Agent služebny 513 - Jiří Horský

Gerhard Krause zažil ten nepříjemný pocit poprvé, když se na silnici za nimi ozvalo houkání sirény a vzápětí Je předjel kanárkově žlutý pohotovostní vůz Veřejné, bezpečnosti. Cítil totiž, jak se celého jeho těla zmocňuje křečovité napětí, jak má v ústech pojednou neobyčejně sucho, jak mu hořkne chuť cigarety. Nejraději by požádal řidiče vozu, ať zastaví, aby mohl rychle auto opustit a zmizet někde v lese u silnice. Snažil se zachovat za každou cenu klid. Vůz Veřejné bezpečnosti zmizel v zatáčce před nimi. jeho posádka zřejmě spěchala.

Ale sotva se stačil Gerhard Krause několikrát v klidu nadechnout, za bočním okénkem spatřil na motocyklu příslušníka Veřejné bezpečnosti, oblečeného do kožené uniformy s bílou přílbou na hlavě. Instinktivně se ohlédl a spatřil za autem dalšího. Jeho vnitřní rovnováha se zcela zhroutila.

„Bitte, langsamer/ požádal řidiče a podvědomě si sáhl rukou na žaludek.

Blondýnka, sedící po Krausově pravici, přičítala však jeho momentální indispozici něčemu jinému.

„Říkala jsem ti, nahnula se dopředu k řidiči, „abys mu nedával pít tolik toho piva.

Řidič tmavozeleného fiatu poslušně vyplnil žádost. Nejdřív vyřadil rychlostní páku a pomalu zajížděl k okraji silnice. Hledal vhodné místo k zaparkováni Gero Krause zaregistroval, že se dva motocyklisté Veřejné bezpečnosti rychle vzdalují. Pocítil úlevu, zalovil v kapse a vytáhl čistě bílý kapesník s bleděmodrým lemováním. Přitiskl si jej na čelo. Kapesník voněl tou vůní, která mu připomněla domov: levandulové mýdlo, pravé francouzské. Jeho žena Hilda je zarovnává mezi

čisté prádlo, mezi kapesníky a košile, mezi trička, svetry i ponožky. Veškeré jeho prádlo voní levandulí. Ta vůně jen tak nevyprchává a provází jej na cestách jako požehnání jeho dobré ženy Hildy.

Kapesník vysál z Krauseova čela pot a žaludek mu už zase dával pokoj Gero si osušil tvář Auto stálo na pokraji lesní cesty. Řidič je právě otáčel, aby mohli bez obtíží znovu vyjet na silnici.

„Ist das schon besser?“ zeptala se blondýna.

„Ein moment, und alles wird in Ordnung,“ odpověděl Krause. Vystoupil z auta a poodešel do lesa. V duchu sí pomyslel: úplně v pořádku to bude, až za zády nechám vaši hranici u Rozvadova.

„Das ist das Bier,“ zašklebil se na vracejícího se Krauseho muž za volantem. Pak se obrátil na blondýnu: „Hele, Yvettko, přelož mu, že český pivo a skotská viska, z toho pak je akorát křížená vopice ..

„Ale prosím tě, Láďo,“ řekla s povzdechem blondýna, „ty máš nápady, co bych mu to říkala, je to přece náš host, tak ať sí užije, na co má peníze a chuť..

„Jo,“ odtušil muž za volantem. „Vy si užíváte a já abych sušil hubu. To je pro mne vopravdu radost.“

„To neříkej,41 řekla žena. „Měl jsi protestovat u vašeho ředitele. Byl jsi ale samá ochota… Doprovázet hosta do jižních Cech? Samozřejmě’… Milerád…“ Blondýna to vše pronášela tónem téměř laskavým, aby snad spolucestující nenabyl dojmu, že se jeho průvodci hádají.

Krause Vxšak uvažoval o zcela jiné věci. je to opravdu náhoda, ti policisté co je předjeli v autu a na motocyklech? A co když o něm vědí, co když po něm jdou?

Namísto toho začal blondýně vysvětlovat, že za chvilku to už bude úplně v pořádku, je to asi únava, v posledních dnech velmi špatně spal. Obchodní jednání byla náročná.

„Zeptej se ho, jestli už můžu jet,“ ozval se řidič. „Před náma se to zase zatahuje, to je mrak jako pytel,

Blondýnka se švitořivě otázala, zda už je pan Krause zcela v pořádku. Namířila jemný ukazováček doprava, do bočního okénka, které si západoněmecký host zatím otevřel, a líčila, že se blíží velká bouřka a že by před ní měli rychle ujet. A Gero Krause cítil, jak se k němu mírně, jakoby ze strachu před bouřkou, přitiskla. Nohy teď měli těsně u sebe a její lýtko příjemně brálo.

,Ja, ja, alles ist sehon gin/‘ řekl a přisunul se těsněji k spolujezdkyni, Neušlo mu, že hezká žena na jeho pokus nereaguje odmítavě. Sebevědomě se pousmál. Pokračovali v jízdě.

Sotva minuli les, pytel na obloze se roztrhl a dosud hustý déšť se změnil v průtrž mračen. Proudy vod se valily po předním skle, stěrače pracovaly naplno, ale nestačily je odhrnovat, [eli zase velmi pomalu. Panu Gero Krausovi, obchodníku s kožešinami, koženým a galan-terním zbožím z Kitzingenu to však momentálně nevadilo. Pokračoval v milostné Moršeově abecedě stisků a doteků a jeho ruka se pomalu sunula ke kolenům spolu-jezdkyně. Gero se naklonil dopředu, loktem se opřel o přední sedadlo a líčil řidiči své dojmy z posledních hodin, všechno bylo wundersehňn a wunderbar, obchodní podnikatel nešetřil superlativy. Řidič jen pokyvoval hlavou. Německy rozuměl velmi špatně, proto vlastně vzal s sebou manželku jako tlumočnici. Teď se však musel plně soustředit na řízení auta. Zapjal světla a naklonil se mírně dopředu. Bylo úplně šero.

Museli přivřít i poslední škvíry mezi okénky, jimiž proudil do auta čerstvý vzduch. Ve voze bylo rázem dusno a Gero Krause se zmocňovala únava: visky a pivo se opravdu dohromady nehodí. Ruka, která spočívala na koleně paní Yvetty pojednou zmalátněla. Obchodník si opřel hlavu o předloktí. Klímal a dřímota posléze přešla v regulérní spánek.

Mladá žena pomalým pohybem zvedla jeho ruku, položila ji vedle na sedadlo a odtáhla se k okénku.

„Spí jako poleno,“ řekla po chvíli.

„Slyším, kývl hlavou její muž. V té chvíli se totiž ozvalo první a nesmělé zachrápání, které co chvíli nabíralo na síle a hloubce.

„je mírně dotěrnej,“ řekla žena.

Muž pokrčil rameny. „Tak to ignoruj,“ řekl. „Přece mu nedám pár přes hubu. Je to náš dobrej zákazník,

Yvetta Poláková si povzdechla: „Kdyby aspoň tak nelilo. Přesedla bych si k tobě dopředu,

„Jestli se počasí neumoudrí, navrhl muž za volantem, „tak se někde navečeříme a pofrčíme domů … Snad si ten Krause dá říct,

„A já si dělala plány, co všechno doma přes neděli udělám, povzdechla si opět jeho žena.

„Jel vím,“ ozvalo se od volantu. „Nový účes a pak bys čet-la ,Ženu a módu’ a v půl dvanácté by ses iné zeptala, kam té pozvu na oběd.“

Po těch slovech další rozhovor ustal a mezi manželi zavládlo hluboké rozladění, které nebylo nikterak nezvyklé, jak tomu ostatně mezi bezdětným! manželi Často bývá.

Cesta od Budějovic k Táboru skýtá za pěkného počasí opravdový požitek a pastvu pro oči. Zvlášť koncem června, kdy plochy polí začínají nabírat své charakteristické odstíny, žita jsou šedozelená a hrášková zeleň ječmenů počíná zlá tnout a žluté lány hořčice připomínají kus slunce, zapomenutý na zemi. V lukách se důstojně procházejí čápi, jejichž hnízda zdobí komíny starých selských stavení. Teď však připomínala jihočeská krajina spíše odraz na hladině rybníka v podvečer. Vše bylo zamžené a za clonou deště rozechvělé.

Obchodník s kožešinami zatím spokojeně oddechoval. Žena vedle něho se dívala do okolní krajiny, ale její pohled byl jakoby netečný.

Manžel ji pozoroval kradmým pohledem ve zpětném zrcátku, je otrávená, usoudil. Aspoň budu mít pokoj.

Co chvíli pohlédl na její profil a teď už chladně a velmi věcně konstatoval: stárne a za pár let z té její krásy nic nezbude, i když na sebe drží. Bože, jaká tohle byla nádherná ženská, když ji spatřil poprvé. Bylo to na kamarádově svatbě, krátce po vojně. Yvetta byla nevěstina sestřenice. Popravdě řečeno, na té svatbě nevěstu přímo zastínila. Vypadala jako vystřižená z módního časopisu. Mandlová pleť, zdrženlivý, trochu ironický úsměv. Láďa si z celé svatby skoro nic nepamatoval. Tančil jenom s ní. Když na chvíli odešla z místnosti, znervózněl. Pak se trochu víc pilo a on jí řekl, že se mu moc líbí.

„Ale,“ zasmála se, „kolik se vám jich líbilo přede mnou? Nebo to říkáte ženám na potkání?1*

„Ne, na mou duši ne,“ ujišťoval, „ještě nikdy se mi žádné děvče tak nelíbilo.“

Byla polichocena, že je v jeho očích stále ještě děvčetem. Vrátil se z vojny, je mu dvaadvacet. Ona je o osm let starší.

„Prosím vás, Láďo, nechrne toho,“ řekla, „jste mladý, máte celý život teprve před sebou.“

„A vy snad ne?“

Tak se hned v den, kdy se seznámili, zrodilo téma, o němž potom rok mluvili mnohokrát. Protože každá žena, která je starší než její partner, se k věkovému rozdílu neustále vrací, jako by chtěla ten holý fakt — datum svého narození — vyvrátit, pozměnit a konečně na něj zapomenout. Dokud jenom flirtuje, pohrává si s touto pro ni nepříjemnou skutečností jako s míčkem a trápí zamilovaného partnera. A nechává se od něho postupně přesvědčovat, že to přece není vůbec rozhodující a že každý je jenom tak starý, jak se cítí. Po roce se Yvetta Stránská cítila skutečně velmi mladá a oněch osm let věkového rozdílu vypadalo natolik zanedbatelně, že se stali s Ladislavem Polákem manželi. Po jedenácti letech soužití však měla za sebou dosti zkušeností, které jí její někdejší pochybnosti vrátily …

Všimla si i teď, jak ji manžel občas sleduje kradmým pohledem do předního zrcátka. Ten pohled již znala. Kdykoliv mezi nimi vzniklo nějaké nedorozumění, pozoroval ji zrakem, v němž se mísila lhostejnost se zklamáním. A ona měla dojem, že chladně odhaduje hloubku každé její vrásky, kterou neodstraní žádné masáže a kosmetické krémy. A tehdy si říkala — jsem pro něho stará a budu stále starší.

Oba teď věděli, o čem přemýšlejí. On však musel stále hlídat cestu před sebou, místy se už z příkopů valila voda na silnici. Taková místa musel projíždět velmi zvolna. Řekl si tedy, že probudí spáče vzadu, ať se trochu věnuje jeho choti. V nejbližší zatáčce přidal plyn. Gero Krause se bezmocně převalil po sedadle na jeho choť.

Nechápavě zamžikal očima. Pak se bůhví proč nahlas rozesmál a jal se vysvětlovat, že paní Yvetta měla asi skutečně pravdu. To pivo dohromady s visky působí jako barbiťuráty …

Náhle pohlédl na hodinky a zeptal se, jak daleko je ještě do Tábora. Když se dozvěděl, že tam budou nejvýše za deset patnáct minut, spokojeně pokývl hlavou. Bylo tři čtvrti na dvě a*ve tři čtvrtě na čtyři musel být na poště. Čeká tam objednaný telefonát ze Spolkové republiky od Manfreda Thormanna, společníka jeho obchodní firmy. Tak to měli domluveno už před Krauseovým odjezdem z NSR Proto si také předem v Táboře objednal hotel. Když mu pak Polák nabídl, že vezme vlastní vůz a pojede s ním, aby mu ty joho vytoužené jižní Cechy trochu ukázal, vřele souhlasil. Zvlášl když mu mela společnici dělat Polákova manželku Stačilo pouze z Prahy přiobjednat dvoulůžkový pokoj,,

Těsně před Táborem přestalo pršet a všichni doslali hned lepší náladu.

„Potřebovala bych se nutně osprchovat a učesat, Ladíku/’ naklonila se Poláková k svému mužL „A já zatím zjistím, jestli tu zůstaneme přes noc,” souhlasil manžel a nepatrně kývl hlavou dozadu Museli se totiž přizpůsobit zahraničnímu hostu.

Zaparkoval kousek ocl hotelu. Na náměstí stál prázdný pohotovostní vůz VB a oba motocykly Veřejné bezpečnosti, které je cestou předjely.

Gero Krause to zaznamenal s krajní nelibostí.

2

Nadporučík Palička se vrhl do své kanceláře jako velká voda, rychle svlékl promočený šusťák a když se v patách za ním objevila ve dveřích strážmistryně Nosková s balíkem spisu, vysypal ze sebe jedním dechem: „Aničko, nejdřív mí, prosím vás, uvařte turka, ale pořádného. A ty materiály máte všechny?4’

„Ano, soudruhu nadporučíku Přišly výpisy a fotografie z Prahy i z Brna”

„Výborně, kývl nadporučík a přejel si zpocenou dlaní čelo, které mu sahalo značně vysoko, takže ostrůvek prošedivělých vlasů ustoupil už hodně k temeni hlavy. „To je vám dusno, Aničko, takové vody spadlo a pořád je dusno. Člověk by se zadusil”

„Sundejte si kravatu, řekla strážmistryně a neubránila se při těch slovech trochu poťouchlému úsměvu,

Nadporučík opáčil mírně podrážděně: „My, kriminalisté, nejsme zvyklí chodit jak utržení ocl šibenice, víme?4’

Strážmistryně jenom blýskla očima za zlatými obroučkami brejliček a tiše za sebou zavřela dvoře.

„Tyhle rozvedené ženské,44 povzdechl nadporučík Palička a myslel tím momentálně především Aničku Noskovou, Ty sí vždycky najdou záminku, proč člověka sekýrovat. Někoho ostatně ženská sekýrovat musí, když k tomu nemá příležitost doma …

Dveře se znovu otevřely, zase v nich blýskla sklíčka zlatě orámovaných brýlí, a Anička přinášela kávu. A nejen kávu. Na podnose se kouřilo z porcelánové misky a v kanceláři zavoněla dršťková polévka. Dva rohlíky byly vybrány přesně podle Paličkova gusta — trochu víc vypečené.

„Vy jste, Aničko, anděl,“ řekl nadporučík a sáhl do náprsní kapsy. „Co to stálo?44

„Vzala jsem si z naší kasičky,“ odvětila strážmistryně. „Mám ještě pro ostatní chlapce. Jak začalo tak strašně pršet, tak jsem si říkala, kdovíkdy asi přijedete a když mám noční službu, tak jsem myslela, že vám to pak přibreju. A vy jste zatím přijeli tak brzo.“

„My jsme nepřijeli, my jsme se přiřítili, Aničko, stačil pronést mezi druhým a třetím soustem.

„A kde jsou ostatní?44 vyzvídala.

„Vás zajímá hlavně Robert, viďte,“ usmál se nadporučík. „Šli se převléknout. Byli i v tý kůži skrz naskrz. To víte, v tomhle božím dopuštění jeďte na motorce.44 Zase se chvíli odmlčel. „Tak tři ze čtyř už mají želízka,44 řekl potom, „jenom ta dáma, jak se jmenuje?44

„Vostrá,44 připomněla strážmistryně.

„Jo. Tak ta Vostrá se nám zatím vypařila. Je hbitá jako lasička. Ale daleko se nedostane.44

Strážmistryně. se zřejmě dozvěděla co potřebovala, vzala z podnosu prázdnou misku od polévky a řekla: „Já budu vedle.44

„No právě, přávě…“

Zlaté brejličky se znovu upřely na nadporučíka. Náš šéf, říkal ten pohled, je už myšlenkami úplně jinde. Tak už nadporučíka Paličku na kriminálním oddělení všichni znali. Jakmile odpovídal na otázky stereotypním ,no právě, právě,4 znamenalo to, že už nevnímá nic z okolního světa.

Nadporučík Palička mezitím přivoněl ke kávě, pak ji ochutnal prvním opatrným douškem a konečně usrkl Přitáhl si papíry, které mu přinesla strážmistryně Nosková, ale pak si na něco ještě vzpomněl, vytočil telefonní číslo operační služby a řekl: „Tady Palička, jsem u sebe a kdybych odcházel, dám vám vědět.44

Teprve pak se kávy pořádně napil a jako vždycky dostal chuť na cigaretu, ale tuto chuť přemohl (Pravda, jsou kriminalisté, kteří nekouří, a kolik jich při svém

povolání ‘dokázalo přestat Kouřit jako nadporučík Palička!) Konečně se zabořil do lejster.

Nejdřív si prohlédl fotografie; všichni tři delikventi byli už nejméně dvakrát trestáni, u všech se vyskytovala ona věta, která tradičně provází spisy mnoha recidivistu: sklon k toulavému způsobu života, často mění zaměstnání, delší dobu již nepracuje …

Tenhle případ by nebyl nikterak neobvyklý, kdyby se parta recidivistů nedostala do nečekané situace.

První dva její členové pocházeli z Brna. Oba byli v rozpětí jednoho roku propuštěni z výkonu trestu a odešli pracovat jako dělníci na stavbu. Mnoho tam toho nenadělali a jejich výdělky stačily právě tak na pivo, cigarety, ošacení a něco k snědku, ale přece jen měli v občanském průkazu razítko zaměstnavatele. Před čtrnácti dny přestali na stavbu chodit a oba zmizeli z Brna. Krátce nato počala série vloupání do chat na Vranovské přehradě a v jejím blízkém okolí. Většina chat bývala ve všedních dnech zamčená, ale na sobotu a neděli sem rekreanti pilně jezdili. Obvykle si přiváželi potraviny a chystali si v chatách určité zásoby na dovolenou. Nezvaní hosté si tedy žili v chatách velmi slušně. Za první týden se vloupali do pěti objektů. V jednom’ — byla to spíše vilka — objevili v garáži zaparkované auto starší značky. Vozidlo bylo pojízdné. Zřejmě je použili k odvozu naloupených věcí, které se jim podařilo rozprodat.

Ve vyloupených objektech zjistili kriminalisté otisky prstů obou delikventů. Navíc se však objevily další dvoje otisky prstů. Byly zaslány na kriminální ústřednu do Prahy a po několika dnech odtud přišlo překvapivé sdělení. Jedny otisky patří ženě. Jde o osmadvacetiletou, dvakrát trestanou Ludmilu Vostrou, která je již tři týdny nezvěstná. Je specialistkou na kapesní krádeže. Propuštěna byla z výkonu trestu před rokem, od té doby pracovala jako dělnice v jednom pražském výrobním družstvu. Pracovní hodnocení znělo celkem kladně. Náhle však zmizela. Druhé otisky patřily muži, jehož se nepodařilo identifikovat.

Jihomoravská kriminálka zorganizovala velký zátah, pročesala celé okolí Vranovské přehrady l okolní vesnice. Ale bezvýsledně. Čtyřčlenná banda zřejmě opustila svůj revír a ,zašila* se někde stranou. A užívala si, protože prodejem kradených věcí (tranzistorová rádia a te-leyizní přijímače, prosívané pokrývky, šaty, rybářské náčiní apod.) zřejmě získala slušný peníz.

Po čtrnácti dnech se však nečekaně škodná do původního revíru vrátila. Během jednoho dne tu vyloupili daiší íři chaty, zřejmě předem vytipované a znovu se zmocnili téhož auta, které již. jednou použili a po použití zase vrátili do garáže. Tentokrát zanechali auto v Telči na náměstí. A den nato byla odcizena v Havlíčkově Brodě škodovka s pražskou značkou. Z Telče do Havlíčkova •Brodu cestovala parta zřejmě autobusem.

Pak byl zase několik dní klid. Následovala však série kapesních krádeží v Českých Budějovicích. Během jediného dopoledne postrádalo peněženky pět žen a zcizená částka přesahovala dva tisíce korun. Následoval okamžitě zátah v Českých Budějovicích, ale bezvýsledně. Bylo nalezeno pouze opuštěné kradené auto, které ovšem mělo již jiné číslo. Zloději z Budějovic zmizeli stejně rychle, jako sem přišli.

Pak byl zase týden klid a veškeré pátrání zůstalo bezvýsledné. Před čtyřiadvaceti hodinami však přišla poplašná zpráva z Veselí nad Lužnicí. V jedné z chat byl přepaden důchodce, když tam nachytal nezvané hosty Omráčili ho úderem do hlavy. Ležel v bezvědomí déle než dvě hodiny. Když se vzpamatoval, vydal se sám do Veselí. Podařilo se mu stopnout auto a za další hodinu se rozdrnčely telefony obvodních i místních oddělení Veřejné bezpečnosti, V krátké době byly hlášeny z bezprostřední blízkosti přepadu další tři vyloupené chaty.

Lupiči se dali na útěk. Rozdělili se na dvojice, z nichž Každá odcizila jedno auto. Zřejmě se chtěli dostat do Prahy. Ale první vůz byl dopaden pětadvacet kilometrů před Táborem, druhý nalezen opuštěný v Táboře. Třetího delikventa se podařilo zadržet na nádraží v Táboře. Chyběla jen žena, straka, která zřejmě chytře opustila svého partnera, rozhodnuta dostat se co nejrychleji na vlastní pěst clo Prahy. Nadporučík Palička si zanmul čelo. V duchu si znovu připomněl dramatické okamžiky automobilové honičky, znovu viděl chlapce od přepadovky, jak v hustém lijáku najíždějí před oranžového moskviče…

Vstal a chvíli postál u otevřeného okna, aby zahnal spaní.

Teď jen ulovit poslední rybu. Sítě jsou nastraženy.

A nadporučík byl přesvědčen, že není úniku. Proto čekal, že se brzy ozve telefon. Pak by nařídil svému zástupci, aby zahájil výslech a šel by si domů trochu zdřímnout. Apropó, nadporučík se ťukl do čela, pak zase vytočil číslo a tentokrát to byl rozhovor neslužební.

„Tak už jsem zase tady, Marie,“ oznamoval. „Vše je v pořádku. Počítám, že bych mohl být večer doma. Co dělají děti? Co? Pythagorova věta? No to přece dokážeš Pepíkovi vysvětlit sama… součet čtverců nad přeponou … no, vidíš … že to znáš. Tak já přijdu. Pa.“

Pak znovu vytočil vnitřní linku na operační službu.

„Nevolal Kalina?** zeptal se.

„Ne, soudruhu nadporučíku.**

Zavěsil a pak zaklel: „Potvora jedna. Opravdu lasička. Ludmila Vostrá, dvacet osm let, přezdívka Lasička.. četl znovu v papírech.

Stiskl zvonek na svém stole. Vedle vrzly dveře kanceláře a objevila se strážmistryně Nosková: „Co potřebujete, soudruhu náčelníku?**

„Chlapci od výjezdovky mají už dnes volno, řekl. „Dejte jim to vědět. Nebo… jsou tady? Pošlete je sem.. ,

„Nejsou tady, soudruhu náčelníku, odpověděla a zlaté brejličky tak trochu vyčítavě připomněly: „Znáte je přece, ti toho nenec.hají, dokud sem tu chmátku nepřivedou. Převlíkli se do civilu a vyrazili do ulic.**

3

Manželé Polákovi dostali dvoulůžkový hotelový pokoj ve druhém poschodí, pan Krause apartmá v poschodí prvním. Domluvili se, že si trochu odpočinou a pan Krause si zatím vyřídí telefon do NSR.

„Může na poště požádat, aby mu dali ten rozhovor sem do recepce,“ navrhl Polák a jeho žena to západoněmeckému obchodníkovi tlumočila s ujištěním, že by to nebyl žádný problém.

Pan Krause byl pojednou velmi rozpačitý, chvíli dělal jako že nerozumí, ale pak vysvětlil, že nutně potřebuje krátkou procházku na čerstvém vzduchu.

Manželé Polákovi na něho nenaléhali. Domluvili se, že se sejdou kolem šesté večer v hotelové jídelně. Paní

ÝvfiHa nutně potřebovala sprchu a její manžel usoudil, že naděje na večerní návrat do Prahy nejsou prakticky žádné. Muže si tudíž dopřát pivo, na které si ostatně

velmi potrpěl.

Paní Yvet.ta se v pokoji hned chystala pod sprchu.

„Moment/,1 zarazil ji manžel. „Nejdřív si za mnou zamkni”

„Jdeš na pivo?44 zeptala se mechanicky,

„Máte dnes přede mnou v pití jistý předstih, odsekl.

Gero Krause se zabydlel velmi rychle, jenom si opláchl ruce a trochu svlažil tvář studenou vodou. Potom usedl do křesílka a zapálil si cigaretu. Měl ještě čas. Zalovil v malém cestovním kufříku a vyňal odtud automapu CSSR. Potom oddělil z kartónu amerických cigaret dvě krabičky astorek,

„Kéž bych dostal brzy spojení, říkal si v duchu, „jinak budu strašně nervózní. Je to zvláštní, ale jsem vždycky tak strašně nervózní.44 Rozhovor s Thormannem bude stručný. Sdělí mu, že uzavřel dobrý obchod, poptá se, co je nového v podniku. Pochopitelně, že nic nového nebude. Pak se zeptá na zdraví své choti a pan Thormann mu sdělí, že je náhodou též přítomna. Vzájemně se něžně osloví, Gero se přeptá na zdraví dětí a sdělí, že je do tří až čtyř dnů zpátky doma. Hilda odpoví, že se velmi těší a že Giinter i Uřschulla jsou naprosto v pořádku. Tím bude rozhovor skončen, neboť Gero Krause nerad zbytečně utrácí.

Ano, uvažoval dál, tohle je jasné. A pak vzal znovu do rukou automapu a dvoje ameriky a chvíli je otáčel v dlani jako věc, které se štítí. Cítil, že se mu mírně chvějí ruce. A pak se ozval jeho druhý hlas, s nímž už měl v životě tolik rozepří. „Gero, řekl mu ten hlas, „tohle ti je čert dlužen. Tohle je sakramentsky nebezpečná hra.

„Co se dá dělat, odpovídal si Gero a hned sám sobě namítal: „Třeba se z toho dalo nějak vyklouznout. Měl ses nějaký čas zapírat, váhat a..„A co by bylo pak, přel se dál.

Události, které působily nervozitu Gerharda Krauseho, se odehrály před půldruhým rokem v Německé spolkové republice,

V době, kdy firma Krause und Thormann již nějaký čas úspěšně obchodovala s československou firmou pro

export kožešin, Gerhard Krause nakupoval v Československu zboží, pro něž nacházel na trhu ve Spolkové republice dobrý odbyt. Vedle dámských pracovních vest to byly především pánské velurové pláště, dámské velurové pláště, kožešinové autodeky, kožené aktovky a další zboží.

Gerhard Krause Jezdil do Československa rád, obchod byl vzájemně výhodný a v Praze se západoněmeckému obchodníkovi zvlášť líbilo. Brzy tu také navázal soukromé známosti s několika ochotnými ženami nevalné pověsti, takže jeho telefonáty domů bývaly často jen kompenzací výčitek svědomí.

Gerhard Krause nejednou sám o sobě uvažoval a nakonec dospěl k názoru, že o vlastních morálních poklescích nebude zbytečně přemýšlet. Konstatoval, že jeho povaha není křišťálová. Ziskuchtivost jej vedla nejprve k drobným podvodům. Tu a tam propašoval přes celnici menší starožitnost, jindy tajně vyvezl určitý obnos československých peněz. Získával je tak, že vyměňoval ve šmelinářském kursu dolary a západoněmecké marky; v Praze načerno a na podloudně přepravené československé koruny si zase našel odbyt v NSR.

Byly to ale stále zatím menší ryby. Pak přišel lednový karneval ve Wůrzburgu, který pořádal posádkový důstojnický klub amerických vojenských vzdušných sil, umístěných v NSR Byl tam tehdy s manželkou Hildou, vypil dost šampaňského a tak když pro jeho choť přišel dvakrát nauporučík amerického letectva, byl dokonce rád. Jeho o deset let mladší žena velmi ráda tančila, kdežto Gerhard Krause, který se cítil unaven, měl tance a vůbec společnosti po krk.

Na karneval se mu původně ani nechtělo jít. Ale protože vystavoval ve foyeru kolekci zboží, především semi-šové pláště a kožešiny, jít musel. Měl totiž dobrou zkušenost, že při takových příležitostech, jako je karneval, se dají udělat výhodné obchody.

Také tentokrát se naskytla příležitost nabídnout několika zájemcům vizitku své firmy s vysvětlením, že jim na zatelefonování obratem pošle katalog zboží.

Americký nadporučík, který tančil a uvedl paní Krau-seovou ke stolu, se ze zdvořilosti obchodníka zeptal, odkud pocházejí ty krásné vystavené kožešiny. Když mezi výrobci zboží uvedl Gerhard Krause také českoslo* venskou firmu, nadporučík překvapeně zvedl obočí.

„A není to trochu riskantní?” otázal se.

„Riskantní? A proč, prosím vás?” divil se Krause,

„Já komunistickým zemím nevěřím,” prohlásil nadporučík US Air Force ležérně. „Obchod s nimi je prý velmi komplikovaný. Kupujete od nich také zajíce v pytli?”

„Zajíce v pytli? Jakpak to,” podivil se Krause. „Zboží si vyberu, zaplatím v hotovosti, naložím a sám sí je také k nám do NSR dovezu. A budete se divit, prodává se tady dobře.”

„Vy nakupujete přímo v Československu?” zeptal se udiveně americký nadporučík. „A to je možné?”

v-.

„Nejsem první ani poslední,” usmál se Gerhard Krause a v duchu si myslel — obchod je obchod, milý nadporučíku, a kdo by to měl lip vědět než vy, Američané?

Nadporučík se již dále nevyptával, vypadalo to, že ztratil o Krauseovy obchodní kontakty se socialistickými zeměmi úplně zájem. Zato se představil a Krause si jeho jméno velmi snadno zapamatoval: Harry Schwarz. Ano, dědeček byl Němec a tak se nadporučík na vojenskou službu ve své pravlasti docela těšil. Trochu německy uměl od babičky a ted už se naučil němčinu docela obstojně…

Harry Schwarz byl při důstojnickém klubu US Air Force tajemníkem lyžařského klubu a Gerhard Krause usoudil, že by to mohl být vlivný člověk. Pozval nadporučíka na skotskou visku, ten však odmítl… musí už jet domů, napsat manželce do Států. Trochu postonává.

„Bydlíte daleko?” zeptal se Krause.

„V Mainbernheimu, patří to ke Kitzingenu,” usmál se nadporučík.

„To je náhoda,” divil se Krause. „My rovněž. Tak se jistě brzy potkáme.”

„Budu se těšit,” odpověděl nadporučík, uklonil se paní Hildě a Krauseovi podal ruku. „Zavolám sí k vám o katalog, chtěl bych manželce něco pěkného koupit, ještě nikdy jsem nekupoval komunistické zboží. Víte, že Jste mě navnadil? Jsem totiž od přírody zvědavý ..

Gerhard Krause brzy na toto setkání zapomněl. Obchod mu zabíral veškerý čas. Navíc vypomáhal při vedení živnosti svým rodičům, kteří vlastnili v blízkém okolí zahradnictví, a to ne ledajaké. Pozemky a objekty měly cenu miliónu západoněmeckých marek. Gerhardovi rodiče se sice výborně vyznali v pěstování celeru, modrého zelí a rajských jablíček, ale na stará k děna jim začínalo dělat potíže účetnictví, a tak syn musel zaskočit Dcera nikdy na takovou práci nebyla, provdala se za ředitele filiálky Kordových závodů, žila teď v Kolíně nad Rýnem na vysoké noze a její upachtění rodiče jí pojednou nešli pod nos Kdykoliv si na ně vzpomněla, v duchu se jí vybavila zahradnická motyka, s níž se musela pd maličká potýkat. A popravdě řečeno, trochu se teď za svůj ,nízký* původ sama před sebou styděla.

Jednou, bylo to začátkem března, se Gerhard Krause poněkud zdržel u rodičů. Ve sklenících měli napilno, zahradničtí dělníci, většinou zahraniční gastarbeitři z Itálie, rozsazovali do kořenáčů tisíce sazenic rajských jablíček, paprik a do skleníků druhou várku hlávkových salátů, květáků a raného zelí. Gerhard Krause se cestou z Kitzingenu do Mainbernheimu zastavil u benzínové pumpy. Při placení vystoupil z vozu, potřeboval si rozměnit peníze. A když chtěl nasednout do vozu, někdo mu zaťukal na rameno a s cizineckým přízvukem zdvořile pozdravil: „Guten Abend, Herr Krause.41

Nejdříve muže, oblečeného do sportovního civilního obleku, nepoznal. Schwarz se rychle dovtípil a pak řekl vyčítavě: „Náš letecký karneval, nepamatujete se?**

„Promiňte,** v Krauseovi už zase pracoval obchodník, „samozřejmě. Čekal jsem, že zavoláte.44

„Věřte mi nebo ne, zrovna dneska jsem vás volal. Mluvil jsem s vaší roztomilou paní. Řekla mi, že jste jel k rodičům.44

Slovo dalo slovo a Gerhard Krause nejel domů, ale s nadporučíkem do jeho (jak se později ukázalo) jen služebního bytu. Harry Schwarz se ukázal jako milý společník, byt měl zařízen s vkusem. Byl zřejmě posedlý lyžováním, právě se vrátil’ z dovolené v bavorských Alpách. Závazně si objednal u Krauseho semišový kabát pro svou choť, každým dnem od ní čeká dopis, kdy mu přesně sdělí své krejčovské míry.

„Nebyl jsem už ve Státech tři měsíce,44 řekl s úsměvem „To víte, je po zimě, třeba moje polovička nějaké to deko přibrala.“

„Víte,“ rozvázal Krause, potěšený tím, že se hovor neobešel ani bez obchodních záležitostí, „vůbec vám nezávidím. Život bez rodiny, to věčné odloučení, ]á bych na to neměl nervy Jsem sice také dost na cestách, ale stačím to vždycky vyřídit za týden a pak rychle domů k rodině”

„Ani se vám nedivím, poznamenal lakonicky nadporučík. S příjemným úsměvem dodal: „Na to, aby člověk vydržel tak dlouho v odloučení od ženy, máme my, Američané, v Evropě své speciální podniky … Pokud by vás pokoušela zvědavost, mohu vás tam vzít někdy s sebou .. /‘

„Ne, děkuji,44 řekl obchodník s chladnou zdvořilostí, i když v duchu uvažoval, že by takové zpestřefií všedního života nemuselo být marné.

„Mohl bych pro vás něco udělat?44 otázal se náhle nadporučík.

„Pro mne?44 zarazil se překvapeně obchodník. „Ale jděte… proč by… vlastně.., Ozvala se v něm kšef-tařská dušička, našeptávající, že ťenik je sice malý peníz, ale z feniků se skládají marky a z marek milióny. „Napadlo mě, u vás v důstojnickém kasinu prý máte výbornou skotskou visku a… levnou. Kdyby vám to nedělalo potíže .. „?“

„Jistě. Stačí tři láhve pro začátek?44

„Ale, pane nadporučíku,44 Krause se musel zasmát. „]á nejsem žádný alkoholik. To mi bude stačit na půl roku.44

„Výborně,44 řekl s úsměvem Harry. „My Američané pijeme trochu víc, zvlášť když jsme venku …“

„A jste dlouho venku … pokud to ovšem není vojenské tajemství…“

„Moment!44 Nadporučík vstal, odešel k pracovnímu stolu, chvíli se přehrabával v jedné ze zásuvek a pak přinesl nalepený výstřižek z novin.

„Je to psáno česky ve vojenských novinách, které vycházejí v zemi, s níž udržujete obchodní vztahy. Mám tady přiložen překlad toho článku do angličtiny. Nazývá se Letecké základny USA ve Velké Británii. Tady prosím, jen se podívejte, vidíte, dokonce otištěnou mapku, na které jsou vyznačeny naše letecké základny. Zvláštní pozornost věnuje pisatel článku městečku Alconbury, to je 30 kilometrů severozápadně od slavného Cambridge. Jak se tu můžete docela přesně dozvědět, nachází se v tomto místě základna 10. taktického leteckého křídla US Air Force. Tyto letouny mají v případe války plnit taktické úkoly nad evropským kontinentem. Je to tu vše vylíčeno velmi přehledně. Jestli vás to zajímá, také se tam dočtete o místech, kde jsem prožil .pár let svého života, když už jste se mě ptaL“

Krause vzal rozpačitě výstřižek do ruky a letmo jej přelétl očima. Anglicky uměl obstojně natolik, aby se z přiloženého překladu dověděl, že na této americké letecké základně jsou umístěny letouny s měnitelnou geometrií křídel F 111 E a že 81. taktické křídlo v nedalekém Bentwatersu létá na Phantomech F-4 a na speciálních Phantomech RF-4C, které jsou vybaveny zvlášť výkonnou elektronickou výzbrojí, určenou k plnění zpravodajských ukolft.

„Vy jste létal na těch špionážních mašinách?” zeptal se nadporučíka.

„Vystřídal jsem skoro všechno,” pochlubil se Harry Schwarz, „naposledy jsem létal na Tigrech … To bylo u cvičné letky, která při manévrech představuje protivníka, takže ta naše letadla jsou označena výsostnými státními znaky nepřítele.”

„Zajímavé,” podotkl Krause, ale v té době už mu začínala být nadporučíkova sdílnost nápadná. Proč mi to všechno vlastně říká, ptal se v duchu sám sebe.

„Musím už jít, pane nadporučíku.” Položil na stul výstřižky. „Je už pozdě.”

„Ach ano, máte pravdu.., nějak jsme se zapovídali,” řekl Harry Schwarz a trochu překvapeně nadzdvihl obočí. A v té chvíli si Krause uvědomil, že jeho společník je zřejmě dobrý herec.

„Příští týden vám přivezu tu visky,” připomněl ještě Američan.

„Když budete tak iaskav,” řekl Krause.

A za chvíli již zaparkoval Krause před svým domem. V přízemí bylo zhasnuto. V prvním patře se občas kmitlo měnivé šedé světlo.

„Hilda se dívá na televizi,” usoudil. A kupodivu, Gerhard Krause ani nepojedl, ztratil docela chul k jídlu.

Byl teď daleko od domova a právě teď na něho samota doléhala. Teď, kdy jeho cesta do Československa, ví bůh kolikátá již v pořadí, přestávala být jen příjemnou nebo služebně obchodní záležitostí. Měl ještě stále dost času. Odskočil si do koupelny, zapjal tam elektrický holicí strojek a přeholil se. Tváře si natřel kolínskou vodou. Potom se konečně oblékl, vzal obě krabičky cigaret, každou zastrčil do jedné z kapes saka; tu netypickou bez slídového červeného pásku, Jímž se krabička otvírá, vložil do kapsy pravé. Automapu ČSSR nesl v levé ruce a takto vyzbrojen vyrazil do ulic. Poklepáním na náprsní kapsu se přesvědčil, že má u sebe všechny potřebné doklady. Už to tady v Táboře znal, neboť asi před půlrokem odtud domů rovněž telefonoval. Když odpočetl několik potřebných minut k cestě na poštu, zbývala mu ještě stále volná čtvrthodina. Rozhodl se, že si vyjde na procházku k Jordánu. I tady cestu dobře znal. Znal ji i dál, neboť tu při své první návštěvě odkrokoval délku kasárenského objektu. Bylo tehdy kolem páté hodiny a potkával v protisměru hodně důstojníků, ať opěšalých, nebo v automobilech. Později si počet kroků zanesl na jednu stránku, své turistické mapy, pochopitelně, že jen tužkou, aby později mohl tuto poznámku vymazat. Tím ovšem tehdy jeho procházka nekončila: skoro hodinu se potloukal kolem Jordánu a sledoval frekvenci vojenských aut. Počítal vozy nákladní a osobní a také tato dvě čísla a časové rozpětí svého pozorování si pečlivě zaznamenal.

Dnes se šel pouze na chvilku projít, uklidnit se a soustředit. Byl totiž velmi neklidný. Vlastně stále víc se cítil neklidnější. Jestliže své první špionážní úkoly v Československu splnil celkem hladce a bez nějakých vnitřních zábran, bylo to nyní stále složitější. Gerhard Krause si trpce vyčítal, že tehdy po setkání u benzínové pumpy nepřerušil s nadporučíkem Schwarzem raději veškeré styky. Popravdě řečeno, nebylo to už nikterak lehké. Nadporučík přijel asi za týden do jeho obchodu, přivezl tři láhve visky a odmítl zaplacení slovy, že je to malý dárek, že viska se dává z dobrého srdce. Potom koupil pro svou manželku do Spojených států kožený plášť za 1100 marek.

„Tak á teď když jsem váš zákazník, řekl Gerhardu Krausemu na rozloučenou, „musíte přijmout mé pozvání a přijet ke mně na visku,

Obchodník tuto schůzku oddaloval tak dlouho, jak se jen dalo. Obchody mu nešly špatně. Třetí pozvání nadporučíka Harryho Schwarze však Krause odmítnout nemohl. Již při prvním setkání na karnevalu lyžařského klubu amerických letců se nadporučík jen tak mimochodem zmínil, že má velmi dobré styky s vlivnými činiteli ve Wůrzburgu a Krause pochopil, že toto připomenutí se za určité situace může změnit v hrozbu.

Přišel ve svém obchodním podniku s americkými důstojníky do styku poměrně často. Věděl, že každý z nich nosí na stejnokroji také jmenovku. Nadporučík Schwarz ovšem žádnou jmenovku na blůze neměl a tudíž bylo krajně nejisté, zda jeho jméno je pravé, anebo jen krycí. Proto byl předem velmi ostražitý a umínil si, že tentokrát návštěvu zkrátí na minimum a že pít bude také co nejméně.

Nadporučík vytáhl z lednice visku a přinesl obložené chlebíčky. Tihle Američané, pomyslel si Krause, kromě svých sendvičů nic jiného k jídlu snad ani neznají.

Viska byla ovšem výborná.

Vypili po dvou skleníčkách a nadporučík Krausemu navrhl, aby si tykali.

„Z našeho přátelství, milý Gero, pokračoval pak familiárně, neboť obchodník nemohl nabídku odmítnout, „budeš mít také prospěch, nemysli si. Mně se líbí korektní Němci, takoví ti skromní, co se nevytahují a hledí si svého. Padl jsi mi do oka hned na karnevalu, i když, musím se přiznat, až po tvé manželce. Máš opravdu vkus, Gero, tvoje paní je jako obrázek,

„Ona má v sobě čtvrtinu maďarské krve,** řekl Krause polichocen. „Po babičce. Myslím, že to je dobře. Němky jsou někdy zbytečně vážné a trochu toho temperamentu a veselí neškodí,

„jistě,*4 souhlasil Schwarz. „Mám ovšem pro tebe menší překvapení. Asi za půl hodiny přijde jeden můj kolega, je z velitelství v Anglii. Má zájem na zboží, které prodává tvoje firma Myslím, že by z toho mohl být větší byznys, je tu ovšem jedna podmínka, na tom zboží nesmí být nášivky nebo výrobní označení Made in Czechosio-vakia. To by nešlo.**

„To je maličkost, souhlasil Gero „Já mu poslu katalog, kde se původ zboží neuvádí .“

„A ruka bude v rukávě . “ usmál se nadporučík „Popravdě řečeno, my nemáme Angličany moc rádi a * anglické obchodníky už vůbec ne. Ti by z nás nejradějj dřeli kůži. Myslí, že jsou naši chudší příbuzní, to na jedné straně, a kromě toho v sobě mají pořád ten velko-britský komplex, že jim kdysi patřila třetina světa “

„Dobrý obchodník, usmál se Krause a zavdal si ještě jednu sklenku visky, „prodá v pekle, co neudá v nebi “ Asi po půlhodině přišel konečně nadporučíkův kolega Byl v civilu a Harry Schwarz jej představil jako kapitána amerického letectva Charlese Chaddu. Připiti si Potom nadporučík Schwarz odešel do vedlejšího pokoje s odůvodněním, že jde pro nějaké gramofonové desky, které chce poslat, paní Krauseové. Poslední americké nah rávky.

„Takže vy obchodujete s Československem, přešel nový příchozí už téměř bez obalu k podstatě věcí. „je to země mých dědů. Můj dědeček se jmenoval ještě úplně česky, Karel Chada a byl prý odněkud z Kroměříže. Pěkná země, což o to. Pobýval jsem tam už jako turista… trošku to tam znám …“

„Opravdu?“ Gero Krause se snažil, aby jeho otázka zněla překvapeně.

„Pane Krause, usmál se Chadda a přejel si lehkým pohybem už clost pokročilou pleš, „nebudu chodit kolem horké kaše. Tady Harry mi o vás trochu vyprávěl a já vám přišel nabídnout, abyste pracoval pro nás,

„Proč ne,“ odtušil Krause chladně. „Mohu vám obstarat jakékoliv zboží Naše firma má široký sortiment. Perfektně funguje zásilková služba …“

„Mě však zajímá ještě jiné zboží, hovořil teď kapitán v civilu tvrdě. „A mohu vás ujistit, že to bude pro vás obchod přímo znamenitý. Jednak’budeme od vás kupoval kožichy a tak dál, a pak vám zaplatíme i to další zboží, ovsem daleko výhodněji. A platíme v hotovosti. Tak co říkáte, plácneme si?‘*

,,]á vám nerozumím, zakoktal Krause a zrudl přitom až po kořínky vlasu. V duchu se styděl, že se nezmohl nn chytřejší repliku.

„Ale příteli, zasmál se kapitán Chadda tentokrát už

nahlas, „vy ml dobře rozumíte. Nejste přece tak docela nováček v tomhle řemesle ..

„Jak tomu mám rozumět?41 Krause bezděky sáhl po sklenici, v níž bublinky proplouvaly nažloutlou, sodou zředěnou viskou. „Vždyt my dobře víme, co jste dělal ve vojenské službě v bundeswehru,“ řekl Chadda klidně, jakoby mimochodem. „Sloužil jste tam od roku padesát sedm do poloviny roku padesát devět. Byl jste povýšen na svobodníka a často jste chodil do služby v civilu.“

Krause polkl naprázdno. Tušil, že jde do jámy lvové. Věděl, že se tomuto setkání nevyhne, a nabídka, kterou mu předhodili, jej nepřekvapila. Byl však ohromen tím, že o něm znají zřejmě vše. V té chvíli pochopil, že je zbytečné hledat výmluvy.

„Pracoval jste přece u detektoru lži,“ pokračoval americký kapitán v civilu. „Vašima rukama prošly desítky občanů Spolkové republiky, sloužil jste také v Západním Berlíně. Prostě, vytěžil jste hezkých pár desítek lidí a dovolte mi, drahý pane Krause, abych vám za to po letech poděkoval. My, Američané, jsme dostali díky nezištné laskavosti příslušných orgánů pana Gehlena také lecjaký exemplář výslechového protokolu do ruky. Vždyť bezpečnost Ameriky začíná daleko za jejími hranicemi a naši spojenci pro to mají často dobré pochopení. Známe tedy i vaši práci.**

„A co ode mne vlastně chcete teď?“ hles] Krause.

„Bude to pro vás celkem hračka, pane Krause,“ řekl teď už vlídně kapitán a nalil si také trochu visky do své sklenice, která byla doposud prázdná. „Kterou komunikaci v Československu nejvíce používáte?**

„Jezdím hlavně po silnici E“ 12,“ vysoukal ze sebe nepříliš ochotně Krause.

„Takže pro začátek bychom mohli začít od toho nejjednoduššího. Zajímá rlás pohyb vojenských vozidel po komunikacích a pokud byste potkal sovětská vozidla, zajímá nás to dvojnásob. Potom vojenské objekty, ležící při cestě a všechny podrobností, kterých si všimnete, druhy zbraní, jak jsou objekty střeženy, kolik vojáků se v okolí pohybuje, a tak dál. Je to v rámci vašeho cestování, maličkost …“

Obchodník Gerhard Krause se podíval na hodinky a zamířil od Jordánu směrem k městské poště. Věděl, že

jeho činnost už dávno překročila rámec, který při prvním setkání naznačil americký kapitán služby 513 INTC [Pozn. autora: íntelligence Corps Vojenská zpravodajská služba pozemních sil USA v NSR.) Charles Chadda.

5

Chybělo několik minut do tři čtvrti na čtyři, když vstoupil Gerhard Krause do budovy městské pošty, předložil svůj pas a oznámil, že tu má na 16 hodinu telefonickou výzvu z Kitzingenu v NSR. Řekli mu, že rozhovor je objednaný a že má ještě čas, aby přišel přesně ve čtyři.

„Ja, ja, ich hábe noch viel Zeit,“ řekl obchodník nahlas. Poodstoupil od okénka a svou automapou si několikrát potleskal do dlaně. Poté se rozhlédl po místnosti. V rohu na lavičce spatřil ženu, která držela v ruce stej-+ ně složenou automapu. Chvilku postál, zalovil v kapse, vyňal krabičku cigaret a jednu cigaretu si vzal do úst. Pak se rozhlédl kolem a jako by si uvědomil, že se tu nesmí kouřit, vzal cigaretu do ruky a pomalu vyšel ze dveří.

Zmocnilo se ho napětí. Věděl, že osoba, s níž se má sejít, je již uvnitř. Chvíli se procházel ulicí a na poštu se vrátil tři minuty před čtvrtou. Zaslechl, jak volají jeho jméno a hned se ozval.

Dispečerka meziměstských hovorů mu oznámila, že za chvíli dostane výzvu. Můžete si počkat v hovorně číslo dvě, sdělila mu německy. A teď nastal pro něho nejdůležitější okamžik. Jakmile se zvedla z lavičky žena s automapou v ruce, udělal Krause několik kroků směrem k přepážce a zeptal se, kolik stojí minuta hovoru. Když uslyšel tarifní sazbu, vyňal z kapsy krabičku amerických cigaret, tu ještě neotevřenou, a podstrčil ji úřednici za přepážkou. Ta nejdřív odmítla, ale když naléhal, nechala krabičku ležet na mramorovém pultíku a jen pokrčila rameny. Žena s automapou v ruce zatím prošla za Krauseovými zády, vklouzla do hovorny číslo dvě a v okamžiku zase vyšla ven. Jakmile ji Krause viděl vycházet, spěšně zašel do hovorny. Na dřevěné poličce tam ležela automapa a krabička cigaret Astor. Roze-V těchto domech ve Wurzburgu školí Američané agenty

chvělýma rukama vzal obě věcí a nacpal si je dn náprsní kapsy Ozvalo se zazvoněni, zvedl sluchátko a na drátě měl svého společníka, pana Thorinanna.

Krause s( pak vůbec nepamatoval, o čem hovořil sním i s manželkou. Bylo to ostatně zcela lhostejné. Hovor trval asi pět minut. Krause pak zaplatil a zamířil ven z pošty Poklepem na náprsní kapsu zjistil, že oba ,suvenýry*. které našel na poličce, jsou na svém místě. Vzal si opět do pravé ruky svou původní automapu, vyšel / pošty, kousek pomalu poodešel a znovu vylovil krabičku cigaret, aby si připálil. Žena, kterou už snadno poznal, se zastavila kousek od nebo a rovněž se chystala kouřit. Neměla však zápalky. Krause škrtl zapalovačem a zapálil si. Žena to zpozorovala, přistoupila k němu a řekla česky: „Mohu si připálit?41

Byla to jediná česká věta, kterou se musel Krause naučit nazpaměť. „Ja, bitte,44 řekl, připálil ženě, a jak vracel zapalovač do kapsy, druhou rukou položil clo připravené dlaně svou krabičku cigaret. Žena řekla ,danke‘ , a odešla

Gerhard Krause pak zamířil do automatu, kde si koupil inocca kávu a svou automapu položil na spodní odkládací poličku stolku. Když kávu dopil, rychle opustil automat a svou původní mapu tam zanechal. Za rohem ulice vylovil z náprsní kapsy svůj poštovní ,nález4 a pomalu se vydal zpět do hotelu. Kráčel nyní velmi pomalu. Důkladně si prohlížel výkladní skříně, ve skutečnosti se pokoušel zjistit odrazem ve skle, zda není sledován. Několikrát přešel ulici a pak zahnul do postranní uličky. Rychle obešel blok domů a za chvíli už byl zase v hotelu.

V recepci si vzal klíč, vyjel výtahem do druhého patra a teprve ted pocítil, jak mu po čele stékají obrovské krůpěje potu. Rychle je osušil kapesníkem. Na pokoji otevřel okno, aby se do místnosti doslalo co nejvíc čerstvého vzduchu. Obloha se po bouři rozjasnila.

Svalil se na postel a slastně zavřel očí.

„Je to naposled,44 umiňoval si, „až se vrátím, pošlu své americké kamarády i s jejich džobem k Čertu. Nervy mám jenom jedny.44

Na kapitánově stole zadrnčel telefon.

„Nula i řičel sedm slyší,“ řekl světlovlasý hubený důstojník, když zvedl sluchátko.

„To jsem rád Poslyš, Lojzíku, volali mi z velitelského stanoviště Přej tě zase sakramentsky neposlouchají rosničky.“

Velitel radiosondážní stanice kapitán Alois Rousá byl „ už na podobné ,šprajce4 zvyklý. Poznal hlas z druhého konce drátu, byl to Tonda, jinak major Antonín Martínek, operační důstojník na velitelském stanovišti. Rouša si zvykl brát podobné hecy s humorem, tím spíš, když byly míněny kamarádsky.

„Musím si dát ty svoje rosničky znovu podkovat,44 řekl,

„Už maj ušmajdaný podkůvky.44

„No právě, souhlasil se smíchem Martínek. „Už budete mít tu novou meteorologickou zprávu?44

„Za chvíli Dám ti vědět, řekl Rouša.

„Dneska si užijete, viď?44 poznamenal Martínek.

„No, vždyť to vidíš. Doufám, že už jste nic nepouštěli do vzduchu?44

„Ne, my to přerušili. Tí dva už jsou na okruhu a za chvíli jdou na přistání”

„Dobře, řekl Rouša a chystal se zavěsit telefon.

„Počkej, ozval se Martínek z velitelského stanoviště, v jehož sousední místnosti bylo i stanoviště naváděcí, „počkej, musím ti něco říct.44

„A co?44 zeptal se kapitán.

„Poslyš, řekl major tajuplně. „Postrach se chytil se ,starým kořenem4.44

„Nepovídej, skočil mú do řeči meteorkář. „A proč?44

„Ale, kvůli těm mladým klukům. Postrach se dal slyšet, že jsme na ně málo nároční. ,Starý kořen4 mu zase řekl, že si pod náročností představuje něco jinýho než on, zástupce velitele. Že už prožil na letišti čtvrt století, že vždycky mladým klukům věřil a nedělal zbytečně z prdu hromobití.44

„Jako bych ho slyšel, zasmál se meteorkář.

„Víš, ono jde o ty dva mladý z druhý letky, Mikeše a Pokornýho.14

„No a co je s nima?44

„Postrach je v poslední době procvakává kde může.

Nějak se domák, že mají často spadýno do města. Koneckonců, nikdo z nás nebyl v jejich letech svatej, že jo, Lojzíku.44

„Já ti nevím,44 odtušil kapitán opatrně. „Já jsem asi proti nim opravdu svatej byl, a nejen svatej, taky pěknej trouba .., jinak bych se nenechal tak snadno odstavit od lítání..

Chvíli zavládlo na lince ticho. Major Martínek si uvědomil, že se rozhovor stáčí na tradiční, poněkud delikátní téma.

„Ty, Lojzo,1* řekl po chvilce, „svezem se dnes spolu domů?*4

„Já se tu ještě zdržím,“ odpověděl náčelník radiosondážní stanice. „Dokončujem předpověď na zítra, pošleme to ještě ověřit do Hlavního povětrnostního ústředí.44

„A jak to vypadá? Budem zítra lítat?44

„Ale jó, ujde to,44 mínil kapitán. „Tahle studená fronta by měla být do půlnoci pryč. Ráno ovšem nejde vyloučit mlhu, vzduch je strašně vlhký. Ale kolem desáté už by to mělo být úplně o. k.“

„Já se taky ještě zdržím,44 sděloval operační důstojník z velitelského stanoviště. „Brnknem si, tie?4‘

„Dobře,“ souhlasil meteorkář. „Tak se měj.. ,44

Když zavěsil, přešel do vedlejší místnosti. Jeho podřízení, vojáci základní služby, se činili. Z číslic a tabulek se rodily číslicové kódy nové povětrnostní zprávy. Byla vyhodnocována poslední radiosonda, kterou vynesl do mnohakilometrové výšky balón, naplněný-elektrolytickým vodíkem… inu, i ta meteorologie na letišti má dnes svá kouzla a technické zázraky: sonda je chráněna polyesterem, takže při jejím pádu nedojde k poškození, navíc se snáší na padáčku. To ovšem až poté, co nosný balón splní svou funkci a v řídkém vzduchu praskne. Tehdy však už radiosonda odvysílá na zem všechny potřebné údaje o teplotě vzduchu v nejrůznějších vrstvách atmosféry, o rychlosti, síle a směru větru, o vlhkosti vzduchu …

. i

Kousek odtud, na jiném pracovišti, se na stole dozorčího synoptika vyhodnocují další meteorologická měření. Letiště má své specialisty, které si školí a oni zase dělají všechno pro to, aby let nadzvukových stíhačů byl bezpečný: dohlednost ,ve vzduchu4 a spodní základna oblačnosti nesmí klesnout pod stanovená minima. Také směr a rychlost větru jsou neustále pečlivě měřeny. Ve dne v noci bdi služby u meteorologických přístrojů a pomocí tabulek a grafů zabezpečují pilotům vzdušné cesty.

Kapitán Rousá se stal meteorkářem již před více než deseti lety. Tehdy jím, jak se říká, mazali med kolem pusy, slibovali, že budou dál létat, ale dva roky poté už z něho udělali specialistu na počasí, ,rosničkáře\ kterému se po letech při změně tlaku, jak se žertem, říká, začnou z ničeho nic potit brýle.

Popravdě řečeno, právě ty brýle byly příčinou, proč Koušu taktně odsunuli od bojové leíky. Lékaři musí být vůči proudovým letcům nemilosrdní a nesmlouvaví a u Rouši byly zjištěny všechny příznaky postupného slábnutí zraku. Lékař mu to řekl a chudák Rousá si nechal od nějaké tetky nakukat, že musí jíst kilo strouhané mrkve denně a že do roka bude zase bystrozraký jako ten kouzelný panáček v Erbenově pohádce. Ale přestože s sebou nosil strouhanou mrkev i na letišti v igelitovém pytlíku, někdejší ostrozrak se mu už nevrátil. A vysvětlete pilotovi, který začal létat, že už víc létat nemůže! Zůstane v něm vždycky hodně stesku a někdy i zbytečné hořkosti, která se teprve po mnoha letech rozpouští jako pilulka ve sklenici času,

Meteorkáře to však táhlo pořád k letce, od níž musel odejít. Vystřídalo se tam už přes deset mladých pilotů, přišli z leteckého učiliště a malou dušičku, kterou v sobě měli, se snažili přebíjet tak trochu frajefinkou a velikášstvím. Rouša jim rozuměl, měl takové kamarády, i když sám platil vždycky trochu za podivína. Choval poněkud jiné záliby — vážnou hudbu a rybaření. Když nechal létání a životní režim se stal přece jen fyzicky a zejména psychicky méně náročný, koupil si starou chaloupku dvacet kilometrů od letiště a s ženou a dětmi lam trávil nádherné chvíle odpočinku. K té chalupě mí přišel náhodou. Koupi mu dohodil pravě ,starý kořen’, jak říkali všichni na letišti náčelníkovi skupiny trenažérů, který patřil donedávna mezi legendární piloty pluku. Létal první inigy, pak i devatenáctky i jedena-dvacítky a v pětačtyřiceti měl ještě obrovskou fyzičku. A když svazáci u pluku zorganizovali jarní pochod na sto kilometrů, ,starý kořen4 nesměl chybět na startu. Irnomže — měl z výsadkářského výcviku trochu vratké kotníky, a tak — chtěj nechtěj na sedmdesátém kilometru, když už se belhal kupředu se zaťatými zuby, jej násilím naložili do sanitky a odvezli do cíle.

Když býval Rousá ještě poručíkem, absolvoval spolu s Pepou — kořenem — zdravotní prohlídku na neurologii. Už tehdy patřil Josef Pilát mezi zkušené pilotní kádry. Zažil ve vzduchu ledacos, ve čtyřiapadesátém při startu na vojenskou přehlídku na vzletové dráze mu chytilo letadlo, a tak seskakoval z hořícího jedoucího stroje, když se z kabiny vyšplhal na křídlo . Tehdy mu téměř ohořelo půl tváře a pravá ruka, ale .starej kořen* byl nezmar a za půl roku už zas^ létal o sto šest. A na té prohlídce se neurolog pilota Josefa Piláta zeptal: „Vy už jste, soudruhu, ve vzduchu ledacos zažil… řekněte mi, nebojíte se tak trochu?*4

,Starý kořen1 se na to maličko usmál a v duchu své svérázné ,flígrfilozofie‘ odpověděl: „Víte, soudruhu doktore, nebojí se akorát vožralej chlap anebo blázen . . Já o nějakém strachu neuvážuju. Kdybych měl mít strach ještě předtím, než do toho vlezu, kampak bych, doktore, přišel ..A když se začal Rousův ždravotní stav zhoršoval, poradil mu ,kořen4, aby si pořídil chalupu, že nic tak neléčí jako lesní ticho a rybaření. Sám už chalupu měl a Roušovi ji sehnal. Byli teď sousedy, ,hospodařili* sotva sto padesát metrů od sebe. Rouša se do chaloupky zamiloval, ale na oči to, bohužel, vliv nemělo. Když předával svůj mig mladému nástupci, přišel zpátky do kanceláře letky, zamkl se tam a — plakal.

A byl to právě ,starý kořen’, kdo ho podržel. Takový už prostě Josef Pilát byl. I když mohl být pomalu Roušo-vým tátou, dovedl si kamarádsky potlachat i s třiadvacetiletými poručíky a říkalo se o něm, že lidské smůly vnímá na dálku nějakým zvláštním radarem. Faktem bylo, že se objevoval vždycky tam, kde ho bylo nejvíc třeba: dovedl mladší soudruhy povzbudit, potěšit, a někdy třeba jenom vtipem přivést na jiné myšlenky.

Všechny ty myšlenky a vzpomínky se teď Roušovi honily hlavou. Ještě se totiž nestalo, aby sí na starého Piláta u pluku někdo vyjel. Až teď — zástupce velitele. Ještě mladý člověk, major, Josefovi by mohl chodit pro pivo. Přišel před osmi měsíci a brzy sí vysloužil přezdívku Postrach, k níž se záhy připojila ještě další, neméně charakteristická: Žiletka nebo Kruťas. Sám byl výborný letec, ale krátce po příchodu k pluku se počaly množit konflikty s podřízenými a nebylo tajemstvím, že ani s velitelem pluku si ve všem nerozumí Jako by se v ustáleném rytmu denního života vzletových drah a letištních ploch, učeben, kanceláří, stojánky, garáží a svobodáren objevila zničeho nic mladá, dravá štika. Mladý zástupce překypoval energií, bohužel spoléhal ve všem na sebe a jeho vztah k lidem byl příliš odměřený. Po čase se začalo trousit, že má brzy vystřídat ve funkci velitele pluku, jemuž už křížků povážlivě přibývá. Letci stárnou rychleji.

Mezi letci panují ovšem specifičtější vztahy než třeba mezi důstojníky motostřeleckého nebo spojovacího útvaru. Právě proto, že i odpovědní funkcionáři pluku jsou aktivními letci a plní neustále bojové úkoly, vytvářejí se tu vedle vztahů nadřízenosti a podřízenosti také neformální osobní vztahy, upevňované často při bojových akcích i cvičných letech. Tady se musí jeden na druhého plně spolehnout, major na poručíka a poručík na majora. Kdo tyto vztahy podcení a neúměrně strohým či zbytečně komisním jednáním přetne nit, která letce váže dohromady, ten obyčejně působí v kolektivu jako cizí člověk, jako nesourodé těleso.

Meteorkář kapitán Rouša se vytrhl z myšlenek. Popravdě řečeno, aniž by znal podstatu sporu, k němuž došlo mezi ,starým kořenem1 a majorem Kratinou, byl už předem instinktivně na straně veteránově. Znal jej dlouhá léta, létal s ním, býval s ním v pohotovosti, absolvovali spolu zdravotní prohlídky; znal Josefovy děti, dnes už odrostlé, ženaté a vdané, znal i jeho manželku, která jakoby byla veteránovým protipólem. Žena neobyčejně tichá a skromná, vedle brmotného a razantního letce se doslova ztrácela. A stejně nenápadně odešla před dvěma roky navždy, stižena onou zrádnou a rychlou nemocí, proti níž není ještě vždy léku. Rouša pozoroval den ze dne změnu, která se pak se starým Piláte in odehrávala. Z bodrého, trochu hlučného člověka se stal člověk často zamlklý. Jeho tvář jakoby jednou provždy posmutněla. Pravda, mezi kamarády na letišti občas ještě zahlaholil hlubokým basem, dovedl poplácat Člověka po ramenou a zeptat se — tak co, ty kluku, už seš pořádně vy lítané j? Stále ještě se živě zajímal o všechno, co se u pluku dělo, ale v neděli na chalupě, kum teď jezdíval sám, se ploužil po zahradě jako bez

Suše. Záfioný květin, které tam kdysi vysázela jeho tichá Anička, beznadějně zarůstaly a ,starý kořen4 se bezmocně díval na tu spoušť a nebyl s to se jí jakkoliv bránit. Všechno tu pustlo, růže i alpínky, pivoňky, narcisy, tulipány i modrý koniklee. A stejně obrůstaly smutkem i vzpomínky v jeho duši.

Rok po pobrbu zavedl jednou velitel pluku řeč na Josefovo vdovectví, a napůl žertem a napůl vážně řekl něco v tom smyslu, že život je někdy krutý, ale člověku je vždycky lip, když osudu nečelí sám. Šuškalo se, že velitel by rád dal dohromady starého letce s vdovou po veliteli letky Marešovi, který se před Čtyřmi lety zabil při autohavárii. Marešová byla bezdětná a také pro ni byla kasárna jediným útočištěm. Nastoupila po čase do Army, aby zůstala mezi svými, a po dvou letech se stala vedoucí prodejny.

,Starý kořen* však jen pokýval hlavou, mávl rukou a řekl, že velitel to jistě myslí dobře, ale on že Je jako ten divoký houser, který ztratí družku jen jednou v ži* votě a pak zůstává už nadosmrti sám.

A takového chlapa si teď velitelův zástupce popudil proti sobě! To je, jako by si proti sobě postavil celé veřejné mínění pluku.

Meteorkář Rousá si přejel brbetem ruky zpocené čelo. V místnosti bylo nějak dusno, asi se znovu blížila bouřka. Pak přistoupil k otevřenému oknu. V krátkém intervalu za sebou sedaly na přistávací dráhu dva migy, poslední, které se vracely ze vzduchu.

Rouša se opětovně pustil do práce. Přišla potvrzená předpověď počasí z Hlavního povětrnostního ústředí a Rouša ji ihned předal veliteli pluku. Pak si vzpomněl, že slíbil tutéž informaci soudruhům z okresního výboru strany, kteří měli na starosti zemědělství. Senoseč byla totiž v proudu a počasí jí zatím zrovna nepřálo. Do níže položených blat nebylo možné s těžkou mechanikou vůbec vyjet. Právě když dával poslední instrukce svo-bodníku Bartoňovi, který měl noční službu, zazvonil znovu telefon.

„Tak co, Lojzíku, popádíme?“ ozval se Tonda Martinek. „My už jsme skončili. Ale zítra se bude lítat celý den.“

„Až co tomu řekne svátý Petr,** poznamenal Rouša.

/

„Ten bude mít poslední slovo. Já teda jdu. Sejdeme se před kantýnou, jo?“

„Dobrý”

„Na šestou musíte mít hotovou novou předpověď, Bartoň,“ připomínal Rouša svobodníkovi. „Zítra to bude jenom brmětl44

„Provedu, soudruhu kapitáne,44 usmál se svobodník. A Rouša si pomyslel, no, pokud by šlo o vojenský vystupování, tak jsi, hochu, voják na baterky, ale v práci se vyznáš, všechna čest. A nahlas řekl: „Bartoň, to provedu říkejte trochu energičtěji. Když sem přijde někdo z velitelství pluku a slyší, jak se mnou mluvíte, tak se mě vždycky ptají, jestli nejste náhodou můj příbuzný.44

Svobodník Bartoň se podíval rozpačitě na kapitána: „Když to už je ve mně takhle od přírody, soudruhu ka* pítáne,44 řekl tiše a jeho oči byly čirá nevinnost.

7

Rouša s Martínkem se srazili před kantýnou, jak se tu všeobecně říkalo prodejně Army.

„Pojď, dáme si kafe,44 navrhl letovod meteorkáři. „Člo« věče, já snad mám nlzkej tlak nebo co, jak se takhle mění počasí, tak za sebou sotva tahám nohy, „A co na tó doktor?44 zeptal se Rouša.

„Právě že nic. Naměřil mi tlak normální. Doporučil mi dlouhé procházky po čerstvém vzduchu”

„To je, kamaráde, nebezpečný,44 poznamenal Rouša. „jak to, nebezpečný,44 reagoval Martínek automaticky. „Na dlouhé procházky s tebou tvoje polovice chodit nebude, na to dám krk,44 jal se rozvíjet své teorie Rouša. „|á s tím mám aspoň takovou zkušenost. Ta moje nejvýš lukhle na chalupu, a to ji člověk musí dovézt autem až před vrata. Pak si postaví na stůl tranzistorovou televizi a pokračuje ve sledování oblíbených pořadů. Takže — na procházky musíš chodit sám. A po čase se začneš za těch dlouhých pochodů nudit a určitě oslovíš nft|uké opuštěné něžné stvoření, které bude zrovna z mostu pohlížet do kalných zpěněných vod Otavy a pomýšlet na zhrzenou lásku. Ty to stvoření začneš přemlouvat, vysvětlovat mu, jak je život krásnej, pak je vezmeš za ruku, a tak dál. Nakonec skončíš v nějakém

lokále, kde s tím stvořením budeš pít víno a kouřit cigarety. No a to bude konec těch naordinovaných dlouhých procházek ..

„Jenom si dělej šoufky,44 povzdechl si Martínek.

Vešli do Anny. U bočního pultu se právě tísnilo několik vojáků základní služby. Přišli si pro zboží, neboť u stíhacího pluku fungovalo kromě centrální Army také několik malých ,armlček4, v nichž obsluhovali vojácl-zá-klaďáci po ukončení svého normálního denního výcviku. Byl to třeba písař ze Štábu pluku, voják ze skupiny objektivní kontroly, prostě nejrůznější vojenská branže. Ti všichni tu teď nakupovali u vedoucí Marešové cigarety, limonády, nějaké oplatky a kyselé bonbóny, mletou černou kávu, žvýkačky a ti podnikavější dokonce olejovky a suchý salám, známky na dopisy, obálky a bůhví co ještě. Díky armářům-záklaďákům dostal kdokoliv na letišti ke koupení limonádu, černou kávu i tu cigaretu, kterou ovšem lékaři letcům zrovna nedoporučují, vlastně až do večerky. A někdy, když se konají noční lety, i v noci. Záklaďáci-armáři z toho svého obchůdku Žádné velezisky neměli; šlo o desetníkový obchod, ale faktem je, že takový armář u letky má už jiné postavení než obyčejný záklaďák: vždyť — je to on, kdo přinese veliteli večer cigarety, když se dělají do noci plánové tabulky, je to on, kdo uvaří turka, a tak se s velitelem také sblíží mnohem víc než ostatní, a někdy má právě tohle vliv na sobotní ,přesčáru4 nebo opušťák.

„Pavlínko,44 oslovil Martínek familiárně vedoucí prodejny, „uděláte nám dvakrát kapanovi?“

„Jen běžte dál,44 vybídla je pohledná vdova. „Hned to bude. Máte vzadu kamaráda”

Za prodejnou Army byla ,služební místnost4 pro vedoucí prodejny, kromě psacího stolu s telefonem a skříně na šaty tu však stál i gauč, dlouhý dřevěný stolek a čtyři křesílka. Právě tady, ,za armou4, jak se říkalo, se pilo nejlepší kafe, jaké uměla vařit právě jenom Pavlína Marešová. Sem také po zaťukání obřadně vešli Rousá s Martínkem a k svému překvapení tu zastihli — ,starého kořena4. Na otázku — jak se máš, starej kořenu, což bylo zavedené moravskoslovácké oslovení plukovního veterána (oslovení, které sl vymyslel včetně té přezdívky už kdysi dávno jeden Pepův kamarád pocházející z Moravy), odpověděl podplukovník Josef Pilát s ledovým, ba možno říci bohorovným klidem: „Ale, jak bych se měl, kluci, jako když dáte praseti sedlo.“

Také veteránovy odpovědi byly totiž většinou ustálené a přesně vyjadřovaly rozpoložení jeho ducha. Pocity prasete, jemuž nasadili sedlo, byly pro veterána symbolem něčeho velmi nepříjemného, zatímco dobrou náladu vyjadřoval jiným úslovím: „Lížu si to jako zrnrz-linu.“

Podplukovník Pilát kouřil, v kanceláři už bylo ostatně hodně dýmu.

Sotva oba nově příchozí usedli, objevil se další důstojník, rovněž útvarový starousedlík podplukovník Netolíčka. Také si své ve vzduchu odkroutil a byl teď náčelníkem skupiny objektivní kontroly. Spolu s ním přišel mladý pilot — poručík Pokorný od druhé letky.

Marešová přinesla všem čerstvou kávu.

„Tak zejtra se přej lítá,14 řekl Josef Pilát, jako by to napůl oznamoval a napůl se ptal.

„No, vypadá to tak,“ přikývl meteorkář Rouša.

„Tadyhle Honzu to taky čeká. Útok na pozemní cíle, no tak co by to asi mohlo být, že áno … bude to ten starej rozstřílenej tank pod Tokem. Tak mu říkám, že tam není čas se dlouho rozmýšlet, protože jak vykoukne zpoza kopce, hned to musí naprat dolů, jinak přeletí cíl a nestačí ani odpálit raketu,11 vykládal rozšafně pod-plukovhík Netolička.

„Už jsem tam jednou bombardoval, soudruhu podplukovníku,11 ozval se . poručík. „Tam se musí opravdu Ivrdě na věc, jinak člověku cíl uletí a musí znovu na okruh. A dovedete si představit, jak by mi dal Krutina do těla? Stejně už si na mě zašed …“

„Počkej, počkej,11 zamračil se ,starý kořen1, „já nemám rád, když si někdo dělá předem alibi. Jestli si na tebe Krutina zašed nebo nezašed, to my ti tady neodhlasuje-niB. Jednou je to zástupce velitele pluku a ty jsi pilot, přepadový stíhač. Takhle to, hošíčku, musíš brát.44

„Já to tak taky beru. Ale …“

„Ale fňukáš,14 skočil mu do řeči Pilát. „Říkám ti to na rovinu, zbytečně fňukáš. Kdybys byl pořádně vylítané], tak bys neměl takovýhle řeči už předem. Pamatuj si, imhoru tě to musí táhnout. Musí se ti chtít lítat, jinak Jh lo na betla. A když se ti chce lítat, může ti být ukra-denej já nevím kdo, abych zrovna nejmenoval. Ty si

V astorkách byla mrtvá schránka

v luftu vodtočíš svoje, narolujes dolů, vylezeš z kabiny, řekneš tady máte éro a hotovo. Každej ti může vlízt na záda.

„Já nefňukám,11 bránil se poručík. „Ale co jsme my s Honzou Mikešem vlastně udělali, že do nás řežou na každým shromáždění? No — co jsme vlastně provedli tak hrozného, moh bych to vědět?“

„Heleď, hochu, vmísil se do hovoru Martínek, „třeba jsou to blbosti, no možná, že jsou, já nejsem zrovna moralista, ale ten tvůj kamarád Mikeš potřebuje akorát takovou společnost, jakou teď má. To teda akorát…“

„On za to přece nemůže, řekl poručík uraženě. „Lidi nejsou svátý. Jemu se to prostě s Libunou nepovedlo. Fakt je, že když sem za ním po svatbě přijela, všichni jsme si mysleli, že to je prima žába, „To jsem si myslel taky,“ přitakal tentokrát zachmuřeně ,starý kořen1. „Jinak bych jim přece nepřenechal ten svůj třípokojový byt, kde jsem zůstal na starý kolena sám jako kůl v plotě a nenastěhoval bych se do garsonky. A vy si teď v tom bytě děláte mejdánky, že jo, „Soudruhu podplukovníku, ozval se poručík nakvašeně, „v tom vašem bývalým bytě jsme žádný mejdánek nedělali. Fakt je, že Libuna odjela k rodičům i s malým klukem, a Mikeš tu zůstal sám. A musím vám říct, že má z toho nervy v dost blbým stavu. Vy se divíte?11

„Když vy žijete, kluci, moc rychle, povzdechl si druhý veterán Netolická. „Pepo, řekni mu, jak my jsme začínali. Jak jsme se potloukali tři roky po svobodárnách, oba ženatí a oba už s dětmi… Manželky někde v horoucích peklech u rodičů, a když jsme po třech letech dostali byt, tak jsme kdovíjak dlouho nechtěli věřit, že nás potkalo takové štěstí.. /‘

„Přece byste nechtěli,11 odsekl poručík, „aby za socialismu dojížděl pilot za svou manželkou jednou měsíčně přes celou republiku!11

„Já nevím,11 přispěchal Netoličkovl na pomoc Rouša, „podívej, já nejsem přece žádný stařec, ale vy to, kluci, berete všechno trochu hákem. Hned byt, hned auťák, hned rozvod, hned nová svatba …

„To je ale demagogie!11 nasupil se poručík. „Fakt, demagogie, řekl už klidněji, když zpozoroval, jak to v hlubokých Pilátových očích zablýsklo. „Vy jste přece spravedlivej, tak řekněte, kdo má pravdu..

„Já jsem už starej kořen, řekl podplulcovníic tiše a obřadně, „ale nikdá bych nenechal zbytečně ublížit mladýma klukovi. Oni teď lítají na migách — a my sedíme na panímámě a tu a tam si ještě pohrajem na delfínovi, to už je jako kdybys dal starým dědkům fajfku do huby, aby jim nebylo smutno. Oni teď lítaj, to se nenechá nic dělat. My taky svati nebyli. Ale neměli byste si, kluci, zbytečně komplikovat život. Koukni, Pokorný: Pilot nemůže poletovat světem jako zlatá muška. Pilot si má někoho najít a hledět si ho, pomáhat mu a čekat pomoc. A nemusí to být zrovna žádná tahleta Sofie Lore-nová, že jo. A když ten pilot bude na svou ženskou takhle pozornej a hodnej, tak ona mu s dítětem asi jen lak nefoukne. Já znám Mikeše, nic mi nepovídej. Kluk má srdce dobrý, ale někdy až moc pro kamarády”

„Na tom něco je, ustupoval poručík. „Ale když ta Libuna byla šíleně nóbl. To byste museli vidět, jak vo-drnovala nos, když Mikeš přivezl z mototechny škodovka. Byly z toho úplný scény, že jí slíbil žigulíka a kdesi cosi.. ,

„To je věc druhá. To ona má asi z domova. Když asi latinek vozil odmalička dcerušku ve služební šestset* trojce”

Poručík dopil kávu.

„Já jdu na svobodárnu, řekl, „musím se na to vyspat.41

„Správný slovo, pochválil ho Pilát. „A já půjdu taky, mládenci, projdu se domů šourem. Vzduch je jako křen, kdopak se sveze?44

Ale nikomu se domů pěšky nechtělo. Neměli času na*” zbyt. Doma čekaly rodiny, děti, školní úlohy a kdovíco.

„Že tak brzy, soudruzi, divil se prodavač, který tu Marešové pomáhal. „Jen klidně poseďte, zavíráme až po o^né…“

„To víte, rozpřáhl ruce Martínek, „zítra lítáme”

Důstojníci se rozloučili hned před vchodem do ká* . sáren. Rouša, Martínek i Netolická nasedli do autobusu. Když míjeli Piláta, který si to zeširoka vykračoval po chodníku, Netolíčka poznamenal: „Koukněte na něj. je mu smutno, hoši.44 A po chvíli: „Ale co my s tím mů« Žeme dělat? Jo, kamarádi, pokud to nevíte, tak příští měsíc bude starému kořenoví padesát

. )

\ *

#

Gerhard Krause se probudil nečekaně brzy. Podíval se na hodinky, které ukazovaly teprve půl sedmé. Pravda, doma, ve Spolkové republice, si zvykl vstávat právě o půl sedmé, jenomže na služebních cestách tento železný zvyk velmi rád opomíjel. Míval ve zvyku polenošít si v posteli aspoň o hodinu déle, pokud ovšem zrovna hotelový personál nedělal na chodbě kravál. Tentokrát mu od první chvíle probuzení bylo jasné, že už neusne. Bolela ho hlava.

Vstal, mezi proprietami vyhledal tubu s alkasalzerem a rozpustil si dvě tablety ve sklenicí vody. Trochu vyčítavě si pomyslel, že pil zbytečně mnoho. Ale co se dalo dělat, když ten večer vzal velmi nečekaný spád. Pan Polák z ředitelství podniku, kde Krause nakupoval, začal pít poměrně brzy. Když se pak šlo do baru, ztratil úplně zájem o svou manželku a věnoval se dlouhovlasé dívce, která tu byla na společném zájezdu z vinařských sklepů z Mikulova. Krauseho udivilo, že si před svou ženou nedělal prakticky žádné zábrany. Paní Poláková to brala dost apaticky. Je zřejmě nucena v chování svého mnohem mladšího manžela ledacos přehlížet.

Naštěstí Gerhard Krause zůstal džentlmenem. Poručil Polákové šampaňské a když při druhé láhvi sektu šli tančit, usoudil velmi rychle, že u této dámy není zdaleka bez šancí. Je to rozhodně příjemnější, myslel si, než tu zapřádat hodinové známosti s nejistými existencemi …

Ladislav Polák ovšem své chování vůči manželce silně přehnal. Kolem půlnoci se prostě ,vypařil4 a nebylo po něm ani stopy. O půl druhé, když se muž nevracel, se paní Yvetta definitivně rozhodla, že na tuto urážku odpoví adekvátními prostředky. Zavěsila se do Krauseho a potom se ubírali do hotelových pokojů. Na schodech učinil Krause nabídku, zda by paní Yvetta nevypila u něho na pokoji skleničku koňaku. Mohli by tak ve dvou vyčkat návratu jejího muže. A ona přijala, neboť zlost a ponížení s ní doslova lomcovaly.

K ránu, poté, když paní Yvetta odešla z jeho náruče, se ještě po chvilce vrátila a důvěrně sdělila, že Gero může klidně spát: manžel se dosud nevrátil. Gero Krause měl tedy celkem dobrou náladu. Jen ta hlava protivná … ale brzy bolesti jistě přejdou. Obchodník vstal, oholil se a osprchoval. Pak si sedl v kabátku od pyžama clo křesla, když se předtím přesvědčil, že jsou dveře pokoje dobře zavřeny. Nejdříve prolistoval autoatlas ČSSR, který ,našel* v telefonní budce na poště. Byl naprosto čistý, bez jediné poznámky, Gero však věděl, že lo nejpodstatnější je urkyto v deskách z umělé hmoty, které byly za tímto účelem předem rozlepeny a pak znovu slepeny. Tam jsou důležité zprávy pro amerického důstojníka Charlese Chaddu.

Daleko rozechvěleji bral ovšem do rukou krabičku cigaret, z níž vyňal dvě malé kazetky, podobající se kinofilmu. Chvíli je okukoval ze všech stran, až znovu znervózněl. Posléze však dostal spásný nápad. Přinesl z kartónu dvě nové krabičky cigaret, obě otevřel a všechny cigarety z nich vysypal na stůl. Potom uložil do první krabičky jednu kazetu na dno do horizontální polohy, zasunul tam jednu cigaretu, označil si, o kolik přesídluje a zbytek cigarety odstřihl nůžkami na manikýru. Brzy měl sestříháno všech čtyřicet cigaret, které znovu narovnal do obou krabiček.

Chvílí seděl netečně v křesle a hleděl na obě krabičky I na hromádku odstříhaných zbytků cigaret, které nakonec shrnul, zabalil do kousku starých novin a položil rovněž vedle.

Původně chtěl obě krabičky uložit zpět do kartónu, ale vzápětí si to rozmyslel. Náhoda je někdy ošidná a on své zavazadlo nechává hned v hotelu a hned v Polákově autě. Nedej bože, aby mu kufřík někdo ukradli Po vykouření cigaret by zloděj zákonitě nalezl i kazety a kdoví, co by ho pak napadlo …

Rozhodl se proto, že obě krabičky cigaret bude nosit v kapsách, stejně jako autoatlas, který se vejde právě lak do náprsní kapsy, i když to, pravda, není nejpohodlnější. Až bude projíždět hranice, položí jej jednoduše vedle sebe na sedadlo.

Bylo už po osmé a po Polákových ani vidu ani slechu. Konečně si dodal odvahy a lehce zaťukal u dveří jejich ložnice. Po chvíli pootevřela dveře, paní Yvetta, spiklenecky si přiložila prst na rty a pošeptala, že muž ještě npí, jako když ho do vody hodí. Že však o desáté budou nrčllě dole, přichystaní k odjezdu. Lehkým pohybem se pMlom zmocnil její stále ještě ladně gestikulující paže

a políbil ji na konečky prstů. Usmála se, poslala mu rukou letmý polibek a pak tiše zavřela.

Gero Krause si dopřál ranní procházku. Bylo mu dobře, milostné dobrodružství s Yvettou Polákovou podepřelo jeho otřesenou sebedůvěrou. Myslel teď spíše na tyto příjemné záležitosti. Nervozitu a strach, které ho tak sužovaly předtím, než odešel na poštu, zapudil. Poslal několik pohlednic svým známým a řekl si, že život je přece jen hezký. V restauraci si dopřál jedno plzeňské pivo, neboť to, jak známo, je po prohýřené noci doslova sanatoriem.

V deset skutečně zastihl manžele Polákovy v hotelovém vestibulu. Kupodivu, Polák se choval jakoby nic, byl samý žert a navrhl, aby si odřekli snídaní, neboť čtvrt hodiny jízdy směrem na Prahu je restaurace, zvaná Rybářská bašta. Tam si dopřejí speciality, jaké hned tak někde nemají. Yvetta Poláková se při tlumočení tentokrát opravdu zapotila, ale nakonec se jí podařilo přeložit, že v té restauraci mají i tu vousatou rybu („Oh ja, ja,“ zajásal Krause, „das ist Welsch!“), že jsou tam skvělí třeboňští kapři a také štiky, líni a marény.

Krause se tímto cestovním plánem přímo nadchl. A tak se zdálo, že celá jihočeská anabáze s povedenou manželskou dvojicí skončí nakonec happyendem. Všichni si rychle vzali v pokojích zavazadla, Polák zaplatil na potvrzení hotel a jeli. Po dvaceti minutách zastavili před restaurací, postavenou ve stylu rybářské chýše, s krbem, v němž symbolicky čadilo březové poleno, s fotografiemi a samorosty, připomínajícími návštěvníkům nejrůznější obyvatele vodních hlubin a hlavně, s báječným jídelníčkem. Přestože bylo teprve před jedenáctou, zdála se restaurace téměř obsazena. Nakonec dostali tři místa u stolu, kde seděli dva muži s dívkou. Krause měl paní Yvettu po levici (seděla v čele stolu), po pravicí mladou neznámou ženu. Polák seděl naproti němu. Objednali si nejdřív rybí polévku a pak štiku na másle a kapra po židovsku. A nakonec, všichni tři dohromady —- jen pro ochutnání ještě porci candáta. Krause pil pivo, a aby mu ta ryba v žaludku dobře plavala, zalil ji hned třemi půllitry. Rovněž Yvetta Poláková si poradila s celým půllitrem piva. Jen její manžel s otráveným úsměvem pil velké sody a nakonec dvojitou černou kávu.

Po jídle si zapálili. Krause nabídl všem u stolu cigarety. Bohužel až pozdě si všiml, že sáhl po špatné krabičce. Tyhle byly sestříhané, krátké. Naštěstí duchaplně spolustolovníkům vysvětlil, že to ]e jeden z jeho triků, jak šidit sám sebe, aby příliš nekouřil. Dívka po jeho pravici prohlásila, že to je senzační nápad.

Po dvanácté se rozloučili se spolustolovníky, nasedli do Polákovy tmavozelené fiatky a vydali se ku Praze.

Polák cestou silně kouřil. Přemáhal zjevnou únavu, kdežto paní Yvetta se uložila k spánku hned poté, co se zavřela Krauseovi víčka. Oba spali velmi vytrvale a manžel za volantem byl rád, že má aspoň klid. Doma ho čeká zřejmě pořádný výbuch … Byl rozhodnut, že tentokrát bude nejlepší obranou útok. Řekne jí rovnou: přece jsi musela vědět, do čeho se mnou jdeš. Každá žena, která je o tolik let starší než její muž, s tím musí jednou počítat… Ať je ráda že. je ráda, ať se na sebe podívá, jak vypadá bez šminky a ať mu dá jednoduše pokoj.

Pootevřel si trošku okénko a zapnul tlumeně rádio, jel soustředěně, nespěchal, neriskoval, po probdělé noci se také necítil zrovna fit. Ta krásná žába z Mikulova mu pořádně zamotala hlavu. Všechno slíbila, i že do Prahy přijede. „Víte,“ řekla mu s nevinností, v níž ovšem tušil rafinovaný výsměch, „já nemám ve zvyku předvádět se před eventuální budoucí tchýní,

To ho uzemnilo, že se nezmohl na kloudné vysvětlení, /‘o to není jeho matka, ta u stolu, nýbrž žena. Teprve l< ránu v baru se snažil vysvětlit, že ta paní s ním je pouze tlumočnice, která doprovází západního Němce.

„Ale mně to bylo jasné hned od začátku, řekla hezká mladá Moravanka. „Vy přece máte vkus, ne?“ A jím znovu zalomcovala zlost…

Kolem druhé byli v Praze. Polák zavezl Krauseho před hotel Alcron a musel ho nejdřív vzbudit.

Rozloučili se krátce. Obchodník oznámil, že příští den sl přijede s dodávkou pro zboží.

9

Když konečně v poledne dostal nadporučík Palička telefonickou zprávu, že ,Lasičku* zadrželi, pořádně si oddechl. První výslechy tří členů vykradačské party byly

sepsány. Všichni tři zadržení znali delikventku, jež jako jediná vyklouzla z oné sítě, kterou na partu políčili pří” slušníci jihočeské Bezpečnosti. Z výslechu vycházelo najevo, že měla v partě hlavní slovo. Na Moravu se dostala s jedním zo zadržených, kterého poznala ve vinárně Beskyd v Praze a s nímž pak několik týdnu žíla. V poslední době však jejich milostné vztahy ochladly. Všichni v partě měli dojem, že se chce ,Lasička* od nich trhnout. Fakt, že ji znali jen pod přezdívkou, svědčí o tom, že měla v úmyslu se prostě ve vhodné chvíli vyvléknout z party i ze spoluodpovědnosti za rabování v chatách na Vranovské přehradě. Všichni vyslýchaní rovněž svorně tvrdili, že dotyčná má u sebe také většinu peněz, prý aby se oni — muži — mezi sebou nehádali. Hotovost, všech tří banditů dohromady nepřesahovala tisíc korun. Na otázku, jaký obnos u sebe ,Lasička* má, odpovídali různě. Zřejmě to sami nevěděli. Aritmetický průměr tří údajů dával částku mezi pěti a šesti tisíci korun.

Nadporučík Palička poprosil strážmistryni Noskovou o silnou kávu a v půl druhé už netrpělivě čekal, až tu šéfku bandy přivezou,

A konečně se dočkal: dívka, která teď seděla naproti němu, rozhocjně nevypadala na osmadvacet. Při vstupu do kanceláře dokonce zdvořile pozdravila. Nejspíš se rozhodla, že si bude hrát na slušně vychovanou mladou ženu. Nadporučík Palička si nejdřív vyslechl její stížnost, že byla bezdůvodně zadržena, když se vracela se svými přáteli do Prahy z výletu z jižních Cech. Když se zjistilo, že ani jednoho ze svých společníků, kteří s ní seděli v Rybářské baště u stolu, nezná jménem, jala se pro změnu prohlašovat, že se nepohodla s manželem, který jí s autem odjel do Prahy, a proto se za ním vydala autostopem.

Nadporučík Palička ji nechal vyprávět, nepřerušoval ji, chtěl ji napřed otipnout. Pomalu nechal přinést výpovědi tří jejích zadržených kompliců a> přečetl pasáže, které se týkaly její osoby. Chvíli mlčela a pař se zeptala, jestli si může zapálit cigaretu.

Když jí vykouřila, protáhla se, jako člověk po těžké fyzické námaze, pak mávla rukou, jako by zaháněla nějakou zbytečnou myšlenku a řekla: „Tak já bych se teda taky vyzpovídala. Abych aspoň měla polehčující okolnost.“

t

Vypovídala velmi podrobně a na všechny otázky uváděla ochotně i nejmenší detaily: pokoušela se prý normálně žít, ale pak se seznámila s mladým mužem z Brna, s jedním z těch tří. Odjela za ním do Brna, a protože jim brzy došly finanční prostředky (žili si na vysoké noze), rozhodli se pro vykrádání a potulný život Přidali se k nim ještě dva kamarádi jejího milence. Později rněla se svým druhem neshody. Jejich vztah ochladl. Pomýšlela, jak by se od nich odpoutala. Hlídali ji však. Teď se jí to konečně podařilo, ale na cestě do Prahy (jela autostopem) byla zadržena, když ji její spolucestující pozvali na oběd. Velmi podrobně uvedla všechna vloupání do chat, úporně však zapírala, že by se dopouštěla kapesních krádeží v Českých Budějovicích, nebo kdekoliv jinde. Rovněž velmi energicky popřela, že by držela v partě ,kasu‘. Naopak, dostávala peněz ze všech nejméně. Při prohlídce provedené strážmistryní Noskovou byl také u ní zjištěn nejmenší finanční obnos, pouhých 120 korun. Nadporučík Palička na ni zatím nenaléhal, dal jí podepsat výpověď a odvést.

Když odešla, pozval svého pomocníka Kalinu a strážní istryni Noskovou, aby znovu důkladně prohlédli všechny věci, které u ní zabavili. Mnoho toho nebylo. Džínsy n džínsová bunda, kterou měla na sobě, byly jedinými jejími šaty. V dámské cestovní tašce nalezli ještě trochu prádla nejednotné velikosti (zřejmě kradené), rtěnku, zrcátko, breben, ručník a krabičku načatých startek. Rovněž jí zabavili při kapesní prohlídce krabičku amerických cigaret Astor, také načatou, kapesní nožík a brýle proti slunci. Po větší finanční částce nikde ani stopy. Nadporučík Palička nechal všechny zabavené věci sepsat a řádně uložit a pak povolal postupně k výslechu dva muže, s nimiž byla ,Lasička* zadržena. Jejich výpověď se shodovala do písmene. Dívka je stopla asi kilometr od křižovatky se státní silnicí. Vida, jak je chytrá, tekl si nadporučík Palička. V noci se zřejmě dostala z města a dopoledne stopovala vozidla, která teprve zaručovala na státní silnici a jela do Prahy. Trvalo zřejmě dlouho, než se jí podařilo takový vůz stopnout, ale zato by se jí málem podařilo uniknout řetězem kontrol hned za Táborem. Oba muži znali stopařku sotva hodinu před-tlrn, než byla u stolu v restauraci zadržena. Skromně požádali nadporučíka Paličku, aby nehlásil do Prahy

na jejích podnikové vedení, že brali stopařku. Mají to zakázáno…

Nadporučík Palička zavolal znovu k výslechu ,Lasičku*. Na otázku, kde strávila poslední noc, odpověděla bez váhání, že v jedné vsi, kde potom dopoledne stopla vůz do Prahy. Seznámila se tam náhodou se starou paní a líčila jí, že byla v Táboře za svým chlapcem, který je na vojně, ale když za ním přijela, byl mimo kasárna a prý jí řekli, že mají cvičení právě v prostoru oné vsi. Ale tam není po vojácích ani stopy… byl už podvečer a .Lasička* se potřebovala někde na noc ukrýt. Ve vymýšlení báchorek a lživých legend byla přebornicí, to nadporučík Palička dobře zaznamenal a od té chvíle sí každou její větu prověřoval několika věcnými dodatkovými otázkami. Stará dobrá paní nakonec ,opuštěnou dívku* pozvala na nocleh. Dala jí dokonce najíst. Spala v domě sama, její syn odjel na noční směnu do Sezimo-va Ostí. Povídaly si asi do jedenácti, stopařka pak ulehla sama v pokoji. Ráno vstala pozdě, dostala snídani, umyla se, poděkovala a šla chytat stop.

„A co jste si vzala odtamtud na památku?*1 zeptal se nadporučík Palička.

„No dovolte,** urazila se Ludmila Vostrá — .Lasička* a dodala: „Mám přece nějakej charakter, ne?“

Druhý výslech byl skončen a nadporučík Palička poslal pohotovostní vůz, aby ověřil v uvedené vsi, zda tam delikventka skutečně spala, jak uvádí. Mezitím znovu postupně vyslechl tři zadržené, přečetl jim pasáž z výpovědi Vostré, týkající se zásad dělení nakradené kořisti, jakož i tvrzení, že žádnou velkou částku u sebe neměla. Všichni však trvali na své výpovědí a její milenec musel být napomenut pro užívání silných slov.

„Šéfe,** vyrazil jeden z delikventů pojednou ze sebe, „a co když ty prachy někde ulila? Třeba tu v Táboře někoho má …“

„To se uvidí,“ řekl Palička. Sotva zadrženého odvedli, zašel za Vostrou. Upozornil ji, že by si velmi přitížila, jestliže ty peníze ulila, tedy skryla, a tají to.

„Já jsem ty prachy nikde neulila,** řekla Vostrá rozhorleně a vzápětí se opravila: „Vždyť jsem přece žádný neměla!**

„Jak myslíte,** odtušil nadporučík Palička a nechal si přistavit pohotovostní vůz. Rozhodl se, že začne na hlavní postě. Zašel k přepážce, kde se odesílaly peníze, legitimoval se a zeptal se drobné pihovaté blondýnky, kdo měl včera službu. Odpověděla, že ona, a to od deseti do osmnácti. Ale složenky přijímají dvě přepážky, ještě Jarmila, ale ta je tu taky.

Nadporučík ukázal fotografii Vostrá a zeptal se, zdali

si na ni úřednice od přepážky nevzpomíná.

,,Je mi nějak povědomá, ale nemohu to určitě říct,1* zaváhala blondýna. „Jarmilo, pojď sem na chvíli! Říká ti něco tahle fotografie?44

Druhá dívka se tvářila rovněž nejistě. „Krk bych za to dala, že jsem ji včera viděla, ale …“

„Pravděpodobně posílala větší částku peněz..zkoušel jí pomoci nadporučík Palička.

„Počkej, už to mám, Jarmilo,44 vzpomněla si blondýnka. „Pět tisíc korun. Jasně. Pamatuji se, počkej, kolik bylo hodin, právě ten Němec volal NSR, támhle Bětka mu říkala, že může jít do hovorny. Já se podívala, co je to zač, a tahle ženská na fotografii stála právě u mé přepážky a posílala pět tisíc-korun. Měla peníze hrozně zpřeházený, zdržovalo mě to …“

Nadporučík Palička slušně poděkoval, zašel za vedoucím hlavní pošty a požádal o zjištění adresáta, na něhož byla odeslána částka pěti tisíc korun ve čtyři hodiny odpoledne ze zdejší pošty. Byl nadmíru spokojen, měl opravdu štěstí. I když, popravdě řečeno, to bylo vlastně dost logické. Ludmila Vostrá udělala to, co by asi udělal každý zloděj, který by si nebyl jist hodinou, kdy ho seberou.

Když se vrátil do své kanceláře, celý zářil.

„Aničko,44 pochlubil se strážmistryni Noskové, „dneska by se za naši práci nemusel stydět ani Sherlock Hulmes. Peníze budou co nevidět na světě. Straka si je chtěla ulít. Asi do Prahy.44

„To nic není,44 mávla rukou strážmistryně Nosková, „čeká tu na vás praporčík Kalina, a to se teprv budete divit, na co přišli!44

„Prosím vás,“ nadzvedl překvapeně husté plavé obočí Palička. „Podívejte, Aničko,44 řekl pak s rezervou, „já vím, že na Roberta trpíte, ale já už ty jeho objevy znám. Robert je kanón, když sedí na motocyklu nebo za volantem, to prosím, klobouk dolů. Ale kriminalista …? Kri-mlnnlistou se člověk nerodí, ale stává, Aničko…‘4

Ze špionážního zájezdu diplomatů k jednomu našemu letišti

„Takže vy jste se už jako nemluvně učil nasazovat pouta dědečkovi, že ano,“ vyjela strážmistryně, a protože si vzápětí uvědomila, že mírně řečeno přestřelila, vyklouzla raději hned ze dveří. „Kdybyste něco potřeboval, soudruhu náčelníku,“ vysoukala ještě ze sebe …

„Pošlete sem praporčíka Kalinu, řekl náčelník oddělení suše.

10

Nad letištěm, které je domovem proudových stíhačů, se rozprostřelo voňavé jitro. Vál slabý východní vítr a po obloze jen tu a tam liknavě plula kupovitá oblaka. Piloti u druhé tetky už byli dávno na nohou, absolvovali lékařskou prohlídku, posnídali a připravovali si letecké kombinézy.

V předběžné přípravě minulého dne se dozvěděli, jaké úlohy budou plnit. Nejdřív jednotlivě a ve dvojici útočit na pozemní cíle, potom měla vzlétnout na společnou akci celá druhá tetka. Mladé piloty čekaly ovšem nejdřív spárky, společný tet s instruktorem na letounu, který má dvojí řízení. Teprve po odlétání spárek šli mladí na samostatný úkol.

Poručík Pokorný měl hned po ránu hovor s o rok starším poručíkem Mikešem.

„Honzo,“ říkal mu, „dneska to musíme za každou cenu zaválet na výtečnou,

„Uvidíme, řekl poručík Mikeš a přejel si nejistým pohybem čerstvě vyholenou, ale nápadně pohublou tvář.

„Jakýpak uvidíme,“ hustil do něho Pokorný. „Já už jsem na to nadrženej, jak vytřem Krutinovi zrak. Měl přej pohnutou diskusi s politrukem naší tetky a pak se nepohod s Pilátem. ,Starej kořen* je namíchanej. Na něj, ale taky na nás. Včera po předběžné jsem si dal v Armě kafe, a ,starej kořen* tam byl. Všechno to bylo kvůli nám.“

„Kdyby se o nás míň starali, řekl Mikeš otráveně. „To by udělali moc dobře. Mám pořád dojem, že mě někdo provrtává bádavým pohledem.“

Pokorný se ťukl do čela: „To je blbost, co říkáš. Akorát tě občas viděli v Alfě, seděly kotem tebe nějaký ženský s tou partou študáků. Zbytečně se to rozkřiklo.

Znáš Krnťase. Ten hned vidí probdělý noce, a Jak mu pilot usne za letu v kabině.

„Přece nemůžu permanentně sedět doma a koukat do čtyř prázdnejch stěn, mávl rukou Mikeš.

Na tento argument Milan Pokorný odpověď nenašel. Pokrčil jen rameny a řekl: „Právě proto bychom dnes měli zaválet. Aby nebyly zbytečné řeči”

Život na letišti se rozjížděl na plné obrátky. Velitel pluku nejdřív vyslechl hlášení. Dohlednost po startu 6 km, spodní základna kupovité oblačnosti v 800 metrech, horní základna v 2800. Následuje mezivrstva a další řídká oblačnost začíná v šesti kilometrech a končí v devíti. Výš zcela jasno. Dohlednost na přistání 4 až 5 km. Kapitán Rouša předkládal údaje jako na běžícím páse.

Také celková povětrnostní situace se jevila celkem příznivě. Pršelo až někde nad Biskajským zálivem a studená fronta postupovala k východu jen velmi pomalu, takže přicházející den i noc by letům měly přát. Pak následovalo jedno za druhým další hlášení: o stavu vzletové a přistávací dráhy od leteckých týlařů, o stavu nouzového pásma, spojaři informují o stavu radiotech-nických prostředků — přívodních radiostanic a zaměřovačů. To vše šlo za sebou v rychlém sledu. A konečně výsledkem tohoto průzkumu a společné informace bylo rozhodnutí řídícího létání, který vydal pokyn k přípravě letové akce.

Potom už z autoparku vyjíždějí nákladní vozy, cisterny, tahače, auta se vzduchem a kyslíkem, kolem letadel se to zahemží techniky, kteří se pustí do předletových prohlídek, jejich pozornosti neujde nic, ani složení pohonné směsi. Co kdyby obsahovala zkondenzovanou vodu, nečistoty a podobně!

Pak sedne řídící létání do auta a objede vzletovou n přistávací dráhu. O tom, že je tu všechno v pořádku, 80 musí přesvědčit na vlastní oči. A hned potom následuje takzvaný zálet počasí. Buď startuje řídící létání sám, nebo někdo z nejzkušenějších pilotů pluku. To, co meteorkáři hlásí, je třeba prověřit ve vzduchu, protože počasí má pro letce důležitost zcela mimořádnou.

jakmile sedne záletový stroj na přistávací dráhu, žalm )hje řídící létání s piloty i s orgány, které řídí a zabezpečují letový den, předletovou přípravu. Tentokrát už se však neprobírají podrobně úkoly, které budou letci plnit; to vše si Již vysvětlili deri předtím při přípravě předběžné. Teď už se úkoly, jak se říká, šijí na míru, na konkrétní povětrnostní podmínky, na momentální možnosti letiště, záložních letišť a tak dále.

Pohled je to celkem tradiční: Všichni hlavní aktéři, kteří mají co činit s průběhem letového dne, stojí nastoupeni v řadě, na jedné straně piloti, na straně druhé orgány, které řídí letový den. Prostě — celá letová směna. A tak je tomu i tentokrát. Přichází velitel pluku a zástupce velitele major Krutina podává hlášení. Učebna předletové přípravy je teď plná lidí. Jedni jsou v zelených stejnokrojích, druzí v šedých kombinézách. Létání bude řídit velitel pluku. A znovu přijímá informace, nezbytné před zahájením letů; nejdřív informuje starší inženýr létání, pak dozorčí spojení, důstojník, který má na starosti radiotechnické zabezpečení. Slovo dostane rovněž lékař. S lékařem spolupracuje i zástupce velitele pro politické věci. Zajímá se o psychickou stránku pilotů a jejich celkovou připravenost k letům. Avšak jeho působnost je v předletové přípravě mnohem širší. Zahrnuje konkrétní úkoly stranickopolitické práce při akci. Zejména upozorňuje na příkladnost komunistů a svazáků. Velmi často obsahuje jeho vystoupení i vyhlášení krátkodobé soutěže s důležitými kritérii, jako například kvalita splnění přepadu, připravenost letounu k opakovanému vzletu, k úkolům střelby na pozemní cíl, ke kvalitě provedení pilotáže atd., což jej vede i ke spolupráci se skupinou objektivní kontroly. Tady se totiž shromažďují všechny základní informace z letů. Nejlepší výsledky a zvláště zkušenosti bývají zveřejňovány na ,Startovce‘. Nejednou některý z politických pracovníků promluví na stojánce nebo na učebně předletové přípravy k mezinárodně politické aktualitě. Naposled hovoří velitel. Seznamuje všechny s meteorologickou situací, vysvětluje jim, jak budou jednotlivé stroje vyjíždět ze stojánky.

Přichází chvíle dozorčího letovoda. Oznamuje, jaké cizí stroje budou v době letu v prostoru, kde budou cvičit přepadoví stíhači. Udává jejich výšky. Náčelník spojení pak upřesňuje, na kterých kanálech navedení se bude provádět přepad, pro případ poruchy udává kanál náhradní.

„leště někdo?44 ptá se velitel pluku.

Nikdo, informace jsou vyčerpány.

„Dotazy?“ obrací se velitel pluku na piloty.

Jeho pohled teď klouže z jednoho na druhého. Jsou tu staří kozáci, třicetiletí kapitáni, kteří dokáží létat a plnit bojové úkoly za každých podmínek. Jsou tu nadporučíci, kteří si za tři čtyři roky ,vylétali4 první třídu. A jsou tu ti nejmladší, létající prvním, druhým rokem.

Jak je to dlouho, mihne se veliteli pluku hlavou, co Jsi stál takhle v řadě jako oni? Bohužel už tomu bude devatenáct let. Paměť letce je na některá data přesná, a tak i podplukovník Píchá si kdykoli přesně vzpomene, že k leteckému pluku přišel jako nováček v září 1959. Už tehdy se na něho šklebili veteráni, pětatřiceti-letí majoři a třicetiletí kapitáni, kteří létali na všem, co mělo křídla nebo vrtuli. Jedním z nich byl Josef Pilát, který teď postává na konci řady, mezi řídícími orgány letového dne. Je to zvláštní, ale jak člověk přechází 7. jedné lidské tváře na druhou, napadá jej, že život ubíhá nesmírně rychle; vždyť ty tváře pamatuje ještě mladé, bez vrásek, s kšticemi hustých vlasů, s vypjatými rameny. Proudový pilot, který je zvyklý dnes a denně překonávat bariéry dvou i třítisícikilometrových rychlostí v hodině, je pojednou zaskočen tím, že jeho samotného překonává Čas. Nelze mu uletět, nelze jej zastavit. Proti němu jsou všechny ty ,Machy4 a ,dvojité Machy4 bezmocné.

Zástupce velitele major Krutina netrpělivě hledí na velitele. Krutina je člověk racionální úvahy, voják jako řemen. Poměrně rychle postupoval v hodnosti i ve funkci, až se toho tak trochu sám zalekl.

Lidé, kteří jsou u bojových útvarů vyzdviženi do vysoké velitelské funkce, reagují na tuto skutečnost obvykle trojím možným způsobem. Pokud jsou to rození velitelé, přijmou své postavení i odpovědnost, která v. toho vyplývá, se samozřejmostí a vlastně s ulehčením. |lž delší dobu jim totiž dělalo potíže dívat se, jak to dělní I jiní; měli o tom svou vlastní velitelskou představu, cítili vnitřní potřebu tuto představu realizovat. Teď tu možnost dostali.

Druzí — to jsou velitelé-dělníci, kteří sice nevynikají bravurou ani schopností improvizovat za každé situace, filé kteří se nakonec díky své píli a svědomitosti• brzy

vše naučí a naučené dokáží většinou také rozvíjet. Ti třetí se vysoké funkce leknou, i když po ní dříve toužili. Pojednou se z nich stává někdo jiný. Jsou pronásledováni představou, že teď si musí držet lidi od těla, aby jejich autorita neutrpěla, jsou, pravda, většinou stejně nároční a nekompromisní v první řadě na sebe, ale jejich osobní příklad působí poněkud křečovitě, nepřirozeně a nikdo jej nebere s potřebnou vážností. To byl případ i majora Krutiny. Pro dobré jméno pluku dává poslední chvilku svého času, rodina, osobní zájmy, vše muselo jít stranou. Jenomže namísto aby jeho obětavost lidem imponovala, uvízla jim v hrdle jak vzpříčená kost. ,Starý kořen‘ se jednou dotkl celého problému anonymně, ale všichni cítili, že vyslovil to, co cítí i oni. „Mně imponujou chlapi,“ řekl, „kteří všechno dokážou s úsměvem na rtech, s dobrým slovem a ne s vytřeštěným zrakem.44

Tento výrok se pak u pluku ujal, a přestože jej zkušený letec nemyslel adresně, Krutina, jak už to u lidí ctižádostivých bývá, jej vztáhl na sebe. Averzi, kterou od té chvíle k veteránovi pluku pojal, už nedokázal rozumem překonat.

Postupně se tato nedůtklivost rozšiřovala 1 na další starší důstojníky. Také teď, při zahájení letového dne, se mu zdál velitel pluku pomalý, těžkopádný, bez jiskry. A velitel pluku (jakoby mu to četl v očích) na něm spočinul pohledem trochu déle a v duchu mu odpovídal: „Kdo spěchá, špatně doletí”

„Má někdo dotazy,44 zeptal se podplukovník Píchá a očima znovu přeběhl obě řady, nejdřív ovšem, a daleko pozorněji, tu v leteckých kombinézách.

Chvíle ticha. Vědí, co je čeká: v duchu jsou už nahoře, pak tlačí letouny dolů, sledují, jak se střed pozemního cíle blíží kříži zaměřovače… manévrují ve vzduchu, uvažují, jestli (kdyby se zhoršilo počasí) nepřejdou na plnění navigačních letů, jestli nebudou cvičit letecké přepady nad mraky. Horizontální i vertikální rozměry země i její atmosféry se velmi zmenšují, jsou to chvíle, vteřiny, minuty, kdy musí lidský mozek pracovat přesně a naplno, kdy musí perfektně rozumět údajům, které mu ukazují přístroje na palubní desce, všechny ty páčky a budíky. Když už je úkol splněn, nastává často jedna z nejobtížnějších fází letu — přistávání. Přistávání, které všichni letci na světě považují za vyvrcholení letecké maturity, protože tehdy člověku přístroje už všechno neřeknou. Měkce dosednout musí pilot podle toho, co vidí, co odhaduje, podle toho, co mu říká jeho zkušenost.

,,Dotazy nejsou, nakonec konstatuje velitel pluku.

A letový den, přesněji řečeno — létání, může začít.

11

Pohled laika je v té chvíli zkreslený. Vidí letadlo, vidí stíhače, který pomalu popojíždí se svým strojem na startovací dráhu, zahlédne možná ještě druhého, třetího, čtvrtého, jež se chystají vzlétnout buď za ním, nebo s ním. či laika sledují především ladný stříbrný stroj, který se lehce jako užovka sune po vzletové dráze. Pak zastavuje, puls motorů stoupá a po několika vteřinách přichází okamžik, kdy brmot kulminuje — to pilot zapojil forsáž. Za chvilku se tryskový letoun zvedne k modrému nebi nebo do oblak. Za chvíli už se otočí nad letištěm, nabírá udaný kurs, rychle mizí z dohledu.

Pozorný pohled diváka si však v těch chvílích všímá, že jsou v plné činnosti radiolokátory, jejichž ocelová zrcadla se otáčejí jako velká račí klepeta, a jestliže se prudce zhorší dohlednost, zablikají přistávací majáky. Do pohotovosti jsou uvedeny reflektory pro osvětlení dráhy, přistávací i přehledové radiolokátory, prostě všechny prostředky radiotechnického zabezpečení.

Ve chvíli, kdy začíná letový den, mají však pohotovost I další letiště, neboť se vždy může stát, že letoun bude přistávat jinde než tam, kde vzlétl.

jako dobře sladěný stroj se rozjede i stanoviště řídícího létání: v pohotovosti je tu pomocník řídícího létáni, dozorčí letovod a řídící přistání, kteří řídí jenom sa-|iiotné přistání. A letovodi velitelského stanoviště, kteří navádějí letouny mimo prostor letiště.

Řídící létání má v každé chvíli přehled o všech pilotech, kteří jsou ve vzduchu, ale na tuto práci není zdaleka sám. Má svého zapisovatele, časoměřiče i planšetis-lit, který má stálý přehled o letounech, jež jsou ve vzduchu.

To vše se promítá do rozhodnutí a rozkazů, která vydává řídící iétání. A radiostanice předává známé hlasy, hlasy těch, kteří před velitelem pluku stáli Ještě před chvílí nastoupeni v řadě na učebně:

„380, povolte spouštět!**

„Povoleno,

„387, povolte spouštět!**

„Zakazuji. Čekejte!**

„380, povolte vzlet!**

„Vzlet povoluji. 387 povoleno spouštět!**

První stříbrný šíp mizí v oblacích. To je velitel druhé letky kapitán Švec. Třistasedmaosmdesátka má povolen start. To je nadporučík Filsak. Spolu s velitelem mojí za úkol navigační let po trati v mracích.

V té chvíli je jíž také v pohotovosti řídící střelby. Někde dvě stě kilometrů na severu v prostoru střelnice. Jeho radiostanice je na příjmu a kontroluje stíhače, kteří přilétají splnit úkoly. I tady musí být přísný pořádek, letouny se nesmějí předlétávat, nesmějí zahájit palbu ani pod příliš velkým ani zase pod příliš malým úhlem. Tady, na střelnici, odpovídá řídící střelby také za bezpečnost letounů. Po střelnici jsou rozmístěni ještě cílní, kteří sledují cíle, na něž letadla útočí.

„380 v zóně sever ukončil, povolte návrat,** ozývá se v radiostanici hlas velitele druhé letky.

Velitel pluku podvědomě přikývne hlavou. Pak řekne: „Povoluji klesat, zóna sever, do druhé zatáčky se zařaďte na výšce osm.**

„394, povolte spouštět!**

„Povoleno!**

Pomocník řídícího létání připomíná: „To je poručík Pokorný. Letí spárku s majorem Krutinou,

Na to by stačil inspektor, myslí si velitel pluku. Přece mi nebude zástupce velitele lítat spárku. A nahlas se zeptá:

„002?“

„Ano, 394 se mi nezdá, tak si ho sám procvaknu, „No dobře,“ pokrčí rameny velitel.

„394, povolte vzlet!**

„Povoleno!**

Velitel pluku bedlivě sleduje proudovou stíhačku, jak’ se rychle rozjíždí po vzletové ploše, je rozhodnut, že s majorem Krutinou promluví. Říkat o někom, že se mu nezdá, to vypadá pomalu jařo projev nedůvěry, a to působí na psychiku mladého letce nedobře.

Ale poručík Pokorný je klidný. Klidný a ve střehu, všechny nervy mu fungují jako bezvadně usazená relé. Je dokonce rád, že za ním ve spárce sedí právě Krutina. Rozhodně mu nedá příležitost, aby za něho přebíral řízení. Startovací dráha se rychle krátí a letadlo se lehce odlepuje od země.

„Odstartoval dobře,“ poznamenává lakonicky velitel pluku.

Pomocník jen kývne na souhlas a tím je to odbyto. Tady, na letištní věži není čas na dlouhé debaty.

Po chvíli sledují let poručíka Pokorného na naváděcím stanovišti. V sále, kde panuje věčné přítmí, velí dnes major Martínek. Na Jedné stěně sálu jsou umístěny velké planšety, do nichž operátoři a planšetisté zakreslují cíle. Planšety tvoří něco na způsob půlkruhu, tak, aby je letovod a operační důstojník měli co nejlépe na očích, aby měli přehled.

Kdesi daleko odtud, poblíž západní hranice se v kabině radiolokátoru činí tři muži: operátor, výškař a technik. Před nimi září obrazovky, které vypadají jako malá vikýřová okénka. Ale jejich záběr je široký. Slabý otáčející se zelený paprsek protíná oblohu a rozsvěcuje obrazovku. Pojednou se na zeleném vláknu objeví malý uzlíček a téměř současně operátor, oznámí: „Objeven cíl… nula nula dva sta šestnáct — dva sta šedesát šest..Záhy se tento cíl mění v zašifrovaný krypto-gram čísel. Cíl 00, azimut 216, dálka 263, výška 00. Pravítko rychle zanáší cíl na planšetu. Ne, tentokrát nejde o cíl cvičný.

Brzy se objevuje na planšetách operačního sálu, odkud je hlášen řídícímu létání. Ten bleskově rozhoduje: Dvěstěčtyřiadevadesátka změní kurs. Směřuje teď na jihozápad. Na radiolokátoru se k sobě přibližují dva hody, stíhač a neznámé letadlo, které směřuje od Nořím herka ve značné výšce. Na obou stranách mají svá bezpečnostní pásma, čáry bezpečnosti. Jakmile se cizí letoun ocitne za touto čarou, dostává pohotovostní pilot mi letišti rozkaz ke startu. Tentokrát jsou však piloti druhé letky ve vzduchu a poručík Pokorný, který letí na spárce s majorem Krutinou, jsou cíli nejblíž. Směřuji k západní hranici, nabírají výšku.

Do čáry bezpečnosti zbývají dvě minuty. Pak minuta. Několik vteřin před jejím dosažením mění letadlo na západní straně našich hranic kurs, otáčí na sever, jako by obkreslovalo naši hranici, ale určitou rezervu vzdálenosti přece jen zachovává. Také poručík Pokorný mění kurs. Na obrazovce se nyní pohybují dva světlé body vedle sebe. Na jasném nebi by tak vznikly dvě rovnoběžky bílých kondenzačních par. Ale i tam, na druhé straně hranice sledují cizí radiolokátory pohyb našeho stíhače. V průzkumných letadlech jsou připraveny v plné pohotovosti kamery, schopné fotografovat naše území. Kdyby se nálet na hranici nesetkal s patřičnou odezvou na naší straně, třeba by si nějaký ten kilometr zalétl k „nám a snímky, které by tím získali, by jim sloužily k vyhodnocování pohotovosti naší pozemní i protivzduš-né obrany. Ostatně, právě v tomhle úseku se téměř denně kolébá a otáčí pomalý letoun — „Cesna“, vznáší se přímo nad zoraným pásmem podél hranice a opatrně se stáhne teprve ve chvíli, když se objeví náš stíhač. Není tu nouze ani o speciální stroje, které zřejmě provádějí letecký průzkum. Na hláskách a na radarových stanicích už jej znají. „Podívej, upozorňují se, „už zase letí autobus ..

Poručík Pokorný podruhé mění kurs. Od západní hranice teď míří přímo na východ. Krutina vzadu sedí zatím beze slova, bez jediného pokynu. Poručík bude nalétávat na pozemní cíl z opačné strany, než se původně zamýšlelo. Reliéf krajiny je tu velmi členitý. Spletli se tu už jiní letci a namísto ,pevnůstky4 zaútočili na tank, který je tu umístěn v údolí, na vřesovišti s roztroušenými břízami. Jestli mu neopraví kurs, Pokorný bude mít na útok sotva třetinu času, protože ve směru východ-zá-pad je údolí mnohem užší než ve směru sever-jih.

V radiostanici se ozve řídící střelby. Vteřiny teď mají délku minut, ale jenom chvíli. Pak, naopak, budou ubíhat nesmírně rychle, jakmile se dole objeví cíl. A už je tu. Poručík začíná prudce klesat, sleduje výškoměr. Cíl se mu teď chvěje na středu zaměřovače a je stále větší.

„Zahajte palbu,44 vyštěkne major Krutina nervózně.

Ale poručík jako by jej neslyšel, jde ještě níž. Riskuje? Ne, přece to tu zná. Stiskne spoušť. V té chvíli se rozštěkají kanóny a rozběhne se pásek v palubní kameře, fotokulometu, který míří rovněž na cíl. Teď to rychle vybrat a stoupat. Horizont nejdříve rychle roste, ale pojednou se zhoupne a zůstává kdesi dole a před mladým letcem se objevuje velký bílý mrak. Dostává příkaz jej obletět, neboť tento oblak je „radioaktivně zamořen”-.

„394, úkol splněn,” hlásí Pokorný.

„Povoluji doprava na jih,” ozve se v radiostanici hlas řídícího létání. Rozkazy jsou stručné. Ve vzduchu je ted pět piJotů.

Pokorný sí v duchu říká: zasáhl jsem, určitě jsem zasáhl. Ale konečné slovo budou mít hlavně pozorovatelé z letecké střelnice a fotokamera, která fotografuje cíl od chvíle, kdy pilot stiskne spoušť kanónů. Co mi asi řekne Kruťas, uvažuje poručík, dá mi do těla, že jsem šel moc nízko? 394 oblétá „zamořený mrak”, za ním je už zase jasno, ještě stále stoupá. Pilotovi trochu šumí v uších. To je krev, vyburcovaná napětím i prudkým klesáním a teď zase nabíráním výšky. Ale mladý letec se cítí dobře. Z radiostanice se dozvídá, že 320 žádá o povolení startu. To je Mikeš. Ceká ho „klouzačka”, let po systému, to znamená výstup, potom prolétnout oblaka, přílet na přívod, odlet, sestup a pak teprve splnění úkolu na střelnici. Pokorný mrkne na „budíky”. Všechno klape. Drží teď řídící páku zlehka, jakoby ji v rukou ani necítil.

„394, posádka vidí?” slyší zase hlas řídícího létání.

„Posádka vidí,” odpovídá.

„715 balkón 40,“ nařizuje řídící létání,

„Balkón 40 — to je výška 4000 metrů.

„394 voda,” ozve se zase řídící. To se ptá pilota, kolik má pohonných hmot.

„394 deset,” hlásí Pokorný.

„Stále dva tisíce,” přikazuje řídící.

Řídící létání ted hovoří s řídícím přistání: „Doveď 394 na okruh.“

„On neposlouchá, stěžuje si po chvíli řídící přistání na velitelském stanovišti. „Já inu dal dvacet doleva, napřed jsem mu dal šedesát a dvacet doleva,

„Trpělivost, napomíná řídící. „Doveď ho na okruh,

„On je za ostatníma daleko, odpovídá letovod,

„Dobře, konstatuje řídící.

Poručík Pokorný je tedy dirigován do prostoru, kde we čeká, až bude volná přistávací dráha, je si jist, že hodnocení letu nemůže dopadnout špatně. Ale to je teprve začátek… Konečná dostává příkaz k přistání. Blíží se k letišti. Po čtvrté zatáčce následuje přesný rozpočet na přistání a měkce, ladně dosedne na přistávací dráhu. Letadlo zpomaluje, až se zastaví.

Pak otáčí a směřuje zpátky k hangárům doplnit pohonné hmoty. Pilot konečně otvírá kabinu. Sestupuje a hlásí: „Soudruhu majore, hlásím přistání, Mechanici se na něho přátelsky šklebí. Poručík čeká, co řekne major za ním.

„Náhodou dobrý, konstatuje major Krutina.

A poručík si myslí — proč náhodou, soudruhu majore?

Kousek od letadla už čeká svobodník Laštůvka ze’ skupiny objektivní kontroly. Poručík mu podává kazetu, v níž je záběr palubní kamery o jeho střelbě na cíl.

Toho dne mají odlétat denní a noční směnu. Letci si hodlají vynahradit špatné počasí. A v tom návalu práce nikdo ani nezpozoruje, jak se slunce nenápadně posouvá. Jen lípy před velitelskou budovou pluku přepadových stíhačů nápadně prodlužují svůj stín. Ráno byl kulatý, teď už připomíná spíše jehlan.

12

/.

O nadporučíku Palíčkovi bylo známo, že je dobrák od kosti, ale jednu věc přece jen nesnášel: když si jeho podřízení chtěli hrát na detektivy, když nacházeli podezřelé propletence tam, kde vše bylo na první pohled jasné. Pravda, vždycky se znamenitě ovládal, když mladým strážmistrům a praporčíkům vysvětloval, že trestných činů se ve společnosti odehrává mnohem méně, než na stránkách kriminálních povídek, ale přesto mu nevonělo, když se zbytečně kombinovalo. A jestliže jeho cesta na hlavní poštu vedla neomylně k cíli a čtvrt hodiny po návštěvě přepážky už věděl, kam ,Lasička4 poslala peníze, pak si byl také jist, že parta recidivistů z Vranovské přehrady zrovna mnoho vynalézavosti ne^ pobrala. A ted mu bude Kalina dělat jako obvykle nějaké objevy! Proto když praporčík vešel, nevstával ani od pracovního stolu a s lehkým nádechem ironie se zeptal: „Tak copak máte, Kalino?44

Tentokrát však praporčík odpověděl rázně:

„Soudruhu nadporučíku, důkladně jsem prohlédl všechny věci, které jsme té holce zabavili.14

„Pořídil jste soupis, že?“ poznamenal Palička. „A dál?44

„Soupis jsem nepořídil, soudruhu nadporučíku, protože jsem pospíchal sem …“

„A copak? Hoří?44 zdvihl Palička huňaté obočí.

„Tadyhle,“ řekl praporčík a položil před nadporučíka krabičku amerických cigaret. „To je také její. Zapalte si a uvidíte.44

Palička mechanicky vyňal cigaretu. „A co má být?44

řekl.

„Je poloviční,44 řekl praporčík.

„Tak je poloviční,44 usmál se nadporučík. „Co z toho soudíte?44

„Je poloviční jako všechny ostatní, protože v té krabičce je skrýš. Podívejte.44 A praporčík vyňal malou še-dočernou cívku. „Je to film. A podívejte se, co je na něm.44

Tentokrát už nadporučík Palička vzal film do rukou bez poznámek a proti oknu jej prohlížel.

„Člověče, co tohle je? Vždyť je to pořád jedno a to

samý.44

„Právě, soudruhu nadporučíku. Podívejte, máte ten film obráceně. Takhle …“

„I tak je to stejné … po celé délce filmu čtverečky, uprostřed táhne výraznější čára a pak ty klikatiny.44

„Jako nějaký kardiogram, soudruhu nadporučíku, vlnovky jdou nahoru dolů, jsou tu i ostřejší čáry Jako profil velehor a pak zase nízká vlásenka jako docela zklidněná hladina rybníka.44

„To vidím taky, ale k čemu ten film patří,44 poznamenal podrážděně Palička.

„A ještě jedna věc — ten film má číslo. Podívejte, je to na konci i na začátku negativu popsaný: MF-A-652.44

„To je ale opravdu moc zajímavé,44 protáhl obličej Palička. „Poslyš,44 začal Kalinovi tykat, „zavolej na operační, ať sem vodí ty chlapy, co sebrali včera, jednoho po druhým.44

Výslech tří delikventů zůstal naprosto bezvýsledný, jejich reakce byly zcela totožné a bylo zřejmé, že vůbec nevědí, oč jde. Dva třeba mluví pravdu a třetí — ten nejchytřejší, zatlouká, usoudil Palička. Nakonec nechal předvést Ludmilu Vostrou.

„Povězte nám něco o tomhle filmu, řekl jí a opatrně roztáhl klubíčko filmu proti světlu.

„Jsou tam nějaký roští, klikyháky. To je jako ze špitálu, řekla. „A co má bejt?‘*

„Na to se budeme ptát vás. Ten film byl totiž nalezen u vás, řekl Palička tvrdě.

„U mne?“

„Ano, ve věcech, které jste u sebe měla při zadržení, „Já o ničem nevím!**

„Tak s pravdou ven!**

„Já jsein žádný film neměla. Neměla a prostě neměla. Co ío tu na mě Šijete za boudu?**

„Ten film jste měla uschovaný v krabičce amerických cigaret, neudržel se Kalina. „Cigarety jste sestřihla. Aby se vám tam vešel.**

„Ty cigarety jsem si včera koupila v trafice na nádraží, prohlásila sebejistě. V té chvíli jí totiž proletělo hlavou, jak sedí v Rybářské baště u stolu vedle nějakého cizince, který jim nabídl ty krátké ameriky. A dostala strach. Kdoví, do Čeho by se zamotala. Ne, ani za nic nepřizná, že tomu kavalírovi, který jim nabídl cigaretu, pak jen tak, spíš ze zvyku, tu načatou krabičku z kapsy jednoduše štípla.

Nakonec výslech přerušili.

„Je mi to celý nějak divný,“ řekl zamyšleně nadporučík Palička. „Musíme nejdříve zjistit, co ten film vlastně obnáší. Já se okamžitě spojím s krajskou správou.**

Praporčík Kalina se tvářil, jak když kousne do citrónu. „Nebylo by lepší odvézt to do nemocnice, mně to připadá jako nějaký graf. Nebo vojáci … Ti by nám snad řekli..

„Nemůžeme dělat žádnou partyzánštinu,** odtušil rozhodně Palička. „Ale co udělám určitě, nechám hned v Praze zjistit, co je zač ta ženská, které Vostrá poslala ty peníze. Říká, že je to její teta. A vůbec, ať se v Praze kolem té adresátky trochu porozkouknou,

Praporčík Kalina pokrčil rameny. Zdálo se mu to všechno příliš zdlouhavé. Zbytečné úřadování. A co když jde o důležitou věc a ptáček jim zatím foukne. „Jak myslíte, soudruhu nadporučíku, podřizoval se neochotně. „Dovolte mi odejít,

sa

Gerhard Krause se probudil až o půl osmé večer. Původní záměr — zdřímnout si dvacet minut — pořádně přetáhl. Když se probral, bylo ještě světlo, ale slunce už se jen tu a tam lesklo po střechách. Protáhl se, umyl a osprchoval. Řekl si, že musí někde dobře povečeřet. Po oholení si také vybalil věci z kufříku, z náprsní kapsy vytáhl automapu a cigarety a pečlivě je odložil na stolek. Pak hledal v kapse druhou krabičku s uloženou kazetkou filmu. Ale marně. Nejdřív ho napadlo, že to není možné, ale Čím déle hledal, tím byl netrpělivější. Usedl na postel, zapálil si cigaretu a uvažoval: Krabičku měl v ruce naposledy, když nabízel u stolu cigarety. Ale určitě si je dal zpátky do kapsy, na to mohl přísahat. Potom šel do auta a sako si svlékl. V autě hned usnul. Probudil se až prudkým zabrzděním. Stáli při kraji silnice uprostřed lesa a paní Poláková právě přeskakovala příkop. Mezinárodním gestem mu Polák vysvětlil, že je to přestávka hlavně kvůli jeho paní. Krause přeskočil silniční příkop na druhé straně silnice a schoval se rovněž za keříčkem. Pak si omýval ruce o mokrou, dešťovými kapkami zrosenou trávu a ruce si utíral do kapesníku. Jedině tady mohl spolu s kapesníkem vytrousit 1 krabičku cigaret. Pak znovu usedl do auta a spal až do Prahy a cestou tudíž nekouřil. Nekouřil ani v recepci hotelu. Může se ještě zítra zeptat Poláka, jestli nevy-trousil krabičku v autě. Ale obchodník usoudil, že je to nemožné, že krabička teď určitě leží v trávě na pokraji lesa. A kde? To kdyby věděl. Hnát tam Poláka? To rovněž nemůže. Co by mu řekl? Pro jedny cigarety?

Pak si Krause vzpomněl, že kazetky rozdělil, a teď se v horečnatém spěchu přesvědčoval, jestli má alespoň tu druhou. Ano, byla na svém místě. Oddechl si. Odevzdá tedy jednu kazetku a mapu se zašifrovanými údaji v přebalu a bude dělat, jako že o žádné druhé neví. Ostatně — kdo ví,\jsou-li na druhé straně tak podrobně informováni o počtu těch věciček, které kupují.

Krause se uklidnil.

Pro jistotu zítra dřív vstane, rychle naloží zboží a odpoledne už bude na hranicích. Co kdyby přece … Čekal ho však ještě jeden úkol. Krause se měl v Praze spojit s člověkem, na něhož dostal telefonní číslo. Kapitán ÍNTC Charles Chadda mu podrobně vysvětlil, že tu jde více méně o sondážní kontakt. Jde o kameramana, jehož před časem americká rozvědka vytipovala pro budoucí spolupráci. Měl dostat nabídku od západoněmecké firmy, aby pro její výrobky natočil reklamní film. Dříve než mohli agenti INTC prostřednictvím dotyčné firmy zlákat kameramana ke spolupráci pro špionážní účely, ocitl se dotyčný člověk před soudem pro nedovolené podnikání. Kameraman se teď vrátil z výkonu trestu. Krause dostal za úkol, aby se s ním sešel a pouze nezávazně pohovořil. Popravdě řečeno, obchodník byl rozhodnut, že nic takového neudělá. Ze tří úkolů, které dostal od svých amerických partnerů, se mu právě tenhle zdál nejnebezpečnější. Kdo ví, s kým se kameraman stýká. Ale teď, když udělal hrubou chybu s kazetami a jednu ztratil, nezbývá než dotyčného člověka vyhledat a zalepit tak díru záplatou.

Vytočil telefonní číslo a chtěl pana Jakubce. Představil se jako obchodník ze západního Německa (samozřejmě pod cizím jménem) a pozval Jakubce na večeři do Čínské restaurace ve Vodičkově ulici, kde si dal hotelovou recepcí předem objednat stůl. Kameraman, který mluvil obstojně německy, pozvání neodmítl. Sešli se před vchodem do restaurace. Jakubec, asi čtyřicetiletý muž neurčitého zevnějšku, při večeři vyslechl nabídku o možnosti spolupráce při reklamních filmech pro firmu, jejíž vizitku dostal. Ovšem nebyla to firma Krauseho. Rozešli se asi po hodině a kameraman řekl, že si vše rozmyslí. Krause dříve než hotelu usnul, si zabalil všechny věci. Požádal recepčního, aby byl vzbuzen o šesté hodině ráno. Sotva se probudil, oholil se, vyrovnal účet za hotel, nasedl do své velké kombi-dodávky a odjel do skladu kožešnické exportní firmy, kde měl připravené zboží. Tentokrát probíhala přejímka velmi rychle, až se ve skladu divili. Bylo totiž známo, že pan Krause zboží vždy pečlivě prohlíží kus od kusu. <

Také na oficiální rozloučení, spojené s obědem, se omluvil. Vysvětlil, že mu v noci telefonovala do hotelu manželka a že jeho mladší dcerka onemocněla zánětem slepého střeva. Proto se musí urychleně vrátit.

V téže době seděl kameraman Jakubec v kanceláři oddělení zvláštních úkolů podniku lsotex, kde pracoval.

Dostal už jednou za vyučenou a rozhodně se nemínil zaplést do dalšího maléru, navíc se zahraničním obchodníkem. Proto vypověděl referentovi pro zvláštní iíkoly vše od začátku, kdy ho volal do bytu západoněmecký obchodník, až po průběh večere a nabídku, kterou dostal. Referent mu poděkoval.

A tak příslušné bezpečnostní orgány během krátké doby zjistily pravé jméno západoněmeckého obchodníka, který si prostřednictvím hotelové recepce objednával stůl na večeři v Čínské restauraci.

Gerhard Krause pospíchal domů celkem zbytečně, jeho opětovný návrat do ČSSR byl z hlediska práce československé kontrarozvědky naopak žádoucí. Celní orgány na hranicích dostaly předem pokyn, aby si při kontrole po~ čínaly velmi ohleduplně. A tak Gero Krause kolem čtvrté odpoledne pojedl v plzeňském hotelu Slovan a o dvě hodiny později již vjížděl do celniště na hranicích v Rozvahově. A jestliže jen stěží přemáhal napětí a nervozitu, pak úsměvy pracovníků Čs. pasové a celní kontroly mu brzy vrátily klid. Odbaven byl rychle.

Kolem desáté dopoledne zazvonil v kanceláři nadporučíka Paličky telefon. Volala Praha.

Nadporučík na ten telefonát už velmi netrpělivě čekah Dal si totiž ještě večer pořídit z negativu pozitivy. Záhadu nerozluštil. Tušil však, že může jít o záznam nějakého zařízení. Proto ještě v noci na pokyn operačního střediska krajské správy poslal zabavenou kazetku po kurýrovi do Prahy.

Dlouhou dobu teď jenom držel sluchátko a jeho „ano“ čl „provedu“ zněla sice rozhodně, ale také trochu udiveně. Peníze, které Vostrá odeslala z hlavní pošty, se podařilo zadržet, adresátka je žena stejně pochybné pověsti jako odesilatelka. Zatím ji sledují. Z okruhu lidí, s nimiž ^e zlodějka v Praze stýkala, bylo již několik předběžně vytipováno a jde zase většinou o individua stejné branže jako Vostrá a podobné existence. Paličkovi také sdělili, že k němu jedou specialisté z Prahy, ze Státní bezpečnosti a z Vojenské kontrarozvědky. Přijeli po poledni a krátce nato bylo započato s novými

výslechy. Všichni tři zatčení recidivisté prohlašovali, že o žádném filmu absolutně nic nevědí, a jejich výslechy se časově i fakticky naprosto shodovaly. Vostrá tvrdošíjně opakovala svou výpověď, že cigarety koupila ve Stánku na nádraží.

Vypravit se za prodavačkou do kiosku? I kdyby u ní Vostrá cigarety kupovala, pravděpodobně by si to prodavačka nezapamatovala, na nádraží projdou tisíce lidí. Ale co když právě tenhle Stánek je schránkou, kde se shromažďují údaje špionážního charakteru? Popravdě řečeno, na předávání zpráv by to bylo místo ideální. Stačí přijít, pozdravit smluveným heslem, vzít krabičku cigaret a zaplatit. Oba experti se dlouho radili. Stánek na nádraží dali ovšem sledovat.

Film mezitím dostali do rukou vojenští specialisté. Zjistili, že jde o pásek ze sarrpu, což je speciální zařízení používané na proudových letadlech. Podle filmových pásků, které toto zařízení pořídí, a také podle baropásků a jiných záznamů vyhodnocuje skupina objektivní kontroly kvalitu letu. Z těchto záznamů lze mnohé vyčíst. Především — jaké manévry dělal pilot ve vzduchu a z toho lze zase usoudit na stupeň a zaměření výcviku letců. Při porovnávání pásků pořízených sarrpem v průběhu delší doby lze vyhodnocovat i určité vlastnosti přepadového letce, nedostatky v jeho pilotáži.

Tyto dokumenty vyhodnocuje skupina objektivní kontroly již v průběhu letového dne, takže pilot, který jde na druhý let, zná už také, jak objektivní kontrola hodnotí jeho první let či jakých se při něm dopustil chyb. Pro cizí rozvědku jsou tedy pásky materiálem přinejmenším užitečným. Daleko více však zneklidňovala odpověď na otázku, jaké další informace může shromažďovat člověk, který má přístup k tomuto materiálu. Vždyť filmové pásky ze sarrpu se u útvaru, a to jmenovitě pro každého pilota, několik let archivují a slouží jako podklad pro dlouhodobé hodnocení. Proto jsou očíslovány, takže je možné přesně určit, který pilot je při cvičných Či bojových letech pořizoval.

Není to možné zjistit okamžitě, vždyť takových materiálů je u každého útvaru velké množství. Ale při jejich důkladné revizi a určitém kódu, který označuje útvar, bude jistě přesně zjištěno, odkud pocházejí. S tím si tedy

pracovník vojenské kontrarozvědky hlavu nelámal. Pro-■dlení může nastat jedině v pátrání po člověku, který je zcizil a chtěl zneužít. A tak, po prověření všech výpovědí, padla nakonec otázka, která by přece jen mohla vést k cíli: Byli dva muži, které Vostrá údajně stopovala a s nimiž se chtěla dostat do Prahy, stopařce opravdu neznámí? Není její i jejich výpověď předem dohodnutou kamufláží?

I tady probíhalo vyšetřování bleskově, šlo o dva pracovníky státního rybářství se sídlem v Praze, kteří se vraceli z inspekční cesty po jižních Čechách. Oba byli na první pohled bezúhonní. Při probírce lidí, s nimiž se Vostrá v Praze stýkala, se jejich jméno nikdy neobjevilo. ‘Žádný z obou neudržoval styky s lidmi, žijícími v zahraničí. Inženýr Bačina byl vzorným pracovníkem a vysoce kvalifikovaným odborníkem, zabývajícím se především bojem proti vodnatelnosti ryb. Druhý zaměstnanec byl řidič.

Nakonec se ,rozhodli pozvat Bačinu k pohovoru na Slátní bezpečnost, kde byl přítomen rovněž pracovník vojenské kontrarozvědky. Bačina přišel klidný jako lidé, kteří mají čisté svědomí. Tušil, že je to asi v souvislosti se zadržením ženy, kterou vzali jako stopařku při cestě do Prahy.

Jeho výpověď se do puntíku shodovala s tím, co už řekl v Táboře nadporučíkovi Paličkovi. Kapitán, který vedl rozhovor, se rozhodl pro otevřenou hru. „Víte, soudruhu inženýre,“ řekl, „my vám věříme. Máte naši plnou důvěru. Ale ta ženská, kterou jste vezli, to asi nebyla Jen tak nějaká obyčejná straka. Našli u ní v krabičce s cigaretami materiál utajovaného charakteru. Je to taková kazetka se svitkem filmu. Cigarety byly předem sestřiženy na poloviční délku a kazetka byla ukryta pod uhni.14

Bačina udiveně vzhlédl. „A máte tu krabičku tady?44 zeptal se pojednou. „Potřeboval bych ji vidět.44

„je to obyčejná krabička amerických cigaret značky Astor. Cigarety byly přestřiženy zřejmě nůžkami na manikýru, neboť jejich okraj není zcela rovný, ale mírně vykrojený.44

„Říkáte Astor?“ vydechl Bačina.

„Ano, značka Astor.44

„Totiž,44 začal Bačina poněkud stísněně, „když jsme

Jedli v Rybářské baště — a my tn ženskou ještě ze slušnosti kavalírsky pozvali na oběd — tak k nám přisedli ke stolu tři hosté, dva muži a žena. Žena a muž, ten mladší, byli Češi. Ten druhý Němec. Češka se s ním bavila německy, protože mu překládala jídelníček. Potom se u stolu prohodilo pár slov a po jídle nám všem ten Němec nabídl cigarety. A ty cigarety byly v krabičce Astor a byly krátké. Vysvětlil nám, že jich kus odstři-hává, aby toho ve skutečnosti méně vykouřil..

Kapitán vstal a přinesl aršík papíru. Podal Bačinovi propisovačku: „Mohl byste mi namalovat, jak jste u toho stolu seděli?”

„Beze všeho ..

„To znamená, že Vostrá a ten Němec seděli vedle sebe?”

„Ano.”

„A odjeli před vámi?”

„Asi pět minut předtím, než jsme se i my zvedli.”

„Myslíte, že se ti dva — Vostrá a ten Němec, znali?”

„Neřekl bych. Ale člověk, neví. Ovšem uvažte: stopovala nás na okresní silnící a tak by to setkání šlo jen těžko načasovat. A navíc nevěděla, že zastavíme na Rybářské baště.”

„Ano. Moc děkujeme, soudruhu inženýre. Pomohl jste nám.”

„Kdybyste cokoliv potřebovali..

„Samozřejmě.,

Několik minut po Bačinově odchodu znali obsah tohoto rozhovoru v budově, kde byla předváděna k dalšímu výslechu Vostrá. A nadporučík Palička měl výbornou paměť. Vzpomněl si, co mu říkala děvčata u přepážky na hlavní poště … „Počkej… kolik bylo hodin, jak tu ten Němec volal NSR, támhle Bětka mu říkala, že může jít do hovorny a já po něm loupla pohledem jako co je asi zač, a tahle ženská stála právě u mé přepážky a posílala pět tisíc …”

„Třeba je to hloupost, soudruzi,” řekl Palička, „ale možná, že má pravdu praporčík Kalina a že ta Vostrá nebude jen tak nějaká obyčejná zlodějka. S tím jejím výslechem chviličku počkáme a odskočíme si k nám na hlavní poštu … Já mám totiž takový dojem, že je tu všelijakých těch náhod už trochu moc …”

Na poštu přišli v poslední chvíli, těsně před skončením pracovní doby. Úřednici, která přejímala od Vostré u přepážky pět tisíc, nezastihli, měla ranní službu. Vypravili se za ní do bytu a měli štěstí. Chudinka byla nejdřív celá vylekaná. Když však vyslechla, oč jde, poskytla jim celkem podrobný popis muže, který telefonoval do Spolkové republiky. Bohužel, jeho jméno a jméno účastníka hovoru ze Spolkové republiky zjistili až ráno.

A pak konečně provedli frontální útok proti Vostré. Dlouho to tentokrát nevydržela, a když jí popsali dokonce i to, jakou měl západní Němec u krku kravatu (kdepak, děvčata z pošty, ta mají talent detektivů!), položila se.

„Já mu ty cigarety otočila, přiznala se, „ale když Jste v nich objevili nějaký film a kdovíco, tak jsem to radši zatloukla, abych jako neupadla v podezření z nějaký činnosti. Na mou duši, já vám to tady třeba odpřisáhnu, že jsem úplně obyčejná zlodějka… vždyť já bych na lakové věci ani neměla rozum …“

„Co myslíte, soudruzi, řekl Palička nejistě, když Vostrou odvedli, „ona se s tím chlapem náhodou mine na poště a druhý den si k němu zase náhodou sedne ke stolu? Jaká je to asi pravděpodobnost, že jde o náhodu?44

„Víš,44 uvažoval pracovník Státní bezpečnosti z Prahy, „pravděpodobnost je to opravdu hrozně malá, ale přece jen je.44

Pak se ozval telefon. Hovor pro majora Státní bezpečnosti.

„Ano?44 zeptal se po chvíli a dodal: „To jsem ale opravdu rád.44

A když zavěsil, pravil: „Ten západní Němec u nás kupuje kožešiny a podobné zboží a před hodinou přejel hranice do NSR. Ale nemáme se prý proto nikterak zneklidňovat … což je ovšem přísně důvěrné.44

Oba zbývající přítomní přikývli, že rozumějí. Až po chvíli ticha se dal slyšet kontrarozvědčík:

„To nás asi čeká trochu tvrdší oříšek, ale my ho rozlouskneme, na to vám dávám krk!44

Jeden z přístrojů na pracovišti skupiny objektivní kontroly

1o

Gerhard Krause si potřeboval nutně odpočinout a naštěstí měl kde. Městečko Pegnitz, ležící v malebném údolí Černého Mohanu, nebylo od československých hraníc iialeko a Krause se tady zastavoval téměř pravidelně. Měl tu svůj hotýlek i svou společnost.

Lili Bauerové bylo devětadvacet a pocházela z vesničky, vzdálené od Pegnitzu dobrých dvacet kilometrů. Její otec tam učiteloval, dokonce i za války, neboť byl invalida. Lili nedokončila studium farmacie. Zkoušela to jako novinářka — ve vlastní režii ovšem. Ani tady však neuspěla. Jeden mladík, pracující v místních novinách v Bainherku (měla s ním kratší románek), jí ríakonec dal radu daleko praktičtější: „Jsi docela pěkná, Lili,“ řekl jí, „jenom se na sebe podívej do zrcadla. Mohla bys dělat manekýnku.“

Lili přijala nakonec místo servírky v denhím baru v Pegnitzu, který byl majetkem hoteliéra, u něhož Krause přespával. Večery měla volné. Stále hledala někoho, kdo by ji odtud vytáhl (pro půvab krajiny zrovna smysl neměla). Pak sé poznala s Krausem. Když se dozvěděla, že je majitelem firmy, která obchoduje s kožichy, navrhla mu, že by k němu šla pracovat jako manekýnka.

„Nemohu přece kupovat zajíce v pytli,“ namítl tehdy Krause žertem. A tak se mu ctižádostivá odkvětající dívka předvedla ,bez pytle1. Od té doby se tu zastavoval, vysvětloval, že jeho firma je zatím malá, ale během roku hodlají investovat kapitál do nového obchodního domu v Darmstadtu, kde bude také pěkné místečko pro ni. Tento velkolepý projekt zůstal však pouze výplodem Krauseovy fantazie. Lili Bauerová po roce planých slibů začínala mírně pochybovat, nakonec sí však řekla, že je lepší věřit pohádkám, než nevěřit vůbec ničemu. Krom toho byl Gero Krause milý a solidně vypadající pán, který jí vždycky přivezl pékné dárky. Pokud jde o kožichy a kostýmy z kůže, byla Lili Bauerová nejlépe oblékanou ženou v Pegnitzu.

Krause zavolal milence hned poté, co se ubytoval v hotelu. Měl na ni telefon do bytu, žila nedaleko v pěkné moderní dvougarsoniéře. Lili Bauerovou však nezastihl doma. To bylo mrzuté, ale Krause doufal, že ji

dříve či později uvidí. Lili chodívala večer za přítelkyní do místní městské knihovny a vracela se domů před devátou. Kromě toho jí ještě před odjezdem do Československa telefonoval a domluvili si rozmezí tří čtyř dnů, kdy Gero přijede. Majitel hotelu mu také důvěrně sdělil, že Liii jeho příjezd již před dvěma dny avizovala.

Krause si teď nechal přinést na pokoj konvičku vřelé kávy a trochu smetany. Otevřel okno do tiché uličky, pohodlně se rozložil v křesle a uvažoval. Splnil, co mu amíci uložili, a ono nedopatření se ztracenou kazetkou? Inu — uvidí. Jakmile bude předávat věci kapitánu Chad-dovi, hned pozná, jestli mají přesně avizováno, co všechno přiváží. Jestliže ano — řekne Jim, jak se věci mají.

Krauseova cesta domů vedla totiž nejdříve přes Wúrzburg. Na východním břehu Mohanu, na Ludvíkově nábřeží stojí bílá čtyřpatrová budova. Nese označení Civilní správa. Měly by se tu vyřizovat stavební záležitosti amerických firem v. NSR. Ve čtvrtém poschodí jsou umístěny úřadovny americké rozvědky. Tady sídlí 513. INTC, 511 Ml Company wurzburgské úřadovny, 66 INTC služebny Norimberk a je tu rovněž malá úřadovna 207 MI Detachment 7. US Army. V prvním poschodí má svůj rajón americká vojenská policie. Vstup do prvních tří pater je volný. Čtvrté poschodí zůstává uzavřeno. Tam mohou jen pracovníci americké rozvědky a pozvaní spolupracovníci.

Sem také občas zajíždí Gerhard Krause, je-li vyzván.

Pro případ nezbytné potřeby má ovšem také telefonní číslo: 0811 — což je mnichovská centrála. Á dále stačí vytočit číslo 693983. Obvykle se ozve Harry Schwarz nebo Charles Chadda.

Krause se jednou snažil pro zajímavost najít číslo, které mu dal Schwarz, v telefonním seznamu. Avšak pod hlavičkou uvedené korporace nebylo. Prostě — je tajné.

Ve Wůrzburgu, ve čtvrtém patře budovy Civilní správy na Ludvíkově nábřeží se musí Krause zastavit hned zítra. Jsou to nepříjemné návštěvy. Hovoří se při takových setkáních sice velmi srdečně, ale obchodník má všeho až po krk. Přesně — velké obchody, které mu slibovali, zůstaly pouze slibem. Namísto toho mu nabízejí peníze jako přímou odměnu za špionážní služby, které |lm dělá. Příjem každé finanční částky musí podepsat. To znamená, že jej mohou kdykoliv zkompromitovat.

Prostě — mají ho v rukou. Je v síti, která nemá leon* ce, špionážní intriky narůstají a pracovníci americké rozvědky nemají stále dost. Krause už mnohokrát přemýšlel, jak navodit situaci, jež by mu umožnila,‘aby se ještě vykroutil. Znamenalo by to přerušit obchody s Československem. Jenže na to by doplatila především jeho firma Krause a Thormann. Řekl si tedy, že některé své cesty do Československa bude před agenty americké rozvědky zatajovat. Ale když tak učinil podruhé, navštívil ho kapitán Chadda a nenuceně se ptal, jak se měl na posledním ,výletě*. Když Krause předstíral, že nechápe, pohrozil mu kapitán prstem a usmál se, až mu po stranách jeho velkých úst zablýskaly zlaté můstky: „Vy jeden lišáku, a Chaddův úsměv se pomalu vytrácel, jen zuby zůstaly vyceněné jako u dravce, „přece nebudete tahat své americké spojence za nos?44

Krausemu někdy připadalo, že se šplhá na horu písku. Vždycky když už měl být nahoře, dají se pod ním drobná zrnka do pohybu a on se sesouvá dolů, bezmocně hrabe rukama i nohama, až nakonec stojí zase dole. Někdo mu poťuká na rameno a když se otočí, vidí ten nepříjemný, agresivní a povýšenecký úsměv amerického kapitána: „Vy Jeden lišáku .. ,44

Volá podruhé Lili Bauerovou a tentokrát má štěstí.

„Gero? To jsem ráda, že jsi tady,41 říká do telefonu Lili. „Opravdu. Moc. Přijď, miláčku. A prosím tě… všechno tady mám, jenom na láhev sektu jsem zapomněla … Čekám.“

Krause se oblékl poměrně nenápadně, vzal si sportovní sako a džínsy, zašel do jídelny a dal si přinést dvě láhve vychlazeného sektu, které pečlivě uložil do aktovky z chromové kůže. Teplou letní nocí se pomalu loudal tam, kde byl očekáván. Sel schválně pomalu. Vychutnával napětí z oddalovaného shledání.

„Teď nemyslet na nic,“ říkal si.

Když druhý den po desáté opouštěl útulný byt, cítil se mnohem lépe. Už se docela těšil domů.

Kráčel k vozu, zaparkovanému před hotelem. Když zasunul klíček do dveří, někdo mu poklepal na rameno. Překvapeně se otočil.

„Haló, Gero,14 zubil se na něho Harry Schwarz. Byl oblečen do sportovní blůzy a bílých kalhot, tmavé brýle mu padaly trochu na nos.

„Kde se tu bereš,” řekl Krause, nepříliš potěšen shle-* dáním.

„Čirou náhodou jstrfe dnes nocovali pod jednou střechou, ale nechtěl jsem ti kazit příjemný večer.” Američan si odkašlal a chápavě se pousmál. „Jsem naprosto diskrétní, my boy. Šťastnou cestu do Wurzburgu. Charles čekal už od včerejška.”

„Ano?” řekl Krause a bezděky stiskl podávanou pravici jako tonoucí, který se chytá posledního stébla.

„Já jedu na jih, nějaká nutná věc. Stavím se ještě v baru u Lili na koktají. Báječné děvče, že?“ A Schwarz se dotkl ukazováčkem štítku žokejské čepičky.

Krause nastartoval a musel se velmi soustředit, aby vyjel správně za město. Na nejblížším parkovišti u silníce zastavil, kapesníkem si otřel zpocené čelo a přemýšlel.

Amíci ho mají v hrsti. Úplně. A Lili… že by…

16

Orgán vojenské kontrarozvědky kapitán Miroslav Cmíral se zdržel v kasárnách trochu déle. V posledních’ dnech, kdy se u pluku nepřetržitě létalo, se zvýšila frekvence aut cizích poznávacích značek na silnici, projíždějících kolem letiště. Kontrarozvědčík měl už s těmi ,vízáky‘ a ,diplomaty4 své zkušenosti. Prostě jak to začne imd letištěm častěji brmít, projíždějí častěji zahraniční inristé a diplomati po nedaleké veřejné komunikaci. A některé značky aut jsou v době létání poblíž letiště vidět podezřele často. Čert pikdy nespí. Když už si myslel, že to pro dnešek ,zapíchne4, objevil se ve dveřích známý z Hlavní správy vojenské kontrarozvědky.

„Jak vidím, tak právě balíš. Ale musíme Ještě jít k ve-Ilfeli pluku. Je to nutný.”

„Já vím, velitel mne už informoval.*4

Cmíral zamkl kancelář a po chvíli už seděli v kanceláři velitele pluku za dlouhým, černým lesklým stolem. Velitel nebyl sám. Po pravicí měl podplukovníka Netolič-ku, náčelníka skupiny objektivní kontroly, a pak tu seděl zástupce velitele pluku pro politické věci major Rainiš.

„Stala se taková nepříjemná věc;” začal velitel pluku krátce po tom, co oběma příchozím pokynul, aby usedli. „Dostali jsme po obědě příkaz, abychom provedli přísnou kontrolu všech sešitů bojového použití a veškerého fotografického materiálu. Tady soudruh Netolická před chvílí skončil. U materiálů z druhé letky chybějí dva loňské záznamy ze sarrpu. Konkrétně, jeden z letu velitele letky kapitána Švece a druhý patřil poručíku Mikešovi. Tady soudruh z Prahy,“ a velitel pokývl k civilistovi, „nám jeden z chybějících fotopásků přivezl k identifikaci. Je to od nás. Pásek se dostal spletitou cestou do rukou naší Bezpečnosti. Pro nás je rozhodující, kdo ty dva pásky od nás odcizil a jak se dostaly ven.44

„Jsem vám plně k dispozici, soudruzi,44 povzdechl si podplukovník Netolická. „Jsem-li tím vinen, jsem připraven nést plnou odpovědnost.. ,44

„Nech toho. Prosím tě, nech toho,“ řekl podrážděně velitel pluku. „Nejsi tam přece sám, máš tam pět záklaďáků. Já vím, že bys za ně dal ruku do ohně, ale jak vidíš … někdo se tam třeba připlet a už to bylo.44

Velitel byl rozladěn dvojnásob. Nejen proto, že se něco takového stalo u jeho pluku. Ale že v tom musí lítat zrovna Netolická, jeho starý kamarád, který si odlítal ve vzduchu bezmála dvacet let a z toho devět let na jedenadvacítkách! Znal ho lip než svého bratra, věděl, že je to člověk, na něhož je plné spolehnutí. V práci dříč, nesmírně obětavý člověk. Když ho jmenoval do funkce náčelníka skupiny objektivní kontroly, byl si jist, že Josef to tam v krátké době rozjede, že si vycvičí lidi a že to všechno pojede jako na másle. A nemýlil se. Proto mu teď Netoličkovy pobrební řeči nešly pod vousy.

„Když dovolíte, soudruhu podplukovníku,“ ozval se politický pracovník major Rainiš.

„Prosím,“ kývl velitel.

„Myslím, že je nám jasné, že celá věc zůstává zatím naprosto důvěrná. Nikdo o tom nesmí vědět. Aby se ptáček nevyplašil. A tobě, Josefe, nikdo hlavu netrhá. Ty věci zase nejsou žádné mobilizační tajemství… ale kdo ví, co nám ta kukačka do našeho hnízda všechno zanáší, co odtud vynáší. Pro začátek bude nejdůležitější, abys tady soudruha Lišku trocha seznámil s tím, jak to na skupině chodí. Soudruh Cmíral ti pomůže. Pak se uvidí.“

% „Souhlasím,41 řekl velitel. „Všichni společně musíme mít oči na stopkách. V pluku je dobrý kolektiv, určitě brzy přijdeme věci na kloub,

Rozloučili se.

Podplukovník Netolická odvedl oba kontrarozvědčíky do tzv. budovy výškového vybavení, kde měla skupina objektivní kontroly své sídlo. Vstoupili do místnosti náčelníka, velký stůl, tabule, houba, křída, ořezané, tužky …

„Připadám si tu jako ve škole, řekl Liška.

„Na tom něco bude,“ usmál se posmutněle veterán Ne-(ulička. „Těch pět vojáků základní služby, kteří mi sem každoročně nastoupí, si musím, jak se říká, brigádnicky vycvičit. Žádný soustředěný školení v inženýrsko-letecké službě neprodelávají. Musím si je pěkně postupně vyškolit. Po měsíci už samostatně pracují a postupně je pořád učím. Za půl roku už jsou to kanóni, kteří svou práci výborně zvládnou. Většinou. Občas se některý taky nevyvede. Měli bychom na tuhle práci sice dostávat chlapce se středoškolským vzděláním, ale to už je ta nemoc dnešní ztechnizované armády. Každý by chtěl pomalu jen inženýry”

„A jakou funkci tady ti vojáci zastávají?** zeptal se kapitán v civilu.

„To jsou vyhodnocovací, jeden jako druhý. Naštěstí, když sem přijdou nováčci, tak ti starší kluci už to znají. Vždycky si bereme každý nad jedním tím novým patronát. Mnohdy takové chlapčisko ani neví, proč vlastně leladlo ve vzduchu letí, proč nespadne. Takže musíš začít od Adama. Ale postupně je zaučíme, takže zvládnou i osnovy bojoye přípravy. Řekneš třeba — úloha čtrnáct a oni hned vědí, co při téhle úloze musí pilot dělat ve vzduchu. Máme na to taková speciální alba, to je pomůcka vlastní výroby. Tam si to všechno porovnávají a učí se/‘

Kapitán Kamil Liška udělal několik kroků ke dveřím a vešel do velké místnosti. Stiskl vypínač a se zájmem si prohlížel podivuhodnou pracovnu skupiny objektivní kontroly, která vypadala spíš jako učebna. Po stěnách visely různé tabule, grafy a pomůcky pro vyhodnocování, bvla tu také řada přístrojů.

„To je barospidograf K2,“ poučoval Netolická, „tomuhle se říká DL dvojka, vedle je Meoflex, tohle jsou foto-kulomety, jako má pilot v letadle, tady registrátor, no a tohle je ten zpropadený sarrp.”

„Kde jsou uloženy ty dokumenty?” zeptal se kapitán Liška, neboť mu z přístrojů šla tak trochu hlava kolem.

„Tadyhle v té velké kovové registračce. Zamyká se patentním klíčem a na speciální visací dózický zámek.“

„Kdo má klíče?”

„Jedny já, druhé moje zástupkyně praporčice Kroftová. Třetí jsou v zapečetěné schránce u dozorčího pluku.”

„Jak často to bývá otevřené?”

„Dost často. Když se lítá, tak se hned letové sešity doplňují, někdy se porovnávají starší a nové snímky. Prakticky z lidí, co tu pracují, k tomu mají všichni přístup. Ovšem vždycky je tu víc lidí pohromadě.”

„Kdo ty filmy vyvolává?”

„Jeden z vojáků je tu na funkci fotolaboranta. Ten to dělá … já ti, když dovolíš, soudruhu, trochu názorně vysvětlím, jak to tady chodí, jestli máš zájem.”

„Samozřejmě,” souhlasil kapitán a plukovní kontrarozvědčík Cmíral si pomyslel: „Toho budeš, kamaráde, litovat..

„My máme za úkol především zefektivňovat výcvik, začal zeširoka podplukovník Netolička a opřel se o dlouhý dřevěný stůl. „A také zkvalitňovat. Kromě toho děláme prevenci proti leteckým nehodám. My prostě hodnotíme celý let, protože přístroje, které jsou v letadle, všechno zaznamenávají a my pak z těch záznamů čteme jako z písma svátého. Tak třeba barospidograf kontroluje výšku letu a rychlost na časové úsečce a sarrp, ten kontroluje půldruhé desítky parametrů letu: výšku, přetížení vertikální i horizontální, otáčky motoru, zapnutí a vypnutí forsáže, vysazení hydrauliky, zapnutí spojového tlačítka a tak dál. Když jde pilot na let, dostane kazetu do fotokulometu, a po letu nám ji odevzdá. Fotografické materiály jdou ihned do fotolaboratoře, vyvoláme je lihovým způsobem, takže je to za pár minut hotovo. Já když dostanu mokrej sarrp, tak ho hned prohlídnu, než to dáme sušit a okamžitě vidím, jestli není nějaká závada na technice a nemám-li hlásit inženýrovi, aby to letadlo nepouštěl nahoru. Nebo řeknu — tady byla nějaká malá rychlost. A když to uschne, tak s tím jdu za pilotem nebo za velitelem letky …”

„Co lze vyčíst z toho ukradeného filmu?” zeptal se Liška.

„Dá se vyčíst datum střelby, rychlost vchodu do zteče na cíl, jaké měl otáčky, jak vysoko vybral nad cílem, jak přesně provedl zatáčku atd.”

„Má to velký význam?”

„Je to jeden z kamínků do mozaiky, když to bude někoho zajímat. Dá se z toho usuzovat i na jiné věci. Z filmu se čte jako z novin. Třeba — podívej. Tohle je jiný záznam, z manévrového vzdušného boje, který trvá dejme tomu osm minut. Aby se pilot nahoře neflákal, tak hodnotíme, jak dlouho létal rychlostí přes 800 kilometrů v hodině a nad 3G. Na to jsou normy, a on musí přes 40 procent času odlítat těmi vysokými rychlostmi. Já ještě pamatuji doby, že když si chtěl pilot odpočinout, tak šel do zóny a lítal tam v horizontu a akorát přidával a ubíral plyn, aby bylo na letišti slyšet, že jako dělá akrobacii. To dneska neexistuje. Přístroje všechno zaznamenají: že tam nahoře dělal dva přemety, jestli to bylo níž nebo výš … My se snažíme pilota hodnotit jak se říká komplexně. Nedělat to hodnocení pro sebe, ale dávat to lidem k dispozici, jak velitelství pluku tak i k letkám, aby se z toho lidi poučili. Na mne se někdy piloti dívají skrz prsty, protože vědí, že jsem dával ty podklady pro jejich hodnocení, a při letovém rozboru není nikomu příjemné, když má odpovídat, proč udělal lo a ne ono, Ale vcelku je mezi námi a letci dobrá spolupráce. Já /jim říkám — podívejte, jde o vaše zdraví…”

Podplukovník Netolička se rozpovídal a kapitán Liška po očku mrkl na Cmírala, aby starého veterána nepřerušoval.

„Ti moji kluci,” vysvětloval dále podplukovník, „jsou opravdu moc nároční a někdy při posuzování výsledků letu by našim pilotům zvedali laťku ještě kousek nad stanovenou normu… jako by si někdy chtěli na vqjá-eích z povolání smlsnout… V tom je musím mírnit. Oni lotiž neznají, co to je lítání, nikdy nebyli nahoře, a tak by to brali moc akademicky.”

„Mne by zajímalo, jestli ti dva piloti, jimž se ztrátjlo po jednom filmu z jejich dokumentace, jsou nějak mimořádní, anebo naopak — typičtí.*”

„Mimořádní? No, ten mladší, Mikeš, to je talent Ale lítal líp, teď šel maličko dolů, vlastně ne dolů, ale ustrnul.“

„Má rodinný trable/’ poznamenal Cmíral.

„A Švec je nejlepší pilot z velitelů letek.44

„Takže — bralo se z dokumentů těch lepších pilotů.“

„Vypadá to tak”

„To znamená, že ten, kdo vybíral, se v tom musel vyznat?44

„Logicky by to mělo tak být, řekl podplukovník nejistě. „Každý pilot má svůj sešit, hodnotíme všechny letce po několik roků, jak plní bojové použití, s jakou kvalitou. Zda měl či neměl letecké nehody anebo závady na technice, byla-li to jeho vina či ne. A dlouhodobě se dá ze záznamů vyčíst třeba i to, jestli není nervově labilní… o to se zajímají velitelé rojů i velitelé lelekNetolická se pojednou z ničeho nic zarazil a klepl se do čela.

„Já hlava/’ zasténal, jako by se bůhvíco stalo. „Dáme si přece, soudruzi, kafe, ne?“

Oba kontrarozvědčíci se bezděky rozesmáli.

„A náčelník objektivní kontroly nás po jejím vypití bude testovat, o kolik stoupla schopnost našeho logického úsudku, že?“ zaryl si Cmíral.

„Ba ne, hoši, kafe si dáme, jedno večer neškodí, vždyl: v něm nemusí zrovna stát lžička, že jo. A mám do něj kápnout něčeho ostřejšího ze soukromých zdrojů?44 zamrkal lišácky.

„A víte, že jo,44 přiznal se Liška. „Musím se trochu vzpružit. Dáváte mi pořádně zabrat.. ,

17 /

Tou dobou kráčel parčíkem k velitelské budově ,starý kořen4 Josef Pilát. Viděl z dálky světla v budově takzvaného výškového vybavení a chvíli se rozmýšlel, zda se tam nemá zastavit. „Josef Netolická,44 uvažoval, „zase vyhodnocuje obrázky a připravuje pilotům Lipana. A to s ním nebude řeč”

Ostřílený letec dovedl přesně odhadovat situace. Před kasárny sedl do embéčka a jel domů. Sám se tomu sice divil, ale necítil se vůbec unaven. Druhý den letů měl hodně práce na svém pracovišti, a to obyčejně toho mívá každý dost. Ale Pilát byl prostě nezmar. Navíc měl dobrou náladu. Obě letky, první i třetí, si odlítaly hezkou řádku úloh a hodnocení se pohybovala mezi dobrou a výtečnou. Nevybouchl ani jeden z mladých pilotů. Pokorný, poručík od druhé letky, se vytáhl, a když letěl ve dvojici s velitelem letky, podnikl osm úspěšných ztečí na pozemní cíl, obstál i při jednodušších prvcích akrobacie a potom si to rozdal s velitelem letky. Ten před ním manévroval, potom dělal zatáčku na forsáž nízko při zemi, hned zase vyskočil nahoru a pustil se do dalších zatáček, ale ,mrňous‘, jak mladí piloti Pokornému říkali, se držel stále srdnatě za ním. Švec znovu klesal a znovu stoupal, pak si střihl šikmý přemet a při tom manévru, jak se to ostatně slušelo, na něho ,mrňous‘ zaútočil a podnikl několik ztečí.

Podle normy by se z toho měl zkušený vedoucí pilot dostat a toho za sebou ještě sestřelit, ale tentokrát sarrp a registrátor zapsal černé na bílém, že při druhé zteči by měl velitel letky zásah raketou.

Netolička pak veliteli letky přesně vylíčil, jak ten šikmý přemet dělal zbytečně sebejistě, že zbytečně ubral rychlost a i když dodržel bezpečnost letu, posloužil poručíkovi jako spolehlivý terč.

„Nemá cenu ty mladý kluky podceňovat, vysvětloval pak náčelník skupiny objektivní kontroly na štábu. „Je to už generace nových pilotů, od učiliště jsou pod přísnou kontrolou přístrojů a nemají ve zvyku švindlovat. To za našich časů si pilot občas vorazil a prošlo mu to. Tady Švec si taky vorazil a ten mrňous by ho dostal,

Takové hodnocení mladých poručíků nešlo ovšem příliš pod nos zástupci velitele Krutinovi.

„Letěl jsem s tím vaším zázrakem spárku,“ řekl. „Naletěl na cíl ve špatném úhlu a na mou duši, že jej zasáhl jen se štěstím. Jinak si to nedovedu vysvětlit. Měl na to jen chvilku ..

„Štěstí, oponoval Netolička, „štěstí při letu neexistuje. Já nevěřím na náhody ani na štěstí. To bychom už pomalu mohli věřit, že za náma lítá čarodějnice na koštěti …“

Major Krutina se po těchto Netoličkových slovech urazil. Tihle staří piloti mu už lezli na nervy. Věčně někoho poučovali, to bylo už nějakého vzpomínání, jak se lítalo ještě na arádech, ale teď už je pustí maximálně tak do delfína. Kromě toho — byl teď sice jejich služebním nadřízeným, ale na druhé straně nosí hodnost ma-Pilot bezprostředně před odjezdem na vzletovou dráhu. Přijímá od technika poslední údaje o připravenosti stroje

jora a oni Jsou podplukovníci. On je sice třetí až čtvrtý muž v pluku, ale oni požívají přirozené autority, kterou jim čas napsal do tváří. Krutina se proto raději stáhl a v duchu se zařekl, že už s Pilátem, Netolickou a dalšími ,dědky1, kteří dosluhovali do důchodu na nejrůznějších funkcích, raději nebude zapřádat debaty.

Ve skutečnosti jim však Krutina křivdil. Byli to lidé s hlubokými životními zkušenostmi a znamenití vojáci. Pilátovi kupříkladu Krutina imponoval svou dravostí a tím, že byl znamenitý pilot. Pro ,starého kořena1 to vůbec většinou začínalo a končilo, jak se říká, nahoře. Kdo byl nahoře dobrý pilot, kdo při společném výcviku dovedl podržet kamaráda, ten byl pro něho také dobrý člověk. Pilát jako by pozoroval Krutinu s přimhouřenýma očima; to jsem zvědav, hochu, jak se s námi u pluku sžiješ. Jsi ostrej jako žiletka, a štika v rybníce nikdy neškodí. Teď hlavně aby to ostří řezalo na správnou stranu.

Pilát se na onu služební rivalitu mezi zástupcem velitele a některými mladými piloty díval s přehledem zkušeného letce. Nakonec soupeření nikdy neškodí, naopak, může vyvolat užitečnou soutěživost; jedna strana bude chtít přetrumfnout druhou. A do podzimu, než se bude hodnotit, zda letecký pluk bude či nebude vzorný, se dají vztahy dohromady, lidé si nedorozumění vysvětlí a dobrá parta by nakonec měla vyhrát nad všemi obtížemi.

Pilát vyšel před kasárna. Stranou, kousek od vchodu, měl zaparkované embéčko. Za chvíli už zastavil před - novostavbou. Výtah ho vyvezl do čtvrtého patra. Svléktr jen plášť a blůzu, otevřel okno. V bytě bylo příliš dusno. Pustil si televizi. Chvíli se díval na estrádní pořad a poslouchal písničky, pak televizi vypnul a sáhl po knížce. Jednou, před mnoha lety, když ještě vycházely okruhové noviny, přišel za Pilátem mladý redaktor kulturní rubriky a ptal se ho, jaké knížky čte, které knihy má nejraději. A Pilát mu dvě hodiny vyprávěl o Jiráskovi, který byl jeho velkou láskou, Kdyby měl ten redaktor trochu pod čepicí, měl by z toho článek jako hrom, protože za to, co říkal samozřejmě po svém Pilát, by se nemusel stydět ani leckterý literární kritik. Pilát především chválil Jiráskovu lidovost, humanismus i to, jak dovedl přiblížit historii člověku a jak mu dovedl v té historii uká-

zat boj dobra a zla, pokroku a reakce. Namísto toho však mladý redaktůrek vypotil dvacetiřádkový ,štěk\ který vyšel pod titulkem „Pilot, který má rád Jíráska“. Nejmíň dva roky pak kamarádi ,starého kořena4 popichovali: Tak co, Pepíku, co dělá tvoje láska z Jiráska? Ale Pilát mával rukou: „Jen si poslužte, ale upozorňuju vás, že řeknu doma Marii, aby — až si zase přijdete půjčovat knížky, s vámi vycválala..Nic takového však manželce neřekl a kamarádům od pluku knížky půjčoval dál. A vždycky po patnáctém, když na letiště přijížděla pojízdná prodejna Našeho vojska, nechával tam nejméně sto padesát korun

A teď opět četl: chvíli se potěšil s Filosofskou historií, v poslední době však nevydržel dlouho u knížky. Při četbě oblíbených autorů se neubránil vzpomínkám na Marii. Četli kdysi vášnivě oba, a když jeden usnul dřív a kniha mu vypadla z ruky, ten druhý mu ji opatrně zavřel a položil na peřiňák. Pilátovi se teď stále častěji vracely vzpomínky na krásná léta, kdy děti byly malé, kdy žili všichni stále spolu a kdy to doma dýchalo pohodou a štěstím. A pak se dcera provdala a syn se oženil, oba jsou ted daleko, jedna rodina na Moravě, druhá v severních Čechách.

I potom však měl stále Marii a jezdili spolu do přírody, prochodili a projezdili celé jižní Čechy, Krumlov, Jindřichův Hradec a Třeboň. Tam všude bývali nejraději. Pilát měl mnoho koníčků. Vedle knížek miloval starou architekturu a Český Krumlov mu tak učaroval, že se tam stále a stále vracel.

„Náš kraj, Marie, je jedno velký muzeum,“ říkal vždycky své ženě a mírně pokyvoval hlavou ze strany na stranu, snad se tomu stále ještě divil.

A pak to všechno skončilo: Marii převezli do nemocnice, nastal čas nejistoty a čekání, pak těžká operace a pak další rok, plný zoufalství. Zrádná nemoc postoupila už do stadia metastáz na játrech. Nebylo pomoci. Poslední rok to bylo, jako by Josef umíral společně se svou ženou. Tehdy také přestal létat na jedenadvacíti kách a stal se náčelníkem skupiny trenažérů.

Pilát těžce povzdechl, vyhlédl z okna, pak se pustil pro změnu do slepování modelu, to byla jeho stará vášeň

- letadýlka. Už odmalička ho to stále drželo. Doma inu teď šla i tahle záliba špatně od ruky. A především

byl vůbec nerad doma, neboť ho nikdo nečekal. Nejraději by se přestěhoval na letiště.

Podíval se na hodinky, pak zašel do koupelny, přejel si prsty bradu a namydlil se. Brzy byl oholen, vklouzl do kalhot, hodil si přes rameno džínové sako a už sjížděl výtahem zase dolů. Večer byl teplý a vlhký, plný vůní z okolních luk a polí. Hodiny na radniční věži odbily devět. Prošel se po čtvercovém náměstí. Kdybych třeba někoho potkal, pomyslel si. Ale když obešel náměstí potřetí marně, zamířil do parku a odtud ke sportovnímu stadiónu. Na konci parku v jednopatrovém červeném domě zářila nad vchodem lampička. Tady se říkalo odjakživa U vody, protože řeka se šplíchavě přelévala přes řasami zarostlé kameny necelých padesát metrů odtud. Byl to jeden z mála podniků, kam se chodilo tančit i ve všední dny. Jako mladý svobodný pilot si tu také párkrát vyrazil z kopýtka. Generace pilotů se střídaly, ale vinár-nička U vody byla stále stejná, oblýskaná červená plyšová křesílka, malé pódium s klavírem a houslista pan Šebesta, který dovedl hrát všechno na světě a jehož věku se nedohádali ani nejinformovanější domorodci.

Pilát tu nebyl skoro čtyři roky, od chvíle, kdy odvezli Marii do nemocnice. Tentokrát však večer teprve začínal a on byl úplně sám. Dvakrát přešel kolem vinárny, dvakrát se vrátil. Nakonec vešel.

Prošel úzkou chodbičkou vyloženou po obou stranách zrcadly a vstoupil do lokálu. Pan Šebesta se mírně uklonil, jako by vítal starého hosta. A v tomto mírném úklonu bylo řečeno vše: že ví, proč tady dlouho nebyl, že pamatuje i jeho příjemnou paní choť a že ještě neměl příležitost, aby mu vyslovil to, čím jsou povinováni dobří lidé k dobrým lidem: upřímnou účast.

Také Pilát mírně pokýval hlavou na pozdrav a bezděky si zapálil cigaretu.

Hráli. Bože můj, co to jen hrají… Když navečer jsme pod hvězdami stáli. Ano. jak je to všechno dávno a jako by to všechno bylo včera. A pilot, který se v životě ve vzduchu před ničím .nepoložil*, cítil, jak mu na prsa usedá těžký, olověný stesk. V tom se někdo dotkl jeho ramene: „Dobrý večer, soudruhu podplukovníku. Vy jste tady sám?“

Táhlo na jedenáctou a v kanceláři náčelníka skupiny objektivní kontroly už bylo pořádně nakouřeno.

„Můžu na chvilku otevřít okno?“ navrhl kapitán Mirek Cmíral.

„Ale jo, beze všeho. Jen si posluž,“ mávl rukou podplukovník Netolická, ale bylo vidět, že Cmíralovy starosti jsou mu teď úplně lhostejné. Ten kontrarozvědčík z Prahy projevoval totiž obrovský zájem o Netoličkovo řemeslo, veterán získal vděčného posluchače a po chvíli zapomněl, proč tu vlastně jsou a jal se kontrarozvědčíkovi předvádět činnost všech vyhodnocovacích přístrojů a nakonec posadil Lišku k dokumátoru a začal ho zacvičovat jako vyhodnocované.

Takhle tu ztvrdnu až do rána, pomyslel si Cmíral, který už měl obdobné Netoličkovo školení dávno odbyto … Tomuhle chlapovi jak se dostane člověk do spárů …

A Netolická hovořil a hovořil. Po určité době však Cmíral přece jen pochopil, že jeho kolega z Prahy má za ušima. U každého přístroje přešla řeč na dotaz, kdo tu pracuje. Netolička, aniž by si byl vědom, že tu podává víceméně služebně politickou charakteristiku svých podřízených, velmi výstižně hovořil o jejich přednostech í nedostatcích. Svobodník Laštůvka je z vyhodnocovačů nejpohotovější, vojín Mika zase nejpřesnější. Praporčice Kroftová pracuje výborně, je na ni spolehnutí. Má dvě malé děti a chlapec, ten menší, bývá často nemocen, takže u něho zůstává. Tehdy ji zastupuje svobodník Laštůvka. Začátkem března, kdy byl Netolička na dovolené, se kupříkladu stalo, že Kroftová musela opět zůstat s chlapečkem doma. Tehdy se konaly denní i noční lety a záklaďáci to všechno stačili. Laštůvka se projevil jako kádr, a byl za to povýšen z vojína na svobod nika,

„Je kupříkladu možné, aby si ty pásky vzal někdo z pilotů?” zajímal se kapitán Kamil Liška.

„Může se stát, že si sem piloti zajdou a prohlížejí si spolu s vyhodnocovačem záznamy ze sarrpu, dejme tomu za poslední rok nebo dva. Někteří chtějí vědět, jak na tom jsou, jestli jdou jako piloti nahoru, anebo jestli mají nějaké chyby, které při letu opakují. Bývám někdy při tom, to se tu pak mohou zdržet s vyhodnocovačem třeba až do večera. Popravdě řečeno, takovéhle neformální posezení ]e pro pilota dost důležité, nikdo mu to ovšem nenařizuje, Je to v Jeho vlastním zájmu. Ale vojáci to s nimi dělají docela rádi. Jim zase dělá dobře, že se pilot baví se záklaďákem jako rovný s rovným, vidí, že jsou užiteční a jsou na to taky tak trochu pyšní. Vojáci základní služby na letišti, to je vůbec kapitola sama pro sebe. Na první pohled bys řek, že zrovna nejlepší vojenský držení těla nemají, ale když jde o to, co je jejich opravdovou náplní práce, tak to mají svou hrdost. Já bych ti přál vidět, jak se tady dovedou pohádat třeba naši vyhodnocovači s meteorkáři, anebo bys měl slyšet mechaniky anebo kluky od PHM … oni si nakonec všichni říkají, že jsou letci. I když těch skutečných letců, pilotů, je tu mnohem míň ..,

„A jak je to zařízeno, zeptal se kapitán Liška, „když se pracuje v noci? Nějaké osvěžení, nebo takové věci?11

„Tady jsou u většiny jednotek prodejní koutky, takové malé armíčky. To vede kluk záklaďák — mimo svou práci. Dostane se tam limonáda, kafe, cigarety a takové nejjednodušší zboží. Tak vidíš, jak to tu máme zařízeno. My spadáme pod prodejní koutek velitelské roty …“

Netoličkova instruktáž skončila krátce před půlnocí. Kapitán Liška, který samozřejmě nebyl v letectvu nováčkem, avšak se skupinou objektivní kontroly zatím do styku nepřišel, si již učinil poměrně jasný obraz o tom, že odcizené materiály nejsou u leteckého útvaru předmětem zrovna nějakého superpečlivého utajování. „Zřejmě se předpokládá, uvažoval Liška chvíli nahlas, „že západní agentury o takové detailní materiály by zájem ani neměly. Každý letoun tu má prakticky své ,pravítko1, své ,cejchování1. Materiály mají zřejmě význam hlavně pro meziletové rozbory … a tak je vůbec otázkou, jestli ten, kdo pásky vzal, vzal to, co na něm z druhé strany chtěli. Třeba by taková baropáska byla zajímavější. Ovšem — jestli vzal to nepravé, pak to znamená, že to není nikdo ze skupiny, ale zvenčí. A je-li to někdo ze skupiny, pak tenhle fakt signalizuje určitou změnu v trendu zájmu, který západní rozvědky o naše letectvo projevují…“

Tato úvaha, jak se později ukázalo, byla nakonec správná. *

„A je tu ještě jeden otazník,“ pokračoval pak kapitán

* _

Liská, když zasedli k další, tentokrát už slabší černé kávě. „Proč se ztratily záznamy právě z února letošního roku a ne třeba pozdější? Teprv tady Jsme si totiž podle seznamu mohli zjistit, že oba záznamy jsou z února. A teď si představte — ten, kdo to jde vzít, nemá třeba příliš času ke krádeži, a přece si pečlivě vybere dva záznamy a oba z února.“

„Krucinál,** ulevil si podplukovník Netolička, „vy ale, sodruhu kapitáne, máte myslivnu. Tohle by mě jaktěživo nenapadlo, Teď, když skončil ,instruktáž*, Netolická zase přešel na vykání.

„Já zase zíral na vás, když jste mi podle všelijakých těch křivek, čárek a negativů sypal div ne kádrový posudky letců,“ pospíšil si s komplimentem na oplátku kapitán Liška. „Jinak by mi to pro dnešek stačilo, děkuju za zasvěcenou přednášku. Kdybych měl zase někdy cestu kolem, určitě se tu zastavím a — dám se k vám, řekl kapitán Liška vesele.

Cmíral si oddechl. Tak tedy konečně … ráno je přece moudřejší večera. Má už dnes hlavu jako štoudev. Záhy však byl zklamán, neboť ,přespolní* kontrarozvědčík se k němu nenápadně naklonil a řekl: „Potřebuji s tebou ještě pár věcí prohovořit..

Oba se rychle vypoklonkovali ze dveří, když předtím odmítli Nětoličkovu nabídku, že je sveze z letiště do města.

„Vem si,“ nabídl Cmíral Liškovi talířek se slanými burskými oříšky, když zasedli v jeho kanceláři. Burské oříšky byly totiž Cmíralovou slabůstkou a pro případ, že se zdrží v kasárnách, je vždycky míval ,zašité* v trezoru, spolu s tajnými dokumenty. „To je pro případ náhradní večeře,** vysvětloval. „Má to spoustu bé vitamínů a dělá to dobře na nervy. Fakt. To ti potvrdí každej neurolog.“

„Dík.“ Liška nabral několik zrníček a chvíli mlčky chroupal. „Nějaký čas se tu zdržím,“ řekl, „bez toho se to asi neobejde.**

„Tak co tomu všemu říkáš, Mirku,“ zeptal se Liška a nabral si hrst burských oříšků. „Zajímá mě tvůj názor, co bys podnikal, případně nějaké podezření. Znáš tu lidi jak svoje boty. To je výhoda, ale někdy to může být í na překážku. Člověk v sobě musí přemáhat mýty, mýty o lidech. Já neznám nikoho. A nemám proto předsudky.**

„Je mi Jasný,” řekl Cmíral, „že tě zajímá ta skupina objektivní kontroly. Proto sis tam nechal povídat o všech těch lidech, kteří tam dělají. Fakt je, že někdo tam odtud v tom může mít prsty. Na druhé straně tam zase není regiment lidí, že ano. Je tam jediný důstojník, jedna praporčice a pět záklaďáků. A teď, dejme tomu, že někdo z nich to je. Vžij se do jeho psychologie. Vezme to, jednou se na to přijde a pokud není na hlavu padlej, tak si může spočítat, že bude sedm podezřelých. Z těch sedmi že se bude pomaloučku počet ztenčovat a jednou že to musí padnout na něho. Já bych řekl, že je to hrozně hazardní. Myslíš, že by něco takového udělal někdo, kdo se zaplete do špionáže?*4

„Myslím, že ne,“ odpověděl Liška.

„No vidíš. A tak je mi to prostě záhadou. Něco mi tp neštimuje …“

„Podívej, Mirku, řekněme, že to není nikdo ze skupiny objektivní kontroly ..

„Takže nějakej fantom …“

„Moment,“ zamračil se Liška. „Proberme si ty lidi jednoho po druhém, aby měly naše dušičky pokoj. Udělejme si takovou předběžnou bilanci, i když,-samozřejmě, nemůžeme vyloučit, že to někdo ze skupiny objektivní kontroly je. Tak zaprvé — Netolička. Chlap, který si dá pro dobrý jméno pluku vrtat díru do kolena. Vyloučeno. Praporčice Kroftová?44

„Členka strany, vzorná pracovnice. Vyrostla u pluku,” charakterizoval lapidárně Cmíral. „Manželství úplně v pořádku, manžel je inženýr, výborný člověk. Ideální rodina, láska, děti, harmonie …“

„Dobrá. Ted zbývá pět záklaďáků.”

„Ty kluky znám dost dobře,44 pokračoval Cmíral. „Než tam někoho zařadíme, vždycky se to pořádně probírá.

* Laštůvka je svazák, člen plukovního výboru SSM, kluk s kulturními zájmy. Mika je prvoročák, teprve se roz-koukává, ale zdá se, že to bude šikovný chlapec. Nějaké konexe a známostim pluku neměl a nemá. Skamarádil se s Laštůvkou, říkají jim dvojčata. Mika je perspektivně považován za třetího muže ve skupině objektivní kontroly, až odejde Laštůvka do civilu ..

Pak přišli na přetřes další tři vojáci základní služby. Liška je už tak trochu znal z Netoličkova líčení: číšník Bína, rozený Jihočech, chlapec trochu do luftu, ale jinak

poctivý, dříč. Kravárik, operátor z Nitry, náruživý filatelista a tak trochu podivín. Voják, který skoro vůbec nežádal o vycházky. Jakmile má volnou chvíli, zahloubá se do filatelistických katalogů a svět pro něho přestává existovat. A konečně Laco, ten pochází z Bratislavy. Absolvent hotelové školy, pracoval v různých slovenských rekreačních zařízeních, a napevno zakotvil ve Starém Smokovci. Trochu upovídaný, trochu lehkomyslný …

„Počkej, Kamile,“ zamyslel se Cmíral, když se hovořilo o Lacovi, „mám takový dojem, že ten kluk měl nejdřív dvakrát odklad ze zdravotních důvodů a že si mezitím vysloužil dokonce podmínku. Nějaké menší kšefty s devizami, jak už to v téhle branži kolem mezinárodních hotelů tu a tam chodí.

„To by mohlo být zajímavé. Takže potřebujeme podrobnosti. Zítra, samozřejmě …“ Potom se oba na chvíli zamlčeli a pilně se věnovali burským oříškům. Liška přestal chroupat a začal znovu nahlas přemýšlet: „Dobrá, dejme tomu, že se podíváme blíž na vojína Laca a vůbec na celou skupinu objektivní kontroly. Ale zároveň si připusťme, že čtyři lidi ze seznamu podezřelých vyloučíme hnéd po zběžném zhodnocení: Netolička,

Kroftová, Laštůvka a Mika. Ale připusťme ještě, že ani z materiálů o těch třech dalších mnoho nevytěžíme. Já to, když dovolíš, dokonce předpokládám. Co pak?“

„Pak sem přicházejí piloti,“ řekl Cmíral a bylo vidět, že tu větu říká nerad. „A to by bylo zlý, moc zlý, kdyby to byl některej pilot. Víš, co to znamená? Jakmile by jen tušil, že mu hoří koudel… a možná by stačil jen závan prvního kouře…“

„Ale já nepředpokládám, že by to byl někdo z pilotů,“ namítl Liška.

Plukovní kontrarozvědčík pokrčil rameny.

„No dobrá, je tu ještě fůra možností.“

„Samozřejmě,“ vedl dále svou kapitán Liška. „Možností je habaděj. Teoreticky to může být i někdo ze štábu, že ano.“ Při těch slovech Cmíral přestal chroupat burské oříšky. „Jenomže takové teorie nevedou k rychlému cíli,“ pokračoval s úsměvem specialista. „Kdyby se vyskytl důstojník, který by se k tomu propůjčil — a já jsem takový případ ještě nezažil — tak nebude brát, s prominutím takovou pitoininku, jako je páska ze sarr-pu. Ten by sel přinejmenším na mobilizační plány. Všechno nasvědčuje tomu, že je to člověk, který je tu příležitostně, jen nějaký čas. Někdo bokem, poměrně nenápadný, anebo někdo bezvýznamný, koho zas€,*Éěkdo přitlačil ke zdí a přinutil ho, aby to udělal..*

„Abychom to zase nepřekombinovali,** utrousil Cmí^ ral.

„Podívej, je tu jedna důležitá okolnost,“ řekl Liška „Když tedy vyloučíme, že by to vzal někdo ze SOKU, jak tady té skupině objektivní kontroly říkáte, pak mi vysvětli, jak je možné, že oba záznamy z toho sarrpu jsou z února? Oba jsou přece z různých letových sešitů. To laik nerozezná, protože označování je složité. Jak to, že jsou oba ze stejné doby?**

, „Jak to?“ opakoval Cmíral hluše.

„Jsou jen dvě možnosti,“ řekl Liška a na čele mu na^ skočily varhánky vrásek, neboť pořádně nakrčil čelo: „Buď to někdo ze SOKu byl, ale ne z těch, co tady j s o u. V únoru přece tu ještě byl ročník, který odešel do zálohy ..

„Počkej… máš pravdu,** vydechl Cmíral. „Tak ty mys-* liš, že to ukradli už v únoru?*4

„Zajímalo by mě, jestli šel odtamtud někdo do zálohy ..

„A víš, člověče,** podrbal se Cmíral na hlavě, „víš, že to už nevím? Ale někdo jít musel. Počkej, ano, byl tam takovej kluk, prokristapána, jak on se jmenoval…**

„To sí zítra snadno zjistíme,** pokračoval Líska. „A určitě by nás to mělo zajímat. Nech mě ale uvažovat dál. Netolická se zmínil, že byl v březnu na dovolené, ale i praporčice Kroftová, která ho měla zastupovat, musela zůstat doma u nemocných dětí. Vzpomínáš? Když mluvil o Laštůvkovi, chválil ho, že byly denní i noční lety a že to všechno zastal. Nevíš, které dny to přesně bylo?4*

„Moment, to ti hned řeknu.** Kapitán Cmíral šel zase do trezoru a po chvíli listování v nějakých papírech oznámil: „Bylo to ve dněch druhého až pátého března, já si to navíc dobře pamatuju. Ochladilo se a mrzlo. Byly jasné, studené dny.“

„Výborně,“ pokračoval Liška. „A dejme tomu, že v té době, kdy tam není ani Netolická, ani Kroftová, se na SOKu přece jen trošku uvolní režim. Že se tam třeba dostane někdo nepovolaný, třeba kamarád některého z těch, co tam dělají nebo dělali… a v nestřeženém okamžiku vezme z letových sešitů filmy ze sarrpu, které jsou právě nahoře, a jsou tedy poslední, nejěerstvější, protože ty z letových dnů jsou ještě na štábu ..

„Člověče, řekl Cmíral užasle, „poslouchá se to náramně, jako detektivka, ale co když to tak nebylo?4*

„To je právě ta věc, Mirku,44 ťukl Liška do stolu. „My si nejdřív prověříme variantu, co kdyby to tak bylo. Podívej — vezme to člověk mimo vlastní pracoviště, a ten, koho to zajímá, dostane filmy do rukou až poté, co zloděj odejde od pluku …“

„Anebo ..Cmíral se zahloubal.

„Anebo?44 opakoval jeho otázku zvědavě Liška.

„Anebo je tu ještě mezičlánek mezi tím, kdo to vzal a mezi tím, kdo to měl vyvézt. A ten mezičlánek třeba existuje dál.. ,44

„Výborně,44 oddechl si Liška. „Výborně, Mirku, jsem rád, že to nenapadlo jenom mně.44.

Pilát pootočil hlavu dozadu a po rukávu modrošedého kostkovaného saka jel pohledem k rozepnutému límečku tmavomodré košile sportovního střihu k výrazné bradě a krátkému rovnému nosu a byl hned doma: Mikeš. U pluku se o něm hovořilo, že od té doby, co mu žena s děckem odjela k rodičům, to s tím společenským životem mírně řečeno přehání. Poručíka doma nic ne-drželo. Sedět sám, mladý člověk, ve čtyřech stěnách a dívat se na fotografie se mu nechtělo. Psát ženě prosebné dopisy, aby se vrátila, pokládal Mikeš za ponižující. Je přece proudový stíhač a ne nějaká baba. Ostatně — cožpak on něco zavinil? Může snad za to, že se tu Jeho mladá žena, odmalička hýčkaná dobře situovanými rodiči, nudí? Smutným faktem ovšem zůstávalo, že spolu s ní opustil byt i sotva dvouroční syn Tomáš, a to v době, kdy už dovedl tátovi vylézt na záda, roztáhnout ručky a bručet, jako když letí éro.

Mikeš to považoval za truc a čekal, že se žena vrátí. Uběhly však tři měsíce a nepřišel ani řádek. Mikeš měl

Stačil jediný okamžik a záznam ze sarrpu zmizel

v pluku kamaráda, poručíka Pokorného. Jenže ten se před dvěma měsíci zamiloval do mladé ekonomky z místní textilky a tak padly i společné večery, které poté, co se stal Mikeš slaměným vdovcem, trávili s Pokorným. Mikeše to táhlo mezi místní mladé lidi. Byli to většinou studenti a studentky z internátu zemědělské školy. Kolem této party svobodných mládenců a děvčat se dal zabít volný večer, bylo si s kým aspoň možno zatančit, pobavit se.

„Samozřejmě, že jsem tu sám,“ řekl konečně podplukovník Pilát a poodstrčil od stolku volnou židli. „Přisedni, jestli chceš.**

„Když dovolíte, tak na chvíli. Mám tady společnost, vysvětloval Mikeš, a to slovo z něho lezlo jako z* chlupaté deky.

„Dámskou?** zašklebil se ,starý kořen*.

„Takovou … takovou smíšenou, vykoktal poručík Mikeš rozpačitě. „Jestli na nikoho nečekáte, tak si k nám přisedněte,

„Pozdějc možná, řekl Pilát. „Musím se tu krápět rozkoukat. Pár let jsem tu nebyl. Občas jsem si sem chodíval zatančit.. ,

Přišel vrchní a Pilát objednal dvě vodky.

„Kolik jsi toho vypil,“ zeptal se, sotva číšník odkvačil.

„To nestojí za řeč. Nějaké tři deci vína. Víte, to jsou většinou študáci a ti jsou věčně švorc jako piková sedma. Když tam za večer koupím dvě láhve, oni se složí na třetí. Vyjde to tak tři deci na hlavu. A já mám aspoň nějakou společnost.**

Od rohového stolu, odkud přišel Mikeš, se zvedl vousatý mladík v záplatovaných džínsech a ledabyle se při-klátil ke stolu.

„Kde jsi, generále? Holky šílej, že chceš odejít, řekl a pak se podíval na Piláta, jako by si ho teprv teď všiml. „Brej večír,“ zašklebil se.

Pilát přikývl hlavou: „Dobrej.**

„Já tam přijdu, neměj péči, odbyl vousáče Mikeš.

„No dobrý. Snad jsem toho tolik neřek. Dovolte mí odejít, soudruhu!** Vousáč se houpavým krokem odkymá-cel k rohovému stolu.

„Oni nejsou tak zlí, jak vypadají, prohodil Mikeš, jako by se chtěl ospravedlňovat. „Tohle je zrovna takovej pitomec, kterého nemůžu vystát, nějaký zkrachovaný malíř nebo co. Vždycky se někde přilípne a kouká se zadarmo napít.“

Pilát však mlčel dál. Přišel sí sem maličko zavzpomínat, těšil se, že se za zavřenými víčky zase na okamžik setká s Marií, a že uslyší její veselý energický hlas — no jen pojď, Pepíčku, je to polka a ty se přece v akrobacii vyznáš …

Vrchní před ně postavil dvě vodky. „Hned to platím,“ usmál se Pilát a položil na stul peníze. Potom nadzvedl skleničku.

„Tož na tvoje úspěchy,44 řekl. Jsi ještě mladý, ty ještě mockrát obletíš zeměkouli… pokud si zbytečně nezkomplikuješ život tady na zemi”

Pilát vypil vodku na ex, podal poručíkovi ruku, zvedl se a šel.

Z parčíku před vinárnou ho provázelo mlčenlivé sloupořadí luceren, těch ještě starodávných s ozdobným, kováním. ^ *

Zastavil se u lavičky a zapaloval si cigaretu, když se na cestičce, odkud přišel, ozvaly rychlé kroky. Otočil se a poznal poručíka Mikeše.

„Kam se tak hrneš, člověče, řekl podplukovnik.

„Kam? Za vámi. Nezlobíte se?“

„Zlobit… to není to správné slovo, odtušil Pilát n zatáhl z cigarety. „Proč bych se zlobil? Někdy jen smutně konstatuješ, že lidé jsou takoví, jaké by sis je nepředstavoval”

„Totiž, poručík chytal dech, „ten obejda k nám nepatří, abyste si nemyslel. Mám dojem, že rád provokuje a baví tím společnost.44

„Já se, jak vidíš, nezlobím. Vrať se klidně zpátky”

„Proč bych se vracel… jdu za várna, řekl Mikeš. „ jestli, vám to ovšem nevadl, soudruhu podplukovníku”

„Prdě by mi to vadilo? Druhá je ovšem otázka, co s načatým večerem. Co bys navrhoval, mladej?44

„Já nevím. Ale snad byste mi mohl, když jsme v civilu, říkat Honzo. Jestli vám to nevadí.44

„Pojď, mrknem se k jezu, Honzo,44 řekl Pilát. „Podívej, vylez měsíc, byl jsi někdy u řeky, když je měsíční noc?“

Poručík zavrtěl hlavou.

Za chvíli už stáli u jezu, luna se pohupovala na zpěněných vlnách jako bílý oheň, který hned vzplane a hned zase ztlumí svůj svit.

„Já sem občas zajdu. Třeba večer, když nemám kam jít a když se mi nechce nic dělat.. “ prohodil Pilát.

„Moc se vám stýská, viďte,“ řekl poručík a dotkl se dlaní Pilátova lokte.

„O tom se přece mezi chlapy nemluví. A jak tak kou^ kám, nejsi na tom o moc lip než já.“

20

„No vida,** řekl Pilát, když došli před dům, „přivádím návštěvu o jedenácté. Krk ti na to dam, Honzo, že si zejtra budou po baráku špitat, že jsem si konečně přived nějakou ženskou ..

„To je přece fuk ..

„Pochopitelně.“ Podplukovník zaklapl dveře výtahu, vyjeli mlčky; hned v předsíni se vyzuli á zasedli do místnosti, kterou Pilát nazýval pracovnou. Vonělo to tu knihami a lepidlem. Poručík uviděl v poličkách knihovny modely letadel.

„To vy ..zeptal se poručík.

„Budeš se divit, ale odmalička mě modelaření nepustilo,“ usmál se Pilát. „A co si dáme k pití?“

„Nějakou šťávu, jestli máte,“ poprosil Mikeš.

„Mám grepfruitovou. Báječnou, nabídl veterán a aniž by čekal odpověď, zašel do předsíňky a přinesl dvě konzervy z ledničky. „To je to správný pití pro pilota, řekl. „Já si na ni aspoň potrpím … a ty letadýlka, pomalu sí s tím budou hrát vnuci. Teď jim to jenom tak ukážu, jsou to ještě špunti a pod rukama jim všechno jen hoří, ale za tři roky dostanou všechna ta éra.“

„Náhodou je to prima koníček, řekl poručík. „Jako kluk jsem to taky dělal,

„Já s tím začal za války, rozpovídal se Pilát. „Pocházím od Loun, tam už bylo na Ranné za první republiky centrum plachtařů. Jako malej kluk jsem se tam rád šmrdolil a ve spaní jsem pořád viděl ty kluzáky a větroně, jak se nesou majestátně po obloze. Potom za války tam lítali příslušníci hitlerjugend. Hitler z nich rychle dělal piloty a posílal je na frontu a počítám, že většina z nich už nežije. No a my, lounští kluci, jsme dělali celou válku modely ze špejlí, nic jinýho nebylo.

Po osvobození jsem začal plachtařit v aeroklubu. Jeden čas jsem tam byl 1 zaměstnaný, učil jsem lítat. To už jsem mezitím přešel na motorový typy. Piper, Babby, prostě trofejní éra ..

„My už jsme ta trysková generace. U nás to šlo všechno rychleji, podotkl Mikeš.

„K lítání musí mít člověk lásku, musí to být přo něj radost,44 vykládal Pilát. „Já se třeba hrozně rád podívám na ptáka. Říkám si — to je výtvor přírody a jak dokáže skvěle využívat křídel. Třeba labuť. Sklopí, zmenší tím plochu, zvětší opadání a už jede nad vodou, pak roztáhne křídla, to dělá podrovnání, jako když pilot vystrčí podvozek. Nádhera. A nikdy se nesplete. Leda mláďata … když vidím takovou mladou labuť, vždycky si říkám, holka, ty nejsi vylítaná, jsi ještě mlaďounká, musíš se moc učit… jako ti kluci u našeho pluku ..

Mikeš chtěl skočit Pilátovi do řeči, ale ten mu dolil šťávu a gestem ruky naznačil, že mu chce ještě něco říci.

„Člověk se musí, Honzo, na celý svět dívat otevřenýma očima, bystře pozorovat a nebloumat. A ze všeho mít radost, a pak i celý ten život se mu zdá lepší, i když není vůbec lehký.44

„Víte,44 řekl Mikeš, „já mám taky starosti, nemyslete si. Přece jste o tom slyšel, ne?44

„Právě že jen slyšel. Ale od tebe ne.44

„prostě — ženu mám pryč, dítě mám pryč. Vždyť já o tom radši ani nikde nemluvím, musím asi být všem pro smích.44

„Tak ty si myslíš, že jsi lidem pro srandu,14 řekl Pilát a jeho huňaté obočí nadskočilo.

„A pro co jiného?44

„Tak to tedy ne, mladej.44 Podplukovník při těch slovech klepal klouby zpola zaťaté pěstě do desky stolu, jako by chtěl svým slovům dodat váhu. „Ty jsi se zbláznil! Copak jsou lidi zlomyslní a zlí? Samozřejmě že nel Spíš mají o tebe starost. Aby ses nechyt nějaké pochybné společnosti, protože to znamená pro letce konec.”

„To já jen tak občas zabíjím čas,44 přiznal poručík. „Vždyť já bych ani nemoh … totiž, já mám svou ženu pořád moc rád. Libuše je taková veselá a hodná holka. No a malej Tomík … to bych vám musel vyprávět…“

„Proč bys nevyprávěl. Počkej moment, já budu hned poslouchat, Pilát znovu zabrousil k ledničce, vylovil odtud čabajku, nakrájel ji na malá kolečka, ukrojil pár krajíčků chleba a už zase seděl naproti poručíkovi. A ten se rozpovídal, nejdřív ze sebe soukal slovo za slovem, ale pomalu se tok jeho řeči uklidňoval. Pilát seděl proti němu beze slova. Vysypal na desku stolu krabičku sirek a sestavoval obrazce, domečky, obdélníky, kosočtverce a nakonec siluety letadýlek. Příběh, který mu vyprávěl poručík Mikeš, začal v letecké vysoké škole. Posluchač jede na dovolenou. Doma se o posvícení seznámí s děvčetem, a to mu pak píše. Libuše přijela na to venkovské posvícení k příbuzným. S otcem a matkou, druhý den se vraceli do Prahy. Stačila si s Honzou pouze několikrát zatancovat a silněji stisknout ruku. Kdepak, ta nenapíše, říkal si Honza, když se vrací z dovolené. Ale sotva přijde na světnici, kde si posluchači vyměňují prázdninové dojmy, najde na lůžku psáni v modré obálce, nadepsané neznámým, na první pohled velmi spořádaným, kulatým písmem. Je to dopis od Libuše, studentky střední ekonomické školy. Ta psaní pak chodí půldruhého roku. Před vyřazením jede Honza už do Prahy, představit se Libušiným rodičům, kteří si jej tehdy na posvícení ani moc nevšimli. Sedí u večeře a cítí se poněkud nejistě. Ale Libuše jej povzbuzuje tu významným pohledem, tu stiskem ruky pod stolem. Drž se. Neboj se, naši nekoušou.

To mu psala už dřív, že oznámila rodičům, že se zamilovala clo budoucího pilota. Nejdřív byl oheň na střeše, ať nejdřív trochu pozná svět a lidi, na vdávání je čas. Nakonec souhlasili. Vlastně — museli souhlasit. LibuŠ-ka čekala maličké a byla tomu ráda. A tak se musel inženýr Kaválek smířit s tím, že bude mít v rodině vojenského letce, i když, jak se vyjádřil, je rozený ,anti-milítarista4. Během večeře dvakrát zvonil telefon a Kaválek vyřizoval nějaké služební záležitosti. Mikeš o něm pouze věděl, že je obchodním náměstkem ředitele podniku v oblasti zahraničního obchodu. Tchán byl při večeří samý žert a vlídnost, jenže z té jeho vlídnosti čišel trochu odměřený odstup.

„Nakonec, dal se slyšet, když už toho dost vypili, „Honza přece nemusí být u těch vojáků na věky. Máme taky aerolinie a nakonec ani zemědělství se bez letců dneska neobejde. Každopádně má existenci zajištěnou

a my tady s maminou (a při těch slovech kývl inženýr Kaválek na mondénní blondýnu, kterou by nezasvěcený návštěvník mohl považovat také za Libuščinu starší sestru), pomůžeme, když bude třeba. Vždyť je Libuška naše jediná radost ..

Hned po vyřazení se konala svatba se vší parádou v interhotelu. Kaválkovi si vymínili, že ženich musí být v civilu. Přišlo na ni mnoho známých a příbuzných z nevěstiny strany. Cítil se tam nesvůj a už se těšil, až bude po všem, až odjedou s Libuškou k nim na vesnici, kde se dá lidem číst z tváře jako z knihy, žádné úklony a poklony, žádné tajuplné úsměvy ani jemné narážky a tlumený smích … Konečně tam přijeli. Vítá je maminka, na stole je mísa svatebních koláčů, také Honzovi rodiče byli při té slávě v interhotelu nesví a tak si řekli, že tu opravdovou svatbu vystrojí nejmladšímu synovi ještě jednou ,po jejich1. Sjeli se všichni: nejstarší sestra Bohunka, zootechnička ze státního statku, pak dva starší bráchové, oba kombajnéři a sedělo se a zpívalo až do rána.

Honza nastoupil k leteckému pluku. Protože čekal rodinu, vyšli mu vstříc a dostal po třech měsících byt. Nic velkého, ale cožpak nestačí do začátků dvougarsonka? Bylo jim s Libuší báječně, jen v sobotu nebo v neděli, když zastavil před domkem tchánův Ford Chrysler, se to jasné nebe jejich štěstí tu a tam zakabonilo: (kdypak k nái^i přijedete, do chaty nejezdíme, Libuš, je nám tam bez tebe smutno…). Vlastně — nebyla to chata, ale luxusně zařízený bungalov v Klánovicích, anglický trávník, tisy, vrby, zakrslé borovice, krb, dvě televize… ta zazobanost doslova kapala ze stěn vykládaných modřínem. Libuška rodila v Praze, a také první tři měsíce bydlela u rodičů, aby jí s děckem matka pomohla. Tehdy se něco muselo stát, protože když se znovu vrátila k Honzovi, byla nějak jiná, už nedovedla mít radost z maličkostí jako dřív. V ústech se jí až příliš často opakovalo slovo ,našť. Naši říkají, naši si myslí, naši by chtěli, naši mi radili…

Po roce mu bylo jasné, že ,naši‘ se rozhodli mu Libuši prostě vzít, za každou cenu ji znovu získat pro sebe, ji 1 jeho syna.

Propukly první hádky. Rozhodl se, že se přestane s jejími rodiči stýkat. Řekla mu, že se nudí. Doporučil jí, aby šla do práce, pro Tomíka se najde místo v jeslích. Řekla mu, že je bezohledný … A tak se roztočil mlýn nedorozumění, větrný mlýn, do jehož lopatek ze všech sil foukal tchán s tchýní. Jednoho dne našel doma místo ženy a syna stručné oznámení — přestěhovala jsem se k našim …

Pilát pozorně poslouchal. Lidé, kteří v tom příběhu hrají roli, jsou mu nepochopitelní. Co chtějí? Kde se v nich bere to bezohledné sobectví? Ale nakonec to začal všechno chápat: je to egoismus lidí, kteří jsou zvyklí mít rádi jen sebe. Je to bezohlednost maloměšťáků, kteří zůstanou maloměšťáky, i když budou třeba na místech společensky kdovíjak exponovaných: dcera je jejich dcera, a nějaký celospolečenský zájem obrany země …? Člověk se má podle nich starat především o to, aby už dnes dobře žil, aby už dnes všechno měl, protože čím bude spokojenější a bohatší, tím bude spokojenější a bohatší také celá společnost. Děvče, které vyrostlo v tomto prostředí, projevilo už dost samostatného myšlení, když se dokázalo proti této morálce vzbouřit a vzít si chlapce z dědiny, jenž zůstal i v leteckém důstojnickém stejnokroji synem venkovských proletářů.

Ano, udělala to z lásky k Honzovi. Což znamená, že je pro tuto lásku schopna překonat, v čem vyrůstala, že po tom netouží: i když je dočasně pod vlivem rodičů, kteří se jí opovažují manželství rozbít.

„Poslouchám tě, Mikeši, a je mi smutno,“ řekl veterán, když poručík skončil.

„Mně taky,“ povzdechl mladý pilot.

„Ale mně je jinak smutno než tobě,“ pokračoval Pilát a jeho hlas zazněl neočekávaně tvrdě. „Z tebe je mi smutno. Jestlipak jsi o to děvče vůbec bojoval? Co jsi udělal, aby se vrátila? Kolikrát jsi jí napsal? S kým ses poradil? Á takhle ty přenecháš vlastní ženu a mámu tvýho dítěte na pospas lidem, kteří mají místo srdce drahý porculán a spořitelní knížku. A i když jsou to její rodiče — oni jí opravdově rádi nemají. To by jí takhle nenabourávali osobní štěstí.4*

Poručík mlčel.

„Pro vlastní ješitnost, pro pocit urážky a ponížení trucuješ jako malý kluk. A syna a ženu necháš těm maloměšťákům”

„Nenechám! Vždyť já je chci mít tady, u sebelM

„Bodej? By ne! Proto jsem tí taky daí ten svůj byť. Pro rodinu a ne pro tvoje hezký oči. Tak podívej, zítra jí napíšeš. Hezky od srdce, aby přijeli, že je ti tu smutno. A ten dopis mi dáš přečíst, než to odešleš. Abys to ne-zbacal. Souhlasíš? Potom se uvidí.4*

Poručík seděl jako pěna, hlavu trochu pokleslou.

„To by v tom byl čert,44 ulevil si ještě Pilát. Pak vstal a začal pomalu přecházet po pokojíku. Na chvíli se zastavil u okna. V dálce se v měsíčním světle leskla stříbrná stužka řeky a také kontury sadu a městských zdí a střech. Jako by opalizovaly. Malíř by si to takhle nevymyslel, uvažoval v duchu Pilát a na chvíli zapomněl na svého nočního hosta. Když se vrátil ke stolu, poručík spal, hlavu opřenou o křeslo.

Veterán poodstrčil stolek, vzal poručíka v podpaží a v podkolení, zvedl, ho do náruče a zlehka položil na gauč. Je jako pírko, pomyslel si. Zul mu boty a roztáhl přes něho vlněnou přikrývku.

Ráno se ozval budíček před šestou, v době, kdy už se ,starý kořen4 holil v koupelně. Poručík vyletěl, jako když do něho střelí.’

„Jen klid, ozvalo se z koupelny, „nasnídej se a holit se budeš po mně”

Před poručíkem na stole stál hrnek čaje a chleba se

sádlem.

„Jp se musím převléct do uniformy, naléhal Mikeš.

„í^o však. Já tě tam dovezu a počkám na tebe, ■

Před půl sedmou už byli v Mikešově bytě. A zatím co se poručík oblékal, podplukovník letmo přelétl pohlednul třípokojový byt mladého ,slaměného vdovce4. Na stole ležel list papíru. L. Mikešová u p. ing. F. Kaválka, Praha 7, Jankovského 20, četl. Zavřel očí a několikrát sí tu adresu opakoval, aby si ji zapamatoval až do kasá ren.

2Í

Kapitán Cmíral v posledních dnech často nastavoval večery. Jeho kolega z Prahy se věčně někde potloukal u v kasárnách se objevoval zpravidla až v podvečer, kdy míval Cmíral nejvíc práce.

„Není zapotřebí, abych tu byl zbytečně lidem na očích,” vysvětloval Cmíralovi. „Kukačka nám tu nasadila do hnízda své vajíčko a musíme být opatrní, aby se mládě zbytečně nepoplašilo. To by byla škoda. Nedozvěděli bychom se, kdo je krmí.“

Oba kontrarozvědčíci důkladně prověřovali všechna ,slabší místa4 u pluku (dá-li se to vůbec tak říct), kde by mohlo docházet ke ,krátkému spojení* a odkud by mohla kukačka těžit informace. Nebylo to zrovna snadné. Do kasáren přiváželi maso, potraviny a zboží pro kuchyni. Přicházeli sem měřit odběr vody a elektřiny. Vojáci základní služby docházeli do svazáckého souboru v místní textilce, v zimě mívali společné taneční. K útvaru často přijížděli rodiče vojáků základní služby. Oba kontrarozvědčíci po úmorné práci vytipovali několik lidí, kteří svým morálním profilem mohli vyvolávat pochybnost. Shromáždili o nich obsáhlý materiál ještě z jejich civilního pracoviště. Ale ani v jednom případě nic nenasvědčovalo, že by oni nebo jejich rodiny či příbuzní udržovali nějaké, ze státně bezpečnostního hlediska, závadné styky.

Liška byl od prvního dne doslova posedlý myšlenkou, že pachatel krádeže pásků ze sarrpu již u pluku není. Voják, který odešel v dubnu do zálohy, se jmenoval Klen a po skončení vojenské základní služby se vrátil do Kolína. Pracoval tam v lokomotivce jako pomocný konstruktér. A tento článek zkoumal Liška nejdůkladněji. Jako z udělání však nenašel v Klenově kádrovém materiálu sebemenší stín, který by mohl vyvolávat jakoukoliv pochybnost. Klen pocházel z dělnické rodiny, jeho otec byl členem strany a krom toho funkcionářem Svazu protifašistických bojovníků na okrese. Jeho syn se těšil znamenité pověsti a také všechna hodnocení z dob jeho působení na skupině objektivní kontroly byla pozitivní. Klen pracoval v SSM, byl náruživý muzikant a hrál v útvarové beatové skupině. Kromě toho chodíval ve volných chvilkách vypomáhat do útvarové knihovny.

Mnohem úspěšnější byli v pátrání Liškovi pražští kolegové, jimž prokázal neobyčejné služby i náčelník okresního oddělení VB nadporučík Palička. Ten se totiž spolu s praporčíkem Kalinou vypravil hned poté, co se Vostrá doznala ke krádeži cigaret, do Rybářské bašty. Chutně tam ve dvou povečeřeli a potom začali zpovídat obsluhující personál. Číšník, který měl na starosti stůl,

kde ke krádeži došlo, si pamatoval, že mu ,na plače* nejdřív zasedli dva muži a mladá žena. Popis ženy souhlasil se zevnějškem Vostré. Z druhého trojlístku si zapamatoval pouze vizáž ženy, paní Yvetty Polákové. Mužům nevěnoval tolik pozornosti. Ostatní personál si nepamatoval nic. A nebylo divu, v Rybářské baště byl pořád provoz na plné obrátky. 1 tentokrát se však vyznamenal praporčík Kalina. Nadporučík Palička byl nucen přiznat, že ten kluk přece jen do sebe něco má. Krátce před zavírací dobou se na chvíli vytratil a asi po pěti minutách přivedl ke stolu maličkého mužíčka, kterému tady v Rybářské baště nikdo jinak neřekl než Lojzíku. Byl to důchodce, který sbíral prázdné sklenice ze stolů a nosil je do výčepu. Říkali o něm, že to sice nemá v hlavě úplně v pořádku (před důchodem pracoval jako cestář), ale, jak se ukázalo, paměť měl znamenitou.

„Čímpak vás pohostíme, Lojzíčku,** a Kalina poplácal malého mužíčka po ramenou. „Jenom se nežinýrujte!**

„Když už jsou pánové tak hodný,“ řekl Lojzíček, „tak malýho ruma. Za chvíli mám po šichtě, tak si můžu trošku dopřát.**

Lojzíček vypil malého ruma. Kalina mu poručil ještě jednoho do druhé nohy a pak řekl: „Teď, Lojzíčku, povězte tady soudruhu náčelníkovi něco o těch lidech, jak jsme spolu o nich mluvili. Moc nám tím pomůžete.**

„Jo, tak nejdřív přišli tři, dva mužský a ženská, zaparkovali támhle před barákem. A potom tu seděla u stolu taková blondýna a s ní zase dva pánové a ten jeden mluvil německy. Slyšel jsem to, když jsem sbíral ze stolu sklo. Ta frajle mluvila česky i německy. A přijeli tmavozeleným fiatem a měli pražské číslo, to vím, protože jsem si říkal, že už k nám vozej na Rybářskou baštu cizince až z Prahy ..

Lojzíček pak popsal Gerharda Krauseho i manžele Polákovy velmi přesně …

Nadporučík Palička rozeslal lidi do všech hotelů v okrese a popis tří návštěvníků odeslal spojkou také na kraj, s žádostí o zjištění totožnosti v celostátním měřítku. Za půldruhé hodiny však už tuto žádost odvo-* lával. Trojlístek byl identifikován, jak se říká, Paličkoví pod nosem. Recepční hotelu měl totiž rovněž znameni-lou paměť na tváře a protože personál se toho o hostech dozví za půl dne víc než leckterý kriminalista za

týden, mohl Palička konstatovat, že šlo o dosti povedený trojlístek. Podstatně mladší manžel se prý zajímal večer ve vinárně o cizí mladou dívku. S tou pak také z hotelu odešel a vrátil se až k ránu, zatímco jeho choť poctila dvouhodinovou návštěvou pokoj cizího státního příslušníka.

Potom musela rychle zapracovat Praha. Manželskou dvojicí tu však nebrali jako poďezřelé od první chvíle: prostě takový nerovný manželský pár, kde to neklape a asi už klapat nebude, že by pro Krauseho pracoval? Ve chvíli, kdy obchodník upadl v sebemenší podezření, by přece byli první na ráně a ,shazovali4 by se navzájem. Pan Krause, tím méně ti, kdo tahají za neviditelné provázky celé špionážní akce, určitě nejsou ani naivní, ani lehkomyslní. Jméno Gerharda Krauseho se ovšem střetlo v průsečíku oněch dnů již podruhé. Nejdříve hlásil kameraman, vyléčený z iluzí o byznysu s reklamními filmy, že se jej pokusil pan Krause kontaktovat. A teď, podruhé, už to vypadá daleko vážnější: je tu důkaz, že se obchodník zapletl do vojenské špionáže. Pravda, nebyl přistižen při činu, ale rozhodující pro orgány československé kontrarozvědky je, aby odhalily úplnou síť Krauseových spolupracovníků. Celá věc má ovšem háček: co když kapesní krádež Krauseho vyplašila? A tak nebylo vyloučeno, že obchodník s kožešinami své obchodní styky s Československem prostě přeruší.

V tom případě by ovšem nezbývalo než čekat, až se namísto Krauseho objeví někdo jiný. Kameraman, který přislíbil spolupráci, je lákavým soustem, dravá ryba, i když ještě není jasné jaká, se k tomu soustu jistě vrátí.

Kameraman dostal pokyn, aby jakékoliv další kontaktování okamžitě hlásil. Agent, který přijde za ním, nepochybně přivede Bezpečnost a kontrarozvědku k dalším článkům špionážní sítě.

O tom všem byl teď kapitán Liška podrobně informován. Nezbývalo než čekat, neboť stopu u leteckého pluku se zatím objevit nepodařilo.

Liška byl kliďas, měl už své zkušenosti s turisty a se všelijakými podivnými existencemi, které se občas kolem nich motaly. Kapitán Cmíral však takový přehled neměl a pomyšlení, že se od ,jeho4 pluku dostávají ven tajné informace, v něm vyvolávalo chladnou zuřivost.

A dnes večer mu ke všemu došly burské oříšky! Zavolal do Army. Vedoucí Pavlína Marešová mu sdělila, že Ferda právě přebírá zboží, a že burské dostali, aby přišel tak za hodinu.

„Bon,” řekl Cmíral. „Budu tam.44

Zčistajasna se však objevil Liška. Viděl, že Cmíral není v nejlepším rozpoložení ducha a snažil se mu vylepšit náladu.

„Sítě jsou nastraženy, Mirku, musíme teď čekat.”

„Tobě se to řekne,” řekl Cmíral sklesle. „Ale ve mně vře krev.44

„To chce trochu procházky po lese a tak,44 usmál se Liška. „Fakt, nic jinýho tu nepomáhá, jakmile máš nervy jako provázky, tak nakonec nezareaguješ na ten rozhodující jemnej impuls. Heleď, to máš jako v rybaření. Chceš chytit kapra a aby tl neutek, tak na něj políčíš celej brambor, udici jak kotvu a vlasec jak šňůru na prádlo. A na druhém prutu chytáš červenopeřičky, udičku máš krystalku, vlasec dvojnulku a najednou bác, skočí ti na to kaprál. Pohraješ si s ním, ale nakonec ho dostaneš. Kdepak, Mirku, to by ta naše kukačka musela být sebevrah, aby se sama přihlásila .. ,44

Cmíral mlčel a myslel sl: ty mě budeš učit chytat ryby? Mne, který odmalička nenechal jednu louži na pokoji a jak se tam mrskla rybička, už jsem tam máčel splávek. Pak řekl: „Já s tebou souhlasím. A nervy mám úplně v pořádku.44 •

„Ňa pár dní se odtud zdekuju,44 oznámil kapitán Liška. „Kdyby něco, tak mě volej bleskem do Prahy. Oni mě rychle seženou.44

„Bon,44 přikývl Cmíral. „Jedeš hned?44

„Hned. Přišel jsem se rozloučit. Ale ne na dlouho.”

Cmíral osaměl a začal si vařit kávu. Pil ji pomalu. Vlastně se teprve až teď uklidnil. Ten Kamil byl prima člověk, ale přece jen Cmírala maličko znervózňoval. Připomínal mu totiž už svou přítomností, že tu na to sám nestačí… tak si to alespoň kapitán Cmíral, který byl těžkým patriotem svého pluku, vykládal.

Když kapitán dopíjel kávu, zaťukal někdo na dveře.

„Vstupte,” řekl kapitán nahlas.

Vstoupil vojín, zahlásil se a oznámil, že nese ty burské oříšky. „Říkala mi soudružka Marešová, abych vám je sem dal, že asi nemáte čas,” vysvětloval. „Já mám totiž prodejní koutek pro záklaďáky z velitelské budovy a tak

Jsem to vzal s sebou.44 A voják narovnal z velkého spor-‘ tovního pytle před kapitána pět fóliových sáčků s praženými burskými oříšky.

Kapitán zaplatil. „A co nesete v tom pytli, zeptal se.

„Nakupoval Jsem zboží, řekl voják. „Cigarety, bonbóny, krém na boty, známky, obálky a nějaké konzervy…. .“

„A dokdy máte prodejní dobu?14 chtěl vědět kapitán, aby řeč nestála. „Třeba se stanu vaším stálým zákazníkem …“

„Do večerky, ale někdy za mnou chodí kluci i později, když je noční lítání. To pak vezmu cigarety, pár malých čokolád nebo tatranky a obejdu to sám, protože kluci se při nočním lítání nemůžou hnout ze svých pracovišť,

„A co všechno obcházíš, zeptal se Cmíral se zájmem.

„Meteorkáře, pak výhodnocovače, někdy mechaniky. Když je potřeba, zajdu i k technikům na stojánku”

„Takže obrat jako hrom, co?44 zažertoval Cmíral.

„No, tak vyjde mi tak na kouření,44 smál se voják.

„Dobrý, já budu ode dneška tvůj zákazník. Děkuju ti.41

„Dovolte mi odejít, soudruhu kapitáne.44

Cmíral přikývl. Jak voják odešel, otevřel si balíček burských oříšků a hrst si jich nasypal na malý porcelánový talířek. Hodnej kluk, uvažoval. A armářka je taky dobrá. Musím jí poděkovat.

Zavolal znovu do prodejny. Tentokrát to zvedl pomocník.

„Ferda, Arma,44 řekl, „slyším.44

„Tady Cmíral, dík za ty buráky.44

„Rádo se stalo, soudruhu kapitáne.44 A prodavač ztišil hlas. „Jinak, mám taky uherák. Na pult jsem to nedal, hned by to kupovali po celých štanglích, tak jestli chcete kousek pro dětí…“

„Kolik mi necháš?44 řekl Cmíral.

„Dávám po čtvrt kile. Aby to vyšlo na co nejvíc lidí”

„Tak jo, přijdu,44 řekl Cmíral. „Konec.44

Položil sluchátko a uvažoval, že je to maličkost, ale přitom brejivý pocit, když se někdo takhle stará, když dělá něco víc pro druhé, než je zrovna jeho povinností. A tihle Marešovi jsou opravdu snaživí lidé … Vlastně — jacípak Marešovi, Pavlína je vdova a tenhle Ferda přišel před dvěma roícý. Teď spolu žijí, jak se říká, na divoko. Dvojice armářů je však nadmíru obětavá. Je-li třeba, nechají otevřeno i nějakou tu minutu přesčas a kafe vaří báječné. Navíc, Ferda je chlap do kšeftu, dovede obstarat zboží, a tak i vedoucí prodejních koutků u nejrůznějších jednotek pluku jsou dobře zásobeni.

Kapitán Cmíral vyřídil ještě nějakou drobnou agendu a vydal se do army. Třeba bude v zadním kumbálku někdo na kafi, chvíli si s někým popovídám, abych přišel na jiné myšlenky. Přecházel kasárenský dvůr, lemovaný malým parčíkem, a právě když byl asi v půli cesty k prodejně, pojednou se zastavil. Myšlenka, která mu bleskla hlavou, jej doslova ohromila svou přirozeností a jednoduchostí. A tak do prodejny nedošel, otočil se na podpatku a spěchal k velitelské budově. Za chvíli už věděl, že voják, který mu přinesl do kanceláře burské oříšky, vede prodejní koutek od začátku dubna. Bývá to výsada druhoročáků, kteří se v této dobrovolné funkci, jež je zároveň tak trochu prací navíc, střídají. Ale má to také své výhody. Dostanou se častěji do army, a někdy i do města, když potřebují udělat nutný nákup. Kapitán bez prodlení vojáka vyhledal. Jmenoval se Honder a pracoval na štábu jako pomocník. Dělili se o něho dva funkcionáři: chemický náčelník pluku a náčelník trenažérů podplukovník Pilát. Voják už byl zahrabaný do lejster, prováděl kontrolu evidence materiálů protichemické ochrany na štábu a u letek.

„Tak už mě tu máš,‘ řekl Cmíral zvesela. „Mám tu na štábu nějaké jednání a zapomněl jsem si v kanceláří cigarety, jaké máš na skladě?*

Když důstojník vojákovi tyká, je to obvykle dobré znamení. A tak si i vojín Honder dovolil trochu uvolněnější tón: „Pro vás třeba Sparty, jestli je kouříte.**

„Tvrdý nebo měkký?**

„Jaké chcete ..

„No to se podívejme,“ pochvaloval si kapitán uznale. „Tak jedny tvrdý.** A kapitán se uvelebil v křesílku u kulatého stolku. „Pojď si také zakouřit,“ řekl a nabídl vojákovi spartu. „Říkají, že Jsi tu ten koutek obrovsky pozved. Ten kluk před tebou si toho prý moc nehleděl …“

„jako Jirsa? No jo, to je asi tak, jako kdybyste udělal kozla zahradníkem.**

„jak to?“ zajímal se Cmíral.

„Poměrně doslova. Ten kluk moc kouřil a každou chvíli tu měl manko. Bůhví, kde vzal vždycky prachy, aby to nějak zamáz… Víte, kluk to byl celkem dotírej, ale takovej… jak bych to řek, prostě trochu bohém. Když dal někomu na dluh, pomalu si to ani nezapsal a co sí bral sám, taky si nepoznačil, takže byl v armě pořád zadluženej. A někdy se taky napil… víte, ale tak hloupě. On toho moc nesnes. Pil obvykle v sobotu nebo v neděli večer, když byli všichni na vycházce. To si otevřel láhev rumu, kterou do kasáren nějak propašoval, a sám ji vypil. Druhý den vypadal vždycky ještě pod obraz. My jsme se mu snažili pomoct, volali ho taky před plukovní výbor SSM, on byl kamarád s tím vyhodnocovačem Klenem, oba snad před vojnou spolu chodili do školy. Klen už je dnes taky v záloze. Byl v plukovním výboru SSM. Jirsu bránil a říkal, že pochází z těžkých sociálních poměrů, nebo tak něco ..

Kapitán Cmíral ani nedokouřil cigaretu a už se poroučel. Zašel do kanceláře, poklidil tam roztahaná lejstra, přesvědčil se, zda má zamčený trezor a už spěchal z kasáren.

„Ještě ten uherák,” vzpomněl si cestou.

V Armě Ferda nebyl, uklízela tam jen Marešová. Prodejna zela prázdnotou.

„Ferda mí slíbil kousek uheráku,” hlásil Cmíral.

„Jel na poštu s včerejší tržbou. Ale máte to připraveno.”

„Dal bych si tu vestoje jednu limonádu,” řekl Cmíral. A když si nalil, zeptal se: „A co ti záklaďáci z prodej* nich koutků, nejsou s nimi potíže?”

„Jaké potíže myslíte?”

„No třeba Jestli nemají manko, nebo tak ..

„Oni kupují za hotové. Jistě, někdy ta pětikoruna, desetikoruna chybí, ale příště to zas vyrovnají. To by vám mohl říct Ferda, on je má na starosti. Zatím tu však nikdo žádné manko neměl. To bý mi Ferda určitě hlásil.. “

„Hlavně že je všechno v pořádku,” řekl kontrarozvědčík a dopil několika pořádnými doušky limonádu. „Jste přece vzorná prodejna, ne?”

A Pavlína Marešová se na něho pěkně usmála. Je to pořád ještě moc pěkná ženská, pomyslel si kapitán

Kapitán Cmíral přijel do Kolína něco po druhé hodině. Nejdřív spěchal na okresní vojenskou správu, aby, vyhledal Jirsovu adresu a také jeho zaměstnavatele. K svému překvapení zjistil, že jejich bývalý voják, který původně pracoval jako laborant ve vývojovém oddělení chemického podniku, je nyní zaměstnán jako zřízenec v okresní nemocnici. Cmíral proto zajel nejdříve do Druchemy, odkud Jtrsa — už po vojně — přešel do nemocnice. Chtěl se dozvědět, proč opustil zaměstnání finančně rozhodně výhodnější. Informace, kterou získal na personálním oddělení, ho jen utvrdila, že jeho stopa by nemusela být marná: jirsa se totiž dopustil několika drobných krádeží přísně evidovaného materiálu. Rovněž se zjistilo, že používal k ,soukromým účelům1 čistý líh, který tu měli v laboratoří. V podniku se vlastně ani neobrál, po třech týdnech odešel. Do okresní nemocnice se Cmíral již nevydal sám, ale v doprovodu pracovníků oddělení Veřejné bezpečnosti.

Dozvěděli se totiž na telefonický dotaz v osobním oddělení nemocnice, že se Jirsa pokusil před čtyřmi dny o sebevraždu. Bylo to při odpolední službě. Požil velké množství barbiturátň a našli ho na pánských záchůdcích, více méně náhodou. Primář oddělení, kde Milan Jirsa pracoval jako zřízenec, sdělil, že pacient nyní leží na oddělení psychiatrie, už od nástupu do nemocnice, kam ho přijali s nepříliš valným pracovním posudkem jen proto, že mají nedostatek pomocných sil, se jevil jako nervově labilní. Jinak se ovšem snažil plnit všechny svěřené práce a nebyly na něho po této stránce stížnosti. Eventuální návštěvu pacienta primář nedoporučoval.

Cmíral ovšem na návštěvě ani netrval. Přesněji řečeno, nebyl vůbec rozhodnut, jestli by za Jirsou šel. Informace, které získal, byly cenné, ale jen částečně. Potřeboval vědět trochu víc. A tak se vydal za Jirsovým spolužákem a kamarádem z vojny Klenem, který, jak Cmíral zjistil, pracuje v konstrukční kanceláři podniku Ro-tostroj.

Mladého konstruktéra, jenž se právě vrátil domů, zastihl samotného. Rodiče dosud byli v zaměstnání. Klen

pozval kapitána, jehož sí dobře pamatoval od útvaru, na kávu. Když k ní konečně zasedli, sám započal rozhovor.

„Řekněte mi, soudruhu kapitáne, a při těch slovech se podíval kontrarozvědčíkovi zpříma do očí, „o co vám jde. jen tak pro nic za nic jste nepřijel, jsem vám ochoten pomoci. Vždyť nakonec se cítím pořád ještě jednou nohou na vojně. My starší jsme koncem března odešlí, ale kluci, bývalí prvoročáci, mi slíbili, že dají vědět, jak to u pluku dopadá. Jestli budete, vlastně budeme, vzorňáci. jenomže zatím nenapsali ani řádek .. ,44

Cmíral se řídil zásadou, že není třeba zbytečně spekulovat tam, kde to není nutné. Rozhodl se proto pro otevřenou hru.

„To, co vám řeknu, nakrčil čelo, „je státní tajemství. Víte, co to znamená. Nesmíte s nikým a před nikým říci ani slovo. Prostě — na skupině objektivní kontroly se ztratily nějaké dokumenty. Zatím přesně nevíme kdy, ale vše nasvědčuje tomu, že v prvních březnových dnech, když byly denní a noční lety na směny. Jak bylo to jasné a mrazivé počasí. V té době měl podplukovník Netolická dovolenou a praporčice Kroftová musela zůstat doma u nemocných dětí. Vzpomínáte si na to?44

„Samozřejmě,44 přikývl Klen. „Zůstali jsme tam akorát my, záklaďáci. Laštůvka nás měl na povel a zvládli jsme to. Všichni jsme dostali pochvaly a odměny.44

„Ale ztratily se nějaké dokumenty… záznamy ze sarrpu.44

„To je zlý,44 řekl konstruktér a zachmuřil se. „Nikdo jiný, cizí tam nebyl, jenom my, záklaďáci. Teda dnes už záložáci.44

„Podívej,44 Cmíral začal Klenoví tykat, „on tam právě někdo cizí byl, respektive někdo, koho jste třeba ani za cizího nepovažovali. Takže jste to ani nezaregistrovali …“

„Tomu nerozumím,44 vyhrkl záložník překvapeně.

„No přece jirsa. Když jste dělali noční lety, tak váip tam večer nosil cigarety, nějaké sušenky a co asi ještě … mletou černou kávu,44 střílel Cmíral naslepo.

„Černou kávu … ano,“ vydechl Klen užašle. „Došlo nám kafe. Tak jsme mu telefonovali… on nám občas takhle vypomohl. My patřili pod jeho prodejní koutek.44

„Podívej,44 řekl kontrarozvědčík a nespouštěl teď pohled z konstruktéra, „víš co teď Jirsa dělá? Víš co s ním

]e?“

„Dělá v nemocnici. Zřízence,

„V nemocnicí sice je, ale momentálně jako pacient, konstatoval suše kontrarozvědčík a upil z chladnoucí kávy.

„Přece by mi dal vědět, netajil se Klen údivem.

„Před několika dny se pokusil o sebevraždu, ale to je zatím taky jenom mezi námi”

„Sebevraždu?44 vydechl Klen užasle. „A proě?44

Cmíral pokrčil rameny. „Třeba ze strachu, nebo jenom z alkoholismu, v nějaké těžké depresi. Zatím za ním nechoď. Ještě z toho není venku.44

Konstruktér mlčel a bylo vidět, že ho zpráva rozrušila. „A já jsem přijel, abych se o Milanu Jirsovi něco dozvěděl. Něco víc. Vy jste přece přátelé. A mimochodem. Proč zrovna vy dva? Řekni mi všechno. Je to důležité — Já tl plně věřím.44

„To vám snadno vysvětlím, řekl Klen. „Nebo počkejte, až se vrátí táta, ten vám to může objasnit blíž. Totiž on a Jirsův otec spolu byli za války zavřeni v káznici ve Waldheimu. Chytili je při pokusu o nějakou sabotáž. A zůstali kamarády i po válce. V jednom roce se i oženili, ale pan Jirsa se brzy rozvedl a pak se oženil znova. Ta druhá žena byla o hodně mladší než on. S Milanem jsme stejně staří, chodili Jsme spolu do školy. Pan Jirsa umřel, když bylo Milanovi deset. Na infarkt. A jeho máma, to prostě byla divná ženská, ona se o Milana vůbec nestarala a macecha, ta mladá, nechala po smrti pana Jírsy Milana doslova na pospas ulici. Já ho kolikrát přivedl k nám domů hladovýho a špinavýho. No a otec to pak zařídil, že ho vzali tady do učení a do internátu. Mně bylo Milana vždycky hrozně líto. On má dobrý srdce, ale jinak je ušlápnutej slaboch. Proto jsem se mu snažil i na vojně pomáhat. Táta tady na okresní vojenské správě vymodlil, aby nás dali k jednomu útvaru. Dělal to kvůli jeho otci”

„Potřeboval Jirsa na vojně peníze?44 zeptal se Cmíral. „Neudělal třeba někdy manko, třeba když bral zboží z Army na úvěr a … rozumíš .. ,

„Jemu pořád něco chybělo, protože on měsíčně klidně Čtyři stovky prokouřil. A nikdo mu jaktěživ neposlal na vojnu ani halíř… já mu tedy občas pomohl, ale v poslední době, před koncem vojny za mnou chodil pořád, takže jsem byl nucen ty půjčky přerušit. Takových pět stovek mi ještě nevrátil. Už jsem se s nimi dávno rozloučil.

„Vidíš,“ řekl kapitán Cmíral a přejel si dlaní řídnoucí světlé vlasy, „Jirsa mohl tu dokumentaci na SOKu vzít. Někdo mu za to třeba nabíd prachy. Měl tam ve městě nějaké známé, jezdil za ním někdo?11

„Nejezdil za ním nikdo. V prvním roce vojny chodil s nějakou místní žábou, byla to myslím prodavačka. Ale pak se rozešli. Na vycházky chodil poměrně málo. Říkal, že ho to nebaví.

„Poslyš, navrhl Cmíral, „mohl bys pro nás opravdu něco udělat? Prostě zítra přijdeš znovu do kasáren, vysvětlíš to tak, že máš služební cestu někde poblíž a že ses přišel podívat. A při té příležitosti pokecáš s kluky a řekneš jim, že Jirsa se pokusil o sebevraždu, že leží v Kolíně v nemocnici. Nic víc.

„Beze všeho,11 souhlasil Klen. „A jak se tam dostanu?11

„Mám tu vůz, můžeme jet hned. Zastavíme se v Praze, jestli ti to nevadí. A do továrny zavolám.11

Klen vzal papír a tužku a napsal rodičům dopis, že musí nutně služebně odjet a že se do rána vrátí.

Pak nasedli do služební volhy. Kapitána Lišku zastihl Cmíral v Praze ještě na pracovišti. Rychle mu ohlásil vše, co zjistil a vysvětlil mu svůj plán. Samozřejmě, že hláška o Jirsovi se u pluku rychle roznese. A jejich kukačka, pokud skutečně u pluku je, má jistě uši ve střehu. Ta zpráva ji musí zneklidnit, ne-li poděsit. A není vyloučeno, že se pokusí zjistit přímo v nemocnici, jak to s Jir-sou vypadá.

Kapitán Liška obratem volal Státní bezpečnost. Zařídili, aby byl sledován každý, kdo se pokusí Jirsu navštívit, nebo mu doručit nějaký vzkaz.

„Cožpak o to,“ řekl nakonec zamyšleně kapitán Liška, „vymyšleno je to náramně. Jenomže zatím je to jenom hypotéza. Jsme totiž absolutně bez důkazů, že ten Jirsa s tím má opravdu něco společného.

„Ale je to jediný člověk z lidí mimo SOK, který tam byl v kritické době.

„Přesněji řečeno, zatím jsme nikoho jiného nezjistili, opravil jej kapitán Liška.

„A co náš obchodník z NSR?“ nadhodil Cmíral.

„Měl by se tu objevit asi tak za týden,” informoval Liška. „Už ohlásil jako obvykle svůj příjezd na ředitelství pražského exportního podniku. Tentokrát se mu přilepíme na paty.“

23

Gerhard Krause předal ,dovezený materiál* do americké špionážní ústředny INTC ve Wúrzburgu obratem. Kapitán Chadda nebyl přítomen, a jak Gerovi sdělila jeho sekretářka, která také autoatlas se zalepenými zašifrovanými údaji v deskách í kazetu se záznamem ze sarr-pu přijala, má se vrátit ze služební cesty až za několik dní.

„Mám vám vyřídit, pane, že vás pan Chadda sám vyhledá.”

Gerhard Krause se odporoučel a byl rád, že to má z krku.

Američané dali o sobě vědět asi po čtrnácti dnech. Navrhli Krausemu, zda by s nimi nepoobědval v zahradní restauraci mezi WQrzburgem a Kitzingenem. Musel se přemáhat, aby jeho „beze všeho, pánové” neznělo velmi rozladěně, ba znechuceně.

Kapitána Chaddu mezitím povýšili na majora. Právě v době, když pobýval v Anglii. Gero Krause ovšem nemohl vědět, že na americkou leteckou základnu v Anglii nastoupil větší počet mladých pilotů z USA a Chadda, jako odborník na .východního protivníka*, byl povolán na 10. základnu taktického letectva v Alconbury, aby letce podrobně školil. Popravdě řečeno, nebylo mu to ani proti mysli. Základna v Alconbury byla takovou malou Amerikou na britském poloostrově. Americké tu bylo vše, od žvýkací gumy až po americký fotbal. Chadda tu měl také několik starých kamarádů ještě z vietnamské války. Už nelátali, pracovali na operační správě. Důkladně zapili Chaddovo povýšení.

Vedle přednášek se pak projednávaly s Chaddou další instrukce pro činnost wíirzburgské základny. Centrála projevovala mimořádný zájem o veškeré informace, týkající se československého vojenského letectva. Žádala zejména informace o útvaru, kde seděla nasazená kukačka. Vyhodnocením těchto údajů chtěla ústředna do-Obyčejná prodejna sloužila Ferdovi k nekalým záměrům

spět k obecnějším, široce platným závěrům, nejen pokud jde o československé vzdušné síly, ale i o ostatní letectvo Varšavské smlouvy. Byl vypracován podrobný tematický 1 časový plán a vzhledem k závažnosti celé akce rozhodnuto postupovat velmi opatrně a bez jakéhokoliv spěchu. Odborníci rovněž soudili, že Krause by se postupně na plnění tohoto úkolu měl přestat podílet. Zprávy budou napříště vozit náhodní ,turisté*, z nichž každý bude těžit z informačního zdroje jen jednou.

Momentálně však bylo zneklidňující, že se začínal viklat jeden z kontaktů, představující spojku mezi Krausem a kukačkou. Krause bude nucen v tomto ohledu ještě naposled zapracovat, zpevnit ochotu kontaktu slušným balíčkem peněz a dohodnout s ním nový způsob styku. Předá mu také zašifrovaná jména prvních deseti lidí, kteří přijdou. Devátý pak kontaktu přinese jména další. Ale těch deset návštěvníků by mělo vystačit nejméně na rok.

Oběd proběhl poměrně rychle. Chadda i Schwarz vyslovili Krausemu spokojenost a tlumočili od šéfa uznání. Sdělili rovněž, že mají v plánu jej po nadcházející návštěvě v Praze uvolnit, aby se věnoval čistě obchodu. Je to tak nutné, aby na druhé straně nevzniklo vůči Krausemu byť jen sebemenší podezření.

Poslední úkol v Praze bude však velmi delikátní. Jde o ženu, s níž se na okamžik setkal v Táboře na hlavní poště. Krausemu ovšem neřekli, že dotyčná žena má ve Spojených státech manžela, který tam emigroval. Ani to, že do špionážní práce se zapojila pod dojmem slibů, že ji během dvou tří let dostanou rovněž na Západ a do USA.

Doktora Borského naverbovali do služeb americké výzvědné služby CIA hned poté, co emigroval. S tím, že by manželka přišla za ním, vůbec nepočítal. V roce 1968 se Borský dostal za hranice jako účastník vědeckého sympozia. Rozhodl se, že se nevrátí mimo jiné i proto, že tím chtěl ,vyřešit* neudržitelné manželství. Pak ho Američané naverbovali a musel jim přistoupit i na to, že bude formálně manželství udržovat. Potřebovali totiž zapojit do špionážní práce i jeho ženu v Československu. Borský posílal své manželce občas určité finanční částky, dílem po agentech a dílem legálně — poštou. Ve skutečnosti šlo o odměny za její činnost pro INTC.

Borská žila nedaleko Prahy. Bydlela se svou matkou v rodinné vilce. Byla zaměstnána jako aranžérka v jednom pražském obchodním domě a volný čas trávila v kratších i delších milostných románcích. V okolí jejího bydliště nebylo nápadné, když za ní tu a tam někdo přijel. Mezi návštěvníky se snadno zamíchali i agenti. Používali vozů většinou z půjčovny aut.

V poslední době však Borská začínala pochybovat o věrohodnosti slibů, jež ze zahraničí dostávala. Bylo třeba poslat za ní osobu, která by ji utvrdila dalšími sliby. Tou osobou bude Krause, s nímž se již jednou letmo setkala na poště. Ten jí měl jako seriózní obchodník vyřídit vzkaz od manžela a ujistit ji o tom, že američtí ,přátelé4 doktora Borského mají připraveno vše k bezpečnému odchodu i paní Borské do zahraničí.

„Protože známe dobu, kdy budete v Praze,44 vysvětloval major INTC Chadda, „pošleme Borské včas avízo, den i hodinu, kdy k ní přijedete na návštěvu.44

Obsah rozhovoru s Borskou projednali velmi podrobně. Návštěva se uskuteční až v poslední den Krauseova pobytu v CSSR, těsně před odjezdem.

„A ještě maličkost, milý Gero,“ oznámil major Charles Chadda až nakonec. „Vyjednal jsem vám, že uspořádáte na naší základně v Alconbury v září týdenní prodejní výstavu. Takový malý podzimní veletrh firmy Krause a spol. Co tomu říkáte? Ujišťuji vás, že to bude obchod, o jakém se vám nesnilo.44

24

Ryba začala oťukávat hozenou návnadu neobyčejně brzy. Návnadou se stal nemocniční zřízenec jirsa, ležící na psychiatrickém oddělení okresní nemocnice v Kolíně. Ve středu ráno se objevil u stíhacího pluku svobodník v záloze Antonín Klen, setkal se? s kamarády z plukovního výboru SSM, v klubovně si popovídal s vojáky ze skupiny objektivní kontroly. Všude mezi řečí stačil prohodit, že firsa, ten jeho trochu trhlý kamarád, co vedl prodejní koutek u velitelské roty, se po návratu do civilu pokusil o sebevraždu. A že leží v kolínské nemocnici na psychiatrii.

Ve čtvrt na pět odpoledne téhož dne přepojovala telefonní centrála v Kolíně do okresní nemocnice meziměstský hovor. Volající chtěl nejdříve hovořit s Jirsou, a když mu na psychiatrickém oddělení řekl službu konající lékař, že to není možné, požádal, aby nemocnému vyřídili pozdrav od kamaráda z vojny.

„A jméno?” zeptal se lékař.

„Řekněte, že ho volal Mravenec.“

Vzápětí poté věděla Bezpečnost, že místem, odkud bylo voláno, je nevelké město J., v jehož blízkosti je letecký útvar. Spojová manipulantka nevěnovala objednateli příliš velkou pozornost. Jen si pamatovala, že to mohl být asi třicetiletý muž.

Jisté však bylo, že zpráva o Jirsovi zabrala a že stopa je identifikována. Liška i Cmíral, kteří společně odjeli do J., se rozhodli, že je třeba okamžitě zjistit, kdo je onen starý kamarád z vojny, Mravenec (anebo kdo se pod touto přezdívkou skrývá J.

Samozřejmě také následovala úvaha: všichni, kdo byli ještě ve čtyři hodiny v kasárnách nebo na letišti, mají vzhledem k telefonování alibi. V té době sloužili na pracovišti všichni příslušníci skupiny objektivní kontroly, počínaje Netolickou, Kroftovou, Laštůvkou a konče ostatními vyhodnocovací. V plné činnosti byli také meteorkáři a další služby, vyhodnocující počasí na zítřejší letový den. ,

A pak přišla zpráva, která se podobala blesku, jenž udeří z čistého nebe. Ve čtyři hodiny odpoledne přijel do J. poručík Mikeš. A ve městě zůstal až do večera. Bylo zjištěno, že mu bratr jedné z dívek, která chodila s partou, s níž Mikeš občas sedal ve vinárně, opravoval auto.

Oba kontrarozvědčíci dospívali k názoru, že tu půjde zřejmě skutečně jen o shodu okolností. Mikeš se totiž svým odjezdem do J. nikterak netajil. Ve tři hodiny odpoledne řekl poručíku Pokornému, že má odpoledne volno a že pojede do J., kde^mu bratr jeho známé seřídí zapalování v embéčku. Dům, kam poručík Mikeš přijel, stojí na okraji městečka. Naproti je prodejna tabáku. Trafikant, který se tak trochu nudil a měl oči všude, viděl auto přijíždět a zajíždět do vrat a viděl také, že odjíždí až po šesté hodině odpoledne. Na poště podle fotografie poručíka Mikeše nikdo nepoznal a spojová manipulantka při pohledu na snímek poznamenala, že ,tenhle Je přece hrozně mladý, kdežto ten, co telefonoval, měl Jistě přes třicet. Ale spíš ještě i přes čtyřicet… To ona přece bezpečně pozná podle hlasu1.

Druhý den vysvětloval poručík Pokorný, že podle Mikešova vyprávění se poručík z domku, kde mu automechanik po práci opravoval vůz, ani nehnul. Pomáhal po celou dobu automechanikovi podávat nářadí. „Mikeš také říkal, že tam s ním měl jet ještě nadporučík Skřivan,14 pokračoval Pokorný, „tomu také něco hapruje na autě, ale na poslední chvíli to odřekl. Honza zřejmě o tom, že jede opravit vůz, hovořil před mnohá lidmi.44

„Mně jenom pořád vrtá hlavou,44 postěžoval sí kapitán Cmíral svému kolegovi z Prahy, který už se zase u pluku zabydlel, „zda ten chlap na poště byl od nás nebo ne.44

25

Podplukovník Pilát vedl školení pilotů u druhé letky, a když sí odbyl své, odtáhl Mikeše na čerstvý vzduch:

„Tak co, už ti odpověděla?44

„Ne.44

„Nepovídej.44

„Fakt. Ani slovo.44

„Tys to neposlal!44

„Poslal. Koukněte!44 Poručík vyňal z kapsy peněženku a ukázal podplukovníkovi podací lístek doporučeného dopisu.

„Tož, to jsem, Honzíku, blázen, řekl starý letec zklamaně. „Přece máte spolu dítě .. ,44

„Syna,44 opravil ho poručík a smutně se usmál.

„No právě, právě … Heleď, já bych, hochu, na tvém místě neskládal zbraně. Kdoví, jak to tam v Praze s tou tvou Libuší vypadá.44

„Co tím myslíte?44

„Jednoduše: když vás ten tchán s tchyní takhle proti sobě postavili, budou asi hrát vabank. Bud anebo. Krk ti na to dám, že na ni dělají pořádný nátlak. Třeba pro ni mají nápadníka. A ona je proti nim sama. A jsou to její rodiče. Vždyť jsi přece říkal, že je to dobrá žába. Dej na mě, že to ta holka nemá lehké. Utekla od tebe a měla by se vrátit… bude se o ní mluvit, přijde do

řečí, znáš to. Na tohle jsou ženské strašně cimprlich.4*

„Co mám ale dělat? Co s tím mám já proboha dělat, vybuchl poručík.

„Seber se a jeď si pro ni. Nalož ji i se synem do auta a hotovo. Žádné fraky. Uvidíš, že se s tebou vrátí..,

„Já mám jet za ní a prosit?44 zrudl poručík.

„Čeho se bojíš, hochu?44

„Ne. To máte marný. Agitujete mě zbytečně. Nebo vás za mnou někdo poslal?44 dodal Mikeš ironicky.

Podplukovník se zamračil, pak sáhl do kapsy a z krabičky vytáhl pomačkané bétéčko. Když si dával cigaretu do úst, ruka se mu trochu třásla a poručík hned věděl, že přestřelil.

„Kdybys byl můj syn,44 řekl Pilát, „tak už bys ji měl. No nic, já to myslel dobře.44 Podplukovník si zapálil cigaretu a zvolna odcházel.

Krev, která se Mikešovi nahrnula do hlavy, rychle opadla. Stál teď jako zmoklá slepice.

„Soudruhu podplukovníku,44 zvolal a rozběhl se za Pilátem.

Ale ten se nezastavil, neohlédl a zahnul za roh budovy.

Mikeš zůstal nerozhodně stát a pak se pomalu vracel do rajónu druhé letky.

Také Pilát však rychle zchladl. Měl jsem na něho počkat, vyčítal si. Ten kluk je z toho cvok a kope kolem sebe. Starý pilot usedl na lavičku v parčíku před velitelskou budovou. Chvíli koukal do země a přemýšlel. Nad pravým obočím mu naskočila hluboká vráska jako vlnka, která již neopadá. A jako mnohokrát v poslední době si položil znovu otázku: co by mi asi teď poradila Marie? Vlastně, kladl si tu otázku zbytečně. Věděl, co by mu řekla. Ona, která vždycky cítila s lidmi, když je potkalo neštěstí či bolest … A pak jakoby docela blízko slyšel její hlas: „Jdi a pomoz mu, Pepo. Přece v tom toho chlapce nenecháš…“

Podplukovník se zvedl a pomalu kráčel k velitelské budově. Víc hlav, víc rozumu, uvažovah^Šel za politrukem pluku majorem Rainišem. Zaklepal a aniž by čekal, hned vstoupil. U zástupce velitele pro politické věci sedělo několik lidí.

„Promiňte, řekl Pilát. „Já přijdu jindy.. , a už couval zpátky ze dveří.

„Jenom pojď dál a posaď se, soudruhu Piláte,44 zvolal

major Rainiš. „Jdeš jako na zavolanou. Mohl bys nám poradit. Sešli jsme se tu se stranickým výborem. Velitel chce znát naše stanovisko … totiž pokud jde o poručíka Mikeše. Ty máš přece k němu blízký, tedy neformální vztah, jak říká tady soudruh Krutina ..

Pilátův pohled se upřel na zástupce velitele. „Milerád,“ přijal výzvu Pilát a zapíchl brigadýrku na věšák. Energicky si odsunul židli. „Já tedy k tomu Mikešovi mám opravdu vztah, jak jsi správně řekl, neformální, soudruhu Rainiši. Ono je to někdy nadmíru třeba. Člověk se může dostat do šlamastyky, je mladé], neumí si poradit. A jestlipak by někdy neměl být ten velitel jako ten dobrý otec, jak nás to za mlada učili. To říkal, tuším, Suvorov.”

„Velitel jako ten dobrý otec bude chodit za poručíkem do vinárny a bude mu dělat anděla strážného, aby se na něj nepřilepíla nějaká…“ Zástupce velitele kladl ta slova pomalu, jako by zatloukal kolíčky do země. Ale s Pilátem tó ani nehnulo. Naopak, na jeho tváři se rozhostil široký a trochu naivní úsměv. Krutino, Krutino, myslel si, kampak s tímhle na mě. Někdo ti něco donesl a ty si myslíš … Ale hošíčku … Kampak na mě …

Ten Pilátův úsměv zástupce velitele poněkud zarazil.

.. No prostě není to zrovna nejlepší společnost pro proudového stíhače. To mi, prosím, nikdo nevymluví.. ukončil Krutina.

„Já tady nebudu nikomu nic vymlouvat,“ řekl po chvilce ticha Pilát. Jednoho po druhém si všechny prohlédl: politruka Rainiše, kterého znal jako dobrého letce, meteorkáře Lojzíka Roušu, místopředsedu útvarovky Neto-ličku, praporčíka Laňce ze skladu pohonných hmot. A nakonec spočinul pohledem na Krutinovi. Jeho pohled byl dlouhý a přímý.

„Říkáte o Mikešovi? Tak dobrá. Zena mu vzala dítě a odjela. Můžete říci, to se stává. Třeba se k sobě nehodí, jenomže ten kluk má svou ženu pořád rád. Myslí na ni. Chtěl by ji dostat zpátky. Psal jí. Dvakrát. První dopis jsem četl. Zůstal bez odpovědi. Druhý dopis — taká bez odpovědi. Tak se vžijte do jeho situace. To člověka žere. Je bezmocnej ne… já ti řeknu, soudruhu Krutino, že bych ti nepřál, aby tě něco takového potkalo … Moment, já vím, co chceš namítnout, že jsme každý strůjcem svého osudu. Jenomže to není vždycky úplně pravda. Někdy do osudu lidí zasahují jiní… v tomhle případě rodiče jeho ženy. Nejradši by Mikeše viděli v civilu, někde u aerolinií, naše posádka není pro jejich Libušku dost dobrá, ona je zvyklá na jiný životní standard. Maloměšťáci jako Brno. Tatínek má dokonce velmi slušný společenský postavení a teď to vernte, soudruzi, když to na tu mladou holku spustěj, a jsou to přece její rodiče … No prostě — rozeštvali je. Ale já si myslím, že nemusí být všechno ztracený ..,

„Jako v té Prodané nevěstě, že,“ neodpustil si Kratina poznámku.

„Když to k něčemu povede, rozpálil se veterán, tak budu dělat třeba Kecala, soudruhu Krutino. A ty… prostě sis na kluka zalez a místo abys podal pomocnou ruku .. ,

„Těch pomocných rukou už bylo podáno, namítl zástupce velitele, tentokrát však už trochu nejistěji. „A právě že marně. Já se pokoušel s poručíkem Mikešem pohovořit, ale (nechtěl jsem to původně na tomhle fóru říkat) jednal však se mnou doslova frivolně.**

„Věc se má totiž tak, Josefe, vpadl do hovoru meteorkář Rouša, „že soudruh velitel nás požádal, abychom mu řekli názor výboru, jestli totiž nemá na nějaký čas Mikeše vyřadit z létání… než se vysvětlí, jak to s ním vlastně je …“

„Vyřadit z létání?** vybuchl Pilát užasle. „Ale to by bylo přece to nejhorší, co byste mohli udělat. To byste mu vzali poslední kapku sebedůvěry …“

„Totiž, řekl Rouša zadrhlým hlasem, „lékař by tohle rozhodnutí podporoval. Jemu se Mikeš taky nelíbí…“ „Jo když lékař … To se nedá … Co řekne lékař, je svátý, ale musíme to přece tomu chlapci vysvětlit všechno taktně, aby si nemyslel…“

„No právě, souhlasil politruk. „A to my tě právě budeme potřebovat, Josefe, abys nám pomohl…“

„A kdy mu to řeknete?**

„V pondělí. Pokud tedy lékař nezmění názor. Budou předletové prohlídky. V úterý a ve střcju přijede kontrola z divize a z ministerstva. Skupinové lety, noční lety, prostě všechno co to hodí, pokud vyjde počasí…“

„No… nojo, když to říká lékař,“ opakoval Pilát mechanicky a bylo vidět, že už myslí na něco jiného… „Jen tak mimochodem, právě teď jsem byl u druhé letky

a poručík Mikeš se ml zdá zcela v pořádku a normální, Možná až moc normální…” Podplukovník vstal, sáhl po brigadýrce, ještě jednou přelétl všechny pohledem. „No, já už mažu, soudruzi. Go jsem měl na srdci, to jsem vám řekl. Tak čest!” . <

„A v pondělí, Pepo,” ozval se Netolička.

„Samozřejmě,” kývl Pilát. „Ale kdo ví, co bude v pondělí…” řekl tajuplně.

Sotva se ocitl na chodbě, potichu zaklel. „Já trouba,” vyčítal si, „že mě to nenapadlo dřív… A na to musí přijít teprve Krutina …”

Vyběhl mladicky o patro výš a nechal se ohlásit u velitele pluku.

„Přišel jsem kvůli takové maličkosti, soudruhu podplukovníku,” vysypal ze sebe Pilát. „Mám ještě nějakou loňskou dovolenou a psal ml syn, dcerka mu stůně. Maruška, jmenuje se po mojí ženě, a já na ni trpím. Tak jsem chtěl požádat o tři dny dovolené mimo posádku. Na pátek, sobotu a neděli.”

„Beze všeho. Ale je to přece pro tebe nevýhodné..

„Výhodné nevýhodné, mně je to úplně jedno. Já mám volného času, že nevím co s ním…” A když velitel pluku pokrčil rameny, Pilát se rychle vyporoučel z kanceláře.

„A teď by to chtělo jedno kafíčko od Pavlíny,” řekl si a za chvíli už seděl v místnůstce za prodejnou a pil dobrou kapanou kávu. Vedoucí se točila v jednom kole, a tak mu kávu přinesl její pomocník. Pilátovým společníkem u kávy byl major Hodek, který rovněž sloužil u pluku od nepaměti. Už sl spolu dlouho nepopovídali.

„Tak co, Pepo, po érech se ti nestýská?” zeptal se finančník.

„Bodejť by se nestýskalo. Někdy, člověče, lítám ve stíhačce i v posteli a ráno se proberu na zemi, tělo samá modřina.”

„Jo, kamaráde, už jsme pomalu do starýho železa,” ulevil si finančník, jemuž se u pluku neřeklo jinak než ,Magnáť.

„Co je mi to zas za pobrební řeči,” zazubil se Pilát. „Já jsem klidnej, Magnáte. Ty mě u pluku přežiješ. A jednou, až půjdeš do penze, tak nám budeš ještě ve spaní počítat relútu a přídavky na děti.”

„Kam tě vede slepá vášeň. Já už mám svýho koně.

Kytičky. Pepo, jakej já vysázím u nás v sídlišti růžověj sad, to se budete všichni divit! Jen co pověsím vojnu na brebík.*4

Prodejní nápor u pultu mezitím pominul a Pavlínčin pomocník si přinesl také kávu, aby si trochu potlachal se známými.

„Kampak na neděli,“ zeptal se obligátně.

„Já jedu na výlet do Prahy,4* řekl Pilát a usmál se pod vousy. „A ne až v sobotu, ale už zítra ráno.**

„Zítra ráno,** ožila Pavlínčina pravá ruka. „A nevzal byste mě s sebou? Mám totiž v Praze vzdálenou příbuznou, nevlastní matku … už je moc stará a nikoho nemá.“

„Beze všeho, Ferdo. Tak v kolik vyrazíme . .

Domluvili se na sedmou ráno před kasárny.

26

Pilát si myslel, že cesta vé dvou bude ubíhat rychle, ale brzy pochopil, že trefil kozla. Kantýnský si zalezl na zadní sedadlo a za chvíli spal jako poleno. Pilát dvakrát schválně prudčeji zabrzdil, jeho spolujezdec sě vždycky svalil trochu na stranu a klepl hlavou do skla, ale spal dál. Pilát ho brzy, jak se říká, pustil k vodě a v duchu promýšlel svůj plán. Nejraději by to vyřídil všechno v jednom dni, v Praze se těžko shání nocleh. Inu, v nejhorším zajde na posádku anebo se vyspí v autě. Horší je, že kromě adresy nemá nic jistého. Jankovského ulice číslo 20. Mikešovu manželku párkrát viděl, dokonce i pár slov spolu prohodili. Pak byl jednou u mladých manželů na večeři, po výměně bytu, když jím uvolnil ten svůj třípokojový.

Když přejížděl most přes Nuselské údolí, pěkně zostra zahvízdal. „Budíček, Ferdo,“ halekal. Spolucestující nejdříve koukal jak vyoraná myš. Chvíli nevěděl, kde je. „To už jsme v Praze?*4 zeptal se udiveně. „Nezlobte se, že jsem to všechno zaspal…**

„Ale…‘4

Před náměstím I. P. Pavlova po^plukovník zastavil.

„Na revanš,44 zdvihl se armář. „Až dostanu uherák …“

„Mně to leze do zubů,“ ucedil Pilát. „Tak dobře pořiď, ahoj!44 A našlápl plyn …

Za chvílí odbočoval do Jankovského ulice. Jde po nábřeží, pod ním je holešovický přístav, kotví tam pár

maličkých remorkérů a nákladních člunů, naložených uhlím. Dům číslo 20. Pilát chvíli přešlapuje před domem. Ještě pulčíka na uklidnění. A už šlape do třetího patra, protože výtah je tu na klíč. Krátké, ale energické zazvonění.

i

Dlouho nic, pak šátrání, záblesk světla ve špehýrce.

„Kdo je?11 ptá se poněkud roztřesený hlas.

„Tady Pilát. Hledám paní Mikešovou.

„Moment..

Dveře se pootevřou, ale řetízek zůstává pojištěn zá-vlačkou.

„Libuška není doma,11 říká stará paní.

„Tak bych chtěl mluvit s jejími rodiči,11 vsadí Pilát všechno na jednu kartu.

„To byste musel, pane, přijít až tak v pět. Oni jsou v práci. A o co vám jako běží?11

O co, o co, zlobí se v duchu Pilát a hledá nějakou pohotovou, hodnověrnou lež. „já Jsem od pojišťovny,11 (konečně, to je přece nápad!). „Paní Mikešová byla u mne dojednat sdružené pojištění na syna. Tomáš Mikeš, to je její syn, že? A nechala ml tuhle adresu, že tu bydlí u rodičů.11

„Ano, to ano. Já jsem její babička, ale Libuška je v práci. Leda že byste za ní zašel do úřadu.11

„Milerád.11

„Počkejte, já vám to opíši na papírek.11

Za chvíli měl Pilát adresu a také poučení, že to není daleko, dvě stanice směrem k jatkám, je tam sběrna sportky a Libuška tam dělá na poloviční úvazek, do dvanácti hodin. Aby se doma nenudila.

Pilát jde tedy podat sportku. Stojí k mladé Mikešové bokem.. Když mu orazítkuje tikety, Pilát si odkašle a řekne: „Doufám, že budu mít u vás štěstí. Jsme přece staří známí.11

Překvapeně vzhlédne a pozná ho.

„Kde se tu berete?11

„To je na delší povídání.11

„Počkejte… Aničko, můžu si skočit naproti do automatu na kávu?11

„To víš, že ano.11

Pijí kávu v automatu. Je rozpačitá. A on — mlčí. „No tak povídejte,11 řekne Libuše Mikešová konečně.

„Proč mu neodepíšete?11

„Komu?*4

„Komu asi?44

„Mně nikdo nenapsal. Co Jsem tady v Praze.44

Pilát si tichounce hvízdne. Tak vida, kde je zakopaný pesl

„Tomu bych se moc divil,44 řekne a pokývá hlavou, „Minulý týden vám sem jeden pilot psal dvakrát. První dopis jsem čet… Ale před tím už prý psal taky. Na ty dvě poslední psaní má ale lísteček od pošty. Poslal je doporučeně.44

Mladá žena zrudla. „Že by naši..

„Duch svatej vám ty dopisy nestornoval,44 kul Pilát žhavé železo. „Honza vás čeká. Vypadá mizerně. Užírá se. Dopad špatně na zdravotní prohlídce. Asi nebude lítat..Je to palba na ostro, dávka slov za dávkou. A mladá žena to nevydrží, vhrknou jí slzy do očí a hles-ne: „Proboha, a co mu je?44

„Nervy … No a vůbec. Já nejsem z posudkové komise. Je to váš muž, tak se ho sama zeptejte!44

„Když naši .. ,44

„Vaši. Pořád vaši…. Podívejte, Libuško, vám se ten život tady líbí? A vůbec, kde máte malého Tomáše?44

„V jeslích. Taťka ho tam dostal. S protekcí.44

„Vyzvednout si ho můžete i bez protekce.44

„Když … To nejde … Já mám strach.44

„A já mám zase pro strach uděláno. Tak to dopijte a jdemf4

A šla. Ve sběrně oznámila, že musí bohužel ihned odjet, těžce jí onemocněl manžel. V jeslích se na nic neptali.

„Musím si přece vzít doma věci,44 řekla, a hlásek se jí třásl.

„Máte občanskou legitimaci?44

„Mám.44

„Tak to by pro začátek stačilo.44

„Taťka zešílí. Ten přijede a…4<

„Máte pravdu, promluvím s vaším otcem . > .*4

„Proboha, ještě tohle…“

„Nic se nebojte. Řeknu mu, že jsíir odjela vlakem, protože váš muž je nemocen Že jsem jen vyřídil vzkaz… tak mi říkejte, kudy mám jet… necháme to stát za rohem.“

Zaparkovali v centru. A zase výtah nefungoval. Konečně. Kancelář, sekretářka chladná jak led. „Soudruh náměstek bohužel nemá čas. Má poradu.”

„Těch pět minut pro mne si bude muset udělat,1* říká Pilát stejně ledovým hlasem. „Řekněte, že s ním chcé mluvit podplukovník Pilát.**

„Z Bezpečnosti?** chce vědět sekretářka.

„To je jedno odkud

A dveře zůstávají otevřené. Objeví se v nich energický šedovlasý muž.**

„Jsem vám k službám.**

„I já vám,** Pilát je rozhodnut jít, jak se říká, tvrdě na věc. To je jediná možnost, jak jednat s takovými typy. „Přišel jsem vám říci, že vaše dcera s vnukem právě odjela rychlíkem za svým manželem. Já jsem od útvaru, kde poručík Mikeš slouží. Přišel jsem jí vyřídit, že ji manžel čeká. Je nemocen. Psal Jí, ale dopisy nedošly.**

„O nemoci v nich nic nepsal,“ řekne šedovlasý muž. ^ „Nemáte se čím chlubit. Je to trapné krást dopisy vdané dceři. Nebo vám to není trapné?1*

„Ani ne,“ odsekne šedovlasý muž. „Staráte se o věci, do kterých vám nic nenl.“

„Je to moje povinnost.*’

„Nemuselo by se vám to vyplatit.”

„Pro strach mám uděláno, vážený… vážený soudruhu náměstku. Já lítal přes dvacet let stíhačky, víme!”

„Manželství mé dcery je něco jiného, vážený soudruhu.”

„Podívejte,” řekl důrazněji Pilát a na obličeji mu naskočily bílé skvrnky, „|á jsem člověk jinak klidnej. Ale jestli budete ty mladý štvát proti sobě a rozbíjet jim manželství, tak se spolu ještě utkáme. Pokud to nevíte, tak já jim dal svůj třípokojový byt. Aby tam žili. Aby byli spokojeni a šťastni, rozumíte? A jestli se vám to nelíbí, tak se teprv utkáme Jak se patří. A sbohem!** „Tatínek se umoudřil,” usmál se Pilát ve voze na vylekanou Libušku Mikešovou,

Jeli pomalu, nespěchali. Ve dvě byli ,doma\

„Já pohlídám Tomíka, jděte si nakoupit,” navrhl jí Pilát.

„Když já… nemám ani peněženku,” řekla, a vyhrkly jí slzy.

Pilát vylovil z peněženky pětistovku a mrkl na ni:

„Pak: mi to vrátíte … Stačí?*4

Kývla a utřela ši brbetem ruky. mokrou tvář: „Já už mu nikdy neodejdu.44

„Stoprocentně?44

„Stoprocentně.44

Když odběhla do obchodu, vytočil Pilát číslo útvarové ústředny.

„Dejte mi Rainiše,44 řekl.

„Slyším. Tady Pilát. Přivezl jsem Mikešovi rodinu. Ale ani muk, je to překvápko. Jen dohlídni, ať jde brzy domů. Řekni, že zapomněl zavřít vodu v koupelně a že má vytopený byt. A že pozdravuju Krutinu; V pondělí bude Mikeš zdravej jako ryba a létat bude jako vlaštovka. Ze na to dávám krkl44

27

„Sestři..

Kvapné kroky po nablýskané nemocniční chodbě se zastavily: „Přejete si?44

„Totiž… tady je taková maličkost, máte určitě ráda višně v čokoládě, viďte? Tak tady jsou. Exportní. Potře-buju jen maličkost. Leží tu můj známý, vlastně vzdálený příbuzný. Jirsa se jmenuje. Projížděl jsem tudy, stavil jsem se u něho doma a tam mi řekli, že se chlapec nějak rozstonal… Je to vážné?44

„No, vypadá to, že je z nejhoršího venku,44 řekla trochu zdráhavé sestra.

„Mohl bych s ním mluvit?44

„Zatím má zakaz návštěv… Ale počkejte, zeptám se doktora Milera, který má službu.“

„Tady pro pana doktora … malou pozornost. Ohnivá voda z Arménie. Znamenitý koňak. Ne, nic mi neříkejte, jenom to před něho postavte na stůl. A uvidíte..

Sestra vzaia bomboniéru i koňak a odeupitala Měla přesné instrukce. Ona i všechen ostatní personál na oddělení. Každou návštěvu k Jirsovi okamžitě hlásit.

K doktoru Milerovi vklouzla bez klepání a postavila dárečky na stůl.

„Tak už je tady,44 zašeptala. „A jak je vidět, má štědrou ruku.44

..Kdo?44 otázal se doktor Miler nejdřív nechápavě.

„No přece k Jírsovi. Moc prosí, aby ho mohl vidět. Prý vzdálený příbuzný.44

„Tak mu, sestři, řekněte, že to zařídím, jen co ukončím vizitu. Že musí počkat tak patnáct minut.4

„Dobře.44

Zase cupitavě krůčky naleštěnou nemocniční chodbou, spiklenecký úsměv a polohlasné — „Pan doktor to zařídí. Chvíli strpení, Jen co skončí pravidelnou vizitu.44

„Děkuji.44

„Vykuřte sl zatím cigaretu. Kuřácký salónek máme támhle vzadu na konci chodby vpravo.44 V té chvíli již vyjíždí z okresního odděleni VB pohotovostní vůz se třemi muži. Jeden z nich sí nasazuje na fotoaparát teleobjektiv.

^Za dvanáct minut jsou všichni na svých místech. Přichází doktor Miler, podává návštěvníkovi ruku: „Děku-ju za pozornost,44 říká, „ale nemuselo to být. Bohužel, jen pět minut, déle nemohu návštěvu povolit. Jistě chápete .. “

„To mi úplně stačí, pane doktore.44

Návštěvník vchází do pokoje, kde leží Jirsa. Je tam sám. Po pěti minutách vychází. Velmi děkuje doktorovi. „Chlapec se brzy uzdraví, viďte,44 říká starostlivě.

„Jste hrozně laskav, pane doktore. Děkuju vám … za něho. Je to jinak hodný chlapec.44

„Ano … zdá se ..

„Tak na shledanou.44

Návštěvník kráčí po vychozených schodech. Nespěchá. Je klidný. Je si jist. Všechno dobře dopadlo. Vychází z pavilónu psychiatrie, [e fotografován na kinofilm a snímán kamerou. Nic netuší. Prochází se městem, zřejmě nespěchá. A snímků přibývá. Poobědvá v nádražní restauraci.

Pokladna jízdenek: Muž pojede osobním vlakem do Prahy. Dva muži s ním pojedou v jednom vagóně. Třetí mezitím vyvolává filmy. Snímky putují obratem do Prahy, zvláštním kurýrním autem. Rychlost hodně přes sto. Cestující z Kolína má namířeno na autobusové nádraží. Kupuje si lístek do Brandýsa nad Labem. Nejede sám. jeden příslušník Bezpečnosti jede s ním, druhý s vozem sleduje v jízdě autobus. V Brandýse se muž toulá po městečku, několikrát obejde náměstí, než zajde do restaurace. Večeří. Občas se dívá na hodinky. Čeká něko-ho? Nebo zabíjí zbytečný čas? Pravda je to druhé. Teprve v podvečer, když se začíná stmívat, zaplatí večeři a pomalu se loudá k další zastávce autobusu. Jede do Nymburka. Jeden ze tří s ním. Auto daleko za autobusem, právě tak v dohledu. V Nymburku následuje návštěva další restaurace. Teprve když se rozsvítí pouliční lampy, vyjde muž znovu do ulic. Tentokrát již není jeho sledování zdaleka tak jednoduché, ulice jsou skoro liduprázdné. Muž se vrací směrem, odkud přišel, poblíž kasáren zahýbá doleva. Jeden ze tří pracovníků Bezpečnosti, kteří ho sledují, jej rychlým krokem předchází. Návštěvník kolínské nemocnice však pojednou mizí v brance jedné zahrady. Ti, kdo jej sledují, zůstanou stát v místě, kde je plot hustě porostlý břečťanem. Vidí, že muž jde ke dveřím starší vilky a zvoní. Pak blikne světlo v předsíni. Dveře se rychle otvírají a hned zase zavírají. Dva ze sledovatelů se teď usídlí v zahradě, třetí spěchá na místní oddělení Veřejné bezpečnosti k dozorčímu, aby sehnal pokud možno rychle náčelníka. Nutně potřebují informace, kdo je ing. Karel Šafář, uvedený na domovním štítku u vrátek vily.

Informace je poměrně zevrubná, náčelník tu lidi dobře zná. Inženýr Karel Šafář je bývalý majitel vily. Zemřel před dvěma lety. Nyní bydlí v rodinném domku ovdovělá žena s dcerou Michaelou Borskou. Dceři je devětadvacet let, pracuje jako aranžérka v Praze. Její muž, doktor Petr Borský, je o deset let starší. Naposled pracoval ve výzkumu potravinářského průmyslu. V roce 1968 byl vyslán do Francie na odborné mezinárodní sympozium. Zůstal v zahraničí a emigroval do USA. S manželkou se nerozvedli. Posílá jí občas peníze. Michaela Borská žije poměrně na vysoké noze.

Informace je bleskem předána do Prahy. Obratem přichází příkaz — pečlivě střežit dům. Za žádnou cenu se neprozradit. Jinak nepodnikat absolutně nic. Ti dva uvnitř nesmějí v žádném případě pojmout podezření, že jsou sledováni. Brzy se podaří zřídit další, poměrně ,komfortní4 pozorovací stanoviště. K brance domu je totiž vidět z malého větracího okénka intendančního skladu zdejšího útvaru. Již od zítřejšího rána se stane toto okénko hlavním pozorovacím stanovištěm. Druhé bude v ulici za domem, kde ovšem není východ. To pro případ, že by se muž pokoušel o skrytý útěk. Zatím však

na nic podobného nepomýšlí. Okno v prvním poschodí starší vilky je osvětleno komorním světlem. Že by paní Michaela pouze přijímala jednu ze svých četných pánských návštěv? V této chvíli je však už pevně začleněna do okruhu lidí, podezřelých ze špionáže. Neboť muž, který u ní dlí, navštívil v nemocnici pacienta, podezřelého z krádeže tajných materiálu. V tom čase pracovníci Bezpečnosti, sledující dům, ještě nevědí, kdo je muž, který se narychlo usídlil u Borské. V téže době však startuje v Praze vrtulník Bezpečnosti, aby zanedlouho přistál na letišti stíhacího pluku. Kapitán Cmíral už netrpělivě přechází ve své kanceláři. Konečně je kapitán Liška tady, klade před něho fotografie.

„Tak co, znáš ho?“ ptá se nedočkavě.

„Bodejť bych ho neznal, vydechne Cmíral užasle.

28

Je zamračené deštivé pondělí a na letišti panuje stejně zamračená nálada. Lety jsou zatím odloženy, dohlednost je prachmizerná. U meteorkářů zase zvoní telefon, kapitán Rouša bere mechanicky do rukou sluchátko a na druhém konci drátu slyší dobře známý hlas:

„Víš, co je nového, rosnlčkářl? Mikeš má doma rodinku, oznamuje major Martinek, který byl ještě před dvěma hodinami připraven nu stanovišti řídícího létání, aby spolu se zástupcem velitele pluku rozpoutali v éteru pravé letecké rodeo.

„To vím už dávno,14 odpovídá Rouša.

Ne každý u pluku to polomlliavé a spíš podzimní než letní počasí bere s humorem. Především letci. Psychicky se, připravili na splnění náročného výcvikového úkolu.

Mikeš s Pokorným sl sedli na učebně předletové přípravy a polohlasně, zato vytrvale si něco vyprávějí. Na dnešní lety se oba těšili. Mikeš zvlášť. Protože z jednoho okna sídliště budou sledovat jeho stroj vykulená očka malého Tomáška a Libuše bude říkat: vidíš, Tomíčku, to je éro a v tom éru letí tatínek. A tatínek poletí! Lékařská prohlídka poručíka Mikeše dopadla zcela uspokojivě.

Zato podplukovník Pilát se cítí utahaný. Napětí posledních dnů se přece Jen projevilo. Jde na svou kapanou kávu do Army hned po ránu.

„Tak co, Ferdo, jak jsi pořídil?44

„Ale jó, všechno v pořádku,44 vysvětluje prodavač žo-viálně. „Mám zase na měsíc na dva pokoj. To víte, starý lidi. Já už nevlastní matce říkal, že by jí bylo v domově důchodců lip. Ale nedá si říct…“

„A z čeho máš, člověče, tu tělocvičnu pod očima,44 rejpne do něho Pilát a vesele se zazubí na Pavlínku Marešovou.

„To já ne, na mou duši,44 brání se vdova. „Já s tím nemám nic společnýho. On tam vždycky chudák dře na zahradě nebo natírá okna, já mu říkám — pojedu s tebou, ale on o tom nechce ani slyšet. Nakonec něco na tom je. Já si doma aspoň trochu odpočinu. Vždyť tady za tím pultem je to rajt.44

V téže době přejíždí československou státní hranici u Rozvadova obchodník Gerhard Krause se svým dodávkovým mikrobusem. Pasové a celní odbavení probíhá rychle. Od chvíle, kdy překročí hranice, je Krausovo vozidlo nepřetržitě sledováno. Bezpečnostní aparát a jeho orgány jedou na plné obrátky. Řetěz špionážní agentury USA INTC se podařilo rozkrýt, je však třeba ještě zajistit jeho články, předložit nezvratné důkazy.

Především je třeba objasnit minulost člověka, který navštívil Jirsu v nemocnici a přímo odtud jel k Michaele Burské. A vůbec — důkladně zhodnotit veškerá fakta o těchto lidech. Doktor Borský se pohyboval nějaký Čas po opuštění republiky ve Francii, pak přesídlil natrvalo do USA. Posílá občas manželce peníze. Mnoho toho není. Snad právě tolik, aby se nevzdala všech nadějí. Jé Borský agentem nebo pouze spolupracuje s rozvědkou CIA?

Pojednou zčistajasna se u Borské objeví muž, zvaný .Mravenec4, tak mu říkají u stíhacího pluku.

Jaké jsou v tom spojitosti?

I tady se mají vyšetřovací orgány čeho chytit. V době, kdy působil dr. Borský v pražském výzkumném ústavu potravin, mihne se v jeho blízkosti člověk, pouze o čtyři roky mladší než Borský. Ten člověk pracuje jako číšník v jedné pražské kavárně, kde býval stárnoucí mládenec Borský denním hostem. A protože Michaela Šafářová poznala budoucího manžela právě v této kavárně, je zřejmé, že se znala také s číšníkem. Jeden z někdejších

Borského přátel si dokonce vzpomene na důležitou okolnost. Prý se tehdy proslýchalo, že Michaela Šafářová vlastně s tím Číšníkem chodila a Borskému dala přednost, neboť měl doktorský titul a vyšší společenské postavení.

Co se však stalo, když Michaela Borská zůstala sama? Vyhledala bývalého nápadníka, který zůstal svobodný? Nebo on vyhledal jí? A dál? Jak to bylo dál? Co je k sobě váže? Proč se Borská nerozvedla? To vše ovšem není momentálně tak důležité. Důležitější je, že se pan Gerhard Krause blíží ku Praze. Jeho kroky mohou zavést kontrarozvědku a Bezpečnost k tomu článku, který právě chybí.

Deštivé pondělní poledne. Je už jisté, že se dnes létat nebude. Poručík Mikeš se těší domů. Ceká ho spousta práce. Než se příbytek .slaměného vdovce4 znovu změní v rodinné obydlí, je třeba vydrhnout o vysmýčít všechny kouty, umýt okna a dveře, vydrátkovot parkety. To je ryze pozemšťanská práce, při níž Je ochoten poručík, který oblétává mraky, velmi aktivně pomáhat.

Kapitán Cmíral se mezitím vzpamatoval z překvapení. Volá do prodejny Army, zda bude uherák. Prý až ve středu. Pak se vypraví za podplukovníkem Pilátem.

„S tím Mikešem, to se vám ale povedlo,44 usmívá se hned mezi dveřmi.

„To víš, na starýho kořena si jen tok nikdo nepřijde,4* bručí Pilát.

„Prý jsi vezl prodavače z Army do Prahy ..

„Už* se pochlubil, no vez, v půtek se na mě přilepil, když jsem říkal, kam jedu. Spal v autě celou cestu Jako dřevo.44

Deštivé pondělí, odpoledne se přehoupne do večera, nikdo ani neví jak.

V Praze zatím má mnoho lidí napilno. Mnoho lidí, kteří v té chvíli mají jediný zájem. Aby bylo zlikvidováno kukaččí vejce u stíhacího pluku. Jenomže obchodník Gerhard Krause se po pracovním dni, kdy se věnoval výlučně obchodu, zajímá pouze o dobré jídlo a plzeňské pivo. Tentokrát, jako z udělání, žádnou společnost nevyhledává.

Situace se nemění ani druhý den, jak v Praze, tak na letišti. Pouze z psychiatrického oddělení, kde je hospitalizován Milan Jírsa, přijde zpráva, že hodný ,příbuzný4

nechal pacientovi za své návštěvy tisíc korun na přilepšenou.

A konečně středa. V deset hodin se počasí rychle zlepšuje, od západu se rozšiřuje do Čech tlaková výše. Velitel pluku seznamuje kontrolní skupinu z velitelství divize s programem letového dne. V plánovací tabulce letů je všechno pečlivě seřazeno a rozvrženo. Jsou tu jména pilotů, čas jejích startů i přistání, druh cvičení. Deník řídícího létání se začíná zaplňovat ciframi, jmény, údaji. Řízení letu je svěřeno zástupci velitele majoru Krutinovi. Tentokrát to bude náročné. Hned po záletu jsou na programu lety s omezeným využíváním pojítek a prostředků radiotechnického zabezpečení.

V krátkém sledu vzlétají tři stíhačky. Míří na sever. Tam, nad vojenským prostorem, představuje jedna z nich cíl, druhé dvě na ni nalétávají ve skupině.

„Jak vypadají 713 a 715,“ ptá se řídící létání.

„Jsou u Chabařova, asi pět kilometrů severně. Jdou k sobě, byly trochu roztažený. Tak je dávám do dvojice”

„Rychle na kanál, na můj.”

„Rozumím.”

A potom se zhorší podmínky navigace, cvičí se návrat na letiště s omezeným využíváním pojítek.

„Jedou dobře,” říká plukovník z divize. „To jsou staří kozáci, ne?”

„Mladí letci. Poručíci,” odpovídá major Krutina. A v té chvíli je na ty dva nahoře pyšný.

Poručík Mikeš přistává. Pokorný dělá o jeden okruh nad letištěm víc, ale na přistání jde také znamenitě. Hned za nimi sedá velitel letky. To už startují další stroje…

Den ubíhá velmi rychle. Soumrak, nebe zvolna hasne. Světlomety ozařují přistávací dráhu. Na stanovišti řídícího létání mají chvíli pauzu. Jsou trochu unaveni, ale nálada je znamenitá. A co hlavní, kapitána Roušu rosničky tentokrát opravdu poslouchají.

29

Gerhard Krause se v Praze vrací do hotelu poměrně brzy. Nezpozoroval za ty tři dny, že by se o něho někdo zajímal, přesto si však počíná nesmírně opatrně. Ztracená kazetka se záznamem ze sarrpu (to JeKo znepokojující tajemství) mu bezděky straší v hlavě. Teď však má nejvyšší čas. Za deset minut mu přijede před hotel taxík, který si objednal telefonicky v taxislužbě.

Krause nechává ve svém pokoji rozsvíceno, zamyká, klíč neodevzdá v recepci. Rychle vychází z hotelu. Přejde na roh a zpět, chvíli postává. V ruce má kousek papíru s číslem taxíka, který má pro něho přijet. Konečně. Volha míří do Vysočan. Kapitán Lišk^se před ní loudá v moskviči. Další volba, v níž sedí pracovníci Bezpečnosti, se drží v nenápadném závěsu. Všichni jsou napjati: kam pojede? Taxi míří ke Kbelům. Už začínají věřit, že články špionážního řetězu se velmi brzy spojí. A kd,yž taxík odbočuje v Brandýse nad Labem směrem na Nymburk, vědí to už téměř jistě.

Krause nechává stát taxíka na hlavní silnici. Do postranní uličky, kde se v zahradách krčí stářím oprýskané vilky, jde pěšky. U dvou branek škrtá zápalkou. Hledá správné číslo. A najde je. Dveře se otvírají dřív, než k nim dojde. Je zřejmě očekáván. Návštěva uvnitř trvá asi hodinu. Odevzdává dopis, psaný rukou jejího muže. Uklidňuje ji. Předává peníze, západní valuty. A pak pryč. Jenže taxík ujel. Napadne ho, Že by se mohl do Prahy dostat autostopem. Pokusí se zastavit moskviče, řízeného kapitánem Liškou. Řidič je ochota sama. Krause nabízí ameriky a slibuje dobrou odměnu za svezení do Prahy. Ale auto několikrát nepozorovaně mění směr a po deseti minutách jízdy zastavuje znovu před vilkou, z níž Krause vyšel. U Michaely Borské byla zatím provedena domovní prohlídka a zajištěn dopis, peníze i valuty* Gerhard Krause protestuje, zapírá.

„Máme o vašem manželovi Jiné zprávy, než jaké jsou v tomto dopise,“ říká kapitán Liška Borské. „Pracuje jako agent americké rozvědky CÍA. Na manželku v Československu už dávno zapomněl.“

„Parchant, vybuchne aranžérka. Je bledá, rezignuje. Nic nezapírá. „Parchant a tenhle taky,*4 ukazuje na Gerharda Krauseho. „Dneska Jsme se setkali podruhé. Poprvé v Táboře na hlavní poště ..

Ještě téhož dne v noci je převezena do Prahy recidivistka Vostrá. Na dotaz, zda je to onen muž, jemuž vzala z kapsy krabičku cigaret značky Astor, odpovídá bez váhání: „Ano, to je on.44

Druhý den se přijdou na obchodníka podívat dva muži, kteří stopařce Vostré zastavili. Oba jednotlivě a nezávisle na sobě Krauseho okamžitě poznávají. Později si vzpomene i obsluhující číšník z Rybářské bašty.

Manželé Polákovi také okamžitě poznají Vostrou.

Následuje konfrontace s kameramanem.

Pak rekonstrukce předání špionážních zpráv v hovorně na táborské poště. A tehdy si Gero Krause uvědomí, že doznání je přece jenom polehčující okolnost.

Jen kukaččino vejce, dosud nic netušící, je stále ještě na svobodě. Není nutné spěchat. Třeba udržuje ještě nějaké vedlejší spojení. Třeba vyvolá Krauseho zatčení paniku a někdo se pokusí kukačku varovat. Ale nic takového se nestane. A tak onoho dne, kdy je rozhodnuto vybrat hnízdo, vchází do Army kapitán Cmíral.

„Máš buráčky, Ferdo?“

„Něco bude, počkejte, přinesu vám zezadu.44

Když prodavač přináší sáčky, zvoní telefon. Zvedá jej Pavlína Marešová. „Je to tvoje,“ říká svému pomocníkovi a předává mu sluchátko, „jde o nějaké zboží, které sis prý domluvil ve Včele.“

Pomocník vyslechne vzkaz. A hlásí vedoucí Marešové: „Musím tam jet. Dostali mimořádnou zásilku zboží.“

„Můžete se svézt,“ navrhuje Cmíral. „Jedu do města”

„Když budete tak laskav, soudruhu kapitáne!14

A tak jedou. Asi tři sta metrů za letištěm je však předjede vůz Veřejné bezpečnosti a zastaví je.

„Pane řidiči, doklady! A váš spolujezdec rovněž!44

„Vy půjdete s námi, pane Bečvář. Kvůli tomuhle salátu, kterýmu říkáte občanská legitimace,44 říká příslušník SNB. A přes armářovy protesty jej jednoduše nacpou do pohotovostního vozu. Vše je pouze dílem okamžiku.

Výslech je v Praze zahájen bez otálení. Ferdinand Bečvář, alias Ferda Mravenec, nejdřív vše zapírá.

Návštěvu v Kolíně u Jirsy na psychiatrii a u Borské v Nymburku. Předloží mu na stůl snímky, pustí film. Nejdřív mlčí. Pak mávne rukou. Oznámí, že chce vypovídat: S Borskou se seznámil, ještě když byla svobodná. Pak se mezi ně připletl doktor Borský. Byl to vykutálený chlapík, sukničkář, samý dluh, Bečvář u něj přišel o hezké péníze. A nejen o ně. Borský Michaelu Bečvářovi zkrátka přebral. Když potom Borský emigroval, Michaela Bečváře sama vyhledala. Dělal ve stejné kavárně jako

číšník. Začali spolu chodit. Borská ho časem přemluvila, aby si našel jiné zaměstnání, vadilo jí, že je jen pingl. Když to udělal, Borská už měla jiného. Zůstal tím, čím pro ni byl — z nouze Franta dobrej. Hlavně na peníze.

Rozhodl se od ní odejít. V té době navštívil spolu s bratrem synovce, který sloužil jako vojín základní služby u leteckého pluku. Sli mu něco koupit do Army, tam mu padla do oka Marešová. Dal se s ní do řeči a měl u mladé vdovy úspěch. Po třech měsících se k ní přistěhoval. Jezdíval ha nákupy do Prahy a tam neodolal. Jednou se vydal za Michaelou Borskou. Přijala ho jako starého dobrého kamaráda, Jak mu tvrdila. Ale hlavně z něho vytáhla peníze. Přespal u ní. Řekl jí, jak a kde žije. Když znovu přijel za dva měsíce, byla už Borská na něho ,úkolována*. Podařilo se jí zatáhnout bývalého milence za příslib cizích valut o později 1 možnosti dostat se na Západ ke spolupráci pro americkou špionáž. Od jednoduchých informačních zpráv přešel pak Bečvář k získání záznamů ze sarrpu, o něž byl ,venku* zájem. Obstaral je prostřednictvím morálně podlomeného Jirsy, který měl u něho jako vedoucí prodejního koutku asi osmisetkorunové manko.A pak následovaly ještě zprávy další. Záznamy ze sarrpu odevzdal Bečvář úmyslně Borské až po dvou měsících, aby se ztížilo pátrání. Čekal, co ztráta materiálu u pluku udělá…

Následujícího dne bylo oznámeno do Kitzingenu, aby si společník pana Krauseho laskavě vyzvedl dodávkový mikrobus se zakoupeným zbožím v Praze.

Bylo ještě zapotřebí vysvětlit Pavlíně Marešové, jak se věci mají. Kontrarozvědčík Cmíral zašel za Pilátem. „Nechtěl byste mi s tím pomoct, soudruhu podplukov-niku? Víte, že Marešová na vás odjakživa trpěla …“

„Já jsem u tohohle pluku už děvečka pro všechno,“ postěžoval si Pilát. Nakonec se přece jen zvedl od kancelářského stolu a doprovázen Cmíralem šel jako obvykle na kafe do prodejny.

Probíhaly právě společná loty rojů a letek. Veterán se na okamžik zastavil a sledoval bedlivým pohledem letoun, mířící na přistání. A když zahlédl na trupu číslo 713, řekl: „To je ten Mikeš, Cmírale, ten „labilní* pilot. Dnes už zase pilot vzornéj.

Kapitán na to neřekl nic, usmál se a pokrčil rameny, jako by chtěl říct: tak už to někdy na světě chodí.