!

Nikdy proti lidu opakuje si v duchu Ondřej Rýdl a dívá se za odcházející jednotkou. Nikdy proti lidu … Dreli jsme se. li jsme tvrdě proti nepřátelům lidu a republiky. Ale teď se to najednou začíná obracet proti nám. Najednou se zase začínají objevovat v novinách články, v nich se někteří novináři strefují do SNB jako do terče. Zrovna jako to tehdy psali Peroutka s Tigridem ve Svobodných novinách. A vechno, co jsme za ten čas pro republiku udělali, je černé a odsouzeníhodné. Najednou vylézají z děr ti, co cenili na socialismus vdycky jenom zuby a nadávali. Anebo dělali jetě víc: sabotovali a ničili a stříleli. S těmihle lidmi jsme přece nemohli jednat v rukavičkách …

Rýdl pomalu vstává z lavičky a odchází stejným směrem jako ti, co před chvílí pochodovali ulicí. A pořád myslí na ten podivný kolotoč, který se teď začal točit v hlavách mnoha lidí a vůbec v celé republice. A potom, kdy dochází ke křiovatce Vinohradské, elivského a Votické, se nit jeho rozjímání přetrhne. Dívá se kamsi do míst za benzínovou pumpu a uvědomuje si, e i tady dolo k tragédii.

Tady tehdy před vánocemi dvaapadesátého roku zastřelili Rudolfa Smatlavu, vzpomíná Ondřej Rýdl. Pár tudáků z gymnázia v Praze 7. Shlédli se v gangsterských jilmech, vytvořili si skupinu Othello a vradili. Zastřelili člověka, protoe potřebovali zbraně.

Tamhle u zdi starého idovského hřbitova se to stalo, připomíná si Rýdl. Toho patnáctého prosince dvaapadesátého roku se tudy vraceli ze stráe čtyři vojáci; Smatlava, Hýbl, Trepáč a Szlicz. Samopaly měli přes rameno a zásobníky s náboji v sumkách. ádný z nich neměl v samopalu jediný náboj, protoe takové byly předpisy. Ti mladí gangsteři toho vyuili. A kdy se jim vojáci postavili, stříleli. Rudolf Smatlava, kterému se jako prvnímu podařilo vytáhnout zásobník, u ho nestačil do zbraně zasunout.

S kolika takovými gangsterskými skupinami jsme se potom v následujících letech jetě setkali! A pokadé z toho byla tragédie. Anebo mohla být.

Jako tehdy, kdy se ti mladí piráti pokusili o únos letadla … To bylo někdy v jedenaedesátém roce? V jedenaedesátém, vzpomíná Ondřej Rýdl. Ale teď nedávno mi ten případ někdo znovu připomínal. Sakra, kdo to byl? Jo, Vaněk mi to vyprávěl, kdy jsme spolu leeli v nemocnici. Potkal prý kdesi tátu těch vzduných pirátů …

VZDUNI PIRÁTI

Trávník plaveckého areálu Je v tu sobotu obleen u od časných dopoledních hodin. Major Vaněk, který sem přijídí s dcerkou krátce po poledni, těko hledá kousek volného místečka, kde by rozprostřeli svou pokrývku. Nakonec se přece jen usazují v blízkosti dětského brouzdalitě. Třináctiletá Alena okamitě uhání k bazénu, zatímco Vaněk se pohodlně natáhne, sloí ruce pod hlavu a dívá se do uklidňující modře vysokého nebe …

Zapomíná i na svou nechu jet právě v tomhle parném dnu na přelidněnou plovárnu. Teď je dokonce rád, e podlehl soustředěnému útoku své dcery i eny, které ho při obědě častovaly palbou výčitek, mezi nimi nechyběla ani slova o pohodlnosti.

Leí tak několik minut, nechává své sluncem nedotčené tělo omývat blahodárnými paprsky a odpočívá. Po chvíli se převalí na břicho a sáhne po tace, v ní má krabičku s cigaretami a také zapalovač. A právě v tom okamiku spatří opáleného proedivělého mue, který sedí jen pár kroků od něho a čte noviny.

Major jen zvolna otevírá krabičku se spartami. Usilovně přitom vzpomíná: Toho člověka přece znám… Určitě ho znám, ale odkud? Neslouil jsem s ním před lety na umavě? Nebo u tady v Praze? Ne, spí to bude někdo, koho jsem vyetřoval. Ale kdo?

Vaněk nemá rád podobné situace, moná i proto, e je dost často proívá. Za těch dvaadvacet roků, co slouí u Bezpečnosti, poznal nespočetné mnoství lidí. Někteří z nich se mu vytratili z paměti u za pár hodin po tom, co s nimi jednal, na jiné nezapomene do konce ivota. Čas od času se mu vybavuje jejich podoba a dokonce i slova, která pronáeli v určitých situacích. A právě tento druh lidí ho přivádí do rozpaků. Setkává se s nimi, oni ho zdraví, hlásí se k němu a …

A on si v těch chvílích nedokáe za ádnou cenu vzpomenout, odkud je vlastně zná. Potom obvykle následují ony formální a neurčité otázky, tak jak se vede? nebo je jej, co vy tady? při nich člověk ani neví, má-li tomu druhému vykat nebo tykat.

Teď Vaněk usilovně přemýlí, kdo je ten osmahlý proedivělý mu v jeho blízkosti. To u zase leí na zádech, dívá se do nebe a kouří. V duchu probírá různé případy i svá setkání s rozličními lidmi. Vybavuje si v paměti tváře a vzpomíná… Alena se mezitím vrátila z bazénu, on si zapaluje dalí cigaretu, ale červa, který mu hlodá v mylení, se nemůe zbavit.

A najednou …

Kdesi nad Hlubočepy a Barrandovem přetne oblohu letadlo. A Vaněk div e nevyskočí rovnou na nohy. U to mám, křičí v něm jakýsi hlas. Mám to! To je přece ten pokus o únos letadla. Parta kluků a tenhle člověk …

xxxx

Nástěnné hodiny ve vestibulu ruzyňského letitě prozrazovaly, e do druhé hodiny odpolední zbývá u jen pět minut. V tu chvíli se ozval z reproduktorů dívčí hlas, vyzývající cestující na pravidelné lince PrahaBrno Bratislava, aby se dostavili k odletu. Zanedlouho potom se vyvalil na letitní plochu hrozen lidí, které zřízenkyně odváděla k přistavenému letadlu IL-14.

Mezi čtyřmi desítkami lidí lapala i trojice mladíků, na nich bylo u v letitní hale vidět, e nejsou příli ostřílenými poutníky vzduných tras.

Tak to alespoň připadalo jednomu z pozdějích svědků, brněnskému projektantu Jiřímu Bornovi, který tři čekající mládence ve vestibulu pozoroval.

Kam ti kluci asi letí? přemítal v duchu inenýr. Bez zavazadel a bez doprovodu? Také oblečeni jsou dost nalehko. Asi nevědí, co s penězi, vyrazili si na vzduný výlet.

Jiří Born si vímal mladíků i po nástupu do letadla. Viděl, jak dva z nich obsadili sedadla hned za dveřmi pilotní kabiny, třetí se usadil za nimi.

Ve 14.17 letadlo odstartovalo. Asi po deseti minutách letu, kdy nad vchodem do zavazadlového prostoru zhasla světla u výstraných nápisů o připoutání a zákazu kouření, zvedli se oba mladíci a zamířili za závěs. Projektant usoudil, e si li svléknout saka anebo e jsou to známí některého z členů posádky, za ním se vydali do pilotní kabiny.

Skutečnost vak byla docela jiná …

Mladíci se opravdu vydali do pilotní kabiny. Nikoliv vak na přátelskou návtěvu. To, co se tam po chvíli odehrálo, u brněnský projektant Jiří Born nemohl sledovat.

Později o tom vypovídal navigátor Urban. Kromě jiného i toto …

Asi dvě nebo tři minuty předtím, ne jsme se dostali nad Beneov, kde točíme na východ, otevřely se náhle dveře pilotní kabiny a dovnitř vtrhl mladík v jakési lutavé koili. V ruce drel pistoli a křičel: Ruce vzhůru, vzdejte se!

Ne jsem mohl cokoliv učinit, uhodil mě pabou pistole do hlavy, potom zbraň otočil a vystřelil. Docela určitě vím, e mi při výstřelu mířil na prsa, ale natěstí pistole tohoto typu strhává směrem dolů, take jsem byl zasaen do nohy.

Oba piloti byli v té době zcela zaujati řízením letu a za hluku motorů zřejmě neslyeli křik útočníka. Teprve kdy zazněl výstřel, zpozorovali, co se v kabině děje. To u se ten s pistolí vrhl k sedadlům pilotů a do kabiny se nahrnuli dalí dva mladíci. Jeden z nich svíral dýku. Ten pak dostal od toho, co měl pistoli, příkaz, aby mě drel v achu.

Stál tam nade mnou s napřaenou dýkou a neustále opakoval, zabiju, zabiju, zabiju… Měl jsem pocit, e to říká, protoe sám má strach z toho, co se děje.

Ten vpředu se mezitím dohadoval s piloty o změně kursu. V hukotu motorů jsem ovem slyel jen cosi o směru na jihozápad …

Potom najednou práskl v kabině dalí výstřel.

Jak jsem se později dověděl, bylo to v okamiku, kdy se druhý pilot Stanislav Habart vrhl na útočníka a začal mu kroutit pistoli z ruky. Přitom vyel výstřel, ale natěstí nebyl nikdo zasaen.

Habartovi se skutečně podařilo mladíka odzbrojit a vyhodit pistoli otevřeným okénkem z letadla. To u se na něho sápal i dalí z mladíků, ale Habart oba útočníky zatlačil do prostoru, kde jsem leel.

Ve zmatku, který v kabině nastal, ztratil orientaci i ten, co mě střeil s dýkou v ruce. Vyuil jsem toho a vrhl se na něho. Společně s druhým pilotem jsme potom vytlačili vechny tři útočníky do zavazadlového prostoru. Tam u nám potom přili na pomoc dva cestující, důstojníci československé armády, kteří zpozorovali, e se v pilotní kabině děje cosi nenormálního.

Kapitán letadla Kubovič stačil mezitím uzavřít dveře pilotní kabiny, zorientoval se a obrátil letadlo zpět na letitě do Ruzyně. Před přistáním jetě navázal spojení s letitěm a oznámil, co se na palubě událo

Krátce po třetí hodině u bylo letadlo IL-14 MCV opět u letitní budovy.

A tam potom také začala práce muů z Bezpečnosti.

Vaňkovi tehdy přivedli k výslechu jednoho ze tří útočníků. Jmenoval se Martin Provásek a byl z nich nejmladí; bylo mu tehdy sotva patnáct. A jeho bratr Michal, který byl iniciátorem únosu, opatřil pistoli a posléze jí postřelil navigátora Urbana, byl jen o rok starí.

Na výpověď tohoto patnáctiletého chlapce nemohl Vaněk dlouho zapomenout. A vlastně si dodnes pamatuje slova, jimi odpovídal na otázku, jak a proč únos letadla připravovali.

To začalo u vloni na podzim. Někdy v říjnu edesátého roku. li jsme s bráchou a s Vakem Podrazilem do kina Morava na film Podepsán Arsen Lupin. Cestou jsme se zastavili v parku, co je u nuselského divadla, a tam na lavičce mi kluci řekli, e se chtějí za kadou cenu dostat za hranice na Západ.

Nejdříve jsme uvaovali o tom, e přejdeme hranicí někde na umavě, ale potom přiel Michal s tím nápadem, e uneseme letadlo. Kluci se mě ptali, jestli chci jít s nimi, a já jsem souhlasil.

Potom u jsme se scházeli skoro kadý den a dávali jsme dohromady plán, jak se letadla zmocnit. Časem se k té naí tříčlenné partě přidali jetě dalí dva kluci; bráchův spoluák Michal Dvořák a Petr Barák, který dělal někde na Kladně pomocného dělníka.

Zpočátku jsme plánovali útěk na červenec, ale potom jsme se domluvili, e to bude lepí jetě před pololetním vysvědčením, protoe některým klukům z naí party hrozilo, e dostanou patné známky.

Domluvili jsme se, e bratr Michal a Petr Barák odjedou do Přerova k naemu dědečkovi, kterému ukradnou peníze na letenky a také pistoli. Od prázdnin jsme toti věděli, e děda má pistoli ukrytou na půdě a e jsou k ní i náboje. Podrazil slíbil, e také seene jednu pistoli od kamaráda, jeho otec ji má doma. Ale z toho potom selo, protoe ten Podrazilův kamarád neměl odvahu ji tátovi vzít a prodat nám ji. A Petr Barák se taky vyzul z té cesty do Přerova. Vymluvil se, e má nějaký malér v práci a e tam teď musí sekat dobrotu.

Tak byi v Přerově brácha sám. Jel tam bez jízdenky, protoe jsme tehdy nedali dohromady peníze na vlak. A vrátil se jetě ten den a řekl mi, e přivezl pistoli a asi 1200 korun, které vzal babičce z prádelníku.

Druhý den ráno jsme se seli s Podrazilem a Barákem a dohodli se, e útěk provedeme hned, protoe Michal měl strach, e by to mohlo prasknout v Přerově s těmi ukradenými penězi a s pistolí a tím e by se ná plán zkomplikoval…

Michal s Petrem Barákem pak odeli koupit do Kotvy letenky a taky dýku. Já s Podrazilem jsme dostali za úkol jít za Dvořákem a přivést ho na schůzku, kterou jsme !si dohodli na půl dvanáctou u fotbalového hřitě Slavoje Vyehrad.

Tam jsme se potom taky skutečně seli, vypili jsme láhev rumu, kterou přinesl Petr Barák, a dohodli se, e se sejdeme v jednu hodinu po obědě u parkovitě taxíků na Náměstí bratří Synků v Nuslích. Ná Michal s tím nesouhlasil, nechtěl u, abychom se rozcházeli, ale Barák s Dvořákem tvrdili, e si jetě potřebují vzít z domova nějaké věci. A tak jsme se rozelí.

Ale od Dvořáka a Baráka to byla zřejmě jenom habaďura, aby zamaskovali, e ztratili odvahu a mají strach. V jednu hodinu vůbec na schůzku nepřili. Čekali jsme na ně asi dvacet minut a potom jsme odjeli taxíkem na náměstí Republiky my tři; Podrazil, ná Michal a já. Z Kotvy jsme se potom dostali autobusem na letitě…

Mladý vzduný pirát potom jetě popisoval, jak dolo k přepadení posádky. A major Vaněk se ho vyptával na řadu dalích podrobností. Pomalu pomaličku se tehdy před ním začal vytvářet obrázek rodinného prostředí, v něm členové pirátské party vyrůstali. Nebyl zrovna nejlichotivějí vůči rodičům vech pěti mládenců, i kdy nikdo z nich neměl předtím co činit s paragrafy.

Byly to takové rodiny, o nich se v jejich okolí obyčejně říká, e ijí spořádaně, e mají trochu starostí s klukovinami svých synů, ale přesto dětem dávají vechno, co jim na očích vidí. A někdy jetě víc. Často na svůj vlastní úkor, anebo na úkor společnosti…

Major Vaněk se vrací od bazénu k místu, kde mají s dcerkou rozloenou přikrývku. Proplétá se mezi sardinkovitě naskládanými těly návtěvníků plovárny, avak mylenkami je stále jetě v minulosti.

A potom najednou míjí člověka, na kterého po celou dobu myslel. Proedivělý mu u odloil noviny a teď vystavuje svůj dávno do bronzová opálený obličej slunečním paprskům. Má zavřené oči a tak si ani nemůe vimnout kolemjdoucího Vaňka. Major se na několik okamiků zadívá do jeho spokojené tváře a napadne ho, e ji kdysi poznal v docela jiné podobě.

Zdeněk Provásek přiel druhého dne po nezdařeném únosu letadla, v něm měli hlavní slovo jeho dva synové, za majorem Vaňkem sám. Vypadal zdrceně a zpočátku jenom ustavičně opakoval: Já si to nedovedu vysvětlit, já to nechápu… Vdy ti kluci mají doma vechno, nač si vzpomenou… Vůbec nechápu, proč chtěli utéct z domova a z republiky …

Vaněk se ho tehdy zeptal, co je mu známo o činnosti jeho synů v souvislosti s přepadením posádky letadla. A on jen kroutil hlavou a říkal: Nic, soudruhu, nic o tom nevím. Neměl jsem ani potuchy …

Vidíte, řekl tehdy Zdeňkovi Prováskovi, vy jste o tom neměl ani potuchy … A ta parta, v ní hráli vai synové prim, se připravovala k tomuhle gangsterskému kousku celé čtyři měsíce. Měli dokonce vypracované písemné instrukce a přesný plán, jak únos provedou. V těch uplynulých čtyřech měsících se scházeli skoro denně. V odpoledních hodinách, ale často i večer, a na schůzkách si nejenom domlouvali podrobnosti únosu, ale pili alkohol a kouřili. To vám nebylo divné, e chodí kluci tak pozdě domů?

Pokrčil rameny a poněkud rozpačitě a sklesle odpověděl: Víte, my se snaíme vést děti k samostatnosti, snad proto je u nás výchova poněkud volnějí..

Vaněk si po těchto slovech pomyslel své, avak nepřísluelo mu kázat otcovsky otci. Vyslechl ho k okolnostem, které tehdy Bezpečnost předevím zajímaly, a rozeli se.

Vaněk potom ovem záhy zjistil, e Zdeněk Provásek má na výchovu svých dětí jetě jiné názory ne ty, které vyslovil před ním. Veřejně a zcela suverénně prý je formuloval při jedné třídní schůzce, kde ho učitelka informovala o arogantním chování starího syna Michala. Tehdy Zdeněk Provásek odpověděl: Ná Mía je silný jedinec. Tento reim potřebuje silné jedince, a tím ná syn je! Vy, místo abyste ho v tom ve kole podporovali, jenom ho ubíjíte. S takovou výchovou já nesouhlasím, a proto necháváme Michalovi větí volnost…

Tohle se Vaněk dověděl, kdy zajeli na kolu, kterou větina mladých vzduných pirátů navtěvovala. Překvapilo ho to, nicméně dalí skutečnosti, které mezitím vyly najevo, byly jetě závanějí.

Postupně se ukázalo, e nepřímou vinu na celé gangsterské akci mají vlastně rodiče vech členů party. Podrazilova matka dokonce objevila ve věcech svého syna poznámky a plán únosu letadla. Poněkud ji to zneklidnilo, a proto vzala telefon a zavolala Michalovu matku. Ta se vak nad touto klukovinou, jak nález paní Podrazilové označila, jenom usmívala a nakonec volající přesvědčila, e si kluci jen tak hrají a e to není třeba brát váně.

A tak se nad chováním mladých pirátů nikdo z rodičů příli nevzruoval. Alespoň ne do té doby, ne dolo k přepadení, při něm byly najednou ohroeny ivoty více ne čtyřiceti osob.

Jen tak, z klukoviny …

xxxx

Těko říci, zda si tyto skutečnosti Zdeněk Provásek uvědomil, nebo byl-li to pouze taktický tah, jím chtěl vzít část viny na sebe. Nicméně asi za týden po přepadení letadla objevil se ve Vaňkově kanceláři znovu. Přiel sám, nepředvolali ho.

Víte, pane vyetřovateli, začal, já jsem nad tím vím moc přemýlel… Samozřejmě e nesouhlasím s tím, co kluci provedli, ale chtěl bych vám říci, e na tom mám velký kus viny já sám..

To u jsme během vyetřování poznali, pane Provásku, přeruil ho tehdy Vaněk. Vy jste k tomuhle poznání doel dost pozdě.

Bohuel… Já jsem si vdycky myslel, e svou rodinu vedu dobře, a o nějakých formách výchovy jsem příli neuvaoval. Kdy se ukázala potřeba, dostali kluci napráskáno, a tím to skončilo. Přiznám se vám, e jsem je bil. Dost často jsem je bil. Asi u to mám v povaze. Já jsem vznětlivý a prchlivý člověk, vechno mě snadno rozčílí a potom nekoukám na to, jak silně a kolikrát uhodím. Michala a Martina jsem tloukl hodně …

Zdeněk Provásek se tehdy na dlouhou chvíli odmlčel. Moná e čekal, co tomu Vaněk řekne. Ten vak mlčel, a tak mu, s ním seděl u jednoho stolu, začal opět sám.

A netýkalo se to jenom kluků. Nechoval jsem se dobře ani ke své eně. Ne, nemohu říci, e bych ji neměl rád, nechtěl bych bez ní ít, ale můj vztah k ní… nebyl dobrý. I tohle jsem si teď uvědomil. Ona má své chyby a nedostatky, ale to je jiná kapitola, já chci teď mluvit o sobě …

árlil jsem na ni. Naivně a hloupě jsem árlil. A bezdůvodně. Vytýkal jsem jí sebemení nedostatky, před jinými lidmi jsem se k ní choval přezíravě a musím se přiznat, e jsem ji mnohdy dokonce záměrně zesměňoval. Nevím dost dobře proč, ale zesměňoval jsem ji, asi jenom proto, abych byl v něčem nad ní…

Vaněk seděl proti svému protějku, kouřil a mlčel. V duchu vak si kladl nejrůznějí otázky. Proč sem s tím ten člověk najednou přiel? Co vlastně sleduje takovým kajícným doznáváním? Lze mu věřit? Otřáslo jím to tak, e se rozhodl začít ít docela jinak? Jsem já vůbec pro tyhle věci pravým zpovědníkem? Zatím mi nezbývá nic jiného, ne mu věřit… Je k sobě dost přísný. Asi si skutečně uvědomuje kořeny toho, co se stalo…

Víte, já teď, pane vyetřovateli, vidím, e jsem jednal v rodině jako diktátor, ano, to je to pravé slovo. Byl jsem diktátorem. Celá rodina se mě bála a já jsem z toho měl radost. A mám-li být upřímný, myslím, e se mě báli i jíní lidé. Tloukl jsem svou enu, i pro úplné hloupostí, nadával jsem jí dost nevybíravě, a nejhorí snad na tom bylo, e jsem se k ní takhle choval před dětmi. Byly svědky naich hádek a výstupů, viděly, jak jsem ji bil..

Zdeněk Provásek se opět na drahnou chvíli odmlčel. Ticho přeruil major: Tohle jsou opravdu dost váné důvody k tomu, aby vai synové jednali tak, jak jednali. Aby se snaili utéct z domova …

Proto jsem tady. Víte, já si myslím, e vina je na mně, e byste měli potrestat mne, a ne je…

U je to tady, napadlo tehdy Vaňka. Chce vzít vechno na sebe, aby se z toho kluci dostali bez úhony. Jako tátu ho člověk chápe, ale uvědomuje si vůbec, e tímhle jim nepomůe?

Otázka trestu, to není, pane Provásku, nae věc, to je věc soudu, řeki mu. My zjiujeme pouze fakta, podklady …

Já vím, proto jsem přiel, abyste znali ty pravé příčiny, proč kluci chtěli z domova a taky z republiky. Ano, z republiky … I na tomhle mám svou vinu. Nechci nic zamlčovat, protoe jsem se rozhodl se vím se vyrovnat a začít jinak … Víte, oni neslyeli doma nic dobrého ani o naem zřízení. Často jsme s manelkou hovořili o různých politických otázkách, třeba o volbách nebo o událostech v Maďarsku, a já jsem před dětmi mluvil proti tomuhle zřízení… Říkám to proto, e jsem si uvědomil, proč asi chtěli kluci do ciziny. Nadávali jsme doma na věčný nedostatek peněz, na drahotu, na kolu, na učitele i na různé funkcionáře. Ode mne kluci slyeli, e to tady za nic nestojí. Vechno bylo v mých očích patné a nespravedlivé. Nakonec neviděli dobrý příklad ani v mém chování. Napodobovali mě v odsekávání, v hrubostech. Dokonce i v tom pití… Říkám vám, a věřte mi to, chci se změnit. Mám rodinu, musím se starat o dalí dvě děti, a na nich bych se nechtěl doít takového zklamání jako u Michala a Martina. Nevím, jestli mi to někdo uvěří, ale mluvím upřímně, cítím, e mám na přepadení vinu … I pro mne se stal tenhle případ kolou …

Major Vaněk si tehdy připadal jako velebníček, kterému se chodí zpovídat nenapravitelní hříníci. Nikdy předtím se mu nic podobného nestalo. Byl zvyklý na lidi, kterým musel spí jejich prohřeky dokazovat, kajícníka, jako byl Provásek, jétě před sebou neměl. Sepsal o výpovědi protokol, přiloil jej k ostatním spisům, ale pořád nevěděl, co si má myslet. Celé to Prováskovo doznání mu připadalo tak neskutečné, e mu ani nechtěl uvěřit.

Svěřil se se svými pochybnostmi Rýdlovi a dlouho pak spolu meditovali. Ondřej Rýdl byl ochoten Prováskovi uvěřit. Tvrdil, e takový otřes v rodině můe mít vliv i na změnu charakteru a Provásek e potřeboval někoho, komu by se cítil zavázán svým rozhodnutím změnit se. A vybral si k tomu Vaňka.

Ondřej Rýdl tehdy dokonce navrhoval, aby se Prováskova výpověď společně s údaji o únosu letadla zveřejnila v tisku. e by mohla být poučná i pro jiné. Ale nějak z toho selo. Náčelník měl obavy, aby se přepadení pilotů nestalo návodem k novému podobnému pokusu. A tak se veřejnost nic nedověděla.

Major Vaněk se dívá do míst, kde se stále jetě opaluje Zdeněk Provásek. Nastavuje tvář slunci, oči zavřené. Kdoví, myslí si Vaněk, moná e mě taky poznal, u kdy jsme sem dorazili. A třeba si také po celý ten čas vybavuje ony události z počátku jedenaedesátého roku. Kdoví…

Vaněk se otáčí na přikrývce. Tresty, které tehdy soud vyřkl nad mladými piráty, byly dost přísné… Přísné, ale přesto nezabránily dalím pokusům o únosy letadel. Třeba brzy potom ta Ostrava, vzpomíná Vaněk. To u ovem byli starí piráti… Tehdy začali na případu pracovat lidé z kriminálky a já s Rýdlem jsme se k tomu dostali a později. Nicméně přesto včas, usměje sé v duchu major a zapálí si dalí spartu …

Ten případ začal pro pracovníky Bezpečnosti docela vedním oznámením. Na jednom pracoviti Ostravského televizního studia se po několik měsíců ztrácely rozličné radiosoučástky.

Vzali to jako rozkrádačku a zahájili pátrání, jaké se v takových případech dělá. Opatrně se seznámili s pracovitěm, vytipovali lidi, kteří přicházeli do styku s mizejícími součástkami, a začali se zajímat o jejich styky a způsob ivota. Skoro desítka odborníků prola tímto nenápadným rentgenem, mezi nimi i Karel Horník.

Mladý radiomechanik byl ve studiu povaován za příjemného člověka a schopného technika, který ije předevím svou prací. Vědělo se o něm, e v případě potřeby ochotně nastavuje nějakou tu hodinu z mimopracovní doby, e je moné se s ním setkat v dílně studia i v noci. Nikdo se nad tím ani příli nepozastavoval, nebo se vědělo, e je rozvedený a ije ve městě sám.

Tak nějak referovali kriminalistům také Horníkovi nadřízení. Jenome to, co je v očích jedněch povaováno za přednost, můe být v pohledu jiných naopak záporem. Kriminalistům začalo být časté Horníkovo prodlévání v dílně mimo pracovní dobu podezřelé.

Pak zjistili, e tento mu s dobrou pověstí nebyl v minulosti tak zcela bezúhonný. Dokonce e má i v současnosti lecjaký rám na svém títě.

Jeho otec notář působil v době války na Slovensku, byl v místě velitelem Hlinkový gardy a po květnu pětačtyřicátého roku byl odsouzen pro kolaboraci. Rodina měla styky s osobami, které působily v Tisově vládě a později se značně exponovaly v emigraci. Karel Horník se vyučil radiomechanikem a ukončil střední kolu, jako člen Svazarmu absolvoval kurs plachtění i motorového létání. Často měnil zaměstnání. Rozvedl se a vyhýbal se placení výivného na dvě děti. V minulosti byl dvakrát zadren při pokusu o přechod státní hranice do Rakouska.

Vida, co vechno nepřinese důkladnějí pohled na člověka, kterého chválíme pouze za to, kolik hodin stráví mimo pracovní dobu na pracoviti, řekli si tehdy kriminalisté. A pustili se do shromaďování dalích svědectví o Karlu Horníkovi.

Ukázalo se, e nebyl ve městě tak docela osamocen, jak se to zdálo jeho spolupracovníkům. il ve společné domácnosti se servírkou Marií Tomovou, která byla o jedenáct let starí ne on a měla třináctiletého syna. Často prováděl v okolí bydlitě i jinde po městě opravy televizorů a rozhlasových přijímačů. Důvěrněji se vak přátelil jen s Rudolfem Markem, který kdysi působil jako technický poradce Kovospolu v zahraničí. Docela náhodou kriminalisté zjistili, e se Horník pokouel v nedávné době opatřit nějakou střelnou zbraň. Nejdříve přemlouval jednoho ze svých spoluzaměstnanců, o něm věděl, e má v neoprávněném drení pistoli ráe est pětatřicet, aby mu ji prodal. Kdy u něho nepochodil, opatřil si poplanou pistoli a upravil ji tak, aby byla schopna střelby.

Samozřejmě e kriminalisty zajímalo, co vedlo radiomechanika k tomu, aby si opatřil střelnou zbraň. e by se dal na sběratelství? To jistě ne, měl-li zájem na tom, aby pistole byla schopna střelby! Tedy na loupené přepadávání? Kdoví… Anebo se snad chce znovu pokusit o přechod hranice, tentokrát s pistolí v ruce? Navíc se Karel Horník při svých opravářských návtěvách nechával tady i tam slyet, e u má ivota v téhle zemi a po krk a jakmile se mu naskytne trochu vhodná příleitost …

Tato zjitění přiměla pracovníky kriminální sluby k tomu, e informovali o celém případu i své kolegy ze Státní bezpečnosti. A tak se tedy jméno Karla Horníka dostalo a k majoru Vaňkovi.

Opatření, která Státní bezpečnost učinila, přinesla záhy nové poznatky. Z řečí Marie Tomové a také Rudolfa Marka se dalo soudit, e se společně s Karlem Horníkem připravují na útěk za hranice. Jak to ovem hodlají provést, to se pracovníkům Bezpečnosti zpočátku nepodařilo zjistit. Věděli pouze to, e Tomová chce vzít s sebou do ciziny i svého syna, kterého měla v tom čase u matky na Slovensku.

Jedno české přísloví říká, e na zajíce se nemůe chodit s bubnem. Dreli se ho i ti, kteří sledovali trojici chystající se k útěku za hranice. Nechtěli je poplait předčasně. Tím pozorněji se ovem zajímali o jejich počínání.

A jak běely dny, přibývaly i nové zprávy. Jedna z nich byla zvlá důleitá. Karel Horník si na ostravském letiti objednal na 20. srpna aerotaxi pro let do Bratislavy. Zajel prý dokonce na letitě prohlédnout si letoun, aby věděl, kolik si můe vzít s sebou zavazadel. Jak ovem odhalilo dalí jeho sledování, nehodlal toho vézt s sebou příli mnoho. Větinu věcí, které měl on i jeho druka Marie Tomová, začali v následujících dnech narychlo rozprodávat.

Mui ze Státní bezpečnosti učinili tehdy na letiti patřičná opatření. Náčelník letitě jim měl ihned ohlásit, kdyby chtěl Horník nebo někdo z jeho dvou přihláených spolucestujících změnit termín letu. Bylo to předvídavé, nebo krátce po zadání objednávky ádal Karel Horník změnu z 20. srpna na 16. srpen.

Vyhověli mu.

Ráno 16. srpna bylo pak v letitní hale o několik muů víc, ne jich tam bývá obvykle. Pohybovali se mezi zaměstnanci letitě, od nich je nikdo nerozeznal, a čekali.

Dočkali se.

Krátce po osmé se v hale objevila dvojice Horník a Marek a brzy potom i Tomová. Vyřídili si letové náleitosti, zaplatili letenky a uu se chystali vykročit na letitní plochu. A tu se kolem nich shlukli mui, kteří zde na ně čekali. Jeden vyzval Karla Horníka i jeho spolucestující, aby ho následovali k prohlídce před odletem.

Trvalo jen několik minut, ne pracovníci zatýkací skupiny objevili v Horníkových a Markových zavazadlech pistoli, dýku a obuky. ádali samozřejmě vysvětlení, k čemu chtěli cestující aerotaxíku tyto útočné předměty pouít. Ne se jim ho dostalo, uplynula řada hodin.

Trojice zapírala, seč mohla. Nakonec se vak pod tíhou důkazů přece jen přiznali. Jejich výpovědi potom nějaký čas leely ve Vaňkově trezoru, ne z nich byla vypracována zpráva pro prokurátora. Objasnily případ dopodrobna.

Při letu do Bratislavy, vypověděl tehdy Rudolf Marek, měl mi dát Horník nad obcí Kúty znamení tím, e si pročísne vlasy a zeptá se, kolik je hodin. Hned potom jsem měl pilota zezadu udeřit obukem. Horník se měl po tomto mém útoku na pilota ujmout řízení letadla. Kdyby byl tento ná záměr nevyel, byl by Horník pouil pistole. V kadém případě jsme počítali s likvidací pilota jetě na naem území, nebo jsme se chtěli pokusit přistát v Holiči, kde nás čekal syn Tomové.

Karel Horník ve své výpovědi přiznal: Plán naeho útěku měl dvě alternativy. V případě, kdyby nebyl pilot úderem usmrcen, chtěli jsme přistát v Rakousku. V případě jeho zabití vak jsme chtěli letět při Dunaji do Německé spolkové republiky, protoe jsme měli obavy, e by nás mohli Rakuané vydat zpět do Československa. Za letu nad Dunajem jsme chtěli pilota vhodit do řeky a tak se ho zbavit.

Den před odletem, vypověděla potom Tomová, jsme se jetě seli v naem bytě, kde jsme znovu do vech podrobností probrali plán útěku za hranice. Marek ukazoval Horníkovi některé filmy, na nich byly různé vojenské objekty, mosty, nádraní budovy a podobné záběry. Karel měl zase nějaké údaje o československém průmyslu, o lidech, kteří pracují v ostravské televizi i na některých dalích místech. Chtěli tyto údaje prodat cizím pionáním rozvědkám. Potom jsme jetě pili na zdar celé akce. Přitom jsme napsali dopis, v něm jsme si dělali legraci z československé Bezpečnosti, cosi o tom, e zatímco čmuchalové čtou tyto řádky a jsou bezmocní, my hodujeme ve Vídni …

xxxx

Major Vaněk přetrhne své vzpomínání, zvedne se z přikrývky a vydává se na překákovou pou k bazénu. Opatrně obchází ručníky, nafukovací matrace a koupací plátě, rozloené kolem dokola.

Táto, kup v bufetu něco k pití, volá na něho dcera.

Zamává rukou. Potom, teď jdu plavat…

Nedostane se vak do teplé, prohřáté vody, alespoň ne hned, jak má v úmyslu. Sotva vykročil od sprchy, zastavuje ho opálený mu, o něm po celé odpoledne dlouho přemýlel.

Dobrý den, zdraví Vaňka s úsměvem. Jetě se na mě pamatujete?

Také se usměje. Samozřejmě e se pamatuji, pane Provásku …

U jsem na vás kolikrát vzpomínal. Zrovna nedávno jsme o vás se enou mluvili. O tom, jak jsem tehdy za vámi byl, vzpomínáte? To ona mě tenkrát poslala…

Byl jsem v situaci, kdy jsem to vechno někomu musel povědět. Navíc jsme se enou vymýleli, jak klukům trochu pomoci…

Moc jim to tehdy nepomohlo, co?

Klukům třeba ne, ale mně určitě. Ulevilo se mi. A prospělo to vlastně celé rodině. Moná e jste si myslel, e jen tak vaním, ale já to bral doopravdy. Od té doby to bylo u nás doma přece jen jiné ..

Vaněk se stále usmívá, pokyvuje a potom se ptá: A co kluci?

Kluci? Oba jsou teď na vojně. Jeden jezdí na tanku a druhý Michal je u enistů. A sekají dobrotu. Michal byl nedávno doma, protoe dostal nějakou odměnu. Postavili prý někde nějaký most o hodně dřív, ne měli ..

To jsem rád, říká Vaněk, protoe ho v tu chvíli nic chytřejího nenapadá. V duchu si vak myslí: jako ve patném filmu, vechno nakonec dobře dopadlo. Hříníci se polepili a jsou spokojeni. Kdybych to někde četl, budu si myslet, e je to vymylené. Vida, a ono se to doopravdy stalo. Jeden z mála případů, kdy tragédie postavila rodinu na nohy.

Major se loučí se Zdeňkem Prováskem. A kdy se potom plácá s ostatními plavci v bazénu, jetě si říká: Stejně je to zajímavé. A uvidím Kapénka, musím mu to schválně říct…

SMRT PŘICHÁZÍ PO POHŘBU

V.

Na chodníku před vchodem stranického krematoria je spousta lidí. V uniformách i v civilních oblecích. Trochu volněji je pouze v místech, kde stojí čestná jednotka, připravená k odpálení salvy.

Ondřej Rýdl postává zamyleně stranou; dostál se ke kremační budově, ani sem vůbec chtěl jít. Kdosi v jeho blízkosti říká: Budeme muset zůstat tady na chodníku, dovnitř u se nevejde ani noha. Tak slavný pohřeb tady asi dlouho nebyl…

Slavný pohřeb, myslí si Rýdl. I ten nejslavnějí zůstane vdycky jenom pohřbem. Kdy jsme v srpnu sedmačtyřicátého pochovávali v Horním Lánově Mílu Novotného, taky to byt slavný pohřeb. Nikdy předtím prý tam neviděli tolik smutečních hostů pohromadě. Míloví byl udělen za statečnost v boji s nepřítelem Československý válečný kří z roku 1939 in memoriam, střílely se čestné salvy a hodně lidí tehdy mluvilo.

Jenome i ten nejslavnějí pohřeb zůstane vdycky jenom pohřbem, opakuje si v duchu Rýdl. A čím je ten, kterého pochovávají, mladí, o to je větí bolest těch, kteří se s ním loučí. A Míla Novotný byl pro smrt hrozně mladý. Zrovna jako ten chlapec, který nedaleko odtud leí teď v rakvi. Rotný Václav Kabeláč… I ten byl příli mladý na to, aby umíral…

Ondřej Rýdl stojí na chodníku, skoro a u samotné hřbitovní zdi, dívá se kolem sebe a hledá známé tváře. Někteří z muů a en v jeho blízkosti jsou mu povědomí, jiné vidí v ivotě poprvé. A jak je tak vechny pozoruje, zachmuřené a mlčenlivé, najednou ho bere kdosi za rameno:

Ondřeji, jsi to ty? Zdravím tě, marode! U jsi zas na nohou?

Otáčí se a vidí nejprve sedláckou postavu Stanislava Latovky, potom jeho kulatý dobrácký obličej.

Stando .. zamumlá polohlasně. Taky ses vyhrabal z toho svýho papírovýho kutlochu?

A proč ne? Kdy tady mohou být lidi, co je včera ukradli hrobníkovi z lopaty, proč bych tu nebyl i já. Jak se ti vede, Ondro? Nemá u zase cukání vrátit se do sluby ?

Rýdl zakroutí hlavou. Jetě ne, Stando, jetě to nejde. A kdo ví, jestli to jetě vůbec někdy půjde..

Vzalo tě to tentokrát pořádně, co? Ale vypadá dobře. A ani se ti nedivím, e se ti do práce zrovna teď nechce. Dneska tam není oč stát. Jetě by se mohli o tebe začít otírat, jako se teď otírají o spoustu kluků, co s námi kdysi slouili. Zrovna včera byl u mě Jarda Říčák. Pamatuje se na něho?

Na Ríčáka? Bodej bych se nepamatoval. Mu z Krále umavy…

Jo, zrovna ten, co si ho Kalčík vzal jako typ pro vrchního strámistra Kota. Ten, co to tam na Kvildě a na Bučině tenkrát se Schwarzem a s tou jeho bandou vechno zail… Včera byl Jarda u mě, opakuje jetě jednou Laovka.

Nu a co?

Přijel ze umavy a byl setsakramentsky nasupený. Představ si, e začal dokonce křičet i na mě, jestli prý teď nezačneme rehabilitovat i Hasilovce a Mainy…

Jarda byl vdycky divoch…

Byl. Ale já jsem se tentokrát, Kapánku, ani nedivil, e se vzteká. Ví, co se mu stalo? V Suici na náměstí po něm jeden chlap plivl a křičel přitom, e u konečně přiel čas, kdy si to se vemi komunisty vyřídí…

A Jarda po něm skočil, ne?

To ví, e po něm skočil. Ví, co to bylo za chlapa?

Rýdl pokrčí rameny. Jak bych to mohl vědět?

Vzpomíná si, Ondro, na případ té zdravotní sestry ze Suice, co tam v porodnici píchala novorozeňatům jehly do mozku?

To vím, pár nemluvňat tenkrát umřelo a ta holka za to dostala trest smrti… Tenhle případ má na mysli?

Jo, ten. A chlápek, co s ním měl Jarda Říčák výstup, byl bratr té sadistky. Zrovna on chce teď s námi účtovat .. 

Takových, Stando, co teď vystrkují růky a pěkně se vybarvují, je víc… Plivají sliny i pinavý řeči, ale kvůli takovým přece neskočím z mostu. Rvali jsme se s nimi o socialismus celých dvacet roků a budeme se s nimi rvát i teďl

Asi nám, Kapánku, nic jiného nezbude, ne se s nimi porvat. Jetě jednou …

Spí, Stando, zas a znovu…

Tak tedy znovu… Nu, já se pokusím dostat se někam blí k naim. Dopředu. Ty nepůjde?

Ne, zůstanu tady na vzduchu.. 

Buď zdráv, Ondřeji. A a ti to kapánek půjde, přijeď se alespoň podívat..

Rýdl stojí nedaleko hřbitovní zdi a dívá se za odcházejícím Latovkou. Taky jeden, který u to táhne od osvobození, myslí si. Začal tehdy od píky jako mladí strámistr. Slouil dlouho kdesi u pohraničního oddílu na Suicku, a potom ho přeloili ke Státní. Nejdřív byl u sledovačky, potom dělal pár let operativu a nakonec skončil jako archivář.

Archivář Státní bezpečnosti, říká si v duchu Rýdl. Kdy někdo z nezasvěcených slyí o téhle funkci, určitě si představuje človíčka; co rovná dávno u zaloutlé spisy do anonů a přihrádek a je dobrý nanejvý k tomu, aby některý ze starých případů vyhledal pro novináře. Ale ono je to zatím úplně jinak…

Z kremační síně zaznívají první tóny smuteční hudby. Ondřej Rýdl přestává myslet na Laovku. Pohřeb začíná… Rakev, slzy a nářek… Smuteční muzika a smuteční projevy… O statečnosti toho, co u neije… O ochraně socialistické vlasti… O svědomitém plnění přísahy a sluebních povinností… Musí to tak být, myslí si Rýdl, ale pro ty, co u mají vyplakané oči, jsou to v tu chvíli slova, která nemohou bolest utiit. Tam někde pod rakví sedí Kabeláčova stará matka. Zůstal prý jí jenom tenhle chlapec. Mue pochovala před půl rokem a jeho bratr zahynul před třemi měsíci při autohavárii. Teď se loučí s tím posledním, kterého jí jeden zatracený křivák zavradil…

Sakra, proč se netěstí vdycky sesype tam, kde je ho plná hromada? Ale Rýdl nehledá u na tuhle podivnou otázku odpověď, protoe ponuré mylenky teď nemůe potřebovat. Znovu se v duchu raději vrací k Říčákovi a k Laovkovi.

Standa Laovka je víc ne jen obyčejný archivář, navazuje na svou nedokončenou úvahu. Vysedává sice v tom svém papírnictví, jak tomu oddělení někteří kluci říkají, ale pořád je s archívními spisy z minulosti vlastně v akci. Dělá pro současnost. A nespočetněkrát to byl právě on, kdo nakonec odhalil zločince, po něm jiní pásli celé měsíce.

Tak to přece bylo třeba s Malíkem a Wilferem, kterého tady u nás nechali nacisté jako svůj dárek Gehlenově zpravodajské slubě, vzpomíná Rýdl. Wilferův čas měl teprve přijít; ale nepřiel, protoe archivář Laovka nael agenta dřív, ne ho vůbec stačili něčím pověřit.

Po jednadvaceti letech odhalil onoho nebezpečného mue v pozadí…

MU V POZADÍ

Prázdniny u mají na kahánku a čas, který zbývá do prvního zazvonění kolního roku 19651966, se počítá jenom na desítky hodin. Zatímco nedočkaví prvňáčkové pečlivě ořezávají tuky a hladí nové lesklé brany, zastavuje v tiché brněnské ulici béový opel se západoněmeckou poznávací značkou ES-AH-856. Za jeho volantem sedí sportovně oblečený čtyřicátník. S vystupováním z vozu nepospíchá. Jetě sahá na vedlejí sedadlo, kde leí dopisní obálka; bere ji do ruky a čte adresu na její zadní straně. Pohled na číslo nového třípatrového čináku ho zřejmě uspokojuje, protoe si sám pro sebe polohlasně zamumlá: Prima, Rudi, a jsme tady..

Teprve potom se beze spěchu souká z auta na chodník, jetě ne stačí vykročit ke vchodu do domu, otevírá se kdesi v prvním patře okno a příjemný enský hlas volá: Rudl! Haló, Rudi! Okamik. Jenda u pro tebe jde!

Mu na chodníku zamává přátelsky na enu v okně e potom se vrací ke svému vozu. Ze zavazadlového prostoru vytahuje dva objemné kufry. To u vedle něho stojí i Jan Doal a srdečně si tisknou ruce.

Vítám tě, Rudi, u nás ..

K tomuto shledání dochází na samém sklonku srpna, béový opel potom parkuje v tiché brněnské ulici řadu dní, jetě celý první zářijový týden. A na nějaké výjimky, kdy jeho majitel vyjídí do brněnského okolí a někdy i o kousek dál.

Parkuje-li vůz s cizí poznávací značkou před Interhotelem, nikdo se nad tím ani nepozastaví. Objeví-li se vak v tiché městské uličce, vzbudí přinejmením pozornost obyvatel domu, před ním stojí. Zvědavost lidem nedá, aby se nezajímali, komu e to vlastně přijela návtěva ze zahraničí. Jsou dokonce takoví, co se zeptají sousedů přímo, odkud a kdo je jejich host. Není to zrovna pěkné, ale je to lidské. A za pár dní potom u není pro tichou městskou uličku parkující automobil ádnou záhadou.

Tichá sousedská pota spolehlivě pracuje i v případě Doalovic hosta. Kdo má zájem, dovídá se, e cizí návtěvník, co mluví docela obstojně česky, se jmenuje Rudolf Malik a je jakýmsi vzdáleným příbuzným paní Doalové. e teď ije kdesi v západoněmeckém Esslingenu, kam se odstěhoval u někdy v pětačtyřicátém roce. Původem je ovem z Moravy, narodil se v Brně a nějaký čas bydlel s rodiči v Bzenci…

O tom vem se hovoří nejdříve v domě, kde Doalovic bydlí, a potom i v ulici. A se Malikovo jméno dostává k sluchu člověka, jemu cosi připomíná.

Říká Rudolf Malik? ptá se ten člověk svého přítele, který stojí u vedlejího soustruhu. A má být od nás z Bzence? Tam kdysi jeden Malik il, ale moc bych se divil, e by se zrovna on odváil přijet k nám do republiky. V pětačtyřicátém se o něm toti mluvilo jako o válečném zločinci. Měl prý prsty v té masové vradě ve Velkém Meziříčí. Slyel jsi o tom, ne? Jetě dva dny před koncem války tam esesáci postříleli přes padesát českých lidí. A právě ten bzenecký Malik prý tam pár naich osobně zastřelil. Jenome potom po květnu kamsi zmizel a u se u nás neobjevil… Kdepak, ten by se sem neodváil! Tohle bude, Jarku, určitě nějaký jiný Malik, ne ten, kterého jsem znal…

Tato slova jsou řečena v jedné tovární hale brněnského Závodu kuličkových loisek. Nic pozoruhodného, takových a podobných rozhovorů se vede i na jiných pracovitích bezpočet. Avak soustruníku, který kdysi bydlel v Bzenci, to nakonec přece jen nedá. A tak se o zahraničním návtěvníkovi se stejným jménem jako zločinec, který vradil ve Velkém Meziříčí, dovídají i pracovníci brněnské Bezpečnosti.

Kapitán Laovka přiel onoho zářijového rána do kanceláře unavený a rozmrzelý. Celou noc nezamhouřil oko, protoe na vykotlanou osmičku, s ní se u nejméně dva měsíce chystal k zubaři, nezabral ani veralgin. Chodil po bytě do půl čtvrté, teprve potom se odhodlal jet na pohotovost. Tam mu zub vytrhli; z ordinace potom zamířil přímo do zaměstnání. Přiel tentokrát dřív ne ostatní, ale po pravdě řečeno do práce se mu příli nechce.

Chystá se, e si nejprve uvaří pořádného smráka. Ale jetě ne otevře zásuvku stolu, v ní má kávu, viml si, e mu kdosi poloil na hromádku dávno ji přečinných novin blanket s dálnopisnou zprávou.

Chudáci, myslí si Laovka, hodí mi to sem mezi noviny a nedokáou říct ani popel. Za chvíli se pak budou divit, e jsem to jetě nevyřídil.

Bere blanket do ruky a čte:

ádam o prověřeni udaju o Rudolfu Malikovi, narozeném 6. 5.1928 v Brně, nyni bytem Nellingen, Ludwig  Johnstrasse 4, okres Esslingen, NSR. Je podezřeni ze jmenovaný je totoný s válečným zločincem Rudolfem Malíkem, který se zúčastnil vrady českeho obyvatelstva vo Velkem Meziříči v poslednich dnech války…

A sakra, myslí si Laovka, to nám sem zase vletěl nějaký pěkný ptáček. Velké Meziříčí… Měl jsem to přece nedávno v ruce. Ano, kdy kluci z operativy dělali toho brněnského werwolfa …

Kapitán vaří svou ranní dávku černé kávy a usilovně přemýlí. Potom vytahuje z jednoho regálu dva silné svazky spisů, nadepsané AKCE W - VELKÉ MEZIŘÍČÍ.

Začíná jimi pomalu a pozorně listovat. A jak jdou minuty a hodiny, zapomíná i na svou únavu z probdělé noci, i na bolest po vytreném zubu. Z dokumentárních materiálů a z výpovědí několika desítek svědků před ním znovu oívají události, které se odehrály před více ne dvaceti lety.

xxxx

Byl leden roku 1945. Sovětská vojska se nezadritelně probíjela na západ, hitlerovská soldateska mlela z posledního, avak její zrůdní pohlaváři byli rozhodnuti raději poslat na smrt celé Německo ne kapitulovat.

A právě tehdy přiel k uplatnění plán označený jako Werwolf, který ji od poloviny roku 1944 leel v trezoru reichsführera SS Heinricha Himmlera. Himmler se jej dlouho neodvaoval předloit Hitlerovi, aby nebyl označen za dezertéra a nejhoríhb poraence třetí říe. Nakonec se vak k tomu přece jen odhodlal. Autorství vak sl v tomto případě obezřetně nepřisvojil. A tak je za tvůrce plánu Werwolf povaován hitlerovský generálmajor a pozdějí západoněmecký éfpión Reinhard Gehlen. Realizátorem plánu se stal SS -Obergruppenführer Hans Adolf Prützmann. Tento esesák působil po vpádu faistických vojsk do SSSR na Ukrajině, kde zůstaly po jeho policejním úřadování desetitisíce mrtvých sovětských občanů a zpustoená, spálená země. Pro Himmlera byly takové krvavé zásluhy nejlepím doporučením k Prtitzmannovu jmenování vůdcem werwolfu.

Hans Adolf Prützmann tehdy během krátké doby vytvořil v městečku Rheinsbergu zvlátní táb, který připravoval výstavbu organizace a výcvik jejích členů. Do Rheinsbergu byli přiděleni z ústředí abwehru odborníci pro íření nacistické ideologie i specialisté na diverzní akce. Existují doklady o tom, e mezi Priitzmannovy poradce patřil například nechvalně známý únosce Mussoliniho esesman Otto Skorzeny. táb pro zvlátní abwehr, jak bylo Prützmannovo středisko oficiálně nazýváno, zřídil ji na konci roku 1944 několik výcvikových středisek werwolfu na území Německa; dalí byla připravována v Rakousku.

Rozličná fakta o tom, jak probíhala výstavba organizace v Čechách a také na Moravě, se v poválečném údobí objevila ve výpovědích zadrených vlkodlaků a také ve spisech, které si Priitzmannův táb vyměňoval s K. H. Frankem a dalími nacisty působícími v Čechách.

Pozoruhodná byla v tomto směru i Frankova poválečná výpověď před Mimořádným lidovým soudem. Kdy byl K. H. Frank dotazován na činnost zákodnické organizace werwolf na naem území, řekl kromě jiného toto:

Asi v únoru 1945 bylo oznámeno, e Adolf Hitler přikázal vytvořit tajnou nacionálně socialistickou organizaci werwolf. Při návtěvě mně neznámého SS hauptsturm-führera z Berlína, přísluníka hlavního tábu werwolfu, a SS brigadenführera Oppländera, také ze tábu organizace werwolf, jsem se dověděl následující skutečnosti: Organizátory werwolfu byli dobrovolníci z NSDAP a vůdci z hitlerjugend. Cílem organizace bylo na východě a na západě říe nechat projít nepřítele a v týlu za frontou provádět sabotáe a teroristické akce proti materiálu a lidem a udrovat zpravodajské spojení mezi územím říe, je obsadil nepřítel, a hlavním sídlem organizace werwolf. Výcvik werwolfu pro zvlátní úkoly se měl uskutečnit ve vlastních táborech v různých oblastech říe…

V březnu 1945 se u mne v Praze objevil výe uvedený SS hauptsturmführer a z pověření Prützmanna mi ústně oznámil vytvoření organizace werwolf. Dal mi na vědomí, e v nejblií době je v plánu zřídit organizaci werwolf také v oblastech Sudet, Krkonoe a umava. Dále u mne byl jetě jednou nějaký SS Sturmbannführer Müller, který mi oznámil, e pro sudetské oblasti mají být získáni dobrovolníci pro werwolf mezi sudetskými Němcl a e se mají v horách zakládat sklady potravin a zásob …

Z nedostatku času a protoe jsem od této věci, která přila příli pozdě, vůbec nic neočekával, jsem spolupráci na werwolfu odmítl a vechny, kteří mne v této věci navtívili, jsem odkázal na velitele bezpečnostní policie v Praze. S jistotou mohu říci, e v sudetské upě zůstala urbanizace werwolf v prvopočátcích …

Víc nemám k organizaci werwolfu co říci.

Kdyby byl obalovaný K. H. Frank tehdy řekl: víc nechci k organizaci werwolfu prozradit, bylo by to spíe odpovídalo skutečnosti. Věděl toti o vlkodlacích na naem území mnohem víc.

Mohl třeba hovořit o Průtzmannově návtěvě ve své úřadovně, o poradě, která se tam k budování werwolfu konala. Nebo o svých příkazech zřídit hlavní táb werwolfu pro Čechy, Slezsko a Moravu v Liberci, hlavní výcvikové středisko pak v Doksech. Jetě o mnoha jiných skutečnostech, týkajících se výstavby zákodnické organizace na naem území, mohl K. H. Frank hovořit. Neřekl vak nic. Také on čekal v pankrácké cele na poválečné akce vlkodlaků. Nedočkal se.

O připravovaných opatřeních vak vyprávěli později jiní. Předevím zadrení werwolfové. Jedním z nich byl I Alfred Münster, který kromě jiného vypověděl:

V únoru 1945 byl svolán nový tzv. Bannausbildungslager v Rajhradě, jeho se zúčastnilo asi 25 a 30 osob. Podobně jako v prvním kursu, který se konal v lednu v Brně, byli jsme koleni pro činnost v týlu nepřátelských armád. Velitelem tohoto kursu byl feldwebel Berger z Vídně. Z instruktorů se pamatuji na poddůstojníka wehrmachtu Weismanna z Vídně, svobodníka Krupku z Brna, svobodníka Herberta Lassmanna rovně z Brna. V kursu se mnou byli členové hitlerjugend: Arnot a Karel Hajní, Rudolf Malik, Walter Huss, Egon Denis a Albín Nachtweh. Vichni z Brna. Na jména ostatních kamarádů se u nepamatuji, ale větinou byli staří asi tak estnáct a osmnáct let. Tento ná kurs trval pět dní. Učili jsme se v něm zacházet se vemi pěchotními zbraněmi, tedy s automatem, pukou, kulometem, pistolí, pancéřovou pěstí, ručním granátem a s minami. Po praktickém výcviku nám feldwebel Berger přednáel o významu a činnosti werwolfu… Po tomto pětidenním kursu v Rajhradě jsme se vichni vrátili do Brna. Kdy asi 18. dubna 1945 přila zpráva, e Brno bude prohláeno za otevřené město, vechny nás narychlo svolali. Dostali jsme instrukce, abychom si vzali pouze nejnutnějí věci, a potom jsme odjeli nákladními auty z Brna směrem na Jihlavu …

Z dalích odstavců Munsterovy výpovědi je zřejmé, e organizátoři brněnského werwolfu hodlali odvést vechny mladé zákodníky na umavu, kde měl být vytvořen tzv. Bóhmerwaldfestung, obranná linie, která by tvořila předpolí pro Alpenfestung.

Avak původní záměr byl záhy změněn. Podle rozkazu, který přiel ze tábu Schornerovy armády, její jednotky utrpěly poráku u Ostravy, byli mladí zákodníci soustředěni v Jihlavě, kde měli čekat na dalí rozkazy. Ty na sebe ostatně nenechaly dlouho čekat.

Pár dnů před 1. májem 1945 přijel z Prahy do Jihlavy esesák Willi Dressier. Doprovázeli ho dva mui; bratr rajhradského učitele werwolfů Herberta Lassmanna Erich, jen působil během války v okupované Francii, a pracovník praského sicherheitsdienstu inenýr Otto Havlíček. Tito tři nacisté přijeli autem naloeným moderními zbraněmi a s pokyny k vytvoření speciální skupiny, která by byla schopna plnit zvlátní náročné úkoly. Jistě i proto si vyádali od jihlavského bannfuhrera Steinerta čtveřici nejschopnějích muů, kteří proli kursy werwolfu.

Steinert tehdy vyslovil tato jména: Gerhard Göbel, Otto Mazouch, Rudolf Malik a Alfred Münster. Jejich velitelem potom inenýr Havlíček jmenoval Ericha Lassmanna.

Skupina měla ukrýt přivezené zbraně a třaskaviny v okolí Brna a jakmile se převalí fronta, provádět pod Lassmannovým vedením v týlu Sovětské armády zákodnickou činnost. Dále měli podle moností předávat tábu Schornerovy armády zpravodajské informace.

ádný z těchto úkolů vak členové Lassmannovy skupiny nesplnili, i kdy se o to pokoueli.

Vydali se z Jihlavy k Brnu, avak ne mohli u Vranova zakopat zbraně, které vezli na voze taeném koňmi, byli zadreni skupinou partyzánů. Lassmann měl u sebe falený průkaz, umoňující mu vystupovat jako francouzský zajatec a své společníky vydávat za německé vojáky, kteří mu pomohli k útěku. Proto partyzáni skupinu propustili. Zbraně a třaskaviny jim ovem zabavili.

Lassman se po prvním neúspěchu stáhl do obce Otěchova, odkud vyslal Gobela a Mazoucha přes frontovou linii do Brna. Avak i tento pokus vlkodlaků ztroskotal. Sovětská hlídka oba zákodníky zpozorovala a zahájila na ně palbu. Mazouch se potom vrátil do Otěchova s prostřeleným ramenem. Tím jeho činnost werwolfa skončila. Německý Červený kří ho dopravil do hradecké nemocnice.

Jiné to bylo se zbývajícími čtyřmi zákodníky. Po neúspěném pokusu přejít frontu se narychlo vraceli zpátky do Jihlavy. Dostali se pouze do Velkého Meziříčí. Tam…

Zadrený Alfred Munster o tom později vypovídal:

Do Velkého Meziříčí jsme se dostali při zpáteční cestě dne 6 května asi kolem druhé hodiny odpoledne. Na pokraji města nás zastavila částečně ozbrojená skupinka civilistů, kteří byli označeni červenými páskami na rukávech. Provedli u nás osobní prohlídku a kdy nenalezli zbraně, propustili nás. Byli jsme tím poněkud překvapeni, avak po chvíli nás opět zastavil asi třicetiletý mu s páskou na rukávě koeného kabátu. Zajímal se předevím o Lassmanna. Vyptával se ho, co je zač a kam má namířeno. Lassmann odpověděl, jako u předtím partyzánům, e je Francouz, a předloil mu onen falený průkaz, který měl na jméno Frantiek Procházka. Kdy se nad tímto jménem mu, který nás zadrel, pozastavoval, vysvětloval mu Lassmann, e je vlastně původem Čech ijící ve Francii, kde získal francouzskou státní příslunost. Proto prý také jako francouzský státní přísluník narukoval do francouzské armády a dostal se do německého zajetí. Nás opět představoval jako německé vojáky, kteří mu pomohli k útěku ze zajetí.

Toté potom opakoval Lassmann na radnici ve Velkém Meziříčí, kam nás onen mu s páskou odvedl, protoe se mu zřejmě vysvětlení naeho velitele nezdálo příli věrohodné …

Cestou na radnici jsme viděli na ulicích města shon lidí, byly vyvěeny československé prapory, z místního rozhlasu vyhrávala hudba. Civilista, který nás doprovázel, se před radnicí zastavil s muem, který byl ve vojenském stejnokroji, a řekl mu, co slyel od Lassmanna. Důstojník nás potom zavedl na radnici a nařídil nám, abychom počkali, a se vrátí. Přiel skutečně zanedlouho a oznámil nám, e velitel, který rozhodne, co s námi bude, přijede do Velkého Meziříčí a druhý den, tedy v pondělí 7. května, a do té doby e budeme internováni. Pod stráí jsme pak byli odvedeni do hasičské zbrojnice, kde jsme dostali najíst a měli jsme monost si na postelích i odpočinout…

Asi kolem třiadvacáté hodiny jsme byli probuzeni střelbou z kulometů a puek. Z náměstí bylo slyet křik, pobíhání a německé povely. Vstali jsme a Lassmann el do vedlejí místnosti zjistit, co se venku děje. Dověděl se, e se do Velkého Meziříčí vrátilo německé vojsko a e se ve městě bojuje. Lassmann tehdy navrhl, abychom zavolali na německé vojáky, aby nás osvobodili. Přesvědčili jsme ho vak, aby počkal a do rána, potom e se zařídíme podle toho, jaká bude situace. Střelba ve městě trvala asi půldruhé hodiny …

Mezi pátou a estou hodinou nás probudily rázné kroky. Do místnosti vstoupil německý voják …

xxxx

Zatímco čtveřice zadrených werwolfů od večerních hodin dne 6. května odpočívala v místnosti hasičské zbrojnice, odvíjel se ve městě v překotném tempu prolog k tragédii.

V neděli 6. května krátce před půl dvanáctou se ozvalo z místního rozhlasu hláení oznamující konec faistické okupace a zároveň výzva k občanům, aby vyvěsili na domech československé vlajky. V tu dobu se u na radnici scházeli členové revolučního národního výboru. V jeho čele stál Jindřich Nováček, komunista, který bojoval est let v ilegalitě proti faistům.

Členové výboru společně s velitelem partyzánské skupiny TAU-R-3 nejdříve upřesnili plán odzbrojení německé posádky ve Velkém Meziříčí.

Velkomeziříčské nacistické ortskomando se v prvních květnových dnech pětačtyřicátého roku rozrostlo nejen o přísluníky německého četnictva, kteří sem byli staeni z okolních míst, ale i o některé brněnské gestapáky, kteří zde nalezli útočitě před postupující frontou. Přitom hrozilo nebezpečí, e nacistický velitel města major Möller povolá posily z nedaleké fronty. Velitel partyzánské skupiny měl vak pouze 83 muů, jejich výzbroj nebyla podle jeho úsudku dostatečná. Navrhl proto, aby se s představiteli německé posádky nejprve jednalo o jejich kapitulaci.

Major Möller protahoval pod nejrůznějími záminkami jednání o kapitulaci a do večerních hodin. Zástupci revolučního výboru se s ním seli ten den celkem třikrát. Mezitím byli ovem někteří němečtí vojáci hlídkující v okolí města odzbrojováni a docházelo i k přestřelkám.

V pozdních odpoledních hodinách se major Möller obrátil na táb Schörnerovy armády s ádostí o vyslání vojenské pomoci.

A té se skutečně velkomeziříčským faistům dostalo.

Krátce po dvaadvacáté hodině vnikly do města dvě roty esté tankové divize Schörnerovy armády. Dolo k přestřelce a posléze hitlerovci obsadili radnici. Jejich velitel poručík Ostendorf nařídil uvěznit vechny osoby, které ten večer v budově byly. Prohlásil, e je ponechá jako rukojmí pro případ, e by ve městě nastaly nepokoje.

Mezi uvězněnými ve sklepení radnice nebyli pouze členové revolučního národního výboru a partyzáni, ale i občané, kteří se do radnice ukryli během přestřelky. Jak se později ukázalo, byl to osudný úkryt. Zaplatili za něj svými ivoty.

Poručík Ostendorf, který převzal od majora Möllera velení ve městě, se toti spojil s gestapákem Schauschützem, a ne nastal nový den, bylo rozhodnuto, e vichni zadrení budou zastřeleni.

Bylo to zločinecké rozhodnutí.

V tom čase bylo ve sklepení radnice uvězněno na edesát osob.

Snad aby bylo učiněno zadost faistické důkladnosti, rozhodl gestapák Schauschütz, e budou vichni jetě před popravou vyslechnuti. Výpovědi svědků z řad velkomeziříčských faistů ovem dokazují, e to byla záleitost čistě formální. O smrti zadrených bylo ji předem rozhodnuto.

S výslechy začali gestapáci Antonín Lehmann, Bohumil Soukup a jeden esesácký poddůstojník, jeho jméno zůstalo dosud utajeno, kolem sedmé hodiny ráno. Bylo pondělí, na kalendáři datum 7. května.

A právě v té době přicházejí opět na scénu zadrení werwolfové Lassmann, Göbel, Münster a Malik. Vichni čtyři se ochotně přihlásili gestapákům za tlumočníky…

Tlumočení vak byla pouze jedna část jejich činnosti, jak dokazují výpovědi zadrených faistů. Při té druhé měli v ruce gumové obuky a řemeny.

Zpočátku si nejbrutálněji počínal, jak vypověděl Alfred Münster, gestapák Lehmann a jeho tlumočník Rudolf Malik. Později tuto dvojici v surovostech předčili jetě Soukup s Lassmannem.

Gestapák Soukup jednoho z vyslýchaných dokonce zastřelil jetě v dopoledních hodinách na radnici.

Pět hodin trvaly výslechy, při nich se opakovaly stereotypní otázky, vypracované gestapákem Schauschützem. jeho podřízený Soukup o jejich obsahu po svém zadrení vypovídal:

Ptali jsme se zatčených na jejich osobní data, zda jsou členy nebo funkcionáři komunistické strany, odkud obdreli průkaz k účasti na odboji, kdo jim dal zbraně a náboje, které osoby z Velkého Meziříčí jsou členy partyzánské skupiny TAU. Vechny tyto údaje nám měly poslouit k tomu, abychom zjistili dalí osoby, které nebyly sice zadrené, ale bylo je moné ve Velkém Meziříčí jetě zatknout…

A byly odpovědi vyslýchaných jakékoli, ortel zněl vdycky stejně-smrt!

K jeho naplnění dolo v odpoledních hodinách na břehu řeky Oslavy, kde bylo zastřeleno dvaačtyřicet muů, na břehu Balinky zavradili nacisté čtrnáct osob, na dvoře hospodářské koly, kde bylo v té době sídlo ortskomanda, dalí tři. Předseda revolučního národního výboru komunista Jindřich Nováček byl 7. května v půl deváté večer oběen na velkomeziříčském náměstí. Na prsa mu faisté pověsili ceduli s nápisem: Já jsem připravoval ve slubách bolevismu zkázu ve Velkém Meziříčí.

Mu, který est let bojoval v ilegalitě za svobodu a lepí ivot ve své zemi, zemřel na samém prahu dnů, které přináely naplnění jeho ideálů.

edesát českých občanů bylo barbarsky zavraděno ve chvíli, kdy se u v Berlíně nacističtí marálové a generálové chystali k podpisu bezpodmínečné kapitulace. Mezi těmi, kteří české vlastence na břehu Oslavy stříleli, byli i werwolfové Lassmann, Göbel, Münster a Malik.

V závěrečné zprávě o tomto zločinu, která byla vypracována vyetřujícím pracovníkem československé Bezpečnosti podle výpovědi Alfreda Münstera a gestapáka Bohumila Soukupa, se o této události kromě jiného praví:

K asistenci při popravách se dobrovolně přihlásili i členové skupiny werwolfu v čele s Lassmannem. K provedení popravy byla přistavena tři nákladní auta. První a poslední bylo obsazeno vojáky a gestapáky.

Do prostředního auta bylo naloeno asi dvacet zajitěných rukojmí a odvezeno k břehu řeky protékající poblí města, asi 300 metrů za tamějím mlýnem.

Malík, Münster a Göbel byli pověřeni obsluhou kulometu, připraveného na posledním autě pro případ, e by se některý ze zajitěných československých občanů pokusil o útěk.

Mrtvola občana zastřeleného při dopoledním výslechu byla rovně naloena na nákladní auto a na rozkaz Lehmanna potom hozena do řeky.

Ostatní rukojmí museli sestoupit z auta k břehu řeky, svléknout kabáty a boty a postavit se čelem k řece. Poté zahájili Lehmann, Lassmann a poručík nacistické armády Ostendorf střelbu do stojících občanů, kteří po zasaení střelami, větinou do týla, padali do řeky. Jetě v řece pak do nich bylo stříleno a házeny mezi ně ruční granáty.

Po provední první části popravy se nákladní auta vrátila zpět na radnici ve Velkém Meziříčí, kde bylo naloeno dalích dvacet zajitěných rukojmí. I tito lidé byli dovezeni k břehu řeky, po jednom přinuceni vystoupit z auta, lehnout si na okraj řeky hlavou dolů a tak byli Lehmannem a ostatními gestapáky zastřeleni ranou do týla.

Kdy u bylo několik osob popraveno, sestoupili z auta rovně členové skupiny werwolfu Rudolf Malik, Alfred Münster a Gerhard Göbel, jim Lassmann postupně půjčil pistoli. Kadý z těchto mladých teroristů pak zastřelil jednoho ze zadrených ranou do týla. Rudolf Malik při této příleitosti zastřelil uvedeným způsobem dva československé občany …

Ranní předsevzetí kapitána Laovky, e půjde domů o nějakou tu chvíli dřív a vynahradí si probdělou noc, se během dne rozplynulo nad spisy jako pára nad hrncem. Za oknem kanceláře u dávno nastal večer, v místnostech, kde sedávají spolupracovníci, je tma, avak kapitán se stále jetě sklání nad protokoly s výpověďmi svědků velkomeziříčské tragédie.

Ji podruhé čte závěrečnou zprávu, v ní se praví, e po osvobození Československa Sovětskou armádou byli z bestiálních vrahů zatčeni pouze gestapáci Soukup a Schauschutz a člen skupiny vlkodlaků Alfred Munster. Poručíku Ostendorfovi, gestapákům Lassmannovi, Lehmannovi a werwolfům Góbelovi a Malíkoví se podařilo uprchnout.

Laovka se ze spisů dále dovídá, e Ostendorf s Lehmannem ijí v současné době kdesi na území Rakouska, ostatní pak v Německé spolkové republice. Československý výbor pro stíhání válečných zločinců ji několikrát kompetentní úřady v Rakousku i v Německé spolkové republice na tyto zločince upozorňoval, avak bezvýsledně…

Bezvýsledně, opakuje v duchu kapitán Laovka. Jako ostatně v celé řadě jiných případů… A teď se najednou jeden z těchto vrahů dokonce odváil vrátit k nám jako turista.

Laovka ví, staré spisy to dokazují, e Rudolf Malik, který přijel v béovém opelu do Brna, je totoný s Malíkem, který vradil na břehu říčky u Velkého Meziříčí. Prozrazuje to ostatně i shodné datum a místo narození a také dalí údaje.

Kapitán Laovka zhluboka vydechne; sáhne si na oteklou tvář, sedne k psacímu stroji a vyklepává svou obsáhlou zprávu pro brněnskou krajskou správu Bezpečnosti …

Kdy ji vak o několik hodin později v Brně dostanou, není vrah u na naem území. A nikdo neví, jaké stopy za sebou zanechal…

Pracovníci brněnské bezpečnostní sluby nejdříve opatrně prověřují Doalovu rodinu. A kdy se přesvědčí, e stavebnímu techniku Janu Doalovi i jeho manelce lze důvěřovat, vypraví se k nim poručík Robek na podvečerní návtěvu.

xxxx

Pojďte dál, zve poněkud rozpačitým hlasem Jan Doal nečekaného hosta. Stalo se něco?

Vcelku nic, pane Doale. Jen bych si potřeboval s vámi a s vaí paní trochu popovídat.

Prosím…

Za pár minut u sedí v obývacím pqkoji a vichni jsou tak trochu zaskočeni. Doalovi nenadálou návtěvou poručíka Robka a ten zase vyděeností svých hostitelů.

Nerad vás obtěuji, snaí se poručík o omluvu i vysvětlení, ale potřebovali bychom od vás několik informací o Rudolfu Malíkoví…

Jo tak, o Rudiho jde, říká s jakousi úlevou Ludmila Doalová. Byl tady u nás pár dní na návtěvě, ale u odjel. Předevčírem odjel. Stalo se snad něco?

Vy jste, paní Doalová, Malíková příbuzná? přechází poručík Robek hostitelčinu otázku.

Já? Ale ne. Rudí není ná příbuzný. To jen kluci mu říkali strejdo, a tak si někdo moná myslel, e je ná příbuzný.

My jsme se s Malíkem seznámili a loni, vstupuje do rozhovoru Jan Doal. Byli jsme na dovolené v Itálii a v Rimini jsme se poznali. Docela náhodně, na plái, kde jsme se denně vídali. Mluvil docela dobře česky, a tak jsme se dohodli, e jsme vlastně krajané. Rudi je příjemný společník a to víte, byl na tom s lirami přece jen troku lip ne my. Několikrát nás pozval na večeři a na nějakou lahvičku vína. Nechtěli jsme mu zůstat nic dluni, proto jsme ho před odjezdem z Rimini pozvali na letoní dovolenou k nám..

Jestli si ovem, pane poručíku, myslíte, dodává Ludmila Doalová, e je Malik nějaký utečenec, to tedy není. On se z republiky vystěhoval u v pětačtyřicátém roce, říkal nám to ..

To máte, paní Doalová, pravdu. I kdy jenom částečnou. Malik skutečně odeel z Československa u v pětačtyřicátém. Ovem nevystěhoval se, utekl. Utekl, protoe mu nic jiného nezbývalo, jestlie se nechtěl dostat před soud.

Rudi? A co prosím vás provedl?

Vradil, paní Doalová ..

Chvíli není nikdo z manelské dvojice schopen jediného slova. Teprve pak říká Jan Doal:

To je neuvěřitelné… Tady v Brně vradil?

Ne, v Brně a v Rajhradě se jen na ty vrady připravoval. Ten vá příjemný společník, pane Doale, byl přísluníkem organizace werwolf. A byl ve skupině nacistů, která zastřelila přes padesát naich lidí ve Velkém Meziříčí. V posledních dnech války je zastřelili… To je… to je hrozné, vykoktá zděená Ludmila Doalová. Ale to my jsme vůbec netuili, jinak bychom s ním vůbec nic …

Já vím, u jsme si stačili ověřit, e vy jste o Malíkových zločinech neměli ani potuchy. On se taky obvykle nikdo s vradou příli nechlubí…

A vy jste ho zatkli? ptá se rozruený Jan Doal. Bohuel ne… Odjel dřív, ne jsme se dověděli, co je to vlastně zač, tenhle vá host. Teď nám jde ovem o něco jiného …

Poručík se na chvilku odmlčí a dovolí se, zda si můe zapálit cigaretu. Podávají mu popelník a teprve, kdy zase vichni sedí, začíná tam, kde přestal.

Malik se během pobytu v Československu nestýkal jen s vámi… Hodně jezdil po brněnském okolí a moná, e byl i někde dál. Nevíte, s kým se tady u nás jetě stýkal a koho navtěvoval?

Manelé se dívají tázavými pohledy jeden na druhého. ena krčí rameny. Jan Doal pomalu odpovídá: Co já vím, tak tady v Brně nebyl u nikoho kromě nás… Ale jeden den jel kamsi na Ostravsko. Počkejte, kam to jen bylo … Myslím, e do Nového Jičína, ano, do Nového Jičína za nějakým Wirferem nebo Wilferem, to přesně nevím. Říkal, e je to jeho starý známý, který ho byl nedávno v Nellingenu navtívit…

Má pravdu, Honzo, já si taky vzpomínám. Malik přece vyprávěl, e se ten Wilfer dostal někde v Německu do nějakého maléru, e ho tam dokonce zavřeli a on e mu pomohl..

Nevíte náhodou, jak se ten Wilfer nebo Wirfer jmenuje křestním jménem a co dělá?

Myslíte povolání?

Ano, povolání..

To křestní jméno neznám, ale vím, e má být zaměstnán někde u Nového Jičína jako řidič v lomu To je výborné, pane Doale… Poručík vytahuje z kapsy malý zápisníček a píe si několik poznámek. A potom se znovu ptá, ale nic podstatného se u nedovídá. Doalovi a Malik si několikrát společně vyjeli, zali do vinárny, na plovárnu … Malik to v Brně ostatně znal, nepotřeboval jejich doprovod. Poručík Robek tedy ádá, aby Doalovi zatím o celé záleitosti s nikým nehovořili a s Malíkem aby dál udrovali písemné spojení.

Vstává od stolku, ale potom si uvědomí, e přece jetě na cosi zapomněl:

A pokud jde, pane Doale, o některé údaje z armády nebo průmyslu, stavebnictví a tak podobně, neádal vás Malik, abyste mu je opatřil?

Myslíte pionání zprávy? To ne. S tím by u mne, pane poručíku, rozhodně nepochodil. Tohle tedy opravdu nechtěl…

Dobrá, ale kdyby se o něco podobného zajímal, třeba i ve svých dopisech, dejte nám vědět..

Robek se loučí a odchází. Není toho mnoho, co zjistil, ale přesto je spokojen.

V přítích dnech se těch několik zpráv stane klíčem k odhalení tajemství. K odhalení mue, který zůstával po dlouhá léta v pozadí…

Kapitán Laovka jetě ani nestačil vytáhnout z aktovky noviny, aby si přečetl, co se za neděli událo ve světě nového, kdy se ozvalo rázné zaklepání.

Dále, zabručel celkem zbytečně, protoe v tom okamiku u stál ve dveřích jeho kanceláře jeden z Rýdlových lidí, Frantiek Čáp. Kapitán ani nečeká na pozdrav, zná takovéhle situace, jen jako pro sebe ucedí: Aha, zase hoří!

Ty jsi tady, Stando, vedený jako archivář nebo jako jasnovidec? nenechává se zaskočit příchozí. No, nekoukej se tak udiveně, já jen, e ví vdycky vechno jetě dřív, ne to člověk stačí ze sebe vykoktat.

Podívéj, na to, abych poznal, e něco potřebuje, nemusím být ani jasnovidec, ani prorok. Stačí, kdy se na tebe podívám, a je to jasný… Ale abychom to nezamluvili, co vlastně potřebuje?

Wilfer. Kurt Wilfer, říká ti to jméno něco?

Nic. Dočista nic. Jediné, co ti mohu bezpečně potvrdit, je to, e není můj příbuzný, dokonce ani z manelčiny strany. Co mi o něm řekne dál?

Dál… To u má napsané na tomhle papírku… Narozen 1. 8. 1909 v saském Adorfu, po otci měl československou státní příslunost, take u před válkou slouil u nás v armádě. Teď jezdí v kamenolomu nedaleko Nového Jičína. Adresa je tady taky …

Hele, Franto, nespletl sis dveře? Tady jsi v archívním oddělení, kde máme jen válečné zločince… Jen mě nech, Stáníčku, laskavě domluvit… Tak tenhle Wilfer slouil u nás v armádě do roku 1932. Ale jetě ne svlékl uniformu, byl zatčen pro pioná. Dělal pro německý abwehr a tehdejí plzeňský divizní soud mu za to napařil čtyři roky kriminálu. Wilfer se odvolal a u Nejvyího soudu dostal jetě tři roky navíc…

Hm; to je zajímavý …

e jo … V říjnu 1938 byl ale proputěn na základě amnestie, kterou tehdejí československá vláda vyhlásila pro trestné činy spáchané sudetskými Němci. Wilfer pak odeel do Německa, vstoupil do NSDAP a také do SS. Dokonce napsal osobní dopis Hitlerovi, připomněl mu v něm své zásluhy a ádal, aby byl přijat k tajné nebo zpravodajské slubě.

A přijali ho?

Právě e jo. Potom se u nás objevil jako přísluník sicherheitsdienstu. Po válce byl za tuhle činnost u nás souzen, ale nedostal zrovna vysoký trest, a tak byl za pár let u zase na svobodě …

Rozumím. A ode mne chce vědět, jak to bylo s tou slubou u SD a co říkají spisy o jeho odsouzení… Vdy říkám, Stando, e jsi jasnovidec.

Určitě ne, protoe jinak bych musel vědět i to, proč tě ten Wilfer začal tak zničehonic zajímat. Teď, dvacet let po válce, kdy u byl navíc za své zločiny potrestaný …

To já, Stando, jen tak pro legraci. Kapánek mi tuhle říkal, e tady nemá co dělat…

Nech toho, rejpale. Jestli to nemám vědět, nechci, ale jinak, to ví, člověku se potom takový materiály líp shánějí.

Dobře, nejsi jasnovidec, ale zvědavec… Tak poslouchej. Brňáci nedávno dělali nějakého Malika …

Jo, Brňáci. Toho jsem jim tady tahal z papírů já… Neví, jestli ho dostali?

Malika? Ne, ten u je zase za kopečkama, ale přes něho přili na toho Wilfera. A společně s Ostravou zjistili to, co jsem ti u řekl. Jenome teď to vechno hodili na nás, protoe se u toho objevila jetě jedna závaná věcička. Tenhle Wilfer byl nedávno na návtěvě u sousedů v NSR. A Němci ho tam vzali pod zámek. Nevíme dost dobře proč, pobyl si v kriminále dva dny a potom byl na zákrok někoho proputěn. Buď v tom proputění měli prsty Amerikáni, nebo někdo od Gehlena. Wilfer se potom zase vrátil sem k nám, ale o téhle své příhodě nikomu ani necekl …

A kruci. To u se ani nedivím, e tě zajímá i ta jeho válečná minulost…

Tak se na to podívá, viď.

Podívám. Kdy to potřebuje?

Jak se to můe někdo ptát! Pokud mono včera. Jo, tak to si přijď zítra po obědě… Ahoj!

Kdy myslí. Ale upozorňuji tě, e mě Kapánek do té doby zblázní…

Jen buď klidný, a jemu řekni, e mu to taky vzkazuji …

Hned po Čápově odchodu jde kapitán Laovka vyhledat staré archivní spisy, týkající se případu Kurta Wilfera.

A opět začíná jeho piplavá práce, o ní se obvykle nikdo nikdy nedoví, třebae i ona má v československé bezpečnostní slubě své důleité poslání. Je to práce, kterou musí dělat člověk nadmíru trpělivý, a přece nápaditý, člověk, jemu nesmí chybět fantazie.

Člověk, jakým je kapitán Stanislav Laovka.

Kapitánovi zdaleka nestačil čas, o něm předpokládal, e stačit bude. Kdy za ním Frantiek Čáp druhý den přiel, tvářil se archivář rozmrzele.

Nad tím, co jsem ti, Franto, zatím vybral, asi nebude zrovna jásat. A Rýdl taky ne. Je to kapánek sloitějí, jak by řekl tvůj éf. Sloitějí, ne jsem počítal, řekl na uvítanou. Pak stručně shrnul, co se dověděl:

Wilfer byl zatčen u v květnu pětačtyřicátého roku a a do osmačtyřicátého byl vyetřován. Ti, co to dělali, pořád zřejmě čekali, jestli se při nějaké výpovědi neobjeví proti Wilferovi nový průkazný materiál. Ale moc toho nezískali. Prokázali mu jen to, e byl přísluníkem sicherheitsdienstu a e pro tuhle sloku dělal od konce roku 1940. Větinou v Praze, ale pár měsíců na čemsi pracoval i v Bratislavě.

Z Wilferových výpovědí je zřejmé, zdůrazňuje kapitán, e působil u sicherheitsdienstu jako tlumočník. Nic jiného na něho tehdy nevyplavalo, a tak mu Mimořádný lidový soud naměřil pět roků. Započítali mu do trestu i vazbu, proto byl v jedenapadesátém proputěn na svobodu.

Stando, a ty tomu věří? Ty věří, e chlápek, který u v třicátých letech dělal pro abwehr, pracoval za války jenom jako obyčejný tlumočník?

,,To je právě to, co mi začalo vrtat hlavou …

Nu a co?

Co…? Začal jsem se taky vrtat. Ve spisech, co mají souvislost s praskými úřadovnami Sicherheitsdienstu. Jenome jsou toho asi tři bedny a zdá se, e to jetě nikdo neměl čas pořádně vyhodnotit a zpracovat. Rozumí, chtělo by to udělat takovou rekonstrukci celé té instituce …

Kruci, Stando, na ádnou rekonstrukci teď nemáme čas. Rýdl je celý nervózní a jak mě potká, hned se ptá, co je s Wilferem. Jestli jsi u něco nael …

Právě e nael. Z výpovědi jednoho praského konfidenta sicherheitsdienstu jsem vyčetl, e Kurt Wilfer nebyl za války Kurtem Wilferem, ale inenýrem Ottou Havlíčkem.

A podívejme… Proč si obyčejný tlumočník dával krycí jméno?

Jo, to nám, hochu, prozradí a ta rekonstrukce praské úřadovny sicherheitsdienstu, o které jsi před chvílí říkal, e na ni není čas.

Fakt není..

Jenome se bez ní neobejdeme. Jestli se chce něco o Wilferovi-Havlíčkovi dovědět, musíme to vzít z gruntu. A jetě ti něco prozradím. Zatím jsem vykoumal, e se Wilfer s Malikem znají u z válečné doby.. Wilfer byl koncem dubna 1945 instruovat v Jihlavě mladé werwolfy. Mezi nimi byl Malik, Wilfer tam tehdy vystupoval jako inenýr Havlíček ..

Ty jsi, Stando, skutečný poklad. Ale teď mi, poklade, řekni, jak můe taková z gruntu dělaná rekonstrukce dlouho trvat?

Co já vím? Přečíst se to dá za pár dní, jene co kdy se k tomu namotají dalí případy a já budu muset sáhnout hlouběji do zásuvek. Ví co, Frantiku? A budu něco kloudného vědět, zavolám ti..

A kapitán Laovka se opět zahloubal do spisů. Z dvacet let starých výpovědí praských gestapáků a jejich konfidentů skládá portrét Kurta Wilfera, zaměstnance kamenolomu u Nového Jičína.

Několikrát ho v té době volá netrpělivý poručík Čáp a také Ondřej Rýdl. Ten se ostatně ozývá hned potom, co se za Čápem zavřely dveře Laovkovy kanceláře. Povauje archivářův objev za velmi důleitý.

Fakt jsi, Stando, nael, e Wilfer vystupoval za války pod jiným jménem? ujiuje se Rýdl v telefonu.

Nael. V hromadě spisů je o tom ovem jedna jediná větička. Neprozřetelně ji řekl při výslechu nějaký konfident ivnůstka a ten, co ho vyslýchal, ji nechal prozřetelně zapsat.

Co je to za větu?

Počkej si, já ti ji přečtu …

Laovka sahá po útlém svazku listin, který má na stole, a chvilku hledá to, co potřebuje. Potom zase zvedá sluchátko.

Tak poslouchej, Ondro … Kdo vás řídil, ptal se tehdy vyetřovatel ivnůstky. A ten odpovídá: Mým bezprostředním nadřízeným byl inenýr Havlíček. Otto Havlíček… A teď dávej, Kapánku, pozor. ivnůstka k tomu jetě dodává: Jenome Havlíček nebyl ani inenýr, ani Havlíček, ale docela obyčejný Kurt Wilfer… To je ta věta, která mě vlastně přivedla na stopu…

A jinde ve spisech se u o tom nic neobjevuje? Nic jiného jsem nenael. Ale já myslím, e nám to bude stačit, protoe o inenýrovi Havlíčkovi tady mám výpovědí na celý román. A do dneka to byla pro nás záhadná postava. Nacistický pohlavár z praského sicherheitsdienstu, který se v květnu pětačtyřicátého vytratil a nepodařilo se zjistit kam. Inenýr Havlíček prostě přestal s koncem války existovat..

A stal se zase Kurtem Wilferem, dodává v telefonu Rýdl.

Jo, vypadá to tak …

Tak to jse tedy, Stando, kádr. Kdy se to potvrdí, má u mě pivo. Zatím dík a na shledanou…

Aby ses, Kapánku, nepředal, pomyslí si jetě Laovka, ale do telefonu to neřekne, protoe Rýdl mezitím zavěsil.

O několik dní později u zase sedí Čáp v Laovkově papírně. Nad álkem kávy poslouchá archivářův výklad a přeruuje jej otázkami:

Podle tebe, Stando, je toho tedy dost, aby se na případ znovu podíval prokurátor?

Určitě … Jenom to, co jsem zatím stačil prostudovat, dokazuje, e se Wilfer-Havlíček podílel přímo či nepřímo na smrti nejméně třiceti naich lidí…

V tom případě je ale nepochopitelné, e to u neodhalili, kdy byl souzený po pětačtyřicátém…

Tehdy to bylo, Franto, sloitějí. Jednak to dělali lidé, kteří neměli s vyetřováním válečných zločinců ádné zkuenosti, ale co hlavní, Wilfer byl a zřejmě pořád je setsakramentsky vychytralý protivník. Přestoe byl éfem jedné praské pobočky sicherheitsdienstu, drel se neustále v pozadí. Během války a vlastně i po ní. Krvavou práci za něho dělalo praské gestapo, s ním byl v neustálém kontaktu. Co vyčmuchali jeho konfidenti, to si potom vzali na starost gestapáci. Tím lze vysvětlit i to, e se vyetřování po válce točilo předevím kolem činnosti gestapa a praská pobočka Sicherheitsdienste se stala vlastně a druhořadou institucí. Navíc pak mnozí z gestapáků a konfidentů Sicherheitsdienste Wilfera-Havlíčka kryli..

A zjistil jsi proč? Vdy tehdy po válce, alespoň co já vím, se kadý z nich snail shodit co nejvíc zločinů na druhého, aby sám vyklouzl..

Podle mého si tak chránili svou vlastní kůi. Toti tím, e se na Wilfera-Havlíčka nic neprovalilo, zůstala neodhalena i celá řada jejich zločinů. A potom… V tomhle případě sehrála, podle mého názoru, svou roli i osudná chyba, e Wilfer-Havlíček byl ve vazbě společně s předními praskými gestapáky a konfidenty. Měli výbornou příleitost domluvit se, co přiznají a co ne. Wilfer vyuil svých zpravodajských zkueností, vykonstruoval pro sebe i ostatní pár legend, a ty z něho udělaly nevinného tlumočníka. Jeho komplici mu to větinou dosvědčili, protoe jim zase naopak slíbil, e na ně nic neprozradí. A taky neprozradil…

To je neuvěřitelné …

Taky se mi to tak jevilo. Ale a bude číst ty spisy, bude jetě překvapenějí. Těchhle několik fasciklů si můe odnést. Ostatní ti dám asi tak do týdne …

xxxx

Spisy, které kapitán Laovka předal poručíku Čápovi, obsahují výpovědi několika gestapáků a konfidentů praské úřadovny Sicherheitsdienste. Prozrazují, e inenýr Otto Havlíček-Wilfer převzal řízení jedné z praských poboček sicherheitsdienstu po nacistovi Sorgenfreiovi-Simonovi ji koncem roku 1940. Tehdy měl Sicherheitsdienst v Praze u vybudovanou sí svých spolupracovníků i konfidentů. Mezi nejaktivnějí patřili A. Klečánek, F. Eliáek, N. Horbanjuk, M. Vondráček, A. ivnůstka.

Havlíčkova úřadovna měla své sídlo nejdříve v Bolzanově ulici číslo 5, od srpna roku 1943 se potom přestěhovala na Václavské náměstí do domu číslo 17. Tato pobočka byla označena jako kancelář neexistující firmy Textilia.

Jednou z prvních Havlíčkových-Wilferových akcí po příchodu do Prahy byl zásah proti vedoucím funkcionářům tehdy ji rozputěné sociálně demokratické strany. Tuto akci začal Havlíčkův-Wilferuv předchůdce Sorgenfrei, ale nový éf pobočky ji dokončil.

Poručík Čáp se ze spisů po čtvrt století dovídá zákulisí případu…

Někdejí funkcionáři sociálně demokratické strany, mezi nimi i bývalý předseda Frantiek Hampl, se pravidelně scházeli v různých praských vinárnách, kde sí navzájem sdělovali zprávy o situaci doma i v zahraničí. Těko bylo moné označit takovou činnost za odboj, i kdy tito lidé počítali s postupným vybudováním odbojové organizace, která by plnila jednak zpravodajské poslání, jednak organizovala proti okupantům sabotáe. Tak o tom alespoň někteří členové této skupiny mezi sebou hovořili. K ničemu takovému ovem nedolo, nebo od samého počátku působil mezi nimi konfident

sicherheitsdienstu Frantiek Eliáek.

Také Eliáek býval členem Hamplovy strany, a tak si záhy získal důvěru funkcionářů, chystajících se k odbojové činnosti. Vechno, co se na schůzkách sociálních demokratů dověděl, předával v relacích okamitě svému éfovi inenýru Havlíčkovi-Wilferovi.

A tak se stalo, e z podnětu tohoto mue v pozadí provedlo praské gestapo v květnu jedenačtyřicátého roku zátah, v jeho sítích uvázlo několik desítek lidí, kteří vlastně jetě nic proti faistickým okupantům ani nepodnikli. Gestapo tehdy zatklo edesát osm bývalých sociálně demokratických funkcionářů. Prakticky celé někdejí vedení této strany. Po dohodě s Havlíčkem-Wil-ferem zadrelo gestapo také Frantika Eliáka, aby jeho konfidentské poslání nebylo prozrazeno. Ten byl ovem zanedlouho z vězení proputěn a nastoupil opět svou práci. Tři ze zatčených, Ale, Havelka a Veselý bylí na podzim roku 1941 zastřeleni. Jedenadvacet dalích lidi z této skupiny pak v dalích měsících a letech zahynulo v nacistických koncentračních táborech. Frantiek Hampl zemřel jetě dřív, ne stačili nacisté inscenovat proces.

V dalím spisu z archívních materiálů pak poručík Čáp sleduje jiný Havlíčkův-Wilferův zločin, jeho důsledky pocítila předevím komunistická odbojová skupina v Kralupech.

Tato ilegální protinacistická organizace roziřovala komunistický tisk a v nemalé míře podporovala rodiny zatčených osob. V roce 1941 se dostal se skupinou do styku Havlíčkův-Wilferův konfident J. Stýblo. Podařilo se mu toti náhodou zjistit, e tiskař Bro roziřuje mezí svými spoluzaměstnanci Rudé Právo. Hlásil to ihned Havlíčkovi, od něho dostal pokyn, aby si získal Broovu důvěru. To se Stýblovi časem skutečně podařilo. Tiskař ho seznámil s dalím členem ilegální kralupské skupiny Pospíilem a postupně i s několika dalími odbojáři.

To, co se Stýblo dověděl, znal záhy i jeho chlebodárce Havlíček-Wiifer. A ten u potom jen předával praskému gestapu adresy lidí, kteří mají být zatčeni.

V době od dubna do srpna roku 1942 bylo zatčeno celkem osmnáct osob z kralupské odbojové skupiny. Pět z nich bylo popraveno a dvě zemřely ve vězení.

Dalí spisy potom svědčí o nových a nových Havlíčkových-Wilferových zločinech a protičeských akcích. Třeba o případu z Modřan, kde měl SD své konfidenty v A. ivnůstkovi a F. Kaparovi. Tito dva zrádci zorganizovali provokační akci s roziřováním komunistických letáků a zanedlouho potom hlásili svému éfovi několik desítek adres odpůrců třetí říe. Pohlavár praského sicherheitsdienstu Havlíček-Wiifer potom učinil to, co dělal vdy předtím, předal adresy gestapu. Čtyři lidé ze zatčených zemřeli v koncentračních táborech, dalí zaplatili za provokační akci Havlíčkových konfidentů zdravím.

A stará akta s výpověďmi někdejích nacistů nebo i těch, kteří jejich perzekuci přeili, vyprávějí dál. Poručík Čáp nad nimi sedí s tukou v ruce, dělá si poznámky a v duchu dává za pravdu kapitánu Laovkovi: na Wilferův-Havlíčkův případ je třeba podívat se znovu očima prokurátora.

Světe, zboř se! Ná archivářský jezevec vylezl ze svého doupěte a ráčil nás poctít návtěvou, volá Čáp, kdy jednoho dne přichází Laovka do jeho kanceláře. Co se děje? Nemám vyvěsit prapor?

Nemusí, odpovídá kapitán, ale na kafe bys postavit mohl. Protoe to, co ti teď povím, stojí za víc ne za jednoho turka.

Něco nového s Wilferem?

Ale! Nepřevzal jsi snad tu mou jasnovideckou funkci teď ty?

Váně? Tak to jdu honem pro to kafe.

Radi se posaď, kafe počká …

Usazují se u malého konferenčního stolku, který stojí v rohu Čápovy kanceláře. Ale poručíkovi to nedá: Neměl bych jetě zavolat Kapénka, kdy myslí, e je to tak veliké? Určitě mu to budu muset jít za chvíli meldovat, protoe ten je na tenhle případ vysazený.

Jen si to překvapení vychutnej sám, říká s úsměvem Laovka. Rýdlovi to stejně musíme dát písemně. Ale teď u poslouchej…

Poručík je napnutý jako struna, jene to, čím Laovka začíná, není zrovna nic překvapujícího.

Četl jsi důkladně Fučíkovu Reportá psanou na oprátce?

Prosím tě… Kdo by ji u nás nečetl. Kdysi jsem ji musel znát dokonce podrobně, abych vůbec získal Fučíkův odznak.

Fajn. Tak to si bude docela určitě pamatovat, co tam Fučík píe o svém zatčení..

No, něco jo ..

Něco … K tomu, co ti teď budu povídat, to potřebuje znát přesně. Já věděl, proč tu kníku nesu s sebou. Radi ti to přečtu, chce?

A kapitán otevírá kníku na místě, kde má záloku, a začíná Čápovi předčítat:

Lavice byly tenkrát obsazeny dělníky od Junkersů. Byl to večerní lov gestapa. A ten mu u dveří v modrých pracovních hadrech, to byl soudruh Bartoň ze závodní buňky od Junkersů, nepřímá příčina mého zatčení. Říkám to, aby nikdo nebyl viněn z mého osudu. Nebyla to ani zrada, ani zbabělost nikoho ze soudruhů, Byla to jen neopatrnost a smůla. Soudruh Bartoň hledal spojení pro svou buňku nahoru, k vedení. Jeho přítel soudruh Jelínek, nedbaje poněkud konspiratívních pravidel, slíbil, e mu spojení sjedná, místo aby o tom promluvil dříve se mnou, aby spojení mohlo být navázáno bez jeho prostřednictví. To byla jedna chyba. A druhá, osudnějí, byla ta, e důvěru soudruha Bartoně získal provokatér. Jmenoval se Dvořák. Jemu svěřil soudruh Bartoň i jméno Jelínkovo, tak se rodina Jelínkova dostala do zájmu gestapa. Ne pro hlavní úkol, který dobře plnila po dva roky, ale pro jedinou drobnou slubu, kterou jen na krůček vybočila z konspirativních povinností. A e se v Petschkově paláci rozhodli zatknout Jelínkovy právě té noci, kdy jsem měl u nich schůzku, a e pro ně přijeli v takové síle, to u byla docela náhoda. Nebylo to v plánu, Jelínkovi měli být zatčeni a druhého dne, jelo se vlastně skoro z rozvernosti, trochu na vzduch po úspěném vybrání buňky u Junkersů. Nae překvapení z příchodu policie nebylo o nic větí ne jejich nad tím, e mě tam nali. A nevěděli ani, koho nali. Kdoví také, zda by se to vůbec kdy byli dověděli, kdyby zároveň se mnou …

Laovka dočetl a zavírá knihu. Hned potom pokračuje …

Tohle zatím stačí. Fučík se toho dověděl v Pečkárně i na Pankráci o svém zatčení dost. Ledacos také vydedukoval z toho, co se postupně dělo, s kým byl konfrontován a podobně. Vechno vak se ve vězení dovědět nemohl. A to je právě ve spisech, které jsem teď vytáhl, Frantiku. To, co tam máme, přináí i na samotné Fučíkovo zatčení poněkud jiný pohled, ne jak je viděl tehdy on sám. A co tě bude zvlá zajímat, měl v tom prsty taky Havlíček-Wilfer. Vůbec to nebyla pouze náhoda nebo souhrn náhod.

Fakt? Tak u spus a nenapínej.

Podívej se… Tuhle jsou výpovědi komisaře Böhma a taky konfidentů Klečánka a Eliáka. Tohle je zase svědectví jednoho protektorátního policajta, nějakého Frantika Hanzlíčka. Kdy jsem to vechno pročetl, dověděl jsem se tohle:

V dubnu dvaačtyřicátého roku organizovalo gestapo rozsáhlou akci k likvidaci II. ilegálního ústředního výboru strany. Při tom věnovalo dost velkou pozornost lidem, kteří poskytovali členům OV úkryt a zásobovali je potravinami. Do celé akce byli zapojeni jak konfidenti a spolupracovníci gestapa, tak i vech praských slueben sicherheitsdienstu. Aby nedolo k předčasnému prozrazení, koordinoval ji za gestapo kriminální sekretář Schöder a za Sicherheitsdienst, podr se inenýr Havlíček. Ná Kurt Wilfer Ty jsi, Stando, fantastický…

Nech si to své pochlebování a poslouchej, co bylo dál… Havlíček-Wilfer měl ve své konfidentské síti jednoho zvlá agilního agenta, nějakého Bohumíra Svobodu. A právě tenhle člověk vyčmuchal ilegální byty Jelínkových, Vysuilových a Suchánkových. Byly vlastně vechny v jednom domě. Dolo k tomu u několik týdnů před Fučíkovým zatčením …

Má pro to nějaké důkazy?

Samozřejmě, jinak bych ti to tady nemohl vyprávět. Nael jsem je ve Svobodových výpovědích, kde přiznal, e to byl on, kdo odhalil ilegální byty. Nejdříve se dověděl o Suchánkových a hned potom o Jelínkových a Vysuilových …

Jak k nim přiel?

Frantiek Suchánek se v dubnu dvaačtyřicátého roku nanetěstí obrátil právě na tohohle Svobodu, jestli by nemohl poskytnout přístřeí někomu z ilegality. Suchánek Svobodovi věřil, protoe u dříve mu dodával ilegální komunistické tiskoviny. Vůbec ho nenapadlo, e by mohl být konfident. Svoboda ovem plnil jidáskou roli důsledně; informoval svého éfa Havlíčka-Wilfera. Časem se potom dostali jetě k dalím lidem, jako třeba k manelům Baxovým a Jelínkovým … Podle svědectví toho protektorátního policisty Hanzlíčka byl dům, kde bydleli Suchánkovi a Jelínkovi, pod dohledem gestapa několik týdnů před razií, při ní byl Fučík zatčen. Sicherheitsdienst a samozřejmě taky gestapo věděly ji dříve, e do domu, kde bydlí Vysuilovi, Jelínkovi a Suchánkovi, dochází mu, který je ve Svobodových konfidentských relacích nazýván ťvousatým dítětemŤ. Nevěděli sice, kdo to je, ale věděli o jeho existenci.

To tedy znamená, e Fučíka má na svědomí konfident Svoboda …

Není vyloučené, e ten dalí konfident, o něm Fučík píe, Dvořák, taky na něco přiel. Ale rozhodně to bylo a poté, kdy Havlíček-Wilfer oznámil gestapu objevení vousatého dítěte …

Vdy říkám, e Fučíka má na svědomí ten konfident Svoboda, opakuje ohromený poručík to, co ji před chvílí řekl.

Svoboda byl na začátku. Potom přiel Havlíček-Wilfer a po něm gestapo. Svoboda a Wilfer ovem nemají na svědomí jen Fučíka, ale i Jelínkovy a Vysuilovy, kteří se nevrátili z koncentračních táborů. A Suchánkovi byli zatčeni dva dny po Fučíkovi. V Berlíně, kde s nimi potom nacisté inscenovali soud, svědčil proti nim právě Bohumír Svoboda …

To je, Stando, skutečný objev. To bude toti zajímat v souvislosti s Wilferem nejen prokurátora, ale docela určitě i historiky. Nemyslí?

Moná e jo. Ale nám teď jde hlavně o to, aby se u konečně Wilfer, nebo jestli chce Havlíček dostal tam, kam patří…

Buď bez starosti. Já mám podezření, e Kapánek má na něho zatýkací rozkaz ve stole alespoň měsíc. U od té doby, co začali Brňáci dělat na tom Malikovi, který nás vlastně k Wilferovi dovedl. Zajel si k němu na návtěvu …

Vtom se poručík Čáp zarazil:

Ale jak se ti dva, Stando, znali? Ty jsi mi tuhle říkal, e se někde potkali u za války …

Potkali. V dubnu pětačtyřicátého roku se spolu seli v Jihlavě. K. H. Frank pověřil organizováním werwolfácké organizace na naem území sicherheitsdienst. A Havlíček měl při tom také své úkoly. Zajioval například pro Schórnerův táb zvlátní skupinu, která měla působit na Brněnsku. Proto se tehdy v dubnu vypravil osobně do Jihlavy, aby se přesvědčil, jestli tam posílají skutečně spolehlivé lidi. A tam se také seznámil s Rudolfem Malikem.. 

A to jim těch pár hodin stačilo na takové sblíení, aby se navtěvovali jetě po dvaceti letech?

Tohle vám bude muset, Frantiku, vysvětlit u Kurt Wilfer. Já osobně si myslím, e to skutečné sblíení nastalo a v poslední době. Zásluhou pana Gehlena..

Myslí? Nu, kdy se to tak vezme… Gehlen je má oba zanesené ve své kartotéce piónů… Wilfera asi nechávali u ledu, jako rezidenta, jeho čas má teprve přijít …

Dost moná, Franto, e přiel právě v téhle době. A proto ho zmáčkli v Německé spolkové republice, a proto za ním teď Rudolf Malik spěchal s dalími instrukcemi …

Tebe je skutečně v té ,papírně* koda. Vlastně ne, kdybychom tě tam neměli, kdoví jestli bychom se vůbec dověděli o tom, e inenýr Havlíček, vlastně Kurt Wilfer… Tak co, dá si to kafe?

xxxx

Zanedlouho po této rozmluvě je Kurt Wilfer alias inenýr Otto Havlíček ve vyetřovací vazbě.

Začátkem listopadu roku 1966 jej pak Obvodní soud v Praze odsuzuje k dodatkovému nepodmíněnému trestu odnětí svobody na deset let.

Před tímto procesem i potom v jeho průběhu si hraje Kurt Wilfer na nevinného beránka.

Poručík Čáp, Ondřej Rýdl i prokurátor mu musí dokazovat jeden jeho zločin po druhém. Znovu je třeba uskutečnit nesčetné mnoství konfrontací s dosud ijícími svědky, vytáhnout zaloutlé spisy, které nehovoří o Kurtu Wilferovi, ale o inenýru Ottovi Havlíčkovi.

Teprve potom se tento mu z pozadí pod tíhou důkazů přiznává.

Přičinil se o to v rozhodující míře i člověk, který na první pohled nevypadá jako pracovník Bezpečnosti.

Kapitán Stanislav Laovka přece vysedává celé dny, týdny a měsíce jen ve své papírně.

SMRT PŘICHÁZÍ PO POHŘBU

Ondřej Rýdl myslí na Malika a Wilfera a také na lidi, co tento případ dělali, a najednou slyí, jak před kremační budovou znějí povely. A vzápětí čestná salva.

Čest tvý památce, chlapče, říká tie Rýdl. A potom zvolna odchází od hřbitovní zdi.

Zpátky musím elektrikou, uvauje, pěky by to bylo na mě moc. Na srdce i na mylení. Kdy člověk příli vzpomíná, taky se unaví, protoe vechno vlastně proívá znovu. Se vzruením a napětím. A mne dneska to vzpomínání nějak zvlá vzalo. Někdy se tomu ale člověk neubrání. Vdy to bylo to hlavní v ivotě. Sluba, ta zatracená a krásná sluba, byla pokadé na prvním místě. Je to divné, ale byla. il jsem doposud jen tím, co jsem dělal. A malá Jiřina měla pravdu. Zapomínal jsem na ně, neznal jsem vlastně nic z toho, co mají jiní; fotbal, hokej, známky, houby, ryby… Nic z toho pro mě za celá ta léta neexistovalo. Ani k moři jsem se nikdy s Jiřinou nepodíval, i kdy po tom tolik touila. Jiní tam v posledních letech jezdívali rok co rok. Jiní…

Asi jsem jiný ne jiní, napadá Rydla. Vichni, co děláme tuhle slubu, musíme být kapánek jiní ne ostatní. Alespoň v tom odříkání…

O úspěích ostatních se píe v novinách a ty, co něčeho kloudného dosáhli, ukazují v televizi. O naich úspěích se lidé větinou ani nedozví. A za těch třiadvacet let, co tuhle práci dělám, bylo úspěchů sakra poehnaně. Vyhráli jsme pár bitev, ale nikdo nám za ně netleskal, ani jsme je neoslavováli. Mluvit o práci jsme nemohli. Větina z nás zůstává nepoznaná a do hrobu …

Tak Rýdl medituje na stanici. A potom přijídí od Stranic jedenáctka. Je volnějí, ale za chvíli, a tam v kremační síni vechno skončí, budou tramvaje přeplněné.

Sedadla jsou obsazena, proto se jde Rýdl postavit do zadní části vozu. Nad dvojici mladých lidí. Mají odvrácené hlavy a dívají se na shluk před krematoriem.

Kdy se tramvaj rozjídí, obrací se dívka s něnou tváří na svého společníka a ptá se ho:

Nevi, kdo tu měl takový pohřeb?

Víc u Ondřej Rýdl neslyí. V tom okamiku se mu hrne krev do hlavy a na prsou ho nesnesitelně pálí řezová bolest. Instinktivně se jetě chytá tyče, ale ruka se po ní sune dolů.

Upadl na zem …

Zastavte, křičí kdosi, zastavte, tady omdlel člověk.

Řidička zastavuje a lidé se shluknou k nehybnému tělu. O tom vak u Ondřej Rýdl nic neví, i kdy pořád jetě dýchá.

Kdy se nad ním sklání lékař ve Vinohradské nemocnici, u neije.

Srdce přestálo tlouci ve chvíli, kdy se ze stranického krematoria začali rozcházet smuteční hosté, kdy se uniformovaní přísluníci Sboru národní bezpečnosti zformovali do pochodových tvarů …

Konec

Vechny příběhy otitěné v této knize jsou napsány podle skutečných událostí. Pozměněna jsou pouze některá jména lidí, kteří v nich vystupuji. Čtenář jistě pochopil sám, jaké pohnutky k tomu autora vedly.