Alběta se nevrací - Jerzy Edigey

I

Klíč se otočil lehce v zámku a dveře se dokořán otevřely. Inenýr Adam Wojtiechowski veel do předsíně a zavřel za sebou. Trochu ho udivilo, e’ mu Bety nepřila naproti. Zvykl si u, e ho vítala na prahu.

 To Jsem veel tak tie, e mě neslyela? pomyslel si.

Obývali byt o dvou pokojích a kuchyni. Z podlouhlé předsíně vedly dveře do různých částí bytu  do pokojů, kuchyně a koupelny. Prvními se vcházelo do pracovny, za ní, oddělen zasouvací stěnou, byl mení pokoj Albětin.

Wojtiechowski si v předsíni pověsil plá a vkročil do pracovny. Zasouvací stěna byla jako obvykle otevřena, nahlédl tedy do vedlejího pokoje, ale i ten byl prázdný.

 Musí být v kuchyni, řekl si, proel manelčiným pokojem a otevřel dalí dveře.

Ale ani v kuchyni nebylo ivé due. Na plynovém sporáku stál hrnec s vodou do poloviny naplněný okrábanými bramborami. Na stole vedle sporáku leel květák.

 Bety, jsi tam? zavolal inenýr a pootevřel dveře do koupelny.

Nic. Koupelna byla také prázdná.

Vrátil se do svého pokoje, usedl do křesla, vytáhl večerník a pustil se do čtení. Zprávy, které tam nael, ho vak nezaujaly. Myslel stále na nezvyklou nepřítomnost manelky.

Adam a Alběta Wojtiechowských se vzali před sedmi měsíci a po celý ten čas jejich ivot plynul tak pravidelně, e se nyní cítil zaskočen, kdy ji nenael doma.

Podíval se na hodinky. Půl páté. U to je hodina, co se vrátil ze závodu, a Bety nikde.

 Udělám si oběd sám, rozhodl se. Od sedmé ráno, co odeel z domu, neměl nic v ústech. Z práce se vracel větinou něco po třetí a obvykle hned usedli

ke stolu. Alběta nebyla zaměstnána; Adam byl zásadně proti tomu a po svatbě ádal, aby se věnovala jenom domácnosti.

Sel do kuchyně, postavil na plynový vařič hrnec s bramborami a osolil je, očistil květák, vytáhl z příborníku větí kastrol a postavil ho na oheň. V chladničce nael maso připravené, jen je ohřát.

Inenýr čekal s obědem na manelku do esté. Nakonec ho roztritě snědl sám. A o tom přemýlel jak chtěl, nemohl najít vysvětlení, kde můe Alběta být. Jestlie musela náhle na delí dobu odejít, proč mu doma nenechala vzkaz? Mohla mu také zatelefonovat do zaměstnání a říci, co se děje.

Kolem sedmé hodiny u to Wojtiechowski nemohl vydret. Vyel ven. V nedaleké kavárně se kadý večer scházeli známí a přátelé. Napsal na kousek papíru, kde bude, a el. Ale ani v kavárně se nemohl neklidu zbavit. Třikrát z atny telefonoval domů  ani jednou tam nikdo nezvedl sluchátko.

Z kavárny odeel Adam kolem deváté hodiny večer. Cesta nazpět mu trvala čtvrt hodiny. Manelka nikde. A tak se odhodlal zatelefonovat na Veřejnou bezpečnost.

Ozvala se mu sluba.

 Volám ve věci své manelky, začal Wojtiechowski.

 Ano, slyím, řekl mu na druhém konci. Byl trpělivý, protoe byl zvyklý, e lidé, kteří jim telefonují, bývají znepokojeni a ne vdy dovedou jasně říci, oč jde.

 Moje ena, opravil se Wojtiechowski, odela z domu a dosud se nevrátila.

 Kdy to bylo? zeptala se sluba.

 Vrátil jsem se z práce po třetí hodině.

 Dobře, a s kým vlastně mluvím?

 Promiňte. Tady je inenýr Adam Wojtiechowski. Pracuji v Závodě na přesné přístroje. Bydlím v Zlaté ulici číslo patnáct. Moje ena se jmenuje Alběta, je jí sedmadvacet. Vysoká bruneta.

 Ano, poznamenal jsem si to. Kdy vae ena zmizela?

 Vrátil jsem se z práce a nebyla doma. Nevím, kdy odela a co se s ní stalo.

 Člověče?! Od vaeho návratu domů neuplynulo ani sedm hodin. Po nezvěstném začínáme pátrat po

uplynutí čtyřiadvaceti hodin od chvíle, kdy zmizel. Copak se nestává, e se někdo opozdí? Copak vy se vracíte vdycky na minutu přesně? Vám se nikdy nestalo, e ]ste se opozdil?

Inenýr v duchu přiznal, e to Je pravda. I jemu se stalo, e musel s ředitelem odjet do jakéhosi závodu a neměl ani čas Bětě zatelefonovat. Poprosil o to sice kolegu, ale ten na to samozřejmě zapomněl. Cesta se tehdy protáhla a Wojtiechowski se vrátil z Varavy a po desáté večer. Byl tenkrát překvapen a lichotilo mu, e ho manelka zahrnula výčitkami, za nimi tuil znepokojení. Dobrá, ale on pracuje a jeho pozdní návrat je vdy omluvitelný. Něco jiného je vak ona …

 Moná, e k vám přijel někdo z venkova a manelka s ním la nakupovat, snaila se sluba najít prosté vysvětlení.

 To by mi přece nechala vzkaz.

 A nepohodl jste se s ní náhodou, e by odela k matce?

 My jsme se nikdy nehádali! A matku nemá.

 Tak jen klid. Kdy o ní do zítřka večer nebudete vědět, zahájíme pátrání. Jediné, co teď můeme udělat, je, e zjistíme, jestli ji nezajistila Bezpečnost nebo jestli se jí nestala nehoda.

 Ale to je nesmysl! Proč by ji měla sebrat Bezpečnost?

 Nevím. Kadý den zadríme ve Varavě několik set osob. Často sebereme lidi při nějaké pračce kvůli výslechu. To máte různé… Ted se zeptám v nemocnicích, na záchranné stanici, v márnici…

 Jeimarjá! vyjekl inenýr. Vy myslíte …

 Nic nemyslím. Podle mého se vechno skončí dobře a za chvíli se vám manelka vrátí domů. Sám přece nevíte, co se s ní stalo. Zatelefonujte nám, kdyby se za dvě hodiny nevrátila.

Alběta se neobjevila. Wojtiechowskému se ty dvě hodiny táhly celou věčnost. Ve fantazii si kreslil velijaké úrazy a automobilové nehody, jim jeho manelka padla za obě. Po půldruhé hodině to nevydrel a zavolal znovu.

Telefon zvedl jakýsi důstojník a Wojtiechowski musel od začátku opakovat celou historii. Ale ani onen poručík nepovaoval za nutné se zneklidňovat Albětiným zmizením. Stává se, pomyslel si, e enská

odejde a nevrátí se a mu pak dostane obsílku k rozvodu …

Vyhledal první hláení.

 Můete být klidný, řekl, ptali jsme se. Vaí eně se nic nestalo, není ani v obvodním, ani v krajském vězení, ani se jí nestal úraz. Potovost neposkytla ádné takové osobě pomoc a není ani v nemocnici. Také v márnici nemají dnes neidentifikované mrtvoly. Musíte čekat, e se dříve nebo později objeví. To je ve, co vám mohu poradit.

Inenýr resignovaně poloil sluchátko. Představitel Veřejné bezpečnosti ho ani v nejmením neutěil.

Uplynula dalí hodina. Alběta se nevracela ani netelefonovala. A tak se Wojtiechowski rozhodl, e přes pokročilou dobu zatelefonuje jednomu ze svých přátel, plukovníkovi Jareckému, který měl vysoké postavení v ministerstvu národní obrany.

Jareckého znal u před válkou. Chodili spolu do koly. Potom se léta neviděli, a po válce se náhodou potkali. Adam Wojtiechowski dostal místo v továrně a zakrátko byl znám jako vynikající inenýr a vynálezce. V době zkouek jednoho jeho vynálezu, o který se zajímali vojáci, zastupoval armádu tehdy jetě major Jarecki. Oba mui se rozpomněli na své kolní kamarádství a začali se pravidelně stýkat. Inenýr věděl, e se na Zygmunta Jareckého můe vdy spolehnout.

Na rozdíl od inenýra, který měl prudkou povahu a jako téměř kadý vědec byl i trochu roztritý, plukovník byl vdy klidný, vdy se dovedl dokonale ovládat. Byl to typ chladnokrevného člověka, který váil vechna pro a proti, bylo-li vak třeba, necouvl před sebevětím rizikem.

Inenýr jeho pomoc a ochranu nejednou vyuil, předevím v těkých a hořkých chvílích před více ne deseti lety, kdy se mu rozpadlo první manelství. Tehdy proíval chvíle, kdy si málem sáhl na ivot. A právě tenkrát Jareckého klid a sebeovládání, vlastnosti, které se tak nedostávaly Wojtiechowskému, mu v těkých hodinách mnoho pomohly.

Nebylo tedy nic divného, e i kdy se blíila půlnoc, inenýr se rozhodl vytočit číslo Jareckého. Za chvíli se ve sluchátku ozval hlas mue nepochybně vytreného z prvního, nejlepího spánku.

 Tady je Adam. Promiň, e telefonuji! tak pozdě.

 Adam? opakoval rozespalý plukovník. Jak se má? Co se omlouvá? Vdy jetě není tak pozdě, četl jsem… Ale ospalý hlas ho usvědčoval z něčeho jiného.

 Já vím, e telefonuju pozdě, ale Alběta…

 Co se stalo?

 Alběta není doma. Bojím se, e odela.

 Prosím tě, nemluv hlouposti!

 Vrátil jsem se z práce jako obyčejně, ale Bety Jsem nezastihl doma. A doteďka se nevrátila a ani o sobě nedala vědět.

 Moná, e se Jí stala nehoda. Neví, kam la?

 Nic mi neřekla. Kdy jsem přiel domů, bylo tu vechno v pořádku. Na kamnech stál hrnec s bramborami … Jenom Bety tu nebyla.

 Uvědomil jsi o tom Bezpečnost?

 Tam jsem u telefonoval. Ale řekli mi, e po nezvěstných začínají pátrat a za čtyřiadvacet hodin. Zjistili jenom, e se jí nestal úraz a e není zatčená.

 To je dobře! Určitě si vyla do města a potkala známé nebo přátele a trochu se s nimi zdrela. To se nestává jenom nám, muům. Nezapomínej, e má mladou enu …

 Vím, e Bety je o dvacet let mladí ne já, ozval se Inenýr trochu uraeným tónem, právě proto se bojím…

 Nemluv hlouposti, starej! uvědomil si plukovník svou netaktnost a snail se ji zamluvit. Před několika dny jsem ji potkal a a jsem se divil, jak je do tebe zamilovaná. Vyprávěla mi, e se straně bála, kdy ses nedávno vrátil pozdě večer a ona o tobě nevěděla. Moná, e ti to chce oplatit.

 Člověče! Pochop přece, e u je půlnoc a jetě není doma. Moná, e se rozčiluju zbytečně, ale ty zná přece dobře tu mou historii.

 Vypus to z hlavy. Bety je úplně jiná. Asi se jí něco přihodilo. Moná, e také prosila někoho, aby ti zatelefonoval, e musí náhle odejít, a ten někdo to neudělal. Jako se to stalo tobě, pamatuje? Moná, e dostala telegram z domova a musela hned odjet.

 Kam by jela? Vím, e jí rodiče před několika lety zemřeli.

 Třeba má přítelkyni. Nebo jiné příbuzné, o kterých ti ani neříkala, a teď k nim musela jet. Takové věci se stávají často. Nemusí se hned plait.

 Tobě se to lehce řekne. Kdybys byl na mém místě …

 já ti rozumím, ale teď je jetě brzy na nějaký poplach. Počkáme do zítřka. Kdyby se nevrátila, zatelefonuj mi hned ráno na ministerstvo. A teď si lehni a spi.

 Tak ti tedy děkuji za radu, odpověděl sarkaticky inenýr a poloil sluchátko.

Věděl vak, e se na přítele hněvá bezdůvodně. A chápal, e manelčina nepřítomnost můe být zcela přirozená a omluvitelná. Ale mezi rozumem člověka a jeho pocity bývá někdy propast. Rozzlobený a nespokojený se natáhl na pohovku. Spal málo, kadý elest ho probouzel. Zdálo se mu, e někdo strká klíč do zámku a snaí se otevřít dveře. Vyskočil do předsíně, doufal, e za dveřmi bude jeho ena.

Tak uplynula celá noc. Po Albětě jako by se zem slehla.

II

Podlá úmluvy zatelefonoval inenýr Wojtiechowski svému příteli, plukovníku Jareckému, několik minut po začátku práce na ministerstvu. Byl příli rozčilený, ne aby jel ráno do závodu. Vzkázal telefonicky, e pro váné rodinné důvody dnes nepřijde.

S plukovníkem se mohl spojit teprve po desáté hodině. Jarecki měl nějakou konferenci, na ní odjel rovnou z domova.

 Alběta se nevrátila, řekl Inenýr, kdy se na druhém konci konečně ozval plukovník.

 Má nějaké zprávy?

 Nemám.

 Hm… řekl plukovník, ale z tónu, Jakým toto slůvko pronesl, bylo zřejmé, e věc povauje za vánou.

 Co mám dělat? naléhal inenýr.

 Co … Na Bezpečnosti jsi to oznámil včera. Kdyby na něco přili, u by ti zatelefonovali. Na to, aby zahájili pátrání, je jetě brzy. Odkud telefonuje?

 Z domova.

 Dobře. Neodcházej. Budu se snait zavolat tě tak za půl hodiny. Počkej u telefonu.

Plukovník poloil sluchátko a zamyslel se. Chtěl příteli skutečně pomoci. Ale jak? Věděl o poměrně jednoduché cestě, ale kladl si otázku, má-li právo ji vyuít. Není přece na ministerstvu národní obrany, aby se zabývalo hledáním nevěrných en, které utíkají od svých muů.

Jenome plukovníkovi se nechtělo věřit, e by Alběta opustila svého mue. Jejich manelství vypadalo astně a vechno nasvědčovalo, e bude trvalé. Ale ani nejblií přátelé nemohou znát celou pravdu, i kdy manelství navenek tvoří ideální obraz; ten vak nejednou můe být daleko od skutečné podoby. Jarecki ovem býval u svého přítele tak často a tolikrát se setkal a mluvil s Albětou  nemohl uvěřit, e by mladá ena těstí pouze předstírala.

Jestlie milovala svého mue, a Farecki o tom a dosud nikdy nezapochyboval, proč od něho odela? A navíc tak podivným způsobem? Mohl v tom být nějaký otřes, ztráta paměti? Utekla-li, vzniká otázka, zdali před svým muem nebo před někým jiným, anebo před něčím, o čem nikdo z nich neví. A snad …

Plukovník dlouho váhal, ale nakonec přece jen vytočil číslo, které tak dobře znal. Na druhém konci zvedl kdosi sluchátko. Jarecki řekl:

 Chtěl bych mluvit s majorem Palkowským.

Spojili ho s pracovnou majora.

 Volám kvůli divné věci, začal plukovník, a chtěl bych vás pro ni získat. Navenek vypadá velmi banálně. Obávám se vak, e to je pouze zdání.

 Poslouchám, plukovníku.

 Tedy  můj přítel, inenýr Adam Wojtiechowskl, se včera jako obyčejně vrátil ze zaměstnání domů kolem čtvrté odpoledne. Nenael doma manelku, Jinak vechno bylo v pořádku, v kuchyni stál na kamnech dokonce hrnec s bramborami. Vypadalo to, jako by si jen někam odskočila. Dosud se vak nevrátila.

 Nu co, pro vaeho přítele je to smutná věc, ale takové případy se stávají často. Ohlásil to na Bezpečnosti?

 Samozřejmě. Zahájí pátrání po uplynutí čtyřiadvaceti hodin. Ptali se v nemocnicích, ve vězení i v márnicích. Není nikde.

 Asi tady nejde o úraz, ale moná, e se jí znechutil manel a nala si někoho jiného.

 V první chvíli mě to taky napadlo a nikdy bych vás s tím neobtěoval, ale obávám se, e ta věc má háček. Znám jejich manelství velmi dobře. Jsou několik měsíců po svatbě a zdálo se mi, e to je výjimečný, milující se pár.

 Navenek to tak mohlo vypadat, a skutečnost mohla být jiná.

 V tom bych s vámi souhlasil, majore, Jenome inenýr Adam Wojtiechowski je známý vynálezce. Vojáci o něm dobře vědí. Teď pracuje na novém objevu, od něho si hodně slibujeme. Jde o něco z oblasti laserů. U s tím bude brzy hotov po teoretické stránce a nám záleí na tom, aby se to neprotahovalo. A kdy se takovému vynálezci stane něco v osobním ivotě, můe se jeho práce zpozdit nebo i zmařit. Proto volám.

Na druhé straně drátu bylo ticho. Plukovník si myslel, e spojení bylo přerueno, a u se o tom chtěl přesvědčit, kdy se Palkowski ozval.

 Promiňte, plukovníku, zpočátku jsem si neuvědomil, jak se vá přítel jmenuje. O Wojtiechowském jsem samozřejmě slyel. Trochu se o něj taky staráme, samozřejmě ne proto, e bychom ho podezírali, ale abychom chránili jeho práci a pokusy před nepovolanýma očima. Vezmu si tu věc na starost a děkuji vám, e jste nás na ni upozornil. S tou jeho manelkou to opravdu můe být velijaké. Hlídali jsme vynálezce na pracoviti a zapomněli jsme, e má taky domov. Tak ena mu najednou zmizela … To je zajímavé.

 Děkuji vám, majore, chtěl plukovník ukončit hovor, ale Palkowski rychle řekl:

 Wojtiechowski je v závodě, nebo doma?

 Doma.

 Za půl hodiny budu u vás a pojedeme k němu.

Uplynula hodina. Inenýr Wojtiechowski seděl u psacího stolu a hlídal telefon. Konečně se ozval.

 Je něco nového? zeptal se plukovník.

 Nic.

 Přijedu k tobě s majorem Palkowským. Prosím tě, počkej na nás.

Netrvalo ani dvacet minut a u dveří se ozval zvonek. Kdy Wojtiechowski otevřel, stáli na prahu dva mui. Jeden z nich byl plukovník, druhého v civilu inenýr dosud neviděl.

Jarecki je představil a dodal:

 Major je z kotrarozvědky a zajímá se o tvou věc.

 Pan plukovník, začal major, mi pověděl, co se vám stalo. Dovolíte, abych vám dal několik otázek?

 Samozřejmě, prosím. Cekám na vae rozkazy.

Důstojník se usmál. Mohlo mu být kolem čtyřiceti.

Byl střední postavy, hubený, lachovitý. Stříbrné nitky ve vlasech mu dodávaly zvlátní munou krásu.

 O rozkazech se nedá mluvit… Jednodue  několik informací, abych se v tom lépe vyznal. Plukovník mi řekl, e jste inenýrem a e pracujete v Závodě na přesné přístroje a kromě toho e jste autorem cenných vynálezů. Mohu vědět, na čem teď pracujete?

 Přece jsem vám říkal, majore, e na novém typu laseru, utrousil plukovník.

Major se podíval na Wojtiechowského, jako by přeslechl, co plukovník říká.

 Já jsem elektroinenýr a studoval jsem také fyziku. S těmi cennými vynálezy přeháníte. Několik věcí se mí podařilo, to je pravda … Teď pracuji na novém laseru.

 Jak dlouho?

 Tři roky. Ze začátku, samozřejmě, jak to obyčejně bývá, jsem o tom měl mlhavé představy. Konkrétně se mi celá věc začala rýsovat víceméně před půldruhým rokem. Teď u mám to nejhorí za sebou. Teoreticky to je hotovo. Vechny výpočty se mi potvrdily. Zbývá jetě dokončit poslední pokusy a můeme začít s konstrukcí prototypu, vysvětloval inenýr a odmlčel se, jako by se divil, co můe mít práce společného s tím, e mu zmizela manelka.

 Má vá vynález nějaký význam pro armádu?

 Řekl bych, e pouze pro armádu. Pro protileteckou a protiraketovou obranu.

 Kdo o tom ví?

 Ministerstvo, to je jasné. Hned na začátku jsem

ministerstvo informoval o svých koncepcích; přislíbili mi pomoc. Dnes takový vynález nikdo nemůe uskutečnit sám. Musí mít k tomu laboratoře a k výpočtům potřebuje elektronkové počítače. Kromě toho byl do mé práce zasvěcen ředitel závodu a několik kolegů. Někteří mi pomáhali a v závodě se dělala část pokusů.

 Vyzná se někdo z těch, o kterých jste hovořil, v celé věci? Zná základní principy vaeho vynálezu?

 To sotva. Samozřejmě, domýlejí se, protoe vědí, oč mi jde, ale od představ ke konkrétnímu řeení je daleko.

 A kde na vynálezu pracujete?

 V závodě, v laboratořích, někdy tady, u tohoto stolu.

 A kde máte dokumenty  popisy, plány a podobně?

 V trezoru ředitele, některé výpočty mám u sebe. Obvykle to bývá tak, e pracuji doma, a kdy u mám část úkolu vyřeenou, uschovám ji v trezoru v závodě

 Máte teď ty dokumenty doma?

 Ano.

 Chtěl bych je vidět.

 Prosím.

Inenýr se sklonil nad stůl, ale neotevřel zásuvky, jenom sáhl dolů a vytáhl poměrně tlustou desku. Uvnitř byla ukryta plochá zásuvka.

 To je vtipné, řekl major, dobrá skrý. Člověk by na ni těko přiel.

Wojtiechowski se napřímil.

 To moje ena, Alběta, přivedla truhláře a vysvětlila mu, jak to má upravit. Udělal mi dvě takovéhle zásuvky po obou stranách stolu. Víte, bála se, e se těch papírů můe zmocnit nějaký pión. Co jsem se jí proto nasmál!

 Proč?

 Ale, to je přece nesmysl. Vyzvědač, který by mi ukradl plány … Takové věci se dějí v románech, ale u nás?

 Kdy si to myslíte …

 Jistě na celém světě existuje pioná. Jeden druhého tajně sleduje. Ale to se týká armády, jejího rozmístění, způsobu mobilizace, strategických záloh pro případ války, ale ne nějakého vynálezu, jeho cenu dokáe teprve praxe. A odkud by se nějaký pión dověděl, e zrovna já pracuji na novém typu laseru, který můe mít význam pro armádu? Bety na to měla jednodue svůj názor. V podstatě nechtěla, abych pracoval doma, jako kdybych v závodě neměl jetě jinou práci. Pak tedy dala udělat tyhle schovávačky. Tvrdila, e do zásuvek u stolu se můe kadý snadno dostat. Aby měla klid, souhlasil jsem s ní a schovával jsem své papíry v téhle skrýi. Ale to není jetě vechno.

 Ano?

 Namlouvala mi, e mi hrozí nebezpečí. e by na mě někdo mohl spáchat útok. Prosím vás… A tak mám zbrojní pas, ale zbraň jsem dlouho u sebe nenosil. A mě přemluvila, abych to elezo s sebou tahal stále … Vytáhl z kapsy pistoli.

 U na vás byl spáchán pokus o útok?

 Samozřejmě, e ne! Bety to ale nikdo nevymluvil. Kdy jsme si vyli, vdycky se rozhlíela, jestli nás nikdo nesleduje. Zejména v poslední době to dělala hodně často.

 Podívejte se, pane inenýre, jsou dokumenty v pořádku?

Wojtiechowski vytáhl ze schránky obálku.

 V pořádku. Tak, jak jsem je včera zanechal.

 Jetě Jednu otázku. Kdyby se někomu tyhle papíry dostaly do rukou, mohl by z nich usuzovat na celý objev?

Inenýr chvíli uvaoval.

 Ne tak docela. Je to jen část výzkumu. Přesto vak na základě téhle části dokumentů by mohl porozumět podstatě vynálezu. A to Je přece hlavní věc.

 Jestli Jsem dobře rozuměl, odborník, nebo skupina odborníků, by mohl rekonstruovat celý vá objev, kdyby se zmocnil této obálky?

 Třeba ne rekonstruovat, ale mohl by dojít k podobným výsledkům jako já. Liily by se jen v podrobnostech.

 Ach tak … Teď, kdy u je to jasné, dovolíte, abych vám dal několik otázek o vaí manelce a vaich osobních věcech?

 Prosím. Ale z naí dosavadní rozmluvy Jsem vyrozuměl, e podezíráte Albětu. To je nesmysl!

 V ničem vai manelku nepodezírám. Chci sl jen objasnit, jestli zmizení vaí paní nemůe souviset s vaí prací. Vynáejí vám něco vae vynálezy?

 Ano a dost. Řekl bych dokonce, e v porovnání s jinými kolegy jsem zámoný člověk. Odměny, zvlátní prémie, licence, to vechno jsou poměrně sluné peníze. Plat, který beru v závodě, to je jen doplněk.

Major se rozhlédl po bytě. Inenýr mluvil pravdu. Zařízení pokojů, nábytek, obrazy, pohovky, muselo stát hodně peněz.

 A nyní prosím o nacionále vaí paní.

 Alběta Wojtiechowská, za svobodna Kaczmarková, narozená v Grudiadzu. Je jí sedmadvacet.

 Vzdělání?

 V Grudiadzu udělala maturitu. Potom navtěvovala knihovnický kurs.

- Znáte její rodinu?

 Neznám. Její rodiče zemřeli před několika lety. Říkala, e dalí příbuzné nemá. Ani mě to celkem nezajímalo.

 A přátelé a známí?

 Poznal jsem jich několik, její kolegyně ze zaměstnání, ale kdy jsme se vzali, přestala se s nimi stýkat. Zapadla jednodue do mé společnosti.

 Znal jste svou paní dlouho před svatbou?

 Ani ne, sotva měsíc.

 Jak Jste se poznali?

 To bylo dost romantické. Jednou Jsem se vracel pozdě večer domů, kolem půlnoci. el jsem parkem u Domu kultury a zaslechl jsem volání o pomoc. Dva chuligáni přepadli nějakou enu. Běel jsem tam, lekli se a utekli. Doprovodil jsem ji k taxíku. Byla to Alběta. Tak to začalo …

 A dál?

 Je to důleité? Druhý nebo třetí den mi telefonovala a řekla mi, e by se se mnou chtěla jetě jednou sejít a poděkovat mi, jak říkala, za záchranu ivota nebo za to, e jsem ji zachránil jetě před něčím horím.

 Kdy jste ji doprovázel k taxíku, jistě jste se jí představil a dal jí číslo telefonu.

 U se nepamatuji. Asi to tak bylo, kdy mi telefonovala.

 Co bylo pak?

 Opravdu, pane majore, to je má osobní věc. Nevím, proč bych vám měl vykládat, jak se rozvíjel ná vztah.

 Jestli chcete, abych vám pomohl, abychom vám pomohli, opravil se major, musím vás ádat o absolutní upřímnost. Proto vás prosím, abyste odpověděl na vechny otázky, i kdy se vám budou zdát nesmyslné nebo příli intimní.

 Tak dobrá … Setkal jsem se s ní. Proili jsme pěkný večer. Smluvila si se mnou dalí schůzku. Byla velmi hezká a milá. Udělala na mě dojem. Při naem třetím nebo čtvrtém setkání mi řekla, e se do mě zamilovala. Pamatuji se, e jsem se snail vechno obrátit v ert, říkal jsem jí, e bych mohl být jejím otcem, kdy jsem o osmnáct let starí ne ona.

 Řekněte mi upřímně, neměl jste od chvíle, kdy jste se seznámil s tak mladou enou, dojem, e se vás snaí, jak se říká ulovit?

 To ne. Já sám jsem jí navrhl sňatek. I kdy se přiznávám, e ze začátku jsem měl velké zábrany. Bál jsem se věkového rozdílu a dobře jsem si pamatoval zkuenosti z prvního manelství. Ale Bety byla úplně jiná ne ostatní, upřímná a bezprostřední, a to mě odzbrojovalo. Opakovala, e kdy se s ní nechci oenit, abych to nedělal. Můe jednodue zůstat mou milenkou. Dodnes nemohu pochopit, co na mně viděla.

 Jak vypadalo vae manelství?

 Vzali jsme se ani ne před sedmi měsíci. Byl jsem

astný. Dosud mezi námi nebylo ani jediné nedorozumění, ani jednou jsme se nepohádali.

 To je pravda, vmísil se do rozhovoru plukovník, byl to nejzamilovanějí pár v celé Varavě. Trochu jsem Adamovi záviděl.

 Kde vae paní pracovala před svatbou?

 V drustvu Orchemia.

 Jako co?

 V knihovně.

 Kolik vydělávala?

 Kolem dvou tisíc.

 A kde bydlela?

 Na Mokotowu. Měla u jedné vdovy pronajatý pokojík.

 Znáte její adresu?

 Helena Rutiaková, Madaliňského 31.

 Kdy teď vae paní opustila byt, vzala si s sebou nějaké věci?

 Nevím, nedíval jsem se. Asi ne.

 Dovolíte, abych to zjistil? To samozřejmě není prohlídka, chtěl bych se jenom rozhlédnout.

Wojtiechowski přikývl.

Vichni tři přeli do druhého pokoje. První věc, kterou major zpozoroval, byla kabelka na toaletním stolku. Vzal ji a vyňal z ní osobní průkaz, svazek klíčů, malou peněenku, kapesníček, pudřenku, rů na rty, tuku na obočí a podobné drobnosti, které se najdou v kadé dámské kabelce.

 Průkaz zní jetě na její jméno za svobodna, řekl major.

 Ano. Několikrát jsem jí říkal, aby si obstarala nový. Slibovala, e to udělá na podzim, a tam nebudou takové fronty lidí, kteří ádají o povolení cesty za hranice.

 A vy jste byli za hranicemi?

 Nebyli. Plánovali jsme Jugoslávii, Bety vak nechtěla, abychom trávili dovolenou mimo Polsko. Měli jsme jet za čtrnáct dní.

 Kam?

 Tak, po Polsku, autem.

Major si znovu prohlédl kabelku. Ve velké přihrádce byly korále a nějaké broe. V druhé, o něco mení,

18

bylo několik prstenů a zlatý náramek s kameny. Jeden z prstenů svítil velkým briliantem, druhý byl ozdoben smaragdem.

 Ty perky Jste jí koupil?

 Jenom prstýnek s briliantem a ten nový náramek. Tamto má po rodičích.

Major otevřel skříň. Visely v ní mezi jiným dva koichy, několikerý aty a halenky. Dole stála celá kolekce bot.

 Má tu toho dost, řekl plukovník.

 Ano, Bety se ráda dobře oblékala. Za svobodna jsem ji neviděl dvakrát ve stejných atech.

Major zavřel skříň a vrátili se do pracovny.

 Dovolíte, abych se zdrel jetě u vaí eny? řekl. Jenom několik otázek. Zajímala se manelka o vai práci?

 Ne, nikdy. Dokonce, kdy Jsem o ní začal hovořit, říkala, e ji to nezajímá, e fyziku povaovala u ve kole za nejnudnějí předmět a nechtěla se jí učit. A o mé práci přece není moné hovořit s někým, kdo nemá základní znalosti z fyziky.

 A o jiné vae úkoly v závodě se vae paní nezajímala?

 Také ne. Nikdy se neptala, co v závodě dělám. Jenom kdysi, je to asi dva měsíce, mě prosila, abych jí objasnil činnost elektronkového počítacího stroje, říká se mu populárně elektronkový mozek. Vysvětlil Jsem jí to, ale asi to nepochopila, protoe mi stále dávala straně naivní otázky. Nakonec mě prosila, abych ze závodu přinesl pásek s výpočty stroje. My elektronkový mozek máme. Přinesl jsem jí tedy kousek takové pásky. Divila se, e to je jenom dlouhý pás papíru s různými dírkami. Vysvětlil jsem jí, v čem spočívá programování matematického stroje, ale nevím, jestli mi rozuměla. Je skutečně technický antitalent. Nemohla pochopit nejprostí věci.

Major vzal z psacího stolu zarámovanou fotografii mladé, půvabné eny.

 To je ona?

 Ano, to je Alběta.

 Mohl bych si tu fotografii vzít?

 Dám vám jinou, stejnou, otevřel inenýr stůl.

 Ta páska s výpočty se týkala vaeho vynálezu? vrátil se major k přeruené rozmluvě.

 Netýkala, byla to kopie statického výpočtu pevnosti základů a stropů továrny, pro kterou děláme kompletní dokumentaci.

 A co se stalo s těmi výpočty?

 Marně jsem se jí snail vysvětlit, oč jde, a chtěl jsem, aby mi ten pásek vrátila, ale ona mě prosila, abych jí ho nechal na památku. Pamatuji se, e ho schovala do skříně. Dala ho pod prádlo, jak to eny mívají ve zvyku.

 To je zajímavé, zarazil se důstojník kontrarozvědky, můete nám ty výpočty ukázat?

Inenýr a oba mui znovu veli do Albětina pokoje. Wojtiechowski otevřel levou část trojdílné skříně a strčil ruku pod kupu barevného hedvábného prádla. Nic. Důkladně prohlédl celou hromadu a hledal i v jiných přihrádkách.

Bezvýsledně. Pásek papíru z elektronkového počítače zmizel beze stopy.

III

Major Palkowski se rozloučil s inenýrem Wojtiechowským, dal mu číslo svého telefonu a poádal ho, aby mu zatelefonoval, kdyby se stalo něco nového. Slíbil mu, e se postará, aby záhadné zmizení Alběty Wojtiechowské bylo brzy objasněno, a e ho bude informovat o výsledcích pátrání.

 Můeme Jít někam na kávu, navrhl plukovník Jarecki, kdy opustili byt ve Zlaté ulici. Chtěl bych si s vámi, majore, trochu pohovořit a moná, e bych vám mohl i dodatečně mnohé osvětlit. Jsou určité věci, o nich Jsem se nechtěl před Wojtiechowským zmiňovat.

Oba důstojníci veli do kavárny.

 Je mi ho líto, začal plukovník. Jak u jsem vám, majore, říkal, Je to můj spoluák. Výborný vynálezce. Předvídám mu velkou budoucnost. Ale se enami nemá těstí. To u je druhá, která se s ním rozloučila tak divným způsobem. Bojím se, e ho to zlomí.

 První ena od něho také utekla?

 Něco horího! Jednodue ho s jedním ze svých milenců vyhnala z jeho vlastního bytu. Odeel tak, jak byl. Kromě pár svrků mu nedala nic! To bylo tedy prvotřídní číslo! Vichni přátelé a známí ho tenkrát zrazovali, aby si ji nebral, ale kdepak. Zamiloval se a nikoho neposlechl… Byla to pro něj tvrdá kola. Dva tři měsíce po svatbě začala Wojtiechowského podvádět. Nejdřív tajně, potom u to neskrývala. Ale on neměl dost silnou vůli, aby s ní skoncoval. Táhlo se to tři roky a skončilo skandálem. Chtěl spáchat sebevradu a nakonec byl několik měsíců v nervovém sanatoriu.

 Ale patřičné ponaučení si z toho vzít neuměl!

 Uměl. Přes deset let neměl váný poměr. Dokud nepoznal Albětu.

 Vy ji znáte, plukovníku?

 Samozřejmě. Byl jsem jim za svědka na svatbě A řeknu vám, e sám jsem ho přemlouval, aby se

rozvedl a oenil se. Alběta byla úplným protikladem Jeho první eny. Milá, sympatická, mela v sobě něco, pro co Ji člověk musel mít rád. I kdy mezi nimi byl značný věkový rozdíl, byla do Wojtiechowského a nepochopitelně zamilovaná. Bylo to divné, e taková krásná dívka, která má tolik předností a nepochybně i mnoho úspěchů u muů, se zbláznila do mého přítele. Miluje ho a váí si ho. A přitom mu chybí dost ctností, které eny obvykle u muů hledají. Býval za-hořklý, kdekoho lehkomyslně hostil a Jako kadý vědec a vynálezce byl nervózní a podléhal náladám, a na druhé straně si potrpěl na přesnost. Opravdu, slovem, či pohybem se Albětě nevnucoval. A ona se na nikoho ani nepodívala, Jiný pro ni neexistoval. Kdy mi včera řekl, e od něj odela, byl Jsem z toho, mírně řečeno, vyjevený. Je to pro mě tak nepochopitelné, e Jsem se k vám obrátil s prosbou o pomoc.

 Jsem vám za to vděčný. Budeme moná moci předejít velmi komplikované akci zahraniční rozvědky.

 To není moné. Taková hezká a milá dívka.

 Má vechny předností dobré agentky. Sám Jste, plukovníku, zdůrazňoval, e vá přítel nemá právě mnoho vlastností, pro které by se líbil enám. Vynahrazuje to skutečnost, e Je autorem závaných vynálezů. Tady máte tajemství náhlé nepřítomnosti té milostpaní.

 Ale přece si ho vzala za mue?

 Vzpomínáte si, co říkal Wojtlechowskl? Ze začátku byla ochotná zůstat Jeho milenkou. Myslela ei, e i tak se Jí podaří získat, co potřebuje. Kdy viděla,

e ho její předstíraná lechetnost nebo láska podnítila tak, e návrh zamítl a lehkomyslně Jí nabídl manelství, okamitě souhlasila. To Je přece pro piónku výborná věc, být enou proslulého vynálezce a mít informace o Jeho práci z první ruky. Kromě toho se dostala mezi vědce, představitele průmyslu a vyích vojenských kruhů. To u snad stojí za ten kousek papíru, za doklad o sňatku, ne?

 Jenome sám Wojtiechowski říkal, e jeho ena neměla ponětí o technice a fyzice, namítl plukovník, kterého majorovy úvahy o vyích vojenských kruzích znepokojily.

 Nemusela mít, stačilo, aby uměla fotografovat. Copak to je takový kumt vzít z psacího stolu plány a podret nad nimi fotoaparát? A potom film dát tomu, kdo o něj má zájem?

 Přece vak to byla ona, která nařídila udělat ty skrýe ve stole.

 A vidíte, to mi bylo nejvíc podezřelé.

 Proč, prosím vás?

 Staří mistři se ve své práci vyznali a psací stůl inenýra, to je práce starého mistra. Podíval jste se na ty zámky? To nejsou ty dnení! Není pravda, jak říkala jeho ena, e je moné otevřít je sponkou na vlasy! Ty paklíčem neotevřete. Musel byste je jedině vylomit nebo rozbít sekerou. A zničil byste zámek a pokodil stůl. Příli veliké riziko pro pióna, který si určil, e zůstane na svém místě! Skrý, přiznávám, je dokonale promylená a zamaskovaná a nepotřebuje zámek. Paní inenýrová přesvědčila mue, e dokumenty patří jenom tam a měla k nim volný přístup, kdykoli chtěla.

 To je nesmysl, co říkáte, majore.

 To je jenom ivot… S takovými věcmi máme co dělat denně. U králové ve staré Asýrii a egypttí faraónové organizovali rozvědky, které mezi sebou válčily. Tenhle boj trvá dodnes. Pamatujete se na snímky francouzských atomových továren? Pořídilo je americké letectvo! pioná se pěstuje i mezi nejlepími přáteli. A co teprve proti nám! Natěstí se tomu umíme bránit.

 No dobře, jestli máte pravdu, proč potom Alběta najednou zmizela? Jako ena vynálezce se musela cítit bezpečná. Získala si lásku a důvěru mue a dostala se do těch společenských kruhů, o nich jste mluvil.

 Proč zmizela? To je přece jednoduché  dostala strach.

 Proč?

 To nevím. Moná, e potkala někoho, kdo zná Její skutečnou úlohu, a bála se, e to na ni praskne. Moná, e jí povolily nervy. pión je taky člověk a podléhá takovým slabostem, jako je strach. A podléhá mu tím více, e celý čas ije v neustálém napětí. Kadý, i ten nejmení falený krok pro něj můe být zhoubný. Povím vám jetě něco, plukovníku. U dost dávno máme důvěrné zprávy, e cizí rozvědka se zajímá speciálně o polské pokroky s lasery. Zkouela něco se o nich dovědět. O objevu inenýra Wojtiechowského přece nevíme ode dneka a u jsem vám řekl, e jsme ho měli pod dohledem. Přiznám se, e jeho enu jsme nepodezírali. Proto jsem se tak zajímal o celou věc hned, jak jste mně o ní řekl.

 A co uděláte teď, majore?

 Budeme hledat paní Wojtiechowskou. Podle mého ji najdeme buď pod nynějím nebo jiným jménem a bude vypadat asi tak jako na fotografii. Není ovem vyloučeno, e změní zevnějek. Jsem přesvěden, e se co nejdříve pokusí překročit hranice.

Vytáhl z kapsy osobní doklad, který si vypůjčil od Inenýra, a podrobně ho prohlíel.

 Dělá dojem, e je pravý. Zajímavé je, proč se bála vyměnit si ho za nový s jiným, manelovým jménem. To neodpovídá představě zamilované eny. Mladé manelky se snaí dostat doklad s novým jménem co nejdříve. A zatím u ubíhá pomalu osmý měsíc a paní Wojtiechowská se o to nesnaí. Kromě toho riskuje trest  byla to přece její první povinnost po svatbě.

Plukovník mlčel a tvářil se rozpačitě. Major Palkowski pokračoval:

 Slečna Kaczmarková, rozená v Grudiadzu. To je hodně běné jméno v Pomoří. V samém Grudiadzu je jistě několik set Kaczmarkových. Tak jako Tornaszewských v Plocku, Dobrzyňských v Dobrzyni a Lapiňských v Lapech. A do svého dvacátého roku ila Kaczmarková v Grudiadzu, prohlíel major doklad  dalí dva roky byla v Toruni, tam je universita. Nebo vyí kola?

 Paní Wojtiechowská nemluvila o vyím učiliti a studentských letech. Vím jen, e absolvovala kreslířský a knihovnický kurs.

 Takové kursy jsou jistě i v Grudiadzu, není třeba jezdit do Toruně … Dalí dva roky v Zakopaném. Zajímavé, copak stonala na plíce?

 Vypadala jako reklama na zdraví. Dobře plavala, hrála tenis …

 Podíváme se na to. Po Zakopaném rok hláena v Radomi a pak Varava. Divné je, e okamitě získala byt v hlavním městě. To přece není tak jednoduché. Ve Varavě byla hláena sotva tři měsíce před svatbou. Mohlo by se říci, e přijela jen proto, aby se provdala za inenýra Wojtiechowského.

 Vechno se shoduje, a na jednu podrobnost.

 Jakou?

 Páska. Ten pásek papíru s výpočty z elektronkového stroje. Proč zmizel? Vypadá to, jako by si ho vzala s sebou, kdy utíkala.

 Můe, a nemusí to tak být. Mohla ho jednodue u dříve vyhodit do smetí.

 Ale Wojtiechowski chtěl, aby mu ho vrátila, a ona se proti tomu postavila a schovala si ho.

 A co kdy mu nevěřila, e ten pásek papíru nemá nic společného s vynálezem? A později, kdy se přesvědčila, e Wojtiechowski mluvil pravdu, papír jako nepotřebný vyhodila?

 Nemohla se o tom přesvědčit, protoe se v téhle vědě nevyznala.

 A co kdy ho ukázala odborníkovi, svému pomocníkovi?

 Přece stavilo vyfotografovat ho, to, Jak tvrdíte, mohla udělat i í> jinými dokumenty. Odborník by okamitě zjistil, co to je za výpočty.

 Nevím, jestli to je tak jednoduché.

 A i kdyby to bylo jednoduché, kadá pionání ústředna dokáe takový text snadno rozifrovat.

Major přikývl.

 Nepochyně, ale centrála je za hranicemi. Moc se asi nespletu, kdy vám řeknu, kde  v Německé spolkové republice! Zavání mi to jejich prací. Tam by to rozlutili snadno, ale jejich pionání sí tady, v Polsku, s tím mohla mít těkosti. Proto text vzala s sebou.

 Opakuji, e by stačila fotografie.

 Je moné ovem si vyloit i jinak, proč ten kousek papíru zmizel. Wojtechowská ho vzala s sebou záměrně. Jako pojistku. A bude překračovat hranice, určitě u sebe nebude mít pionání film! Převeze ho někdo jiný. Ona by jela čistá. A kdyby se dostala do maléru, nali by u ní jen papírek s bezcennými výpočty. Chápete? Přece se nepřizná, e fotografovala skutečné dokumenty. Při procesu se pak bude ohánět polehčujícími okolnostmi, nepatrným pionáním úsilím. Bude-li mít schopného obhájce a bude-li soud blahovolný, musí mít takové věci vliv na rozsudek, a ten by byl mírný. Jí přece nemůe být jedno, jestli by dostala doivotně nebo patnáct nebo pouze sedm let. Nezapomínejte, e to je mladá, hezká ena, která nechce strávit zbytek ivota za mříemi.

 To ]e příli sloité, abych tomu mohl věřit.. ,

 Často se setkáváme s takovými rafinovaně vymylenými polehčujícími okolnostmi. Západoněmecký pión Georg Gribel u soudu vykládal, e fotografie přístavů a naeho Pobřeí, které udělal, kdy jezdil do Polska jako baltský lodivod, nemají pro západo-německou rozvědku cenu. Tvrdil, e jednodue oklamal své éfy, kdy jim daroval bezcenné fotky, a přitom jsme ho chytili s celým arsenálem dokonalých pionáních fotoaparátů! A také s kolekcí snímků.

 Ten pásek mi stejně nedá pokoj.

 Pásek, to je hloupost, plukovníku. To nemá význam. Zmizel, byl zničen, anebo slouí jako eventuální záchranný pas. V podstatě se tím stejně nic nemění.

 Co teď? zeptal se plukovník.

 Teď se vrátím do kanceláře a spustím celou nai mainérii. Za pár hodin dostanou vechny pohraniční přechody, vechna velitelství Pohraniční stráe oběník a snímky Alběty Wojtiechowské. Připojíme k tomu také její otisky prstů. Jestlie je osobní doklad pravý, musí být otisky v daktyloskopické ústředně. Jsem si jist, e se pokusí změnit vzhled, a bude utíkat za hranice. Nai technici u budou vědět, jak to můe udělat a k její fotografii dodáme také několik verzí jejího případně změněného vzhledu. Můe si změnit barvu vlasů, můe si nadělat vrásky a vypadat o dvacet let starí a podobně, ale nezmění délku a tlouku nosu, lícních kostí nebo barvu očí… A mezitím ji budeme hledat a nebudeme čekat, a se objeví na hranicích. Zkusíme ji chytit dříve. Půjdeme po jejích stopách nejen od chvíle, kdy vyla z domova, ale vrátíme se i do minulostí.

 Do minulosti?

 Ano, zjistíme, co slečna Alběta dělala od narození a do svého astného sňatku. Jaké měla přátele, kde a s jakým prospěchem se učila, jaká byla její rodina, kde pracovala a bydlela. Proč odjela do Toruně a potom do Zakopaného. S těmihle hádankami bude mít co dělat mnoho lidí, to mi věřte. Ale doufám, e výsledek bude dobrý.

 Dríte se stále své hypotézy, majore. Musím přiznat, e mě vae argumenty částečně přesvědčily, i kdy ne stoprocentně.

 Dám na to krk, plukovníku, e je pionka.

IV

Manelé Maria a Edward Kaczmarkovi, pensisté, bydleli v malém domku na předměstí Grudiadzu. il s nimi enatý syn, mu kolem čtyřicítky. A ]ak to obvykle bývá, o párek vnoučat se starali více děda s babičkou ne zaměstnaní rodiče.

Kaczmarkových si sousedé váili. Starý celý ivot pracoval u městského soudu, s krátkou přestávkou v letech okupace, kdy celá rodina přesídlila a bydlela daleko od rodného města. Paní Kaczmarková vychovala čtyři děti; a na Jednoho syna vichni odeli do svého.

Jednoho srpnového dne, bylo to nazítří po návtěvě majora Palkowského u inenýra Wojtiechowského, zastavil před Kaczmarkovými automobil. Vystoupili z něj dva mui, civilista a uniformovaný přísluník Bezpečnosti. Pohyby mue v civilu vak prozrazovaly, e chodí častěji v uniformě ne ve světleedém obleku.

Otevřela jim paní. Mu v uniformě jí vysvětlil:

 Jsme z Bezpečnosti a chtěli bychom mluvit s panem Edwardem Kaczmarkem.

ena byla udivena. Nebylo obvyklé, aby je navtívila Bezpečnost. Pravda, občas se u nich zastavil okrskář, ale to bylo spíe na kus řeči ne sluebně. Dobře ho znala, pomatovala, kdy byl jetě chlapcem, a říkala mu jednodue Joko; tyto mue vak viděla poprvé.

 Hned zavolám manela.

Nebylo to třeba. Pan Kaczmarek se jako obvykle hrabal na zahrádce, a kdy viděl automobil a neznámé návtěvníky, pospíchal jim naproti.

 Edo, ti pánové s tebou chtějí mluvit, řekla mu manelka.

 Přili jsme vlastně ve věci vaí dcery Alběty.

Paní Kaczmarková zbledla.

 Koho? zeptal se její manel podivně stísněným hlasem.

 Ve věci vaí dcery Alběty Kaczmarkové. Co s ní je? Je doma? A kdy není, kde se zdruje? Mluvte, prosím, pravdu, řekl mu v civilu, i tak se vechno dozvíme. Kdybyste se nás pokoueli mylně informovat, vystavujete se nebezpečí trestu. Tak kde je vae dcera?

 Ale pánové, to je nějaké strané nedorozumění! začala paní plakat.

 Dcera? Alběta? Moje dcera?… vypadalo to, e se i starý pán přestane ovládat a také se rozpláče.

 Ano, mluvíme přece jasně, ozval se netrpělivě civilista. Alběta Kaczmarková, narozená 3. listopadu 1938 v Grudiadzu. Dcera Marie, rozené Leniewské, a Edwarda Kaczmarka, úředníka městského soudu v Grudiadzu. Z Květné ulice číslo 18 se dne 3. října 1959 odstěhovala. Pak je hláena v Toruni a od 21. února 1962 v Zakopaném. Dne 14. listopadu 1963 se ze Zakopaného odhlásila. Dne 5. února 1965 se provdala za inenýra Adama Wojtiechowského, bytem Varava, Zlatá ulice.

Mu vechna ta data vychrlil, ani se podíval do zápisníku. Znal je vechna důkladně nazpamě.

Oba manelé na něj uasle hleděli.

 Personálie se shodují? zeptal se civilista.

Kaczmarek se vzpamatoval.

 To je nějaký omyl. Data se shodují, skutečně jsme měli dceru Albětu. Narodila se 1938, byla to nae nejmladí dcera. Od malička byla útlá a slabá. Celou okupaci jsme ili ve velmi obtíných podmínkách, pamatujete se na generální guvernement, ne? Odneslo to její zdraví. Narodila se, jak říkáte, ale… kdy tady skončila kolu, začala studovat na Koperníkově universitě v Toruni. Co jsme se jí naříkali, aby si nejméně dva roky pobyla doma, odpočinula si a zesílila. Nakonec jsme jí ustoupili. Nevím, jestli odjela do Toruně v den, který jste uvedl, ale určitě to bylo na podzim 1959. Učila se výborně! Dostala stipendium a bydlela v koleji. My jsme jí, bohuel, nemohli příli pomáhat. V roce 1962 onemocněla tuberkulózou. Dva roky se léčila v Zakopaném, vechno bylo marné. Byla hodně slabá, nevydrela to. Zemřela v Zakopaném 14. listopádu 1963, to je datum, jak jste říkal, e se odhlásila.

Civilista byl zaskočen. Sáhl do kapsy a podal Kaczmarkovým malou zelenou kníku.

 Podívejte se, prosím, je to legitimace vaí dcery?

 Ano, je to její, potvrdila paní, dobře si vzpomínám na tu inkoustovou skvrnu u jejího podpisu pod fotografií. Fotografie je stejná, snad je jenom trochu změněná. Bětka byla hezké děvče, ale zase ne tak krásná jako tahle. Tvář měla oválnějí a mení. A světlejí vlasy. Byla blondýnka.

 Máte její fotografii?

Paní Kaczmarková odela do sousedního pokoje a přinesla obrázek převázaný smuteční stukou a několik dalích fotografií. Byla na nich mladá qna, velmi podobná té, která byla v legitimaci, ale přece ne tá. Jeden ze snímků zachycoval hřbitov. Na dřevěném kříi nad hrobem byla deska: Alběta Kaczmarková, nar. 3. března 1938, zemř. 14. listopadu 1963. Mír její dui.

Nebylo pochyb, Kaczmarkovi mluvili pravdu. Jejich dcera u dva roky neila.

Oběma muům nezbylo, ne říci několik slov o nedorozumění, rozloučit se a odjet. Serant vystoupil u okresního velitelství a civilista se vydal varavskou silnicí. Řidič měl zřejmě příkaz jet co nejrychleji, protoe z tachometru stovka nezmizela. Ani ne za tři hodiny měl poručík kontrarozvědky hlásit majorovi Pal-kowskému výsledek etření.

Co mohl hlásit… ena, která 22. srpna 1965 odela z domova ve Varavě, zemřela 14. listopadu 1963!

Mladý důstojník byl zvědavý, co tomu éf řekne. Ale jeho hláení na majora dojem neudělalo; vyslechl je a na jeho hladce vyholené tváři se nic nezměnilo. Posléze poděkoval poručíkovi a rozkázal:

 Udělejte o tom písemné hláení a přilote k němu osobní doklad Alběty Kaczmarková. Doklad předejte k analýze. A dají zejména pozor na to, jak byla padělána fotografie. Bude to asi něco nového. Dosud jsme měli co dělat se záměnou fotografií, a ne s retuí. Můe se to stát i v jiných případech.

Poručík se v duchu divil elezným nervům svého představeného. Nevěděl, e mezitím, co jel do Grudiadzu, el do Zakopaného telefonogram s poadavkem, aby bylo zjitěno, co tam Alběta Kaczmarková dělala od 21. února 1962 do 14. listopadu 1963. V evidenční kanceláři v Zakopaném obratem zjistili, e osoba, na ní se Varava ptá, byla pacientkou protituberkuiózního sanatoria, zemřela v listopadu a byla pochována na místním hřbitově. Kdyby byl mladý důstojník viděl éfovu tvář, kdy četl odpověď ze Zakopaného, nedivil by se jeho pozdějímu olympskému klidu.

Zprávy z Radomi, kam také odjel pověřenec majora Palkowského, nebyly zajímavé. Alběta Kaczmarková tam přijela dva týdny po své smrti, pronajala si pokoj v podnájmu v eromského ulici a pracovala v tamějím koedělném závodě. Ničím zvlátním se nevyznačovala, ani pracovitostí, ani lenivostí. Oblékala se dost skromně, a co bylo překvapující, její spolupracovníci ji nepovaovali za příli příjemnou. Kdy viděli fotografii Wojtiechowské, potvrdili, e to je ona, jenom je jinak učesaná a hezčí.

Také majitelé bytu, kteří Albětě Kaczmarkové pronajali pokoj, nemohli o své podnájemnici říci nic zvlátního, ačkoli u nich bydlela přesně rok. Klidná, tichá, platila pravidelně, nikdo ji nenavtěvoval. Čas od času dostávala dopisy z Varavy, nejednou si tam také vyjela, protoe, jak říkala, tam měla příbuzné. O sobě a o své práci mluvila nerada. Nebyla příli hovorná a společenská. Také tito lidé potvrdili, e na fotografii, kterou jim předloili, je Alběta Kaczmarková-Wojtiechovská hezčí a velmi upravená.

Pouze jedna zajímavá podrobnost vyla najevo. Upozornil na ni jeden z pracovníků koeluny, kde byla slečna Kaczmarková zaměstnána. Měl umělecké záliby, chodil do místního amatérského divadla, recitoval a zpíval na různých večírcích. Do svého divadélka zatáhl kadého, kdo se dal uprosit. Uvaoval také, e pro spolupráci získá i novou úřednici, ale odradila ho od toho její dikce. Mluvila polský s tvrdým přízvukem, co vysvětlovala tím, e je z Pomoří, e pochází z Grudiadzu. Po několika měsících pobytu v Radomi její přízvuk začal mizet, ale zřejmě nebyla nadena amatérskou scénou a odmítla jakoukoli spolupráci. Zřejmě dbala, aby na sebe neobracela pozornost.

Major Palkowski to ve vyslechl, kývl a hláení komentoval:

 Přihlásila se na rok do Radomi, aby lépe ovládla poltinu a připravila se na novou úlohu, kterou měla sehrát v budoucnu. Tuto část jejího ivota není třeba

příli podrobně studovat.

Naproti tomu Helena Rutiaková z Madaliňského ulice ve Varavě, vdova po potovním úředníkovi, mluvila o své podnájemnici trochu jinak. Podle jejího názoru to byla bohatá slečna, která přijela do Varavy spíe proto, aby poznala hlavní město a navázala zajímavé známosti, ne aby pracovala. Byla hezká a měla tolik atů, e se ani nevely do skříně v nevelkém pokojíku, který si u vdovy pronajala. Část věcí jí musela Helena Rutiaková uloit do své skříně v druhém pokoji. Podnájemnice si koupila chladničku. Stála v kuchyni, protoe do pokojíku by se nevela. Chladničku pouívala se souhlasem Alběty Kaczmarkové také paní domácí. Byla vdy plná zahraničních nápojů a lahůdek, které normálně nebylo moné koupit. Kaczmarkovou navtěvovalo mnoho lidí, ráda se bavila a často chodila do nočních lokálů. Tak ila několik měsíců, dokud se na obzoru neobjevil inenýr Wojtiechowski. Kaczmarková, která se snaila spřátelit se svou bytnou, říkala, e se jí inenýr líbí a e se do něj na první pohled zamilovala.

Po svatbě navtívila mladá Wojtiechowská občas starí přítelkyni a zvala ji do svého nového domova. Neskrývala před ní, e je v manelství astná.

Helena Rutiaková znala jména muů a en, kteří podnájemnici navtěvovali. Kdy se Kaczmarková seznámila se svým budoucím manelem, návtěvy postupně přestaly s výjimkou dvou muů, kteří se u ní objevovali dost často a do svatby. Kaczmarková, obvykle hovorná a téměř důvěrná, nikdy se svou domácí o těchto dvou muích nechtěla hovořit. Nikdy neřekla, jak se jmenují. Otázky zvědavé Rutiakové odbyla tím, e to jsou její představení, ředitelé drustva, oba enatí. Chtěli by s podřízenou úřednicí navázat blií známost. Vdově se toto vysvětlení příli nezdálo, protoe oba mui nevypadali, e by se dvakrát zajímali o půvaby hezké slečny. Nikdo z nich nikdy nepřinesl květiny nebo bonboniéru. Kaczmarková je vak hostila s velkým respektem.

Pokud se týkalo finančních věcí, podnájemnice vdově neskrývala, e plat v drustvu jí stačí jenom na kapesné. Měla, jak tvrdila, otce v Anglii. Byl to letec, který se po válce nevrátil do Polska, zaloil si v cizině novou rodinu, ale pamatoval na nejstarí dceru a pravidelně jí posílal peníze. Helena Rutiaková věděla, e dvakrát přily Kaczmarkové zahraniční zásilky. Občas také dostala dopis ze své státní banky.

Tato stopa byla okamitě prověřena. Potvrdilo se, e odesilatelem peněz byl Edward Kaczmarek a příkazy e přicházely z Londýna. Byly to částky pohybující se mezi stem a dvěma sty dolarů. Zásilky přestaly chodit v den svatby.

Helena Rutiaková si vzpomněla jetě na jednu podrobnost o oněch dvou muích; jeden z nich jednou nebo dvakrát přijel před dům v sýreně. Jaký to byl vůz, nový nebo ji starí a jakou měl barvu, to neuměla vysvětlit. Zdálo se jí, e majitel vozu bydlí někde v Mokotowu, protoe ho tam několikrát zahlédla.

Plukovník Jareckl musel uznat, e major Palkowski se dal do díla energicky; hypotéza důstojníka kontrarozvědky se potvrdila  Alběta Wojtiechowská Je agentkou cizí rozvědky.

 Vechno bylo připraveno dokonale, řekl major Palkowski plukovníkovi. Rozvědka získala osobní doklad zemřelé studentky. Jak, to sl zjistíme později. Za zemřelou byla nastrčena agentka, která jí byla nápadně podobná, jestli ovem u tenkrát měli v plánu získat vynález inenýra Wojtiechowského, těko říci. Pravděpodobnějí je, e na tenhle nápad přili později, protoe tehdy jetě nikdo nevěděl o objevu, který byl ve stadiu počátečního výzkumu. Jednodue si zkombinovali, e je cenné mít v Polsku schopnou agentku, kterou bude mono vyuít při nejblií příleitosti. Proto ji poslali do Radomi a umístili v závodě, který nemá nic společného s armádou a rozvědku nezajímá. Jenom proto, aby přečkala určitý čas a zdokonalila se v poltině. Aby nebudila zbytečnou pozornost, musela být průměrně hezká a dostala příkaz, aby ničím nevynikala.

 A tak to vydrela celý rok?

 Agent se nejednou zdruje v cizím terénu celá léta nebo dokonce desítky let, ne začne pracovat. Nae Alběta byla v rezervě něco přes rok. Potom ji poslali do hlavního města jako bohatou slečnu, která miluje zábavu a ochotně navazuje známosti. Teprve v posledním okamiku se objevil inenýr Wojtiechowski a jeho vynález. Kdy ho poznala a zaujala, nebyl u celý ten rozruch kolem hezké slečny potřebný. Okamitě zlikvidovala vechno, co u mělo podruný význam.

 Myslíte, e ti dva byli její éfové?

 Podle mého názoru jí spíe obstarávali spojení s centrálou. Určitě jí předávali příkazy a pomáhali v akci. Podívejte se, dva chuligáni přepadnou hezkou slečnu, kdy jde sama parkem. A jako z udělání tam-tudy právě prochází inenýr Wojtiechowski. Hrdinsky se postaví na její obranu a oni, ačkoli jsou dva, okamitě utečou. Dám krk, e by v nich Helena Rutiaková poznala ctihodné ředitele své podnájemnice. Pak inenýr dopraví děvče k taxíku a ona ji druhý den ví, kdo ji zachránil a navíc jeho telefonní číslo. Vzala věc do ruky bystře, jen co je pravda, a dovedla ji dál, ne to asi původně zamýleli  a na národní výbor.

 Mě to prostě vechno zaráí. Mám strach, e kdyby to vechno inenýr Wojtiechowski věděl, vyřídilo by ho to.

 Zatím se pravdu nedozví, řekl major Pálkowski. Chudák, telefonuje mi několikrát denně. Vdycky mu odpovídám, e bohuel není nic nového, pátrání pokračuje. Celou pravdu mu budu moci říci teprve tehdy, a krásná paní Alběta bude v naich rukách. Proto také zmizelou Albětu Wojtiechowskou oficiálně hledá Veřejná bezpečnost, jak to také hlásil rozhlas. A se těm, co v tom mají prsty, zdá, e jejich existenci nikdo neodhalil. Budou se cítit bezpečni, a o to mi jde.

 Počítáte s tím, e ji zatknete?

 Není to tak docela jisté. Je vak moné, e se rychle dozvíme nejen skutečné jméno Alběty, nýbr i to, pod jakým jménem překročila hranice. Cizí rozvědky někdy zkouejí převést agenta kanálem, tajnou cestou, ale to jde obyčejně o mue. Vyaduje to toti sílu, zručnost a odvahu. A vdycky je to nebezpečné. Takový způsob by si nedovolili, kdy jde o enu. Alběta přijela do Polska zřejmě legálně jako turistka nebo na návtěvu příbuzných s pravým nebo i faleným jménem. To snadno zjistíme.

 Jak, prosím vás …

 Skutečně snadno, plukovníku. Aby mohl mrtvý vstát z hrobu, musí ivý zemřít…

V

Plukovník Jarecki hovořil s majorem Palkowským ve své kanceláři, kdy se ozval telefon. Jarecki zvedl sluchátko a potom se obrátil k svému hostu.

 To je pro vás, majore.

 Ano, tady Palkowski… Bohuel, je mi líto, ale opravdu pro vás ádné novinky nemám. Prosím vás, neztrácejte naději a trpělivost. Pátráme po vaí eně vemi prostředky. Moná, e za několik dní vám budu moci říct u něco konkrétního.

Major se odmlčel a naslouchal. Zatvářil se udiveně.

 Coe? Dostal jste dopis od manelky? Chtěl bych ho vidět. Odkud telefonujete? Dobrá, hned tam přijdu.

Odloil sluchátko.

 Inenýr Wojtiechowski dostal od manelky dopis. Říká, e to s ním straně otřáslo a je zděený. Telefonoval z domova. Chcete tam jet se mnou?

Za několik minut byli oba přede dveřmi inenýrova bytu. Sám jim otevřel. Byl neoholený a za dva dny se jeho tvář změnila k nepoznání. Tváře mu zapadly, zestárl, sevřená ústa svědčila o tom, jak je vyčerpaný, nevyspalý.

 Adame, chlape, jak to vypadá? Seber se! řekl plukovník. Wojtiechowski se hořce usmál.

 Teď se o to určitě pokusím. A dosud jsem měl strach, e se jí stalo netěstí. Teď mám jistotu, e jsem byl starej kozel, kterému se zachtělo mladé eny.

Veli do bytu. Místnosti, které jetě před dvěma dny byly tak čisté a upravené, vypadaly k nepoznání. Gauč nebyl zastlaný, vude se válely nedopalky cigaret a těký, kyselý pach tabákového kouře se vznáel ve vzduchu. Ačkoli byl pěkný srpnový den, byla vechna okna zavřena a rolety sputěny, take v místnosti bylo ero.

Plukovník beze slova el ke dveřím na balkón, rozhrnul závěs a dveře co nejvíce otevřel.

 Hovořil jste o dopise, začal Palkowski, mohu ho vidět?

 Leí na stole.

Major popoel k psacímu stolu a vzal čtvrtku papíru, pokrytou písmem. Pisatel pouil kuličkové pero.

Adame!

Odela jsem a víc se nevrátím. Byla jsem chudá a chtěla jsem si najít bohatého mue a tak si zařídit spokojený ivot. Bohuel, přecenila jsem, své síly. U nemůu dál hrát roli milující eny. Kadý Tvůj dotek a dokonce i pohled jsem od začátku přijímala s nevyslovitelným odporem. Oklivily se mi věci, kterých ses dotýkal nebo na které ses jen podíval, a proto Tě opoutím a neberu si s sebou tu nejmení drobnost. Divím se Tvé první eně, e to s Tebou vydrela čtyři roky. Mně stačilo sedm měsíců těkých jako můra v mém ivotě. Očekávám, e bude alespoň takový dentlmen a nebude mě hledat a pronásledovat. Jen o to Tě prosím.

Alběta

 Podivné, řekl plukovník.

 Jaké já mám těstí na eny, e, Zygmunte?! Jedna lepí ne druhá.

Inenýr se pokusil o úsměv, ale vyla z toho jen jakási nepodařená grimasa. Kdy vytahoval z kapsy cigaretu a zapaloval si, prsty se mu chvěly.

 Kdy jste ten dopis dostal? ozval se major svým obvyklým klidným a věcným tónem. V jeho hlase nebylo ani stopy po účasti.

 Dnes, ranní potou.

 A kde je obálka? Nikde ji tu nevidím.

 Obálka? Nevím. Asi jsem ji zahodil do koe.

Major se beze slova sehnul nad koem u psacího stolu do poloviny plným zmačkaných a roztrhaných papírů. Pozorně je prohlíel, a vytáhl zelenou papírovou kouli a opatrně ji narovnal.

 Bylo to podáno před třemi dny. Do schránky to bylo vhozeno ve středu města. Je divné, e to tak dlouho lo. Měl jste to dostat toho dne, kdy vae manelka zmizela z domu.

 Dva dny nepřila ádná pota. Teprve dnes jsem nael ve schránce celý balík korespondence. Normálně dostávám mnoho dopisů a časopisů a není dne, aby mi listono něco nepřinesl.

 S naí potou se občas dějí divné věci. Dopis, který jsem hodil v červenci do schránky v Sopotech, jetě nedoel  řekl plukovník.

 Máte takové obálky a papír?

Inenýr otevřel prostřední zásuvku psacího stolu. Leely tam obálky různých velikostí a celá sloka elegantního dopisního papíru, ale zelené obálky tam nebyly. Major se obrátil k inenýrovi:

 Přinejmením obálka není z této sloky. Kdy dovolíte, vezmu si papír i obálky s sebou.

Pozorně sloil papíry a schoval je do taky.

 K čemu to? namítl inenýr. Chtěl bych vám poděkovat, e jste se a dosud o celou věc staral a poprosit vás, abyste dalí pátrání zastavil. U to není třeba.

 Mýlíte se, sue odpověděl major. Teprve teď vidím, e po vaí eně musíme pátrat co nejenergičtěji.

 Ten dopis …

 V tom dopise jsou jen li. Nevím, za jakých okolností byl napsán, ale jedno vím zcela určitě  nemluví pravdu. Jeho pisatel usiluje, aby se vás dotkl a pokořil. Proto ta slova o setkání chudé dívky a o ubohých dárcích. Jediným cílem dopisu je, abyste manelku nehledal. Proto ji hledat budeme!

 Ale určitě to psala Alběta. Znám její písmo.

 Nepochybuji, e to psala. Ale ubezpečuji vás, e takový dopis můe být na člověku vynucen.

 Vy si myslíte, e k tomu byla donucena?

V inenýrově hlase se ozval jiný přízvuk ne dosud; zděení, ale i naděje.

 To jetě nevím, vím jen, e dopis nemluví pravdu.

 Jak to?

 Podívejte se… ena odejde od mue a zanechá mu vechno, dokonce i svůj osobní doklad, vekeré perky i památky po zemřelé matce. A napíe, e to dělá proto, e k vám cítí odpor. A zároveň si s sebou vezme snubní prsten! Symbol toho manelství, které u nemohla vydret. Přece by sebrala spíe vechno ostatní a prsten by hodila na stůl.

 Skutečně, prsten chybí, řekl inenýr. Vdycky, kdy se vrátila domů, sundala vechny perky a nosila jenom prstýnek.

 Mohla na něj zapomenout, oponoval plukovník.

 To určitě ne! Na vechno by zapomněla, ale ne na symbol manelských útrap. A kromě toho byla mladá a hezká a taková ena nevyjde z domu přinejmením bez pudřenky a růe na rty. To si odporuje. Proto tomu dopisu nevěřím.

 Myslíte tedy, e to skutečně napsala proti své vůli?

 Jsem o tom pevně přesvědčen.

 To by znamenalo, e se s Bety děje něco nedobrého.

 Netrapte se. Nic jí nehrozí, opravdu. Víte proč? Protoe napsala ten dopis a ten, kdo ji k tomu donutil, je přesvědčen, e dopis vykoná své. Ale před svými známými říkejte, e dopisu věříte. To bude lepí. Je to dost divná náhoda, e právě s tímhle dopisem musela pota zklamat a doručit ho o dva dny později, a po naí rozmluvě.

 Nemusela přece dopis posílat potou, ozval se plukovník. Mohla ho jednodue nechat doma, kdy odcházela.

 Samozřejmě. A to je dalí argument, e ho psala proti své vůli.

Kdy oba důstojníci opustili byt ve Zlaté ulici, plukovník nadhodil:

 Tak se mi zdá, e ten dopis je v rozporu s vaí původní teorií…

 Naopak, spíe ji doplňuje. Teď u není pochyb, e Alběta je agentka. U teď jsou pro to nezvratné důkazy. Vycházeli jsme z toho, e utekla, protoe se bála, e bude odhalena, kdy se jí podařilo získat nějaké údaje, o nich zatím nic nevíme. Jedinou spásu viděla v okamitém útěku. Charakter útěku  nechala přece v bytě vechno, dokonce i nejosobnějí věci, a to, e odela z domu bez groe  ukazuje na paniku. Potom se zřejmě přesvědčila, e jí bezprostředně nebezpečí nehrozí, naopak, e při pátrání po nezvěstné se můe ukázat její skutečný původ. Proto napsala dopis, který má urazit lásku jejího inenýra a přimět ho, aby ji přestal hledat.

 Můe to být tak, jak říkáte, ale proč poslala dopis potou? Mohla se přece vrátit a napovídat inenýrovi, co by ji napadlo. Je tak zamilovaný, e uvěří v nejnesmyslnějí vást. Druhý den mohla klidně spakovat své věci, odvézt je a na stole nechat dopis.

 Máte pravdu, plukovníku, je to jasné. Dopis to nepochybně zamotal. Přesto vak nebyl napsán bezdůvodně. Něco v tom musí být. V tak dokonale propracované akci, která se zřejmě připravovala celá léta, se nic nedělá bez rozmyslu a bez čile. Vechno jim a dosud vychází… Ty částky, které jí posílal otec z Anglie, nebyly příli vysoké, aby vzbuzovaly podezření, a přitom jí stačily k ivotu na vysoké noze. A potom najednou rychlý útěk v okamiku určitého úspěchu.

 Moná, e se zmocnila plánů vynálezu a e její éfové rozhodli, e to stačí a odvolali ji.

 Rozvědka agenta neodvolává! Obyčejně se o jeho bezpečnost moc nestará. Naopak, vyuije ho do krajnosti a často ho sama zlikviduje, kdy ho u nepotřebuje. Vechno svědčí o tom, e paní inenýrové byla agentkou vyslanou zvenku. Takový agent má větí práva a více se o něj dbá ne o nějakého místního gaunera, naverbovaného za pár dolarů a za spoustu slibů. Ale i kdyby se jí něco nepovedlo úplně, asi by ji neodvolali. Proč? Mohla přece dál hrát úlohu hezké paní inenýrové a sbírat vědomosti. Moná, e by byly cennějí ne vynález Wojtiechowského, který, jak sám říkal, teprve v praxi prokáe svou cenu.

Oba mui chvíli mlčky přemýleli.

 Kdyby lo o vynález, který má význam pro průmysl, řekl pak důstojník kontrarozvědky, mohlo by jít o konkurenční bandy. Pak by bylo moné, e jeden z gangů unesl inenýrovu enu, aby z ní vymámil plány.

 Kdyby to tak bylo, poslali by dopis s ádostí o dokumenty jako výkupné …

 Moná, e se banda domnívá, e Alběta je členkou skupiny a e u má tajemství vynálezu ve svých rukách. Proto ji unesla a donutila napsat dopis, aby ji mu nehledal.

Major se rozesmál.

 Fantazírujeme jako v americkém filmu. Mohli bychom napsat na to téma skvělý scénář. Chyba naeho rozumování je vak v tom, e věc nijak neřeí. Skutečnost bude zřejmě méně dramatická.

 Máte pravdu, souhlasil plukovník, neméně zajímavé je, co jste říkal inenýrovi o nátlaku na jeho enu, aby napsala ten dopis. Jaké důvody máte pro takovou domněnku?

 ádné. Jednodue jsem si řekl, proč se má trápit? I tak ho čeká pěkný otřes, a pozná skutečnou úlohu své eny. Je tak zničený, e jsem povaoval za sluné ho potěit. Proto jsem mu vyprávěl vechny ty historky o prstýnku, pudru a líčidle. Inenýr musí dál pracovat na svém vynálezu a pomáhat nám v pátrání. A si myslí, e ho ena stále miluje a e napsala dopis pouze z neznámých důvodů, pod nátlakem. A věří, e se k němu vrátí. Nám to neukodí, a jemu to prospěje. Řekl bych, e to je malinký, nevinný klam. Beru to na sebe.

 Vy jste, majore, dobrý psycholog, usmál se plukovník. Jak ten člověk najednou oil! Vsadím se, e teď doma uklízí a e se oholil.

 Asi se zítra vrátí do práce. Strach o enu bude mení ne strach, e ho přestala milovat a utekla s jiným. Tak u to bývá, kdy je člověk zamilovaný.

 Klíč k záhadě bude v tom, abychom nali ty dva chlapy, kteří navtěvovali Albětu v podnájmu. Býval jsem často u inenýra, potkával jsem se s ním v městě, vídával jsem také jeho enu v restauracích, kavárnách a klubech, ale nikdy jsem ji neviděl ve společnosti takových dvou muů. ena, která z domova uteče bez haléře, musí mít společníky, kteří ji ochrání, postarají se o ni a potom jí pomohou za hranice. Kdyby to tak nebylo, určitě by jako piónka shořela.

 Samozřejmě. Proto také zostříme kontrolu na hranicích. Myslím, e lidé, kteří ji chrání, se v tomhle dobře vyznají a budou vyčkávat, jak dlouho to bude moné, a budou se pokouet dostat svou agentku do centrály. Snad je něco vyplailo a museli se dekovat stejně rychle, jako to udělala takzvaná paní Wojtiechowská.

 Nikoli takzvaná… Vdala se přece.

 Ano, ale tady jde o klasický error in persona, o záměnu osob. V kadém zákonodárství takový svazek podléhá u soudu osvobození. To je konec konců to nejmení. Nejvánějí nyní je, abychom tu enu a její společníky rychle vypátrali, uloili na bezpečném místě a zabránili tak, aby se inenýrovy plány dostaly za hranice. Bojím se, e tahle druhá věc bude značně těí, ne-li nemoná, beznadějná. Agentka měla sedm měsíců, aby klidně, beze spěchu poslala za hranice vechno, co bylo ve skrýi.

 Vechno do centrály vyslat nemohla. Inenýr

přece přiznal, e jeho vynález není jetě dokončen.

 Ano, ale řekl také, e dokumenty, které měl doma, stačí, aby poznali koncepci jeho práce. A o to jim lo. Jejich konstrukční kanceláře lutí nejrůznějí úkoly lépe ne sám Wojtiechowski, jen kdy vědí, z jakých zásad objev vychází.

 Jestlie si myslíte, e je to s vynálezem tak patné, musíme ji tím spíe chytit.

 Jistě, souhlasil major, proto je třeba předevím indentifikovat ty dva neznámé.

Oba důstojníci za řeči veli do budovy jejich úřadu. Tam se jejich cesty rozcházely. Před vstupem do své kanceláře řekl plukovník polohlasně:

 Stejně to je divné… proč si Alběta s sebou vzala prstýnek. Vlastně  jenom prstýnek.

VI

Kdy se někdo náhle ztratí, Veřejná bezpečnost rozesílá vem svým úřadovnám v celém státě podrobnou zprávu. Zprávu vysílá i rozhlas a televize ji obyčejně doprovodí i portrétem zmizelé osoby.

Zmizení mladé, hezké eny vyvolalo dost velkou pozornost. Na velitelství Veřejné bezpečnosti doly desítky různých podepsaných i anonymních dopisů. Lidé vypisovali své domněnky o důvodech a způsobu zmizení mladé eny známého inenýra. Několik dopisů poskytovalo informace, kde byla Alběta Wojtiechowská viděna, a dokonce, kde se ukrývá.

Bezpečnost měla mnoho zbytečné práce. Kadé tvrzení bylo třeba prověřit, ale informace z dopisů se nepotvrzovaly. Viděné osoby se hezké brunetce pouze podobaly. Mnoho lidí telefonovalo na velitelství Veřejné bezpečnosti a ptalo se, byla-li u pohřeovaná nalezena.

Jeden z telefonátů vak vyvolal zájem Veřejné bezpečnosti i kontrarozvědky. Protoe inenýr Wojtiechowski ohlásil svůj případ nejdříve Veřejné bezpečnosti, začala VB po jeho manelce pátrat, ale záhy se dorozuměla s kontrarozvědkou a obě instituce pracovaly společně. A tu zatelefonovala na obvodní velitelství Veřejné bezpečnosti dívka, která se představila jako Anna Barská, prodavačka v obchodě ve Zlaté ulici. Viděla v televizi snímek Alběty Wojtiechowské a vzpomněla si, e ji spatřila v den, kdy zmizela.

Sluba, která brala telefon, si její údaje poznamenala. Slečně Barské sdělila, e buď dostane předvolání k výslechu na velitelství, anebo e ji někdo od nich navtíví. O tom, co se sluba dověděla, okamitě uvědomila majora Palkowského.

 Děkuji. To můe být dobrá stopa, zdůraznil major, nezvete ji ale na velitelství. Takové předvolání na lidi nepůsobí dobře. Svazuje jim jazyky. Vdycky to je výslech na Bezpečnosti, podepisování protokolu a čekání na propustku u vchodu.

Anna Barská byla mladá, rezolutní dívka. Kdy jí major řekl, proč za ní přijel, předevím ho poádala o sluební legitimaci.

 Já vás neznám, vysvětlovala, jedna mladá ena zmizela. Mohla bych být právě ta druhá.

Major se usmál a v duchu přiznal, e mladá dívka zřejmě často chodí na gangsterské filmy. Ukázal jí legitimaci, ona si ji důkladně prohlédla a teprve pak se obrátila k vedoucímu obchodu.

 Jde o vánou věc, musím odejít s panem majorem Palkowským. Zapamatujte si, pane vedoucí, major Palkowski! Vrátím se, jak nejdříve budu moci.

Důstojník přikázal řidiči, aby jel k Vítěznému náměstí. Tam Barskou pozvali do kavárny hotelu Evropa. Dívka si dala zmrzlinu. Major ji objednal, a kdy čínice přinesla Anně umělecky navrenou pyramidu a před důstojníka postavila álek kávy, začal:

 A teď mi řekněte, co jste viděla.

Nedala se prosit. Imponovalo jí, e důstojník se osobně obtěoval, aby ji vyslechl a navíc ji hostí.

 Jak víte, pracuji v potravinářském obchodě. O několik domů dál bydlela ta zmizelá paní. Často jsem ji vídávala v obchodě, tu nikdo nemohl přehlédnout, protoe byla krásná a chodila elegantně oblékaná, moc jsem ji ale neznala, nevěděla jsem ani, kdo to je. Nikdy jsme spolu nehovořily. Jen o nákupech, to je normální. Zákaznice přijde a poádá o zboí a prodavačka jí řekne, kolik to stojí. To je vechno. Nemohla bych si na ni naříkat. Byla zdvořilá, ne taková, jako jsou jiné zákaznice, které se mohou tak dobře oblékat a mají hodně peněz a nad kadým ohrnují nos.

 Nákupy si obstarávala vdycky sama?

 Někdy chodila s muem. Vysokým a starím ne ona. Asi manel.

 Je to tenhle? ukázal jí major fotografii inenýra.

 Ano, ten. Dokonce byl u nás dnes ráno v obchodě. Kupoval kávu, chléb a máslo.

 Kdy jste ji viděla naposled?

 To bylo v ten den, kdy zmizela. Dobře si pama-tuju datum, protoe má přítelkyně měla svátek, a tak jsem si vzala se souhlasem vedoucího hodiny angličtiny. Odela jsem z obchodu o dvě hodiny dříve.

 Viděla jste Albětu Wojtiechowskou navečer? Kdy jste odcházela z obchodu?

 Ale ne. To bylo dřív. Asi tak kolem jedenácté nebo před polednem. Přesně si to nepamatuji, ale určitě to bylo v době, kdy máme malý provoz. V potravinářském obchodě, pane majore, je provoz jako vlny. Podle toho byste si mohl řídit hodinky. Ráno, kdy otevřeme, je první vlna, eny, jejich mui jdou do práce na sedmou. Potom přijdou ty dalí, které vypravují děti do koly. Po jedenácté nakupují lidé, kteří nejsou zaměstnáni, ale starají se o domácnost. To jsou nákupy k obědu. Potom, a do druhé hodiny, je malý provoz a postupně se objevují zákazníci, kteří se u vracejí z práce.

 Podle vás tedy muselo být kolem poledne?

 Určitě. V obchodě bylo prázdno, slunce svítilo, stála jsem ve dveřích a hřála jsem se. Právě tehdy jsem viděla, e jde paní Wojtiechowská. Uklonila se mi a povídá: Dobrý den, slečno Irenko. Dneska je pěkně, e. Kdyby nic neřekla, nezapamatovala bych si ten okamik. Já se přece nejmenuji Irena, ale Anna, a vichni, kteří mě znají, mi říkají Ančo nebo Aničko.

 Moná, e se spletla.

 Jak by se mohla zmýlit, to nevím. Nikdy se mnou předtím nemluvila. U jsem vám to přece vysvětlovala.

 la sama?

 Ne. Doprovázel ji nějaký pán a drel ji pod paí. Ale ne manel, ne ten z vaí fotografie.

 Odpověděla jste jí něco na pozdrav?

 Ne. Byla jsem tak udivená, e u přeli, ne jsem se zmohla na odpověď. Zaslechla jsem jenom, e kdy se ozvala, mu, který ji drel pod paí, přidal do kroku a tie řekl: Pojďme rychleji, nemáme čas. Ten druhý také přidal do kroku.

Major jen vzdechl. Naslouchat Barské vyadovalo trpělivost a sebeovládání.

 To jich bylo víc? zeptal se.

 Jenom dva. Jeden ji drel a druhý el vedle nich. Kousek za nimi.

 Vypadala paní Wojtiechowská, jako kdyby nechtěla jít?

 Nerozumím.

 No, jako kdyby ji vedli násilím.

 Kdepak, la normálně, ten pán vzadu, jak se pamatuji, se hlasitě zasmál. Potom nasedli do auta a nikdo jí nepomáhal.

Major se kousl do rtů.

 Nasedli do auta a odjeli…

 Právě tak. Vůz stál před sousedním domem.

 Blízko domu Wojtiechowské? Bydlela v čísle dvanáct, připomínal major.

 Ale ne. li jakoby od jejího bytu, přeli kolem naeho obchodu a vsedli do auta, které stálo dál.

 Výborně, slečno, máte postřeh.

Dívka se k němu nahnula.

 Mnohokrát mi to říkali. e bych se dala k vám? Neměl byste pro mě práci? Ráda bych to vyměnila. Co to je za budoucnost, takový potravinářský krám?

 Teď zrovna pro vás nemám nic. Ale moná… Budu na to pamatovat.

 Děkuju pěkně.

Byla svými úspěchy unesena. Sáhla po kabelce, napudrovala se a přimalovala si rty. Koneckonců nemůe kodit, kdy se důstojníkovi zalíbí.

 Alběta Wojtiechowská měla auto. Vlastně ne ona, ale její mu. Nový, elegantní opel rekord.

 To nebyl ten. Opel často stál v naí ulici. Tmavozelený. Nikdy jsem ale neviděla, e by ho řídila. Vdycky její mu.

 Víme, e jejich známí a přátelé také mají vozy. Pravděpodobně pro ni některý z nich přijel. Nepamatujete se, jak ten vůz vypadal?

 Byla to syrena. Taková světlá, trochu dokávova. Vlastně dobéova, zrovna jako varava, co stojí támhle na parkoviti.

 Starý nebo nový vůz?

 Spíe starí. Kdyby byl nový, barva by se jetě leskla. Ale ani moc starý nebyl, protoe nějaké rachotiny bych si určitě vimla víc.

 Jak vypadali ti mui?

 Ten, co ji drel pod paí, byl silný, střední postavy. Měl kulatou tvář. Ústa dost iroká. Oči asi edé. Na sobě měl plá. Obyčejný, světlý prák. Ten otevřel dveře auta a sedl si za volant. Ona si sedla k němu a ten druhý dozadu. Bylo to dost legrační, protoe se tam nemohl protlačit. Místo, aby nasedl do auta první, tak pustil nejdřív paní, která si sedla vedle řidiče. Teprve pak se tam tlačil on. Syrena má jedny dveře a takhle nasedat je straně nepohodlné.

 A jak vypadal ten druhý?

 Vysoký nejmíň metr osmdesát, světlejí vlasy. Vypadaly jako vyisované. Čelo spíe vysoké a světlemodré, takové rybí, studené oči. Nos rovný. Zdálo se mi, e lehce napadal na jednu nohu, ale moc to znát nebylo. Na sobě měl rozepnutý plá olivové barvy. Pod plátěm měl nějakou sportovní větrovku. Obě ruce měl v kapsách plátě.

Major musel uznat, e Anna Barská je skutečně velmi vnímavá. Má zřejmě schopnost zapamatovat si tváře, které jednou viděla a poznat je třeba i po dlouhé době. Kdyby to tak skutečně bylo, mořila by se její budoucnost rýsovat zajímavěji ne v jednotvárné obsluze zákazníků v potravinářském obchodě. Major si v duchu slíbil, e tuto cennou vlastnost dívky nezapomene a později, a se celá věc vyjasní, bude se o ni zajímat blíe.

 Poznala byste ty lidi, kdybych vám je ukázal na fotografii?

 Určitě! Kdy někoho vidím a prohlédnu si ho, pamatuji si ho. Často jsem poznala na ulici holky, s kterými jsem chodila do mateřské koly. Tak máte ty snímky?

 U sebe je nemám.

 A ukáete mi je?

 Auto byste poznala?

 To ne. Poznat auto je mnohem těí ne poznat člověka. Auta jedné značky jsou vechna stejná. Lií se jenom barvou.

Major jí neodporoval. Kdy viděl, e se od ní u víc nedoví, zaplatil učet a dovezl děvče do Zlaté ulice. Kdy vysedala, připomněla mu jetě:

 A to o tom zaměstnání… budete pamatovat?

 Samozřejmě!

V tée době navtívil Helenu Rutiakovou malíř. Hospodyně, u ní údajná Alběta Kaczmarková bydlela a do dne, kdy se vdala, několikrát viděla dva neznámé mue, kteří odvezli její podnájemnici. Buď je potkala, kdy jim otvírala dveře, nebo na chodbě. Vdova po poákovi s nimi neprohodila ani slovo, ale jejich vzhled si pamatovala celkem dobře. Neměla ovem takové schopnosti jako mladá prodavačka, přesto vak malíř podle toho, jak mu oba mue popsala, nakreslil dva dost zdařilé portréty. Kdy je ukázal majorovi, ten pod čerstvým dojmem rozmluvy s Barskou uznal, e společníci, kteří provázeli Albětu Wojtiechowskou při její poslední cestě Zlatou ulicí, se dost podobají těm, jejich portréty leí před ním.

 Musíte ihned zajet do Zlaté ulice, rozhodl major, do potravinářského obchodu. Ukate tam kresby prodavačce Anně Barské. Odvolejte se na to, e přicházíte ode mě a na můj příkaz. Jinak by s vámi nechtěla mluvit. Kresby doplníte podle podrobností, které vám řekne. Určitě si ty dva mue zapamatovala lépe ne nae ctihodná vdova, i kdy je viděla jen několik vteřin.

 To u tak bývá, přikývl kreslíř, jsou lidé, kteří neumějí říci, jak vypadají jejich hodinky, ačkoli se na ně dívají několikrát denně dlouhá léta. Jiní naopak jednou vidí podrobnost a pamatují si ji po celý ivot.

Barská, jak to ostatně major předvídal, identifikovala společníky inenýrovy manelky. Malíř mohl pořídit nikoli u jen skici, ale skutečné portréty obou muů. Nakreslil dokonce i jejich postavy. Kresby byly ofotografovány a kopie dostaly vechny sluebny Veřejné bezpečnosti.

Zároveň na rozkaz majora Palkowského vyslechli pracovníci Bezpečnosti obyvatele domu, před ním stála syrena, i obyvatele obou sousedních domů. Ptali se jich, zda o kritickém dni někdo z nich nepozoroval takový vůz ve Zlaté ulici. Několik lidí si vzpomnělo, e nějaký vůz v tu dobu před jejich domem byl. Jiní si pamatovali takovou podrobnost, e to byla syrena, ačkoliv jim vyslýchající ani slovem nenaznačil značku automobilu a jeho barvu, aby jim tyto údaje nevsugeroval.

Skutečným pokladem byl dvanáctiletý Wojtek Wawer. Jeho poznatky byly tak zajímavé, e ho rozvědčík jednodue posadil do auta a přivezl k majoru Pal-kowskému.

Mládenečka, koláka z dvanáctiletky v Senné ulici, nenadálá návtěva v budově úřadu nevyvedla z rovnováhy. Uklonil se majorovi, podal mu ruku a usedl do křesla, které mu nabídl. Na otázky odpovídal směle a s rozvahou.

 Jmenuji se Wojtiech Wawer. Můj otec pracuje u ,,Kasprzaka. Nedávno jsme dostali byt ve Zlaté ulici. Předtím jsme se mačkali ve starém baráku v Obrácené ulici. A skončím kolu, půjdu na techniku. Na strojírenství. A kdy mě nevezmou, tak půjdu do automobilky.

Důstojník chlapce nepřeruoval. A se vypovídá.

 Já, pane majore, dokáu poznat kadou značku a kadý typ auta na dálku. Jednou jsem se vsadil s Fabisijakem, to je můj nejlepí kamarád, o čokoládu a přes hodinu jsem stál na rohu Marálkovské a vechny vozy jsem poznal podle značky i podle typu. Čokoládu musel zaplatit. Doma mám katalogy aut. Píu si o ně za hranice a posílají mi je. I od Forda a Cadillaca jsem je dostal. Chcete je vidět?

 Snad jindy. Teď mě zajímá auto, které stálo před vaím domem minulé úterý v poledne. Pamatuje?

 Samozřejmě.

 Tak jak to bylo?

 Umluvili jsme se s Fabisijakem a jetě se dvěma kluky, e půjdeme k Visle. Měli za mnou přijít v jedenáct. Tak jsem vyel před dům a stojím. Ale kluci neli. Ani Fabisijak. Teprve potom mi řekl, e musel jít do krámu a pak krábat brambory.

Major pokyvoval hlavou, e rozumí situaci.

 Stál jsem tedy u vrat. A vidím, e před naím domem zastavuje syrena. Myslím si, ke komu přijeli? U nás má několik lidí vozy, ale nebyl to ádný z nich. Z auta vystoupili dva páni, ale neli do naich vrat a li jako k elezné ulici. Ani bych se o ten vůz nezajímal, protoe to byla obyčejná stará sýřena. Nic zajímavého. Ale kluci neli a tak jsem stál před domem a koukal jsem na vůz. Hned jsem poznal, e měli nehodu. Museli se otřít o jiný vůz nebo o něco podobného. Měli naraený blatník. Taky nárazník byl promáčklý a reflektor museli vyměnit.

 Odkud to ví?

 Přece jsem viděl, e je reflektor vyměněný. Ten na pravé straně byl starí, protoe niklovaná obroučka se na slunci tak neblýskala. Byla taková matná. Ale ta druhá byla docela lesklá.

 Nu ano, přikývl major, světla asi vyměnili.

 A po sráce dali vůz nějakému fuerovi. Nárazník byl tak patně vyrovnaný, e bylo vidět, kde byl promáčklý. To je nějaká práce? Blatník vyklepali, ale halabala. Majitel dílny dal jistě tu práci nějakému učedníkovi a ani to po něm neopravil. Zůstaly tam takové malé boule a lakýrník je nevyrovnal.

Důstojník si poznamenával postřehy malého znalce.

 Natírali to buď sami, nebo to dali taky nějakému fuérovi. Obyčejná béová barva. Lakýrník neuměl namíchat správnou barvu a mezi starým a novým nátěrem zůstala taková tmaví mouha. A tomu se říká práce!

 A co myslí, stalo se jim to dávno?

 Asi ne. Moná, e ne víc ne před rokem. A moná, e i dříve. Jinak by se to světlo tak neliilo od toho druhého a taky mouha na laku byla dost čerstvá. Časem to vechno ztmavne a u to nebude tak znát.

 A co tě jetě zaujalo? Co ti bylo nápadné?

 Vlastník toho vozu, to je asi sváteční řidič. Má auto u několik let, a v ničem se nevyzná. Kdy odjeli, zůstaly na ulici velké skvrny, a nestáli tam déle ne dvacet minut. Vůz nečistili nejméně dva měsíce a pastu jistě nepouívají. Po karosérii byste mohl psát prstem.

 Nepřehání? Kdyby byl automobil tak zapráený nebo zablácený, pak bys nepoznal, jak to patně opravili.

 Zepředu je vůz vdycky čistí, bránil se chlapec, zato zezadu … Neměl kliku na pravé straně. Jistě ji ztratil, protoe kdyby ji urval, to by mu to muselo sebrat i dveře.

 Tak kliku měl pryč, to je zajímavé.

 Ale ne, to se stává často. Uprostřed jsou dva roubky, kdy jeden vypadne, klika se začne kejvat.

Chlapec si myslel, e důstojníkovi nejde o podrobné znaky automobilu, ale o to, jak vznikla koda.

 Jestli to nespraví hned, brzy mu vypadne i druhý roub. A klika je pryč.

 A jak podle tebe otvírá dveře?

 Zevnitř, vysvětloval chlapec s vánou tváří a nepozoroval, e dostává otázky, které mu mají osvěit pamě a určit co nejvíce znaků vozu, kterým odjela Alběta Wojtiechowská. Řekl vechny ty věci majorovi tak, jako by to vysvětloval úplnému laikovi. Důstojník ho při tom nechal.

 Kdy přili k vozu, řidič nejdřív otevřel dveře na levé straně a uvolnil takový černý knoflík u okna. Kdy je ten knoflík zmačknutý, nemůete dveře otevřít. Řidič musel ten čudlík vytáhnout a pak otevřel dveře zevnitř klikou. Potom ti dva nasedli.

 Pamatuje se, jak kdo nasedal?

 Nějaká paní a pán. Ona se tam cpala první a on se musel zmačknout, aby se dostal na zadní sedadlo.

 A jak vypadali? Jak byli oblečeni?

 Neprohlíel jsem si je. Lidé mě nezajímají.

 Poznal bys je na fotografiích? ukázal mu major snímky Alběty Wojtiechowské a portréty dvou neznámých muů.

 Nevzpomínám si. Lidé mě nezajímají, jenom auta, opakoval chlapec.

VII

Jeden z podřízených majora Palkowského, poručík Lewandowski, neskrýval údiv, kdy dostal rozkaz:

 Prostudujte si, poručíku, záznamy o cizincích, kteří dostali v roce 1963 polské vstupní vízum a přijeli k nám. Zajímají mě pouze ty případy, kdy zahraniční host překročil státní hranice a neodjel z Polska.

 Kteří dostali povolení k prodlouenému pobytu?

 Ti také, ale předevím vechna úmrtí.

 To bude straná práce, pane majore. Za rok přijede do Polska přes osm set tisíc osob. Projít seznam, zjistit, kdo odjel a kdo ne, potrvá pár týdnů. Mohl bych dostat několik lidí na pomoc? Třeba vojáky. Ty, co mají maturitu. V kanceláři kadé jednotky se jich motá a a.

 To není třeba. A musí vám na to stačit tři dny. Podíváte se přece na seznam a prověříte rubriku odjel. Zahynulé si vypíete. Úmrtí jsou velmi řídká. Nemocní lidé přece neopoutějí svou zem. Jetě něco  zajímají mě víc eny ne mui, ačkoli, kdo ví… Moná, e ten, o kterého se zajímáme, přijel do Polska v muském přestrojení. To by bylo docela originální.

 Mohu vědět, jaký je smysl mého úkolu?

 Napadlo mě, e kdy někdo má vstát z mrtvých, musí ivý zemřít. Chcete-li, můete svůj úkol krýt heslem je třeba umřít, aby mohl ít.

 Je třeba umřít, aby mohl ít, opakoval poručík. To je ale paradox.

 V naí práci se nejednou setkáváme i s větími paradoxy. Tak do toho, poručíku! Za tři dny tu chci mít seznam vech zahynulých a úrazů.

Teprve pátého dne se mohl poručík ohlásit u éfa. Práce nebyla sice tak obtíná, jak se mladému důstojníkovi zdálo, ale zabrala mu víc času, ne si myslel jeho představený. Záznam, který poručík pořídil, obsahoval několik set jmen. V rubrice zemřelých se nejčastěji objevovala poznámka automobilová nehoda. Cizinci oklamáni malým provozem na polských silnicích jezdili příli velkou rychlostí. Často to končilo tragicky.

Major seznam pečlivě prostudoval.

 Výborně, máme u východisko. A teď popořádku prověříme vechna úmrtí. Musíme se podrobně vyptat prokurátorů, jestli zahynulý byl sám nebo ne, jestli bylo tělo tak pokozeno, e nebylo moné identifikovat podobu, a jestli se pohřeb konal v Polsku. Zajímají mě jedině takové případy, kdy obě byla sama, bez rodiny, zejména bez dětí, a kdy identifikace byla ztíená. Pohřeb, jak u jsem řekl, raději v Polsku, ale není to nezbytná podmínka. A jetě něco. Případ, o který mi jde, se měl stát v listopadu 1963. Přesněji mezi 14. a 29. listopadem.

Kdy se poručík vrátil do své kanceláře, uspořádal dotazník s rubrikami, které odpovídaly poadavkům majora, a okamitě ho rozeslal vem okresním prokurátorům, v jejich obvodu zahynuli cizinci. Místní prokuratura vdy vyetřuje příčiny náhlého úmrtí, zejména jde-li o cizince, který zahynul při automobilové nehodě.

Dobře, e poručík neslyel, kolik hromů padlo na jeho adresu. Zas jedna anketa! kleli pracovníci prokuratur, kdy se hrabali v archívech. Kadý z nich, vytrený ze své denní práce, povaoval dotazník, který bylo třeba pečlivě vyplnit, za projev vzmáhajícího se byrokratismu.

 Nač je to třeba? divili se, protoe i tak měli práce nad hlavu. Ale na dotaznících bylo razítko přísně tajné,, a poznámka nutno vrátit druhého dne po obdrení. Nebylo se co divit, e lidem nad tím papírem přela nálada.

Nicméně bylo ve hotovo v určené lhůtě. Poručík se znovu ohlásil u představeného a ptal se, co má dělat dál.

Major Palkowski si prohlédl hláení.

 Přeetříme si blíe nehodu výcarské občanky Monique Leclercové. Její data zapadají do naí koncepce nejvíce. Nehoda se jí stala na silnici z Wroclawi k hraničnímu přechodu v Kudové. To také potvrzuje ná předpoklad. Pochovaná je na nejbliím hřbitově, z rodiny na pohřeb nepřijel nikdo … Vezměte si tu věc na starost, poručíku. Chci vědět, kdo byla Monique Leclercová. Kdy a proč přijela do Polska. Kde bydlela,

co tu dělala a jak zahynula. Je třeba najít ukázky jejího písma. Moná, e po ní zůstaly doklady. Co se stalo s pasem? Jeďte do Wroclawi a na místo nehody. Bude-li třeba, poádáme o exhumaci mrtvoly, ale pochybuji, e to bude nutné.

Znovu uplynuly dva dny. Kdy pak třetího dne veel poručík Lewandowski do majorovy kanceláře, musel major přiznat, e jeho spolupracovník projevil značnou pracovitost a operativnost. Ani ne za týden vykonal obdivuhodný, kus práce.

 výcarka, bytem v enevě, hlásil. Profesorka hudby Monique Leclercová. Zaádala o polské vstupní vízum někdy v polovině září. Důvod, pochopitelné, návtěva Varavského podzimu, dostaveníčka milovníků hudby. Paní profesorka se chtěla té události zúčastnit.

 Vyetřil jste mezi hudebníky, znají-li jméno Monique Leclercové?

 Neptal jsem se. Nepovaoval jsem to za nutné, protoe výcarka na Varavský podzim nepřijela.

 Neobjevila se tam? A proč?

 To kdybych věděl! Hranice překročila teprve v listopadu. Přesněji řečeno 19. listopadu 1963. Přijela autem přes Itálii, Jugoslávii, Maďarsko a Československo.

 Pěkný výlet, co?! A proč jela takovou oklikou?

 Nejzajímavějí je, e podle záznamů na hranicích jela Monique Leclercová po té trase skoro bez zastávky. Jugoslávie ani ne za jeden den, Maďarsko  vjezd a výjezd tého dne, Československo jeden den. Italsko - jugoslávské hranice překročila 16. listopadu 1963. A 20. listopadu se ohlásila ve Varavě, v Grandhotelu, kde měla rezervované apartmá.

 Kdo jí je zamluvil?

 výcarská cestovní kancelář. Rezervovali je od 19. listopadu s tím, e apartmá je třeba ponechat volné a do jejího příjezdu. Zaplatí za celý čas rezervace bez ohledu na to, kdy se ubytuje.

 Bohatá ena … Přijela autem?

- Ano. Poměrně starým renaultem.

Major se usmál.

 Zajímavé. Bohatá ena vykoná cestu přes půl Evropy. ene se jako blázen, nikde se nezdrí, rezervuje si apartmá v nejelegantnějím hotelu,

a přitom má staré auto. e by byla příslovečně německy etrná a zbytečně nevydělávala mnoho peněz na něco, co i tak padne za obě ohni?

Poručík se podivil.  Vy o tom víte, pane majore?

 O čem?

 Ale vy jste věděl, pane majore, e automobil skutečně shořel?

 Nevěděl, ale není těké si to domyslet. Tak dál, poručíku. Co se stalo s Monique Leclercovou, kdy přijela do Polska? Co její hudební zájmy?

 Ty jsem neprověřoval. Podle toho, co jsem zjistil, se zajímala více o nae restaurace ne o hudbu. A stejně tak o mue.

 Jak to?

 Dost rychle navazovala různé známosti. Mohlo jí být něco přes čtyřicet, ale byla jetě hezká a elegantní a předevím bohatá a neetřila penězi. Seznamovala se s mui, kde se dalo, i v Grandhotelu, a to ani nemluvím o kavárně nebo o bistru naproti.

 Tam tedy opravdu není nouze o pochybné ivly.

 U druhý den po příjezdu byla Monique Leclercová obklopena spoustou muů a en. Poznávala ivot Varavy vlastně z noční a restaurační stránky, mám-li to tak říci. Byla tědrá. Platila za celou společnost. A pila jako duha. Hoteloví vrátní si dodnes pamatují, e zábavy končily pozdě v noci a e kdy se vracela do svého apartmá, museli jí pomáhat do výtahu.

 Veselá ena.

 Skutečně veselá, doloil Lewandowski. Ty zábavy trvaly ale jen několik dní. Najednou opustila Varavu a přenesla své působitě do Wroclawi, do tamějího Monopolu. Ve Wroclawi bydlela čtyři dny. A zase den co den zábava a do zavření vech lokálů. Osmadvacátého oznámila svým přátelům, e nazítří ráno opoutí Polsko. Zábava na rozloučenou trvala celou noc. Zaplatila za to hotový majland. Do hotelu se vrátila k ránu úplně spitá. A u o dvě hodiny později vyrovnala účet a ve svém renaultu opustila město. Okresní prokuratura ve Wroclawi tu věc důkladně proetřila. Vrátní a zaměstnanci hotelu, kteří se se výcarkou loučili a odnáeli jí věci do auta, shodně vypověděli, e byla silně pod vlivem alkoholu. Vrátný jí odjezd rozmlouval, doporučoval jí, aby si odpočinula a aby jela později, protoe byla mlha a silnice byla kluzká.

 Přesto odjela?

 Jetě se chlubila, e při takovém počasí dokáe jet nejméně stovkou. Daleko neujela, sotva několik kilometrů za Wroclaw. Na jednom místě tam silnice vede po vysokém náspu a zatáčí se. Nic hrozného to za normálních okolností není, ale v mlze, na mokrém asfaltu a s podnapilým řidičem za volantem to tak muselo skončit. Vůz dostal smyk, přerazil dva patníky, zřítil se po náspu a při nehodě vzplanul. Teprve po dvou hodinách tam jel nějaký nákladní vůz. Řidič nael u dohořívající trosky. On první uvědomil přísluná místa a on také nael tu kabelku.

 Její kabelku? Jak to?

 Pravděpodobně bylo okno auta otevřeno a kabelka vypadla, kdy vůz dělal kotrmelce. A dopadla natěstí dost daleko od ohně a díky tomu se podařilo indentifikovat mrtvolu i automobil bez dlouhého etření. Auto shořelo úplně. Za volantem bylo nalezeno ohořelé enské tělo.

 No dobrá, řekl major, zatím se vechno shoduje. Co bylo dál?

 V kabelce byly doklady Monique Leclercové, její osobní drobnosti a úctyhodná částka dolarů. A taky několik zlotých. To, co nestačila utratit ve Wroclawi.

 Dolary, nikoli výcarské franky?

 Cizinci si obvykle na cestu do Polska berou dolary. Snadněji se vymění a předevím se dobře prodávají na černém trhu, usmál se poručík. Monique Leclercová na hranicích udala, e má přes dva tisíce dolarů. Část byla nalezena v té kabelce.

 A dál?

 Z Wroclawi okamitě uvědomili zastupitelský úřad. Na místo přijel jeho představitel a myslím, e i někdo ze výcarského konzulátu. Do enevy pak la depee na adresu, která byla uvedena v pase Leclercové. Polské úřady i výcartí představitelé dostali dvě totoné odpovědi. ádost o pohřbení a o uhrazení nákladů pohřbu z peněz zemřelé. Z rodiny na pohřeb nepřijel nikdo. Byl na něm jen zástupce konzulátu. Byla pochována na nedalekém vesnickém hřbitově. Zbytek peněz a osobní drobnosti poslali výcarskému konzulátu a pravděpodobně je dostala rodina.

 Máte nějaké ukázky jejího písma? Třeba hláení z hotelů?

 Mám něco lepího. Její pas.

 Jak to?

 Nedopatření. Kdy prokuratura ve Wroclawi etřila nehodu, zabavila pas, protoe lo o to, zjistit úředně důvod smrti cizince. Nemusela to být nehoda, mohl ji například zabít neznámý pachatel, který pak zapálil vůz. Věc se vak objasnila poměrně rychle, ale prokuratura potřebovala pas i nadále. Jiné drobnosti ihned poslala na konzulát. Pas měl být odeslán a po celkovém uzavření případu.

 Neposlali ho?

 Ne. výcaři to nikdy neurgovali a neádali ani oficiální zprávu o výsledku vyetřování. Nikdo z rodiny se pravděpodobně nezajímal, jak zahynula. Pas přiloili ke spisům, putoval do archívu a tam leel, a jsem si ho vyzvedl. Tady je.

Poručík poloil na stůl malou kníku v tvrdých deskách. Z poněkud vybledlé fotografie na něj vzhlíela Alběta Wojtiechowská. Na snímku vypadala starí ne na portrétu, který stál na psacím stole jejího manela. Nemohlo být pochyb, e to je jedna a tá osoba.

Major otevřel psací stůl a vytáhl portrét, který sebral v bytě ve Zlaté ulici.

 Podívejte se na ty dva snímky, poručíku.

 Za mlada to byla hezká ena, porovnával Lewandowski fotografie. Aspoň tady, na tom druhém snímku v pasu je vidět, e si do svých devětačtyřiceti let zachovala mnoho ze své dřívějí krásy. A tenhle portrét? To bude asi její snímek před dvaceti léty, e? Pro takovou enu by člověk ztratil i srdce i peněenku.

 A časem i něco mnohem cennějího.

 Co tím myslíte, pane majore?

 Třeba čest, svobodu, nebo i ivot.

 Ach tak. Byla to agentka …

 Proto se o ni tak zajímáme!

 Budeme ji exhumovat? Viděl jsem fotografie toho auta i Leclercové. Beztvará, zuhelnatělá mrtvola. To zůstalo z eny, která byla před dvaceti lety krásná a před třemi lety, kdy u jí táhlo na padesát, si uchovala mnoho ze svého vzhledu. To je vidět na tomhle snímku, ukázal poručík na doklad.

 Jste na omylu, poručíku. Ona je agentkou rozvědky, zvedl major hlas. Tenhle portrét byl zhotoven o dva roky později ne ten pas.

 To není moné, přece u neila.

 Říkal jsem vám, e je třeba zemřít, aby bylo moné vstát z mrtvých. Povaoval jste to za paradox, e. A teď vidíte sám. Při automobilové nehodě zahynula starí ena, a z mrtvých vstala mladá dívka. Taková, e pro ni můe člověk ztratit vechno, jak jste říkal. Jednoho takového znám. Ztratil mnoho.

Poručík mlčel. Major ho překvapil. V praxi se dosud s něčím podobným nesetkal.

 Dejte ten pas prověřit, rozhodl major. Jsem zvědav, jestli je celý falený nebo jsou-li v něm opravena jen základní data. To sice nemá pro nás tak velký význam, ale neukodí, kdy si zjistíme, jak pracují nai přátelé.

Kdy poručík odeel, zatelefonoval major plukovníkovi Jareckému.

 Zjistili jsme u, jak se Alběta Wojtiechowská jmenovala, ne se převtělila do mrtvé Kaczmarkové. Monique Leclercová. Pěkné jméno, e. Údajně výcarská občanka. Zjistili jsme to dřív, ne jsme doufali. Do Polska přijela několik dní po smrti Kaczmarkové, v listopadu 1963. Za týden se u Wroclawi stala automobilová nehoda. Shořela při ní i s vozem.

 Kdy? zeptal se plukovník.

 Bylo to 29. listopadu 1963. A toho dne u byla v Radomi jako Alběta Kaczmarková.

 A kdy odjela ze výcarska?

 To nebylo mono zjistit. Podle víz, razítek na hranicích a tempa, jakým pospíchala do Polska, musela vyjet ze výcarska 15. listopadu, tedy okamitě, jakmile se dověděla o smrti Alběty Kaczmarkové. Mezi výcarskem a Itálií není třeba mít vízum ani pas. Přesně se tedy nedá zjistit, kdy výcarsko opustila. Pas je nepochybně mistrovsky zfalován. Jako bydlitě je v něm uvedena eneva. Tam nae kráska začala svou cestu. Itálii přejela za den, protoe ji dalí den překročila jugoslávskou hranici. Maďarskem a Československem projela za dva dny. Pospíchala k nám …

 Proč ta okruní jízda?

 Zřejmě kvůli falenému pasu. výcarům ho nemusela ukazovat, ale na italsko-jugoslávském hraničním přechodu ano. Tam u nemohli zjistit, e jsou v něm nějaké nesrovnatelnosti, na které by se přilo na hranicích mezi Rakouskem nebo Spolkovou republikou.

 NSR z toho zřejmě raději vynechali, aby nebudila podezření.

 Tak to bude. A proto ji také vybrali nejdelí, ale přitom nejbezpečnějí trasu.

 Tak jsme tedy zas o kus dál, podotkl plukovník. Víme ji, e Alběta Wojtiechowská je vlastně Monique Leclercová. Chudák Wojtiechowskil Trápí se a denně mě bombarduje telefonem. Nevím u, co mu mám povídat.

 Ale Monique Leclercová je také falené jméno. Bude zajímavé, kolik tváří nám ta paní jetě ukáe. A Wojtiechowského, plukovníku, nějak uklidněte. Čím později se vechno dozví, tím lip pro něho.

 Asi máte pravdu. Snaím se o to, ale je to stále těí. Přiznám se, e u mám tisíc chutí chlapsky to rozetnout. Kdo ví, jestli by taková operace, třeba bolestná, nebyla nejlepí…

 Sám jste měl jetě nedávno jiný názor, plukovníku.

 To je pravda. Ale u pomalu nevím, co si o tom vem mám myslet a co mám dělat. Uvate, prosím vás, e Wojtiechowski je můj spoluák a dobrý přítel. Je v těké situaci.

 Jak vidíte, neděláme snad vechno, abychom u teď měli dokonale jasno, ale přece jen postupujeme. Hlídáme hranice, e by my neproklouzla. A nebude dlouho trvat a budeme mít agenty pod zámkem. Pak se i Wojtiechowski doví plnou pravdu. Ale do té doby a ho nikdo neznepokojuje.

 Musím stále myslet na ten prstýnek. Proč si ho vzala s sebou?

 Prstýnek se nám můe hodit. Od Wojtiechowského jsem se dověděl, e na jeho vnitřní straně jsou vyryta písmena A. W. a datum 5. 2. 1965. Doplním o tyto informace oběník. Kdy bude mít přísluník Pohraniční stráe nebo Státní bezpečnosti podezření nebo pochybnost, můe zadrené eně nařídit, aby sejmula prstýnek. Nepochybně ta kráska změní svůj vzhled, a se bude pokouet překročit hranice. Ale určitě zapomene sundat prstýnek, jestli ho ovem nesejmula, kdy odcházela z bytu ve Zlaté ulici.

 Ale já se nemohu zbavit dojmu, e si ho vzala úmyslně!

VIII

V době, kdy se poručík Lewandowski zabýval sloitou smrtí Monique Leclercové a zmrtvýchvstáním Alběty Kaczmarkové, pátralo se dál po béové syreně. Podle postřehů mladého znalce automobilů Wojtka Wawera měl vůz urvanou kliku a po nedávné bouračce vyměněný reflektor a patně nalakovaný blatník.

Syren takové barvy je ve Varavě několik tisíc. Bylo by jistě moné prověřit jednu po druhé, ale ani to by nemuselo mít výsledek. Podobné kody se stanou řidičům dost často, zejména těm svátečním.

Proto major Palkowski nařídil pátrat nejprve v opravnách. Moná, e si dělníci některé z nich zapamatovali nejen sýřenu, ačkoliv jim jich projde rukama spousta, nýbr i postavu a vzhled majitele vozu. Byla to snadnějí cesta, protoe dílen je přece jen méně ne vozů jedné značky.

Dílnu, v ní si majitel syreny, který by odpovídal muům na kresbě, dal opravit vůz, se nalézt nepodařilo. Jenom dělníci servisu v Novohradské ulici si vzpomněli, e někdo podobný mui, který jim byl ukázán na fotografii kresby, je ádal o opravu kliky. Oprava byla hotova na místě. Přitom umyli vůz a natankovali do něj směs. Netrvalo to ani čtvrt hodiny. Nikdo vak si neviml registračního čísla vozu a jeho osádky. Vůz ihned odjel.

 Je tedy třeba prověřit vechny varavské syreny béové barvy, nařídil major na poradě se svými spolupracovníky.

 To naeho chlapíka ale vystraí, opakoval jeden z důstojníků, okamitě si domyslí, e máme popis jeho vozu a e dál pátráme po Albětě Wojtiechowské.

 A co tedy navrhuje? zeptal se major.

 Myslím, e by nám mohla poslouit Rutiaková. Viděla oba mue a určitě by je poznala.

 Nejde o identifikaci společníků Wojtiechowské, ale o to, abychom je vypátrali. A to je těí.

 Ve Varavě je několik míst, kterým se člověk těko vyhne. Jistě to znáte  tam se nejčastěji setkají lidé, kteří se u léta neviděli. Je to třeba křiovatka Nového světa s Jerozolimskými alejemi nebo s Maralkovskou. Navrhuji, abychom na rohu postavili paní Rutiakovou, diskrétně ji budou doprovázet nai lidé, a kdy bude třeba, budou sledovat osobu, kterou jim ukáe.

 To není patný nápad, ale nemáme mnoho času. Musíme Wojtiechowskou najít co ‘nejdříve. Jinak se vem třem podaří uniknout za hranice. A taková číhaná můe trvat týdny, ne-li měsíce.

 Bylo by třeba prověřit automobily, navrhl jiný důstojník. A nemáme-li ptáčky vyplait, můeme to udělat z důvodů technické kontroly nebo pojitění. Nai lidé se mohou vydávat za zaměstnance pojiovny a nabízet majitelům aut pojistku.

 Já bych se pomoci Rutiakové nezříkal. Moná, e by to nemuselo být v takové formě, jakou navrhoval kapitán, protoe by to trvalo dlouho, ale a se vdova rozhlédne po své čtvrti. Říkala přece, e jeden z těch lidí bydlí na Mokotowě, tedy blízko ní. Agent určitě někde pracuje, anebo dělá, jako by pracoval, a v určitých hodinách jezdí do práce a z práce. Takhle to také můe kamuflovat. Kdyby se Rutiaková procházela po Mokotowě, určitě by dřív nebo později narazila na toho chlapa a nemusela by stát jako policajt uprostřed Maralkovské.

 Podle mého názoru, řekl major, musíme zkusit vechny způsoby. Upozorníme Veřejnou bezpečnost, aby přísluníci dávali pozor na pokozené syreny béové barvy a poznamenali si jejich čísla. Stopy pak budeme rychle a podrobně zkoumat. Návrh s pojitěním také není patný. Vyleme své lidi, a navtíví majitele syren. Rutiakovou poádáme, aby nám pomohla neznámé mue najít. O dvojím ivotě eny inenýra Wojtiechowského jí samozřejmě nebudeme nic vykládat, řekneme jí jen, e chceme najít mue, kteří Wojtiechowskou odvezli, protoe to je jediný způsob, jak ji najít. Vdova má dost času, a se prochází po Mokotowě, nic neriskuje.

Hned druhý den začali pravidelně pročesávat město. Řidiči syren béové barvy se divili, e dopraváci tak často zastavují jejich vozy a podrobně se zajímají o předek karosérie a zejména o reflektory a

nárazniky. Jiní se rozčilovali, e mají pojitění v pořádku, a přesto je navtěvují zaměstnanci pojiovny. A jistá penzistka trávila celý čas na procházkách ulicemi své čtvrti a prohlíela si pěí i cestující v tramvajích a autobusech.

A právě tato metoda, kterou major ze začátku bral

A za dvacet minut Leon hlásil, e skupina jde na K

A právě tato metoda, kterou major ze začátku bral na lehkou váhu, se ukázala účinnějí. Varava není malé město, ije tam milión dvě stě tisíc obyvatel, ale je postavena podél dlouhých hlavních tepen, z nich se rozbíhají svazky ulic. Paní Rutiaková operovala na jedné z takových tepen, v Palawské ulici. A kteréhosi dne zahlédla v autobuse číslo 117 osobu, kterou hledala. Přes velký nával se jí podařilo vtlačit se do vozu. Dojela a do Woloské ulice, kde mu, kterého sledovala, vystoupil na rohu Raclawické ulice. Rutiaková se bála, aby nebyla nápadná, a tak jela dál; teprve na dalí stanici vystoupila a autobusem se rozjela za majorem Palkowským.

Důstojník kontrarozvědky ji se zájmem vyslechl. Byla svým úspěchem nadena. Ale v duchu se na ni trochu hněval, e nevystoupila u Raclawické ulice a nela za neznámým muem. Bylo vak těké Rutiakové něco vyčítat, protoe na amatéra si vedla výtečně.

Vdova kategoricky tvrdila, e mu, kterého sledovala, byl tím mením ze dvou, kteří svého času odvedli Wojtiechowskou. A byl to ten, který ji tehdy vedl pod paí a potom si sedl za volant syreny. Vyslovila také přesvědčení, které uvedla ji při prvních výpovědích, e tento mu bydlí určitě někde poblí na Mokotowě. Teď to místo bylo zhruba určeno.

Dům, v něm pión bydlel, musel být v oblasti o poloměru asi tak jeden kilometr od místa, kde vystoupil z autobusu 117. Pod paí měl aktovku. Jel na Mokotow v hodinách, kdy se vracejí ze zaměstnání úředníci. Bydlí zřejmě někde nablízku, protoe jinak by vystoupil na dřívějí nebo dalí stanici. Vdova rozhodně tvrdila, e mu ji nemohl pozorovat. V autobuse stála vzadu a sledovala velmi opatrně, kdo vystupuje nebo nastupuje.

Na tento úsek poslal major své nejlepí lidi, aby hned od rána pátrali mezi obyvateli části Mokotowa po osobě, s jejím portrétem se seznámili, a aby hledali sýřenu s pokozeným nárazníkem, patně nalakováným blatníkem a s jedním reflektorem novějím ne druhým.

Ani tento úkol nebyl snadný. V tomto obvodu Varavy bylo postaveno velké mnoství drustevních bloků i celých kolonií rodinných domků. Vude, jak v soukromých, tak i v drustevních domech bydleli majitelé aut. Garáí je tam nadmíru a nebylo výjimkou, e u rodinných domků byly i dvě garáe. Majitel takového domku garáe pronajímá a z výtěku udruje střechu nad hlavou. Bylo tedy v čem pátrat a kde hledat…

Antonín Deptula dostal za úkol pozorovat Radiovou ulici. Je to ulička mezi drustevními dvojdomky. U kadého je nejméně jedna gará. Přednost této ulice je v tom, e ústí na Woloskou třídu právě nedaleko stanice autobusu, na ní neznámý mu vystoupil, a e na druhém konci jsou ohraená sportovní hřitě. Kadý, kdo do Radiové ulice veel, a její obyvatel, a náhodný chodec, musel přejít kolem Antonína Deptuly, který, vybaven různými drobnostmi, se vydával za podomního obchodníka a usadil se na rohu Woloské.

ádná sýřena, která by zajímala rozvědčíka, vak do Radiové ulice ani nevjela, ani z ní nevyjela. Teprve někdy kolem čtvrté hodiny odpoledne zabočil z příčné ulice mu, kterého Deptula poznal okamitě. Tý vzrůst, tá okrouhlá fvář. Dokonce i plá do detě se shodoval s popisem.

Mu nevěnoval prodavači hřebínků, zrcátek a něrovadel pozornost. Dal se Radiovou ulicí. Rozvědčík samozřejmě za ním jít nemohl a tak ho jenom očima sledoval. Kdy mu doel a na konec ulice, zmizel v jednom z posledních domů. V kterém? To u Deptula rozpoznat nemohl.

Sebral celý svůj krám a nechal ho v nedaleké budce Veřejné bezpečnosti. Přísluník, který v ní měl slubu, se dost podivil, kdy se mu pouliční obchodník legitimoval jako kolega a poádal, aby mu opatroval velijaké haraburdí. Deptula, zbaven břemena, vydal se po stopách neznámého. Proel celou Radiovou ulicí a nic a nikoho nenael. Ulici tvořily rodinné dvojdomky. Jeden jako druhý … Do kterého z nich agent zael? Do třetího od konce? Nebo do čtvrtého? Jak to poznat, kdy dokonce i malé zahrádky před domky byly stejné?

Kadý z dvojdomků měl gará. Ale ty byly zavřeny.

Jaká auta se v nich skrývala? Antonín Deptula byl sice vybaven potvrzením zástupce pojiovny, ale uvědomil si, e nemůe najednou přesedlat z pouličního handlíře na pojiovacího agenta. Neznámého by to jen poplailo.

el pomalu ulicí, rozhlíel se po číslech a četl na tmavomodrých tabulkách jména majitelů domů. Tak, jak to dělají lidé, kteří hledají jakousi adresu v neznámém místě. Doel na konec ulice. Tam, za úzkým nezastavěným pásem, zarostlým travou a plevelem, se tyčil vysoký drátěný plot. Za ním bylo vidět hromady desek, kameny, jakési prefabrikáty a provizorně postavené dřevěné leení. Domyslel si, e tady staví skladitě nějaký podnik. O něco dál se tyčil stadión sportovního klubu Gwardia.

Rozhlédl se a pak se dal vlevo podle drátěného plotu kolem budoucího skladitě. Obeel tak poslední drustevní domky. Za kadým z dvojdomků byla zahrada. A na nich se ukazovalo, jak různí lidé bydlí v této ulici. Zahrádky prozrazovaly sklony jejich majitelů. Někteří si tam zaloili miniaturní ovocný sad, jiní upravili pozemek v úzké řádky, z nich trčely hlávky zelí, květáku nebo červené řepy. Třetí skupina obyvatel Radiové ulice vyuívala zahrádky k odpočinku; místo zeleniny krátce sestřiený trávník, ovocné stromky zredukovány na nejmení míru. Přednost měly jen okrasné rostliny.

Ale tak jako vude, i tady se nali lidé, kteří svému okolí nepřikládali význam, takoví, kteří by dovedli bydlet i na smetiti. Jejich zahrádky skýtaly alostný pohled.

Mezi drátěným plotem, který se táhl kolem vech dvojdomků a kolem daleko vzneenějích vil v sousedství, byl asi třicet metrů iroký volný pás, jakási cesta, která slouila za smetitě.

Cesta nebyla dláděná a zřejmě ji často nepouívali. Bodláčí a různý plevel sahaly Deptulovi ke kolenům. Kadá zahrádka měla svou branku zavřenou větinou zrezavělým řetězem a visacím zámkem.

el opatrně podél plotu. Věděl, e v Radiové ulici nebyl nápadný, ale tady, na polní cestě? Nakonec byl rád, e se tam ta zeleň tak bujně rozrostla a v duchu si pochvaloval ty vlastníky domků, kteří při samém plotu vysadili angret a maliny. Mohl alespoň lépe

pozorovat zahrádky i obydlí, ani si toho kdo mohl

vimnout.

V prvním dvojdomku byla okna iroce otevřena a za nimi nějaká dívka cosi psala. Na malé terase u domu seděl na lehátku pán domu a četl.

Deptula pod ochranou vzrostlých keřů popoel k dalí zahrádce.

Tam se dva starí lidé starali o řádky zeleniny. On okopával květák zasazený jako podle ňůry, občas vytrhl plevel. Ona se činila mezi keři rajčat. Kadý keř byl podepřen tyčkou a ena prohlíela keřík po keříku.

Deptula je chvíli pozoroval a snail se zahlédnout, co se děje za okny domku. Nějaká mladí ena, podle podoby dcera těch dvou na zahrádce, opatrovala trojici malých dětí.

Také dalí zahrádka nebyla Deptulovi podezřelá. Dva mui, asi otec a syn, tam obcházeli stromky, trhali dozrálé ovoce a spadané sbírali. V bytě se pohybovaly dvě eny.

Dalí zahrádka v řadě se předchozím nepodobala. Její majitel se o ni zřejmě příli nestaral. I tady byly ovocné stromy a zahrada porostlá travou. Před lety tam mohly růst květiny a u plotu nechyběly maliny a rybíz. Ale vechno bylo zanedbané, kmeny stromů u dávno nikdo nenabílil vápnem, květiny rostly divoce, bujně, z trávy zvedaly hlavu bodláky a kopřivy.

Ale to Deptulu příli neudivilo. Do okna mu padlo něco jiného. Za stromem u plotu byla asi dva metry dlouhá, metr iroká a tak půldruhého metru hluboká jáma. Čerstvý lutý písek kolem ní nasvědčoval, e byla vykopána celkem nedávno.

 Co tu chtěli zakopat? zarazil se. Není tu ani smetí, ani něco podobného.

Vechna okna v přízemí měla mříe podobně jako jiné domky. Jenome v těch třech, které u prohlédl, nebyly mříe zataená. Tady ano. Navíc se přesvědčil, e jsou zamčeny visacím zámkem. A kromě toho, ačkoli byl jasný den, byly v oknech sputěny rolety. Kdyby nebylo toho, e v otevřených oknech v prvním poschodí byly záclony, bylo by moné si myslet, e majitel není přítomen. Ze vech těchto důvodů tento domek Deptulu zaujal.

Vzpomněl si, e kdy el kolem jeho přední části v Radiové ulici, zpozoroval, e dveře garáe u tohoto domku jsou nepatrně pootevřeny. Pamatoval si, e se vak nadarmo snail kvírou zahlédnout, jak v automobil stojí uvnitř. Na to byla gará příli temná a on se neodváil dveře otevřít.

Tenhle tichý a jakoby vymřelý dům ho zaujal. Mohl by nyní přísahat, e neznámý mu veel právě do něho. Ale jak to zjistit?

Rozhlédl se. Lidé v sousedních zahrádkách byli zaujati svou prací a zřejmě nikoho nevzruila postava, která se přesunula po polní cestě.

Spolupracovníka majora Palkowského napadl riskantní záměr. Popoel k sloupu, který drel drátěnou ohradu, zkusil, jak je pevný, a zastíněn větvemi rozloité jabloně přeskočil nevysoký plot. Chvíli leel v trávě a pozoroval, neviml-li si někdo v domě nebo v okolí jeho skoku. Ale vude bylo ticho a klid.

Přemýlel, co dál. Na vybranou měl dvě cesty. Buď obejít dům a k přední části, vyuít toho, e gará není zamčená, vlézt do ní a prohlédnout si auto, anebo se dostat k domku a pokusit se do něho vniknout oknem. Ačkoli bylo zdálky vidět, e záclony ve vech oknech v přízemí jsou zataeny, mohl bych snad najít nějakou kvíru a nahlédnout, co se děje uvnitř.

Deptula si vybral druhou monost. Pozoroval lidi v sousedních zahrádkách a dával pozor na dům před sebou. Opatrně se sunul kupředu od stromu ke stromu. Kdy u byl u samé zdi, oddechl si. Nyní ho přinejmením nemohl spatřit nikdo z domu.

Vystoupil na velkou terasu oddělenou od druhé poloviny dvojdomku malou zídkou. Na terasu vedly dvoje zasklené dveře a okno. Přiblíil se ke dveřím a pokouel se nahlédnout dovnitř, ale zakrývala je záclona tak hustá, e jí nebylo vidět ani stín, který by vrhala postava člověka uvnitř. Ani okno nedovolovalo nahlédnou”: do domu a bylo to dokonce těí ne dveřmi, protoe bylo dost vysoko od země. Deptula se vypjal na pičky, přidrel se výklenku, a dosáhl hlavou dolní část okna.

Záclona v tom pokoji byla trochu kratí. Mezi ní a dolním okrajem okna zůstal úzký volný prouek, nebylo to víc ne tři centimetry. Ale i ty mohly být dobré. Jetě poslední pokus a Deptulovy oči se octly ve výi spáry. Přitlačil tvář k oknu, jak nejvíce mohl.

Pomalu začal rozeznávat zařízení pokoje.

U stěny stál gauč, na stěnách visely obrazy. Uprostřed byl divan světlé barvy. Nedaleko stál stolek se třemi pohodlnými uáky V uáku, který byl nejblí k oknu, seděl mu obrácený zády k Deptulovi, take viděl jen část jeho zad a tmavé vlasy. V ruce drel cigaretu a prouek modravého dýmu stoupal vzhůru.

Na druhé straně stolu seděla v podobném uáku mladá ena. Byla to velmi hezká dívka; měla tmavé vlasy a pravidelné rysy tváře. Z té tváře vynikaly předevím oči, které vak byly nadpřirozeně veliké.

 e by byla opilá? pomyslil si Deptula.

Nepochyboval o tom, kdo je tato ena. Byla jako vejce vejci podobná osobě na snímku, její tvář a postavu u znal nazpamě. Nebylo vak jisté, zda mu sedící zády k oknu je tím, kterého hledají po celé Varavě. V té chvíli vak bylo nejzávanějí, e v pokoji sedí Alběta Wojtiechowská.

Něco říkala. Deptula viděl, e pohybuje rty. Namáhal se jak mohl, aby se povytáhl jetě výe a mohl přiloit k oknu ucho. Snad bude rozumět, co ena říká. Mluvila tie a Deptula jako z velké dálky slyel jen její hlas, ale nerozuměl ani slovo.

Takřka v téme okamiku se za ním ozval tichý elest. Chtěl seskočit na zem a obrátit se, ale na to u bylo pozdě. V týle pocítil těký úder. Ztratil vědomí a sesul se na zem pod oknem.

Nespatřil ji vysokého mue, který se nad ním schýlil, zručně ho prohledal, vytáhl mu z kapsy doklady a peníze, pak si přehodil bezvládná tělo přes rameno a ohýbaje se pod jeho tíhou zmizel ve vile.

IX

Do pokoje, v něm u nízkého stolu seděli dva lidé, vstoupil mu.

 Máte se dobře, co, řekl ironicky. Vypravujete si anekdoty? Nebo flirtujete. A na nic nedáváte pozor!

 A na co bychom měli dávat pozor, řekl sedící mu. Vechno je v pořádku.

 V tom nejlepím! Jenom bylo třeba tuhle záclonu vytáhnout! Aby se uboák nemusel tolik namáhat, kdy musel stát na pičkách a pozorovat vás.

 Jaký uboák? Co to vykládá?

 Ten, co leí vedle v pokoji, ty chytráku! Zástupce pojiovny. Asi ti chtěl nabídnout pojistku auta a proto přelezl plot a koukal do pokoje.

Mu, dosud pohodlně rozvalený v křesle, se překvapeně napřímil. Také Alběta Wojtiechowská si poposedla, ale její pohyby byly klidné. Její malý, silný společník rychle přeel místnost a otevřel dveře do sousedního pokoje.

Dlouhán pokračoval a bylo zřejmé, e se ho zmocňuje čím dál tím větí zlost.

 Ty mizero! syčel mezi zuby. Nic jsi neuměl zařídit. Říkal jsem ti, abys dával pozor, e to jsou vi. Radil jsem ti, abys nevycházel z domu a koukal se, co se děje kolem. Ale ty nic! jsme úplně v bezpečí  nic jiného tě nenapadlo. Tady má to své bezpečí … Dobře, e jsem se podíval na dům z druhé strany, kdy jsem se vracel. Nechtěl jsem chodit předem, abych nebyl sousedům na očích, a vidím, chlap je přilepený na zeď, oči na skle. Kdybych nepřiel nebo kdybych se vrátil o něco později, u bychom ho měli na krku.

 Co je s ním? zeptal se malý mu.

 Těí se nejlepímu zdraví. Jen jsem ho trochu uspal. Aspoň si odpočine. Za hodinu přijde k sobě.

 Kdo to je?

 Nemám potěení znát toho pána a netouím, abych se s ním blí seznámil. V jeho tace jsem nael

66

potvrzení, e Je zástupcem pojiovny. Kdy chce, tak tomu věř.

Majitel domu se sehnul nad bezvědomým muem.

 U jsem ho někde viděl.

 el za tebou?

 Ne, to vím určitě! Počkej… Ten chlap přece prodával na rohu hřebínky a zrcátka.

 Kdy to bylo? Dávno?

 Dnes jsem ho tam viděl poprvé. Dokonce jsem se divil, e si vybral takové místo. Tady není velký provoz, a co tu bydlím, nikdo tam nic neprodával.

 Čím dál tím lepí! Agent pojiovny, který ve volné chvíli prodává zrcátka v zapadlé ulici… To je přece jednoduché. Slídil, a vyslídil.

 Je třeba ho zlikvidovat!

 Nepovídej!

 Nebudeme ho zabíjet. Stačí jednodue ho zanést dolů a zakopat. U se neprobudí.

 Čím dál tím lepí. Má pravdu. Udělej to. jenom mi nejdřív písemně potvrď, e to byl tvůj nápad.

 Proč?

 Abych mohl stát u ibenice, a bude viset, a dívat se na tebe. já jetě na ibenici nepospíchám. Chci něco uít.

 Kdy ho zlikvidujeme, nikdo ho nenajde a budeme v bezpečí.

 Ty hlupáku! Myslí, e takový chlap pracuje sám? e si sám vymyslel ten nesmysl s hřebínky? e v jeho úřadě nevědí, kde a proč stál? Kdy se včas nevrátí ze sluby a nepodá hláení, budeme mít za hodinu v Radiové ulici pěkný tanec. A za dvě hodiny by ho u vykopali. Co říkám, vykopali, ty sám bys to dělal. A lopata by ti jen zvonila. Sám dobře ví, jak by si s tebou poradili za vradu jejich člověka.

 Jestli na nás přijdou, stejně s náma zatočí.

 Určitě. Mazlit se s námi nebudou. Ale nepověsí nás. I ten nejdelí kriminál je moné odsedět. A to u nemluvím o tom, e se mezitím můe ledacos stát. Kdy tě pověsí, u se na zem nevrátí.

 Tobě se to hezky mluví. A co mám dělat?

 Teď si dělá starosti. Kdy jsi bral peníze, hlava tě z toho nebolela. Tenkrát bylo vechno dobré.

 Kdo mě do toho zatáhl! Takoví, jako se ty.

 Ale, ale, nikdo tě nenutil.

 Nehádejte se, vmísila se mezi ně ena.

 Tak co s ním budeme dělat, kdy se tak chytrej, znovu se zeptal mu.

 Heleď se, najde silný provaz a dobře ho sváe Vzal bych taky kousek náplastě a zalepil mu hubu, aby nemohl křičet, kdyby se probrat. Má snad něco takového v domě?

 Něco se najde.

Domácí pán vyel z místnosti. Vrátil se se ňůrou na prádlo a s leukoplastí. Oba mui svázali bezvědomého Deptulu a zalepili mu ústa růovým páskem.

 Ne tak silně, řekla ena, nebo se udusí. A pak u čeká ibenice na vechny tři.

Vysoký blondýn trochu povolil pouta na Deptuiových rukou a nohou.

 To vechno k vůli tobě, uniklo menímu mui.

 Kvůli mně?, odsekla ena. Byl to můj plán s celým útěkem? Kdo si ho vymyslel a zorganizoval? Tak jste pospíchali, e jste nemohli pár dní počkat. A teď se rozčilujete, jestli se nám podaří odtud uniknout, tak vás tam, na místě, pochválí za geniální nápad.

 Nemysli si, tebe pochválí tak, e se z toho nesebere!

 Já jsem svůj úkol splnila. A e vy jste se pletli do akce a spálili mě v Polsku, to je vae věc a z toho se budete zodpovídat vy, a ne já.

 Přestaň sejčkovat! vykřikl vysoký mu.

 Ty taky nemluv. Radi vymysli, co máme dělat.

 Co dělat? To je přece jednoduché. Utíkat!

 A tenhle? zeptal se mení.

 Toho s sebou nepotáhneme. Musíme ho tu nechat. A se pořádně vyspí a a si ho najdou. A ne se to stane, u budem v tahu.

 A co bude se mnou? To je přece můj dům.

 Přece ti ho nebereme, jestli si myslí, e to bude lepí, tak tu čekej vedle tohohle chlapa.

 To jsou vtipy, řekla ena. Stefan musí zmizet s námi.

 Mámě hodinu, nanejvý dvě, abychom zmizeli, řekl vysoký mu váně. Do té doby poplach neudělají. Vytáhneme auto a pojedeme do města. Tam se ho u nějak zbavíme.

 jak to  zbavíme?

 Přece nebudeme utíkat v autě, kdy u jeho číslo a vzhled znají nebo budou znát nejdéle za ho dinu. Musíme se ho zbavit.

 To auto má jetě dnes cenu padesát tisíc.. To ho mám nechat na ulici?

 Do ničeho tě nenutím, nasadil vysoký mu opět tvrdý, hněvivý tón, dělej si, co chce, jdi k čertu nebo jednodue rovnou k nim. Moná, e se nad tebou slitují a e nedostane víc ne deset let. A vyjde z basy, můe dál jezdit se svou hajtrou.

 Vechno je ztracené, naříkal mam dům, nábytek, vechno. A k tomu to auto.Pěkně jste mi poradili.

 U mě nudí! Vechno,tenhlebyt aty hadry, co má na sobě, jsi nekoupil zplatu,ale zpeněz, které jsi dostal od nás. A za cos je dostal? Kdyby se to mělo spočítat, nevím, kdo z toho měl větí prospěch.

 Slouil jsem vám věrně. Dělal jsem, co jste mi nakázali.

 Proto tě nenecháme osudu, ale vezmeme tě s sebou, i kdy jsi natropil tolik hloupostí. A přestaň lamentovat! Kdybys mě poslouchal, nestalo by se to. Měl jsi tie sedět a nevystrkovat nos z baráku.

 Vechno je ztracené, taková ztráta, nemohl se malý smířit s osudem.

 Přestaň u! Kdy to dobře půjde, budeme u zítra za hranicemi. Tam si bude moci podat účet za to, o co jsi tu přiel. Byli jsme snad někdy lakomí? Tak vidí! Neboj se, dostane dobré místo. Bude vydělávat pěkné peníze. Věrné lidi neopoutíme a nenecháváme v nouzi. Tak hlavu vzhůru!

Malý se uklidnil.

 A co budeme dělat teď?

 Balit! Kadý jen jedno zavazadlo. Osobní věci. Ty nejlepí. A jenom zahraničního původu. Pamatuj si, e se bude vydávat za cizince, který se vrací ze zájezdu do Polska. ádné věci, které nejsou koér, aby celník na hranici nemohl nic namítat. Alběta si taky sbalí, co tu má. Pak si prohlédnu její věci a upravím ji, aby vypadala jako starí paní.

 Starí?

 S tvými vlasy by ses přece daleko nedostala. Musíme je změnit. Víc ne tehdy, při příjezdu.

ena pokrčila rameny.

i Nadělali jste z toho gulá! řekla.

Teď se nebudeme hádat. Jinde se ukáe, kdo z toho nadělal gulá a kdo to zavařil. Ten sí to taky vypije!

A co s ním? ukázal malý na bezvědomého spoutaného mue na podlaze.

 U jsem ti přece říkal, e ho s sebou nepotáhneme.

 To ho necháme tady?

Vysoký se na chvíli zamyslel.

 Má pravdu. Odtud by se snadno dostal. Dotáhl by se k oknu, vytloukl by hlavou sklo a udělal poplach.

 Vdy je svázaný.

 Jen buď klidnéj. Bude se z toho umět vymotat. Jen co se probere a nabere trochu síly. Podle mého by ho měli najít co nejpozději.

 Dáme ho do sklepa. Tam, co je kotel ústřédního topení.

 Tam jsou dost velká okna na ulici.

 A co do garáe?

 Ano, gará bude nejlepí. A vyvezeme auto, zamkneme ho tam. Odtamtud se tak lehce nedostane. A čím později ho najdou, tím lip pro nás.

 Jdu pro auto.

 Ale nestav je na ulici. Nech je těsně u garáe.

Kdy se malý vrátil, oba mui se sehnuli k Deptulovi, jeden ho vzal za nohy, druhý pod rameny a tak ho vynesli z místnosti. Vrátili se a vysoký rozkázal:

 A teď balit, a vypadneme! Pomohu ti, obrátil se k eně a vyel s ní z pokoje. Vrátili se za čtvrt hodiny. Dívka měla na sobě světlý plá, její společník nesl dvě nevelká zavazadla.

Kdy Deptula předtím oknem pozoroval enu, měl dojem, e je omámená, opilá. Pohybovala se jako ve zpomaleném filmu. Oba mui teď byli uspěchaní a znervóznělí. ena se chovala, jako by se před ní odehrávalo divadlo, jako by se dívala na obrazovku televizoru. Znovu se pohodlně usadila do křesla, zahleděla se před sebe a o svůj osud a o osud svých spoléčníků se nezajímala.

Vysokému mui nebylo příli do hovoru. Obsadil druhé křeslo a netrpělivě kouřil. Znovu si promýlel své postavení a v duchu si přznal, e větina výčitek, které snesl na svého spolupracovníka, nebyla asi na místě. Kdyby tamten náhle změnil způsob svého ivota a přestal se ukazovat v zaměstnání a dokonce ani nevycházel z domu, mohlo by to budit jetě větí podezření, ne kdy pokračoval ve svém normálním ivotě. Je třeba se smířit s ivotem. Přemýlel o mui v garái. Zpočátku asi nikoho neznepokojí jeho nepřítomnost. Sotva to bude nějaké veliké zvíře. Snad neudělá poplach u za hodinu, ale například za pět nebo za osm hodin. Ne najdou vilu a ne se odhodlají vkročit do prázdného domu, znovu uplyne nějaký čas. A nakonec vypáčí silné dveře u garáe a najdou tam vězně, pak oni, celá trojice, u budou daleko: Je třeba jenom vyhrát závod s časem,

ena stále seděla bez pohybu a mlčela.

 Je to k vzteku, uvaoval dál mu, ale toho Stefana musíme vzít s sebou. Ví toho moc, nemůeme ho tady nechat. I kdyby měl ty nejlepí papíry, kontrarozvědka u padla na stopu, půjde po ní a dřív nebo později na něj musí přijít, Není jiné východisko, ne se s ním tahat. Po cestě to můe být i výhoda, e jede s námi, protoe se můe ledacos přihodit, ale tam, na místě, budou nesnáze. Tím větí, e ten člověk ztrácí vechno.

 Co myslí, nahradí mu oč přichází? obrátil se k eně.

Pokrčila rameny,

 To se mě netýká. Ale ví, e neradi vydávají peníze.

 Bude s ním trápení. Přijde s nároky a bolestmi, Á buď jak bud, za těch pár let se dověděl mnoho věci. Asi mu zacpou hubu, aby nebyl křik.

 Penězi nebo navdycky? uklíbla se ena.

 Dobré . ., dostává se do formy.

 Děkuju! Být na jejich místě, potichu bych ho zlikvidovala.

 A si s tím lámou hlavu sami. Kdy nám dali takové instrukce, a se starají. Já jsem své udělal.

 Já taky, dodala ena.

Otevřely se dveře a vstoupil druhý mu. Byl udýchaný. Vlekl dva velké kufry a ztěka je postavil na podlahu.

 Jsem hotov. Jedeme?

 Ty ses zbláznil! S takovými kufry? S tímhle bude nápadný a a. Co tam má?

 Jenom obleky a prádlo.

 Takové loďáky. Nevěřím. Otevři to!

 Opravdu …

 Otvírej! zahřměl vysoký mu.

 Tak dělej, dodal, kdy druhý váhal. Nakonec malý poslechl a začal odemykat zámky u obou zavazadel. Jeho společník strčil ruce mezi látky a prádlo.

 Jeden, dva, tři, pět obleků. To je moc. Turista s sebou nevozí tolik věcí. Postačí tři. Dva v zavazadle, třetí na sobě. I tak je to moc.

Vytáhl ze zavazadla tři oděvy a hodil je na hromadu.

 A co je tohle?

 To je, zamumlal malý, to je látka. Pravá anglická. Koupil jsem ji před několika dny. Platil jsem deset dolarů za metr, nezabere to moc místa a je to lehké.

Vysoký beze slova hodil látku na kupu oděvů a znovu ponořil ruce do zavazadla.

 Koile, bručel, kolik? Dvacet? Proč tolik? Tři bílé a dvě barevné. Ostatní ven! Kravaty se taky vyhodí. Ani filmoví milovníci s sebou netahají takovou kupu hadrů.

Hromada na podlaze rostla.

 Ostatní můe zůstat, rozhodl posléze blondýn. A co má v druhém kufru?

 Tak se podívej, zabručel černovlasý mu.

 Koich, rozesmál se vysoký, on neumí nic lepího, ne teď, v létě, vozit koich!

Koich sdílel osud látky a obleků.

 A tady jetě svrchník. Čtyři svetry! Stačí jeden. Který to má být?

 Tenhle, ukázal malý na popelavý, silný pulover.

Vysoký mu prohlédl kadý kus, a doel na dno druhého kufru a vytáhl rozměrný balíček.

 A co má být tohle?

 To je peran. Docela malinký a lehký. Pravý tabris ze sedmnáctého století.

 Na tebe je těko se zlobit. Jsi jednodue hlupák!

 Vdy to není velké a má to ohromnou cenu. Kadé museum za něj zaplatí víc ne tisíc dolarů. Nech ho tam.

 A si ho vezme, vmísila se do hádky ena. Musí přiznat, e ztrácí mnoho. Přinejmením se bude těit s koberečkem.

 Moc pospíchá do basy. Tohle přece přes hranice neprovezeme. Kadý celník se vyzná v ceně takovéhle věci.

 Převezu to. Ovinu si ho kolem těla nebo ho schovám někde ve vagóně. Pod lůko …

Vysoký beze slova hodil kobereček na hromadu. A tam skončil i zbytek věcí z druhého kufru.

 A teď by to bylo jaktak v pořádku. Přinesně jaký mení kufr a znovu to zabal.

Skutečně, vybrané oděvy a prádlo nevyplňovaly ani polovinu jednoho obrovského kufru a dobře se vely do sportovní torby.

 A peníze a cennosti? zeptal se vysoky mu.

 Nerozumím …

 Nedělej hlouposti. Ptám se tě, jaké peníze a cennosti má u sebe.

Mu mlčel a k ničemu se neměl.

 Tak heleď, ztrácíme čas. Vyndej, co má. Nebo to najdu sám.

 Co to má být? Kontrola?

 Hlupáky je třeba kontrolovat! Mám k tomu důvod, kdy jsem viděl ty tvoje krámy. S těmi bychom se dostali jedině za mříe. Nechce, prosím pěkně, má svou vůli, můe si dělat, co se ti líbí. Ale jestli chce jí s námi, tak si to rozmysli. Nevletím do pasti kvůli tvé chamtivosti.

ena mlčela a přihlíela scéně, která se před ni odehrávala. Domácí pán třesoucíma se rukama vytáhl z kapsy peněenku a začal z ní vyndávat hnědé pětistovky a zelené dolary. Potom z kapsy vytáhl několik zlatých penízů a perků, prstýnky a náramky.

Blondýn se dal do smíchu.

 Pánové, podívejme se! S tímhle chce utíkat za hranice? Nemoné.

 Chtěl jsem to nechat eně pro děti. Teď přece na ně budou moci těko co dávat.

 A helemese! Vzpomněl si, e má enu a děti. A předtím milující manel a otec tvrdil, e enuka musela odejít z domu. A e kvůli alimentům la a k soudu. Pral se o kadý zlotý.

 Ale platil jsem přesně vechno, jak soud rozhodl. Dokonce i nedoplatky.

 Brzy sis to vynahradil. Ty bys, člověče, vymámil z jalové krávy tele. Byl jsi ná nejdraí agent.

 Ale i nejlepí. Nebral jsem peníze zadarmo.

 Přestaňte se přece hádat, přeruila jejich spor ena.

No dobre, řekl vysoký, vezmu ty peníze a doručím je tvé eně. Dostane je, jen co překročíme hraníce. Nech si dva a půl tisíce zlotých v pětistovkách a drobné. Asi stovku dolarů. Při výjezdu vechno ohlásí, jasné?

 Taky ten kobereček, ebronil majitel bytu.

 No dobře! Jen do něj něco zabal.

Mám velkou taku do ní se vejde.

 Tak si pospě. K vůli tobě jsme ztratili spoustu času. Kdy byl konečně kobereček zabalen, rozkázal vysoký mu:

 Jedeme! Ne vyjdeme na dvůr, musíme se dobře rozhlédnout. Do vozu nasedneme hned u domu. Pak vyjedeme na ulici. Ty potom vystoupí a pozamyká vechno, vrata garáe i branku v plotě, ale motor nechá běet. Po cestě ti řeknu, kudy a jak má jet.

Několik minut poté jela sýřena Rádiovou ulicí.

 Stoč to na Wdloskou. Vlevo kolem nemocnice. Teď na to dupni, poroučel vysoký.

Automobil nabral rychlost a ujíděl k Raclavické ulici.

 Zahni vpravo a jeď alejí Nezávislosti a k rozhlasu.

 Teď vpravo.

 To ale pojedeme zase na roh Wolóské a Ráčlavické, řekl malý, který řídil vůz.

 O to jde. Pojede Raclavickou do těrkové a Wigury a dál do Rainské.

Několik minut mlčeli. Blondýn, který se usadil na druhém sedadle Vedle zavazadel, neustále hleděl zadním okénkem.

 Zdá sé e za námi nikdo nejede. Tak jsme to jetě stihli.

Dojeli na Záviovo náměstí a ke křiovatce.

 Jeď tak, abys trefil na zelenou. Nesmí před semaforem zastavit. Tam vdycky stojí jeden nebo dva policajti. Křiovatku přejeď rychle. A do Tovarové.

Auto se přehnalo křiovatkou a dojelo do Tovarové ulice. Vysoký mu stále pozoroval, do se děje za nimi.

 Dobře, řekl, jetě jsme sami. Teď na Povoznickou.

U hřbitova rozkázal:

 Vem to na obboř.

A za chvíli:

 Zatoč vlevo. Do Krasiňské … Vidí to parkovitě támhle vpravo? Zastav mezi těma dvěma auty.

 To bude těké. Je to moc úzké, a kdy tam vjedu, neotevřeme dveře.

 Tak zastav hned u aut. Vysedneme a strčíme vůz mezi ně. Nebude tak na očích. Dřív ne za dva diny ho nenajdou. Čás musí pracovat pro nás.

A potom, kdy u byla sýřena vklíněna mezi jakéhosi wartburga a varávu, vysoký mu vysvětlil:

 Pojedeme tramvají. Vy dva teď půjdete spolu a já asi tři metry za vámi.

Trojice nastoupila do Sedmnáctky a na rohu wierczewského ulice přesedli do taxíku.

 Na Východní nádraí.

Tam vystoupili, koupili si tři jízdenky a li na nástupitě.

 Proč se tak motáme? zeptal se malý. Nikdo nás přece nesleduje.

 Nedělám to z legrace, ale proto, aby bylo těí jít potom po naich stopách. U jednou jsi byl neopatrný a vidí, co z toho je. Dávám přednost studenému větru ne horkému pekáči…

 Vlak do yrardova přijídí na kolej u prvního nástupitě. Ustupte od kolejí, chraptěl nádraní rozhlas.

 Nasedáme!

Na nádraí Povislí trojice vystoupila.

 Jdeme dolu. Pojďte za mnou. Po jednom. Já napřed. Potom ty, ukázal jejich vůdce na enu. A ty poslední.

Tak doli do ulice Červeného kříe a potom na malý trojúhelníkový plácek. Tam se stočili k ulici Tamka. Kdy uli asi sto metrů, zastavili se před vysokým do mem, jakých tu bylo nedávno postaveno několik. Rozhlédl se a zatím ho ti dva doli.

 A teď rychle dovnitř.

V chodbě nebyl nikdo. Dlouhán otevřel výtah a vyjeli do pátého poschodí. Veli do nevelké garsonky, skládající se z malé předsíně, pokoje asi tak patnáct čtverečních metrů velkého s výklenkem pro gauč, a koupelny, v ní byla také plynová kuchyňka. Byt byl zařízen skromně, ale vude panovala vzorná čistota.

 První kolo jsme tedy vyhráli. Mohlo to být horí, oddechl si vysoký mu.

 Je to tu pěkné. Nevěděla jsem, e tu bydlí, řekla ena.

Vysoký mlčel a ani nesvlékl plá.

 Do vlaku máme víc ne pět hodin, řekl po chvíli. Seďte tu, ne se vrátím. Nemluvte hlasitě, nezapínejte rádio a nechoďte k oknu. Něco k jídlu najdete v ledničce a támhle v zásuvce. Jdu pro pasy a jízdenky A zařídím to taky s tvou enou. Budu se snait, abych tu byl co nejdříve. Kdybych se nevrátil do devíti do večera, tak jsem shořel. Hned utečte. Postupujte podle instrukcí pro případ poplachu. Ale nemyslím, e bych se nevrátil.

Vzal taku, v ní byl kobereček, a tie za sebou zavřel dveře.

X

Kdy toho dne major Palkowski končil práci a kdy se seznámil se zprávami, které se týkaly hledané sýřený a jejího neznámého majitele, řekl:

 Nevidím tu hláení Deptuly. Co dnes dělal?

 Prodával krámy na Woloské. Určitě tam jetě stojí, vysvětlil jeden z majorových spolupracovníků.

 Nebo el rovnou domů. Bydlí na Sluevci a má to tam blízko. Hláení podá určitě zítra ráno.

 To se mi nějak nelíbí. Kolikrát jsem opakoval, e hláení chci okamitě, jakmile opustíte stanovitě.

 Deptula byl vdycky individualista, usmál se jeden z kapitánů.

 Individualista neindividualista, já ho zkrotím!

 Je to jeden z naich nejlepích lidí, vystoupil kdosi na obranu Deptuly, pracovitý a má nos.

 Co s tím, kdy je neukázněný, zdůraznil major a ukončil poradu.

Bylo u po osmé večer, kdy se v jeho bytě ozval telefon. Kapitán, který měl slubu, hlásil, e se Deptulovi muselo něco stát.

 Řekněte popořádku vechno, co víte.

 Přísluník, který má slubu v zasklené budce u autobusové smyčky na Woloské, hlásil v osm hod’.n na obvodě, e kolem čtvrté odpoledne do jeho budky přiel nějaký obchodník s galanterií. Legitimoval se jako jeden z naich lidí a poádal ho, aby mu na krátkou dobu schoval ko se zboím. Potom odeel do Radiové ulice. Přísluník si to dobře pamatoval.

 Radiová? To je tam někde poblí?

 Ano, je to slepá ulička, která vede do Woloské. Tvoří ji drustevní domy.

 A co dál? ozval se major netrpělivě.

 Tedy, a do osmé hodiny, kdy přísluníkovi končí sluba, se o ko nikdo nepřihlásil. Odevzdal ho svému nástupci a podal o tom hláení na obvodě. Ti, samo* zřejmě, to hlásili vý a městské velitelství nás o tom uvědomilo.

 Kdy to bylo?

 Před půl hodinou.

 A to telefonujete teprve teď?

 Kdy jsem dostal telefonát, ihned jsem poslal sluební vůz k Deptulovi do bytu. Právě přinesl zprávu, e Deptula se jetě nevrátil.

- To jste udělal dobře. Přijdu hned. Vyhlaste poplach, seberte tolik lidí, kolik se dá, a spojte se s Veřejnou bezpečností, aby nám ze své pohotovosti dali dvacet lidí. Musíme jednat rychle.

Za patnáct minut byl major v kanceláři. Očekávalo ho tam několik jeho spolupracovníků, které stihli poplachovým telefonem. Kapitán hlásil, e dvacet přísluníků Veřejné bezpečnosti pod vedením poručíka Misiewicze se objeví kadou chvíli. Mnoho lidí je na cestě, některé, bohuel, nezastihli doma.

 Děkuji vám, řekl major kapitánovi. Budeme mít přes třicet lidí. To by celkem stačilo. Teď mi dejte plán Varavy.

Major se sehnul nad plánem.

 Tady, vysvětloval kapitán, je Woloská ulice. Tahle budova, to je nemocnice ministerstva vnitra. A tady se táhnou zahrádky, a ta malá úzká ulička, to je Radiová.

Na podrobné mapě byly vyznačeny i jednotlivé domky. Celkem jich bylo několik desítek.

 A co je tohle? ukázal major na slepý konec Radiové ulice.

- To je skladitě stavebnin a kus dál sportovní hřitě. Tady, vzadu za domky, je ulička, která nemá jméno. Je to polní cesta, vyváejí sem smetí z Radiové ulice a ze zahrádek, které jsou v sousední ulici.

V tu chvíli veel důstojník Veřejné bezpečnosti, představil se majorovi a hlásil, e jeho lidé čekají dpíe v automobilech.

Palkowski v krátkosti vysvětlil poručíkovi průběh uplynulého odpoledne a celý dalí postup.

 Vidíte sám, poručíku, ukázal na plán města, e veel-li Deptula tudy, nemohl vyjít jinudy ne touté cestou. Z toho je jednoduchý závěr. Musí být v jednom z těch domků nebo v některé zahradě. Musíme ho najít co nejrychleji,

 Mohli ho také odvézt, řekl poručík.

 Těko. To by pro ně bylo nebezpečné! Nemohli přece vědět, nemá-li Deptula společníka. Nejspí sami utekli a jeho tam nechali.

 Mohli ho i zlikvidovat.

 To je moné, ale agent zřídkakdy riskuje vradu, ta se mu nevyplácí.

 A co tedy navrhujete, pane majore?

- Uzavřeme vjezd do Radiové ulice. Vai lidé spolu s těmi, které jsem sehnal, obklíčí hustým kordonem vechny domky. Záloha bude na polnj cestě a v za-hradách. Několik smíených hlídek “vaich a naich lidí bude po řadě pročesávat vechny dvojdomky.

To bude zdlouhavá práce.

 Ani ne. Pamatujte, e člověk není pendlík a není snadné ho ukrýt. Stačí obejít vechny byty v kadém domku. To hlídce potrvá několik minut.

 jestli ho zlikvidovali, pak leí na polní cestě, anebo ho zakopali v některé zahradě. V noci bude těké ho nalézt.

 Kdyby první prohlídka byla bezvýsledná, začne ve dne velká a podrobná. Nasadíme do akce tolik lidi, kolik bude třeba. Obstaráme psy a enisty. Musíme ho za kadou cenu najít. Ale myslím si, e to nebude tak těké.

Ké by, povzdechl poručík.

 Teď je za deset minut devět, podíval se major na hodinky, Za patnáct minut budeme na místě a zestavíme hlídky. Na prohlídku domů budou Stačit tři hlídky. Jednu budete provázet vy, poručíku, druhou kapitán Mielczarek. Třetí půjde se mnou. Začneme od neosvětlených domků. Jsem si jist, e lidé, kteří Depulu ukryli, stačili vyletět z hnízda.

Za chvíli několik automobilů uhánělo k Mokotowě. Začínal zátah.

Úder, který dostal Depulta ve chvílí svého neastné ho pokusu tajně oknem pozorovat Albětu Vojmchpwskou a jejího společníka, byl silněii, ne o tom moná soudil člověk, který mu ránu utědřil, nebyl by” v bezvědomí více ne hodinu. Vědomi nabyl teprve někdy po sedmé večer.

Nejprve měl dojem. e se probudil z hlubokého spánku. Očima bloudil po neznámém okolí. Chtěl se pohnout, ale znovu pocítil prudkou bolest v hlavě.

Téměř omdlel. Kdy se opět vzpamatoval, snail se upomenout na události před několika hodinami.

 Nechal jsem se překvapit zezadu jako hlupák!

Chtěl se pohnout, ale tělo ho neposlouchalo. Poznal,

e je spoutaný na rukou i nohou. Ruce mu úplně zdřevěněly. Dlouho leel bez pohybu. V hlavě mu hučelo. Propadl se do jakéhosi polospánku, a kdy se znovu probral, pracovala mu mysl mnohem jasněji. Cítil, e se mu do unaveného těla zvolna vracejí síly.

Pootočil poněkud hlavu a rozhlíel se. Kolem bylo přítmí. Světlo sem vnikalo jen dvěma oválnými otvory. Rozeznal, e leí na betonové podlaze pravděpodobně v garái, zřejmě v té, do ní se chtěl dostat před několika hodinami.

V garái vak nebyl automobil a dveře, dříve pootevřené, byly nyní na závoru. Kdy se rozvědčík rozhlíel, spatřil dalí dveře. Podél jedné stěny byl úzký dřevěný stůl, zřejmě příruční ponk, nebo na něm bylo vidět svěrák. Podél tée stěny stály kanystry a bandasky. A vedle nich dvě ojeté pneumatiky.

Deptula překonal bolest, a přestoe měl svázané ruce a nohy, podařilo se mu posadit se. Před očima se mu zajiskřilo.

 Ten darebák mi ale dal. Mít měkčí lebku, kolik mi chybělo do pohřbu…

Posunoval se vsedě, jako to dělají nemluvňata, ne se naučí lézt po čtyřech. Kousek po kousku se vlekl po podlaze, aby se dostal k ponku.

Nejhorí bylo, e měl ústa zalepená náplastí. Dýchat mohl jen nosem a to ho unavovalo, musel kadou chvíli odpočívat, z čela mu tekl pot a v hlavě mu nejednou hučelo, e moc nescházelo, aby znovu upadl do bezvědomí. Čím blí měl ke stolu s nářadím, tím to bylo těí, protoe sil ubývalo.

Bylo těstí, e otvory na venkovních dveřích propoutěly jetě tolik světla, aby se v zavřené garái mohl orientovat.

Pomalu se přiblíil k ponku. Nebyl vysoký, jeho hrana sahala Deptulovi k hlavě. Stačilo se trochu nadzvednout, aby se ostrá hrana octla na úrovni zalepených úst.

Přitiskl namáhavě hlavu ke stolu a snail se strhnout náplast Milimetr po milimetru se zvolna odchlipovaia. Stálo ho to jetě několik namáhavých pohybů a musel otvor, zpočátku malinký, roziřovat zevnitř jazykem, a s rozkoí vdechl vzduch do plic. Náplast mu sice zalepovala jetě bradu, ale nepřekáela mu u v dýchání.

Opřel se zády o jednu nohu stolu a zároveň nohy skrčil. Po několika marných pokusech se mu podařilo vstát. Byl stále jetě obrácen ke stolu, ale nebylo u tak těké otočit se, i kdy měl svázané nohy.

Na stole leelo nejrůznějí nářadí, jaká se pouívá na mení opravy automobilů a na domácí práce. Mezi Jiným zahlédl také iroký, velký pilník.

Pozvolna se začal sunout k místu, kde pilník leel. Natěstí to nebylo daleko. Sehnul se a vzal ho do zubů. Se svou kořistí el, můe-li se tak nazvat ourání se spoutanýma nohama, ke svěráku. Jeden z konců pilníku stále drel v zubech a táhl ho po stole. Svěrák byl sevřen, přesto se Deptulovi bez větí námahy podařilo umístit jeden konec pilníku mezi čelisti. O tom, e by čelisti svěráku pevně sevřel, nebylo moné uvaovat, ale Deptulovi stačilo nastavit ňůru, kterou měl sváené ruce, na zubatou hranu pilníku. lo to pomalu. Nejednou pilník sjel do ruky. Uplynulo snad půl hodiny, ne povolil první pramen. Ruce, stále jetě spoutané, přece jen získaly určitou volnost. Dál to netrvalo ani pět minut a měl volné nohy.

Do úplné svobody vak bylo jetě daleko. Vrata garáe byla ze solidních jasanových desek. Zámek měly zvenku. Také dveře do budovy byly zamčené. Protoe vak na nich byl obyčejný zámek, nebyla to u taková překáka jako vrata. Kdyby pouil nějaký těí předmět, bylo by moné je vylomit. Deptula vak nechtěl dělat hluk, aby nevyplail ty, kteří ho svázali a uvěznili. Sehnul se tedy a kličkovou dírkou si pečlivě prohlíel zámek. Protoe se v garái stále více tmělo, nael vypínač a rozsvítil. Malé otvory ve vratech zaclonil hadrem. Přemýlel, čeho se můe odváit. Snad by zaslechl blíící se kroky a mohl by okamitě zhasnout. A při ruce má těký pilník …

Nael kousek silnějího drátu. Teď bylo třeba udělat z něj perhák a otevřít dveře do budovy. Vechno nářadí měl na ponku. Nemohl pouívat kladivo, protoe by to dělalo rámus, a tak musel zplotit drát čelistmi svěráku.

Ale dál, jak se ukázalo, to nebylo tak jednoduché, jak

si myslel. Západka solidního zámku se nechtěla pohnout. Musel drát několikrát upravovat, ohnout no, pomalu, tie připilovat a zkrátit. A neustále zkouet, zachytává-li za vroubek západky.

Nakonec perhák zabral a západka s tichým cvaknutím povolila. Deptula zhasl a stiskl kliku. Pohybovala se bezhlučně. Vyel do jakési temné předsíně. Chvílil naslouchal, v domě bylo naprosté ticho. Vytáhl zápalky a krtl.

Okamitě se orientoval. Byl v malé chodbě, po stranách byly zřejmě sklepy, protoe pootevřenými dveřmi zahlédl hromadu koksu. Chodbička končila betonovými schody, které vedly vzhůru. Ne zápalka zhasla, byl u Deptula u schodů a s nejvyí opatrností se pustil po nich nahoru. Znovu narazil na dveře.

Natěstí nebyly zamčeny. Pootevřel je a naslouchal. A pak se jetě dlouho neodvaoval krtnout zápalkou. Kdy oči konečně přivykly tmě, rozeznal dva světlejí obdélníky. Vybral si levý z nich a tápal kolem sebe rukama, aby nenarazil na nějakou překáku, a k němu doel. Nemýlil se. Byly to dveře. Nahmatal kliku.

Okamik váhal, zda má otevřít a vejít. Mohl tam někdo číhat. Co mu vak zbývalo? Nebyla jiná cesta, jak se dostat do budovy a k nejbliímu telefonu nebo stanoviti Veřejné bezpečnosti. Stiskl kliku a pomalu po pičkách veel do místnosti za zasklenými dveřmi.

A opět stál a naslouchal. V místnosti nebyl nikdo, jinak by slyel aspoň dech. Pokoj tonul ve tmě, ale dva otvory, asi okna, se rýsovaly výrazněji. Zrak mu stále více přivykal temnotě, rozeznával u obrysy nábytku. Pohnul se kupředu a vyhýbaje se překákám dostihl zdroj světla. Nebylo to vak okno, jak se domníval, ale opět dveře zakryté plátěným závěsem, který byl pravděpodobně malovaný, take dělal dojem záclony. Poodhrnul jej. Skleněnou tabulí hleděl do zahrady osvětlené měsícem. Byl v pokoji, jeho dveře vedly na terasu, odkud se bezvýsledně pokouel nahlédnout do domu.

Stiskl kliku. Dveře nepovolil’/ Hmatal, klíč v zámku vak nebyl. A tak tato cesta k svobodě odpadla. Zůstávalo jetě okno. Znovu naslouchal, ale k jeho uím nedolehl ádný zvuk. Za chvíli byl u zamříovaného okna. Mříe byly zamčeny visacím zámkem. Deptula je přece viděl, a kdy teď hledal cestu, zapomněl na

98

ně. Vrátil se ke dveřím. Viděl, e mu nic nepomůe, bude-li to zkouet v sousední místnosti. Také tam byly na okně mříe a kromě toho bylo vý ne to, které vedlo na terasu.

Vytáhl z kapsy perhák a opatrně jím manipuloval v zámku. Natěstí to lo zcela lehce. Západka odskočila a Deptula pocítil osvěující proud vzduchu. Byl volný!

Vyel z pokoje a octl se na terase. Schody osvětlené měsícem vedly dolů do zahrady. A v zahradě byly keře a stromy a tam kdesi dál musí být drátěný plot, který ho dovede na Radiovou ulici a to u bude zcela bezpečný.

Udělal několik kroků po terase. Byl ji u schodů, kdy zaslechl jakýsi zvuk.

 Zpozorovali mě, blesklo mu hlavou. Uvidíme, kolik sil mám jetě v nohou. Seskočil s terasy a úprkem se hnal zahradou. Pojednou se od jednoho stromu odpoutal stín a vrhl se mu do cesty. Ale Deptula byl rychlejí a strach mu dodával sílu. Těký pravý hák dopadl na útočníkovu čelist; beze slova se sloil jako podatý strom.

 Oplatil jsem ti to, lumpe, řekl si Deptula a běel ke spásnému plotu.

Jedním skokem ho přeskočil. Po dopadu se natáhl, ale okamitě byl na nohou.

A tu spatřil, e je obklíčen. Běelo k němu několik lidí. Zarazil se a změnil směr útěku. Ale také tady jako by vyrostly ze země nové postavy.

Deptula byl rozhodnut nedat se. Prvního útočníka udeřil krátkým, suchým úderem do aludku tak, e se jen schoulil. Dalí dostal kopanec, který ho odhodil na plot. Ale v tom okamiku kdosi Deptulovi nastavil nohu. Upadl. Chtěl se dál rvát, několik rukou ho u vak silně drelo. Vzpínal se, kopal, snail se bránit zuby  vechno marné. Svírali ho ze vech stran. Kdosi mu klečel na zádech a kroutil mu ruce dozadu.

Bezmocný Deptula ucítil dotek chladného kovu na rukou a zaslechl klapnutí automatického zámku. Teprve teď ho pustili. Leel na břie, ruce za zády, hlavu v trávě. Útočníci ho obrátili. Po bitce těce oddychovali. Kdosi na něj posvítil baterkou.

 Ten blbec mě chtěl kousnout, slyel Deptula čísi hlas.

 Mě tak pratil do břicha, a mi je patně, řekl kdosi hlue a bezbarvě.

- A viděli jste, jak skosil toho vojáka? Tam v zahradě? Jednou ranou.

 Toho kapitána?

 Byl to jen poručík.

 To si to teda vypije!

Kapitán … poručík … V hlavě unaveného Deptuly se rozjasňovalo. Pokouel se prohlédnout si útočníky.

 Pánové, řekl a nadzvedl trochu hlavu z trávy, to je nějaké nedorozumění. Já přece…

 Le, drbané! křikl kdosi nad ním. Ani slovo! Nebo ti naloíme, e na to nezapomene.

 Musíme oznámit naemu poručíkovi a tomu jejich majorovi, e jednoho ptáčka u máme.

 A teď teprve mě chytnou pod krkem, řekl si Deptala. To jsem zvědavej, kterého poručíka jsem to v zahradě sloil. Pět let si ze mne budou dělat aky při kadé příleitosti…

Zanedlouho zaslechl lehké skřípění těrku. Blíilo se několik osob.

 Ukate toho chlapa, řekl čísi hlas.

Deptula poznal hlas majora Palkowského. Světlo několilka baterek se soustředilo na Deptulovu tvář.

 Prokristapána zvolal major. To je přece Deptula! Ten, kterého hledáme.

 Jak to, divil se jiný, jeho hlas Deptula neznal. On přece utíkal. Pral se, ne jsme ho sloili.

 Bránil se jako blázen. A toho vojáka, kterého sloil v zahradě, nemůeme stále vzkřísit.

 Poručíka?

 Nevíme, pane majore. Moná, e to je on. My jsme hlídali tady na cestě a ten voják přelezl plot a stál tam za stromem. První ho uviděl a chtěl mu zahradit cestu.

Deptula, stále leící v trávě, viděl, e u majora Palkowského stojí důstojník Veřejné bezpečnosti a e lidé, kteří ho chytili a kterým se bránil, jsou uniformovaní přísluníci niích hodností.

Poručík Veřejné bezpečnosti se rozesmál.

 To se tedy povedlo, to se nám podařil zátah! Sejměte mu pouta, rozkázal svým lidem.

Deptula vstal, postavil se do pozoru a hlásil:

 Pane majore, hledané osoby se ukrývají v domě.

Je s nimi také pohřeovaná Alběta Wojtiechowská.

 Ukrývají? Řekněte ukrývali! řekl major zlostným hlasem. A kdo je vyplail?

 Pane majore, oni mě napadli a omráčili. Teprve teď se mi podařilo osvobodit se a dostat se ven.

 Jak to bylo?

Deptula stručně opakoval své záitky a do okamiku, kdy se osvobodil.

- A jaké byly rozkazy? ozval se major.

Deptula mlčel.

 No, jaké byly rozkazy?

 Hlásit kadé zjitění, hlesl Deptula.

 Výborně! Rozkazy znáte, jenom je neumíte plnit. Kdyby nebylo vaí lehkomyslnosti, u by nám neunikli. A vy jste svou horlivostí vechno zpackal. Málo vám dali…

 Od nás taky trochu dostal, řekl polohlasně jeden z přísluníků Veřejné bezpečnosti.

 A on mi tady jetě mlátí lidi… Co je s poručíkem?

 V pořádku, ozval se jeden z vojáků, jenom se mu motá hlava.

 Tomuhle bych ji zamotal.

 Pane majore, chtěl jsem jen to nejlepí, snail se Deptula ospravedlnit své jednání.

 Mlčte! křikl na něj major. A vy, poručíku, zrute zátah. Tady u nikoho nenajdeme. Prohlédneme dům a postavíme hlídky. Zítra uděláme podrobnou prohlídku.

Major odeel spolu s poručíkem Veřejné bezpečností do Radiové ulice. Deptula se hnul za nimi.

V oputěném domě zasvítila postupně světla ve vech oknech. Major se svými spolupracovníky procházel místnostmi.

 Co jsem říkal, rozčílil se znovu, kdy nali dva kufry a hromadu prádla a obleků na podlaze. Utekli v největím zmatku.

 Zjistili jsme, komu patří tenhle dům, řekl poručík. Majitelem a jediným obyvatelem je jakýsi Stefan Zakrzewski, pracovník oddělení evidence obyvatelstva národního výboru hlavního města.

 Měl tu pěkné doupě!

Přeli do hořeního pokoje. Okamitě jim bylo zřejmé, e tu bydlela ena. Přes křeslo byla přehozena

damská noční koile, na toaletním stolku různé kosmetické drobnosti. V otevřené skříni zůstalo několik oděvů. Také tady bylo znát, e obyvatelka opustila svůj pokoj v panice.

Jeden z důstojníků otevřel zásuvku toaletního stolku. Nic, dokonale prázdná. Jediné, co v ní zůstalo, byl malý dámský átek. Voják vzal bílý hadřík dvěma prsty a rozvinul ho. Na jemném hedvábí viděl nepovedený, ve spěchu kreslený nápis červené barvy. Místo pera nebo tuky byla pouita rů na rty. Barva se sice při skládání átku trochu rozmazala, na několika místech také upinila látku, přesto vak bylo moné zřetelně číst: Alběta Wojtiechowská.

 Prosím, usmál se důstojník, poprvé vidím takovou originální vizitku. Zajímalo by mě, proč tu ten átek nechala. Zřejmě to neudělala náhodou. Jako by nám chtěla sdělit, e v téhle vile bydlela.

Major Palkowski na dohady neodpověděl. V duchu musel ale přiznat, e podivná vizitka nijak nezapadá do představ, jaké si z dosavadních výsledků pátrání o zmizelé eně utvořil.

XI

Rychlík, který odjídí z Varavy ve večerních hodinách a do Vídně přijídí k ránu, jemu se přezdívá Chopin, se kolem půlnoci zastavil na tři minuty v Čenstochove. Tímto vlakem mnoho obyvatel svátého města nejezdí. Málokdo z nich odtud cestuje do Vídně a do Katovic mají příhodnějí spojení.

Nebylo tedy nic divného, e té noci nebyl kromě poáků, kteří nakládali zásilky do potovního vozu, elezničářů a výpravčího na nástupiti nikdo. Z expresu vystoupily dvě osoby. Měly vyhrnuté límce u kabátu, nebo noc byla jako obyčejně koncem srpna poměrně chladná. Rychle směřovaly k podchodu do města.

Výpravčí stál u velké elektrické lokomotivy a hovořil se strojvedoucím. Čekal, a zřízenci skončí práci. Kdy třeskly dveře potovního vozu a za několik vteřin se podobný zvuk ozval od ostatních vagónů, výpravčí se rozloučil se strojvedoucím a zvedl pálku se zeleným terčem.

 Hotovo! křikli poradě průvodčí u svých vagónů a zvedli baterky.

 Hotovo! opakoval výpravčí. Strojvedoucí pohnul pákou. Vlak sebou lehce trhl a kola vagónů se začala otáčet. Za chvíli rychlost elektrického expresu stoupla. Do Katovic je kus cesty a rychlík měl čtyři minuty zpodění. Strojvedoucí je chtěl nadehnat.

Kdy rychiík nabíral na rychlosti, otevřelo se v mezinárodním lůkovém voze okno. Bylo to okno u toalety. V okně se objevila ena. Vystrčila nejdříve nohy a potom seskočila na nástupitě. Upadla, ale okamitě se vzchopila a běela k podchodu.

Z mezinárodních rychlíků se obyčejně takto nevystupuje. Podivné bylo i to, e byla bosa a na sobě měla jenom růové pyamo. Kdyby bylo na nástupiti více lidí, musela by vzbudit senzaci. Ale té noci tam byli jen tři nádraáci a jeden poák a ti jetě hleděli na druhou stranu.

elezničář, který měl slubu u vchodu na nástupitě, se takřka polekal, kdy z podchodu najednou vystoupila ena v čemsi růovém, zamířila rovnou k němu a jednodue se ho optala:

 Kde je tu Bezpečnost?

 Co je vám? Vypadla jste z vagónu? Upadla jste?

 Je na nádraí Bezpečnost? Prosím vás, okamitě mě tam zaveďte.

 Je tu stanice Veřejné bezpečnosti, třetí dveře na téhle straně. Jděte tudy, ukázal jí kancelář, ale kdy viděl, e má odřené dlaně a umazaná kalhoty pyama, dodal:

 Pojďte, Já vás tam dovedu.

V místnosti nádraní Bezpečnosti seděla pouze sluba, desátník. Ostatní byli zřejmě buď na obchůzce, anebo náčelníci jednodue uznali, e jeden představitel pořádku tady v hodinách nejmeního provozu úplně stačí. Také jeho udivilo originální oblečení eny.

 Co se vám stalo, občanko?

 Vyskočila jsem z vlaku. Prosím vás, spojte mě s náčelníkem nebo s nějakým jiným vaím důstojníkem.

Přísluník si v první chvíli myslel, e má co dělat s bláznem. edovlasá padesátnice, a vyskočí z jedoucího rychlíku v pyamu. Kdy se ale na enu zadíval, cosi ho napadlo. Otevřel zásuvku a podíval se na papíry. Potom řekl:

 Sejměte prstýnek!

Ani v nejmením ji to neudivilo. Stáhla prstýnek a podala mu ho. Podíval se dovnitř a skutečně tam nael písmena a datum.

 Vy jste Alběta Wojtiechowská. Musím vás zadret.

 Právě o to mi jde, o nic víc, pousmála se ena. Ale spojte mě co nejrychleji s náčelníkem.

 Náčelník není teď ve slubě. Zavolám okresní velitelství.

Dostal spojení a s uspokojením hlásil:

 Pane kapitáne! Tady je desátník Ozimek, nádraí. Hlásím, e jsem zadrel Albětu Wojtiechowskou, hledanou oběníkem. Vlastně jsem ji nezadrel, sama se přihlásila a ádá o rozmluvu s některým naím důstojníkem. Prosím o instrukce.

Chvíli naslouchal.

 Ano, pane kapitáne. Rozuměl Jsem. Co nejrychleji. Podle rozkazu. Jakýmkoli automobilem, který bude na nádraí. Ano.

Odloil sluchátko.

 Mám rozkaz okamitě vás odvézt na velitelství Veřejné bezpečnosti. Tak jedeme!

Vstal, oblékl si kabát, pustil ze dveří napřed enu v růovém a místnost zamkl.

Nasedli do prvního taxíku na náměstí před nádraím a desátník Ozimek nařídil, aby řidič jel k velitelství Veřejné bezpečnosti. Tam u sluba zřejmě věděla, oč jde, protoe desátník Ozimek dostal pokyn:

 Do prvního patra. Dveře 114. Kapitán čeká.

Desátník doprovodil Wojtiechowskou do kanceláře,

kde byl kapitán a jakýsi civilista. Oba se zvědavě zadívali na enu. Desátník ohlásil, e přivedl zadrenou.

 Děkuji vám, řekl kapitán, vrate se na nádraí Hned zítra ráno mí polete protokol.

Upřeně se zadíval na enu a dodal:

 Zapite tam, e se přihlásila sama.

Kdy desátník odeel, zeptal se mu v civilu:

 Vy jste Alběta Wojtiechowská? ena inenýra Adama Wojtiechowského? Bytem ve Zlaté ulici? Kde jste se vzala na nádraí v Čenstochové?

 Vyskočila jsem z vlaku, kdy se rozjíděl. Ze spacího vozu. V kupé s čísly 10 a 11 jede rakouský občan Hans Schwalbe. A v oddělení s číslem lůka 9 Rakuan Johann Miler. Mají falené pasy. Schwalbe je západoněmecký agent a ve skutečnosti se jmenuje Werner Baumvogel. Miler je Polák Stefan Zakrzewski, rovně agent. Utíkají za hranice a také mě chtěli vyvézt. Podařilo se mi utéci.

Mu v edém obleku se Jí na nic neptal a nebylo na něm znát, e by se něčemu divil. Zvedl sluchátko a vytočil jakési číslo.

 Expres na Vídeň, spací vůz, kupé s lůky 10,11 a devět. Jména: Hans Schwalbe, Johann Miler. Mohou mít i jiné doklady. Například na jména Werner Baumvogel a Stefan Zakrzewski. Jela s nimi ena. V Čenstochové vyskočila z vlaku.

Na okamik odtáhl sluchátko od ucha a zeptal se:

 Jaké jméno jste uívala?

 Helga Schwalbeová. Údajně manelka Hanse Schwalbeho. Jela jsem s ním v jednom kupé.

 Slyíte mě? řekl civilista znovu do telefonu. Ta,

co vyskočila z vlaku v Čenstochové, měla papíry na jméno Helga Schwalbeová. Její pas musí mít u sebe Hans Schwalbe. Oba mue zadrte a uvědomte o tom Varavu a také mně zatelefonujte. Helga Schwalbeová je Alběta Wojtiechowská hledaná oběníkem. Přihlásila se dobrovolně. Sdělte to Varavě.

Odloil sluchátko a obrátil se k eně.

 U nám ta vlatovka neulítne.

ena v růovém pyamu se usmála. Schwalbe znamená vlatovka.

 Budu klidná teprve, a se dozvím, co je s nimi.

 Dříve či později budou v naich rukou.

 Teď vás nebudeme vyslýchat, řekl civilista, za chvíli se ozve Varava a pak uvidíme, co s vámi. Máte hlad?

 Děkuji, ani ne. Ale mohu-li vás o něco poádat, prosím vás, trochu kávy. A nemáte nějaké aty a něco na nohy? Je mi zima.

Kapitán se usmál.

 Udělám vám álek silné kávy, to vám pomůe. A pokud jde o aty, moje paní má asi takovou postavu jako vy. Moná, e je trochu silnějí, ale zatelefonuju jí, aby se po něčem podívala.

 Děkuji vám, ale nedělejte si se mnou tolik starostí. Je u přece půlnoc a vae paní určitě spí. Stačil by mi třeba nějaký plá. Můete mi půjčit tenhle od uniformy?

 Moje ena je na takové věci zvyklá. Často ji v noci budím a nutím ji, aby mi v něčem pomohla, i kdy se jí někdy moc nechce… Takový u je osud naich en.

 Pak vás tedy poprosím o nějaké aty a o něco na nohy. Prádlo mám pod pyamem. Věděla jsem, e budu muset utéci v tomhle oblečení. Ale nemohla jsem si lehnout obutá.

Neuplynulo ani půl hodiny, kdy se ozvaly Katovice. Hlásily, e expres ji odjel k československé hranici a e se údajné Rakuany nepodařilo zadret. Vzkaz z Čenstochové přiel pozdě. Nic vak není ztraceno, byl vydán příkaz, aby agenty zadreli na hranicích.

Mezitím zajel kapitán autem domů a vrátil se se aty a bílými teniskami. Jedno i druhé bylo Albětě Wojtiechowské velké, přesto vak v tom vypadala lip

ne v zamazaném pyamu. A kdy vypila álek kávy, vrátila se starí paní červeň do tváří.

Zakrátko se ohlásila také Varava. Nařídila odvézt Ihned ráno zadrenou do hlavního města, aby byla k dispozici kontrarozvědce, osobně majoru Palkow-skému.

 Alběta Wojtiechowská se u nás hlásila sama, zdůrazňoval kapitán, proto jsme ji nezavřeli.

Z druhé strany se ozvaly jakési příkazy. Důstojník Veřejné bezpečnosti odloil sluchátko a poněkud příkře se obrátil k Wojtiechowské.

 Je mi líto, ale dostal jsem rozkaz vás uvěznit. Ráno budete převezena do Varavy. Písemný souhlas k uvěznění od prokurátora dostanete a tam, ne uplyne osmačtyřicet hodin.

 Nedělejte si starosti, pane kapitáne, řekla ena. U několik dni netouím po ničem jiném ne po vězení. Chtěla bych se trochu vyspat, protoe, přiznám se, jsem po tom vem, co jsem proila v poslední době, straně unavená.

Důstojník se eptem radil s civilistou.

 Myslím, řekl, e se to obejde bez cely. Sousední kancelář bude prázdná a do rána, do začátku úředních hodin, je tam docela pohodlné lehátko. Tam se vyspíte. Do Varavy odjedeme před osmou. Je mi líto, ale musíme vás zatknout. Tady máte můj plá, přikryjte se.

Albětě Wojtiechowské vak nebylo souzeno této noci spát. Znovu toti zazvonily Katovice. A nebyla to dobrá zpráva, kterou v Čenstochové uslyeli. Kdy expres zastavil na hranicích, hledaní rakoutí občané Hans Schwalbe a Johann Miler v něm nebyli! Průvodčí spacího vagónu shodně s cestujícími vypověděl, e manelka pana Schwalbeho dostala náhle nervový ok a nepozorovaně vystoupila na stanici v Čenstochové. Proto se oba mui rozhodli přeruit cestu a opustili vlak v Katovicích. Nikdo jim v tom nebránil.

Wojtiechowská zbledla, kdy tu zprávu slyela.

 Uklidněte se, řekl jí civilista. Neuniknou nám. V této chvíli u Katovice určitě rozesílají pátrací oběník do celého Polska. Sí zůstala nastraena a vlatovka do ní musí spadnout. Je to jen otázka času.

 Vím asi, jak budou utíkat, řekla. Kadý z nás měl několik adres a přepáek pro případ poplachu,

nebo kdyby někdo shořel. Myslím si, e adresy Baumvogela a moje jsou totoné.

 Řekněte nám je, poádal ji civilista.

 Tedy Katovice, začala, přepáka je v…… po

tom Krakov, ulice …dílna na opravu kuličkových per v třetím domě od rohu ulice, první poschodí. Zakopané, místo hraničního přechodu, pomocník kuchaře v hotelu Carlton …

Důstojník si zaznamenával údaj za údajem a druhý okamitě dával rozkazy do míst, která Wojtiechowská Jmenovala, aby tam sledovali udaná místa a případně oba mue zadreli. Jejich důkladný popis také získali od Wojtiechowské.

Té noci panoval v síti Bezpečnosti ruch. Stovky lidí zaujímaly přikázaná stanovitě. Začínal gigantický zátah na dva lidi, kteří mezitím zmizeli v temnotách nočních Katovic. Oba důstojníci skončili svou práci a k ránu.

 Za tři hodiny odjedeme, řekl kapitán Wojtiechowské, tak si alespoň trochu odpočinu.

Natáhla se na lehátko v sousední kanceláři a okamitě upadla do hlubokého spánku. Po sedmé ji kapitán vzbudil.

 Je čas vstávat, snídaně je připravena. Samozřejmě jedete pod dozorem. Nebudeme si hrát na slepou bábu. Doprovod má rozkaz neprodleně pouít zbraně při pokusu o útěk.

Malounko se usmál, kdy hovořil o těchto opatřeních. Dobře si uvědomoval, e tato ena nevyskočila z rozjetého mezinárodního rychlíku a dobrovolně se nepřihlásila jen proto, aby nyní utíkala. Jenome předpisům se muselo učinit zadost.

 Na shledanou ve Varavě, pokouela se Alběta Wojtiechowská zaertovat, moná, e se uvidíme při procesu. Byla bych ráda, kdybyste mi dosvědčil, e jsem se přihlásila sama a dobrovolně a e jsem se vám snaila pomoci chytit ty dva, jak jsem jen mohla.

 Dosvědčím vám to, řekl kapitán. To bude mít svůj význam. Dosvědčím vám ve, co jste teď řekla, jestli mě vyzvou. A potom přijeďte k nám, do Čenstochové … Jaksi soukromě, na návtěvu.

 Děkuji vám! A tak tedy na shledanou  soukromě, odpověděla dívka. V doprovodu dvou muů nasedla do automobilu, který se okamitě rozjel.

XII

Serant, který měl slubu, doprovodil zatčenou do kanceláře a tie zavřel dveře. Major Palkowski si ji prohlíel s neskrývaným zájmem.

Před ním stála ena střední, tíhlé postavy, hezká, s dlouhýma nohama. Jenom edivé vlasy nezvykle kontrastovaly s mladou tváří pravidelných rysů. Pouze temnějí mouha u kořínků nasvědčovala, e vlasy jsou obarvené.

Jestli i tvář byla takhle ikovně změněna, pomyslel si major, pak bylo skutečné nebezpečí, e by se jí bylo podařilo uniknout za hranice.

ena na sobě měla bílé aty, které, pokud to lo, přizpůsobila své postavě. Obuta byla do bílých, nyní u trochu umazaných tenisek.

 Posaďte se, prosím. Kouříte?

 Děkuji, nebudu kouřit.

Důstojník před sebou poloil arch papíru, tiskopis protokolu výslechu podezřelého, a začal vyplňovat první rubriky. Kdy doel k osobním údajům, zeptal se:

 Známe vás pod jménem Alběta Wojtiechowská, ale také jako Albětu Kaczmarkovou a Monique Leclercovou. Myslím, e zřejmě to poslední jméno není skutečné.

Usmála se.

 Víte dokonce i o Monice. Nikdy jsem si nemyslela … Prosím, napite Elza Opiolová. Německy Else Opiola.

 Datum a místo narození?

 9. května 1936. Jsem ve skutečnosti právě o dva roky starí ne Alběta Kaczmarková. Narodila jsem se ve Velké Vsi, okres Opolí. Otec se jmenoval Stanislaw, matka Helge, rozená Weberová.

 Místo bydlitě?

 Varava, Zlatá ulice …

 Ptám se vás na skutečnou adresu a ne na poslední bydlitě v Polsku.

 Mnichov, Kenigsstrasse 19.

 Stav?

 Vdaná. Víte přece, e jsem se provdala za Inenýra Adama Wojtiechowského.

 Nechte té komedie! Ptám se vás na skutečný stav.

Začervenala se.

 Napite, prosím, svobodná.

 Vzdělání?

 Inenýrka elektrotechniky a fyziky. Absolvovala jsem dvě fakulty v Mnichově. Elektrotechnickou a fyziky.

 Jaké jazyky ovládáte?

 Plynně polský, německy, anglicky, francouzský. Slaběji ruský a italsky.

Kdy si major vechny tyto údaje poznamenal, zeptal se:

 Národnost?

 V této chvíli se povauji za Polku.

 Nejde o to, zač se povaujete.

 Řekla jsem vám, e se povauji za Polku a prosím vás, abyste to tak napsal!

Poprvé se v jejím hlase ozval pevný, rozhodný tón.

 Dobrá… Příslunost?

 Od narození německá. Třetí říe. Potom polská, později německá, Německá spolková republika, a kdy jsem se provdala, znovu polská.

 Ostatní pomineme, řekl major. Elzo Opiolová, jste podezřelá, e jste jako členka zahraniční rozvědky provozovala v Polsku činnost směřující proti státu, e jste sbírala a za hranice předávala zprávy charakteru státního tajemství, které jsou důleité pro obranu země. Přiznáváte svou vinu?

 Přiznávám! odpověděla vyslýchaná klidným hlasem. Ale jen částečně. Moje vina je mení, ne si myslíte.

 Jak tomu mám rozumět?

 Přiznávám, e jsem členkou zahraniční rozvědky. Přila jsem do Polska, abych získala informace. Ale úkol jsem nesplnila. ádné zprávy jsem do centrály neposílala. Moná, e za pioná povaujete ten směný kousek papíru z počítacího stroje. Musela jsem to udělat, ten pásek mi zachránil ivot. Kdybych ho neměla, leela bych teď v hrobě, který byl připraven na zahradě jedné vily v Mokotowě.

 V Radiové ulicil

 I tohle tedy víte. Vidíte, učili mě, e polská kontrarozvědka je neschopná, e se jí nemusím bát, e je málo operativní.

 Musím vás upozornit, e podle polského zákonodárství máte jako podezřelá z přečinu a v tomto smyslu také vyslýchaná právo odmítnout výpověď, neodpovídat na jednotlivé otázky nebo dokonce i vypovídat nepravdu. Chcete učinit výpověď?

 Ano, chci. Povím vechno. Celou pravdu.

 Prosím, poslouchám.

 Nechci se ospravedlňovat ani hledat omluvu. Vím, e jsem spáchala zločin, za který mě potrestáte. Zaplatila jsem za něj u daleko vyí cenu, ne by mi uloil ten nejpřísnějí soud.

Odmlčela se, pak zvedla hlavu a pokračovala:

 Můj otec byl zemědělec a měl své hospodářství nedaleko Opole. Ves byla smíená. Část obyvatelů se povaovala za Poláky, doma mluvili polský, část za Němce a doma mluvili německy. Obě strany spolu vycházely celkem sluně. Teprve kdy se vlády ujal Hitler, začala se mezi místními Němci ířit nenávist k Polákům. Můj otec se oenil s dcerou souseda, Němce Webera.

 Okamik, pomaleji, prosím.

 Tak tedy, můj otec Stanislaw Opola se oenil s dcerou Němce Helgou Weberovou. Smíená manelství byla v naí obci dost častá. Jak to v takových případech bývá, synové a dcery tíhnou víc k národnosti matky ne otce. Také moji dva starí bratři mluvili lip německy ne polský, ačkoli se nepamatuji, e by otec s námi dětmi a s matkou mluvil jinak ne polský. Matka k nám hovořila jenom německy, i kdy jako vichni obyvatelé obce znala od dětství oba jazyky. Tak zamotané to na Opolí bývalo vdycky.

Udělala krátkou přestávku, aby si to mohl major poznamenat, a pak pokračovala:

 Kdy se moci ujal Hitler, poměry se začaly měnit: Jistě to znáte. Začalo zatýkání a transporty do koncentračních táborů. Otec strávil ve vězení přes půldruhého roku. Nátlaku Němců podlehli i mí bratři, stali se členy Hitlerjugend.

 Ale vá otec byl přece z vězení proputěn.

 Ano, v roce 1938, na podzim, rok před vypuknutím

války. Propustili ho kvůli patnému zdraví a také na přímluvu tchána, starého Webera. Samozřejmě na to mělo vliv, e jeho synové patřili k hitlerovské organizaci. Kdy začala válka, byl otec znovu zavřen, ale po pádu Polska opět proputěn. Oba bratři byli vojáky. Johann byl odveden, mladí el dobrovolně, kdy začala válka se Sovětským svazem. Starí Johann padl v Normandii při invazi Spojenců, mladí Hans se dostal do amerického zajetí a po proputění zůstal v americké okupační zóně, na území dnení Německé spolkové republiky. Rodiče a já jsme po celou válku ili v naí obci. Tam nás také zastihl konec války, obsazení Opolí Sovětskou armádou a posléze přičlenění této oblasti k Polsku.

 jistě víte, pokračovala, jak to zpočátku bylo. Úřady se v místních národnostních poměrech nevyznaly, v administrativě byl zmatek a po kraji se potulovaly velijaké bandy. Setkání s Polskem určitě nebylo takové, po jakém můj otec touil. Matka ho ádala, abychom odjeli na Západ, ale odmítl to, povaoval se za Poláka. A měl doklady, e za hitlerovské vlády byl ve vězení. A přesto mu Poláci vzali hospodářství. Navíc nás bandy dočista obraly. Vidíte … V této situaci se matka, která byla předevím Němka, rozhodla, e bude proti vemu, co je polské, a vyčítala otci, e nás donutil zůstat na Opolí.

 Máte pravdu, souhlasil s ní major, stalo se mnoho

chyb. Ale nezapomínejte, e později jsme se snaili vechno napravit.

 Ano. Otec dostal zpátky půdu a bylo mu vyplacenu odkodné za vechny ztráty. A dostal také Kří obrození Polska. Ale to nezměnilo názory mé matky na Poláky. Snaila se ve mně utvrdit pocit sounáleitosti s Němci. Spočítejte si to  bylo mi tenkrát deset let…

 A otec?

 Otec naopak. Nikdy se nezlomil! Vdycky věřil ve spravedlnost a postupně mě, abych tak řekla, vracel k Polsku. Posílal mě do polské koly. Kdy jsem vychodila základní kolu, začala jsem navtěvovat lyceum. Kdy jsem byla v deváté třídě, otec zemřel. Je pochován na hřbitově ve Velké Vsi.

 Kdy jste odjela do Německé spolkové republiky?

 Asi tak rok potom. U předtím nám psal bratr

z Mnichova. Vzal si za enu Bavorku. Nejdříve pracoval ve velké automobilce, potom měl jetě s nějakým společníkem benzinovou stanici a nakonec se zmohl na vlastní autodílnu. Neustále přemlouval otce a matku, aby přijeli do Mnichova natrvalo, anebo alespoň na návtěvu, na dovolenou. Otec o tom nechtěl ani slyet. Matka vak mého bratra navtívila. Vrátila se s jetě silnějí nechutí zůstat v Polsku. Kdy pak otec zemřel a bratr nás znovu zval k sobě, matka se rozhodla. Likvidace hospodářství a starosti kolem odjezdu se nějaký čas táhly, potom jsme čekaly na konec kolního roku a pak jsme odjely do Německé spolkové republiky.

 To bylo v roce…

 V červenci 1955.

Major to poznamenal a tázavě se na ni podíval. Pokračovala.

 Protoe mluvím upřímně a nemám v úmyslu se ani v nejmením ospravedlňovat, musím zdůraznit, e ačkoli jsem chodila do polské koly a ačkoli se mě otec snail získat pro Polsko, necítila jsem se svázána s touto zemí. Nelitovala jsem, e jsme odjely do ciziny. Necítila jsem se ani Němkou, ale byla jsem zvědavá, jak se tam ije. Jako kadý mladý člověk jsem budoucnost viděla v růových barvách.

Major se usmál, neřekl vak ani slovo.

 ivot v Německé spolkové republice vypadal trochu jinak, ne jak nám ho líčil bratr v dopisech a ne jak jsme si ho podle toho představovaly. Hansovi se vedlo dobře, na polské poměry a příli dobře, ale musel tak pracovat, e jsem si to nedovedla ani představit, dokud jsem to neviděla na vlastní oči. Brzy se také ukázalo, e bratr měl u konkrétní představu, kdy nás zval k sobě. Chtěl mít u sebe matku, aby mu zadarmo pomáhala v domácnosti a starala se o jeho děti. Na mě čekala kombinéza a mytí aut  odpovědný úkol, e.

 Jetě jednou vás prosím, trochu pomaleji.

 Promiňte… Tehdy jsem se vzbouřila. Řekla jsem mu, e v dílně pracovat nebudu, e nejdříve musím ukončit kolu. A jestli ne, e se vrátím do Polska. Několik dní jsme se hádali, a kdy se na mou stranu přidala Hansova manelka, která ke mně byla od začátku velmi milá, bratr ustoupil. Dohodli jsme se, e mě pole

do koly a později, a ji dokončím, e mu vrátím vechno, co vynaloil na mou kolu, nebo e si náklady odpracuji…

 Po prázdninách jsem nastoupila do německé koly. Vzali mě o třídu ní, protoe v Polsku, jak říkali, má kola horí úroveň ne u nich. Po dvou letech jsem sloila maturitu. Musím říci, e učení jak v Polsku, tak i v Německé spolkové republice mi lo snadno. Vdycky jsem byla mezi prvními. Měla jsem nadání pro matematiku a jazyky. Jistě by mě pak neminula práce v autoopravně, kdyby nebylo astné náhody. Jeden vědecký institut, jestli si, pane majore, umíte představit, co to asi bylo za institut, ohlaoval v novinách, e poskytne stipendium pro vysokou kolu chlapci nebo dívce, která toho roku maturovala. Informace naznačovala, e stipendium mají získat přednostně přesídlenci z Východu. Dlouho jsem se nerozmýlela, podala jsem si ádost a pozvali mě k pohovoru. Byla to vlastně zkouka ze vech předmětů, předevím ze znalosti poltiny, dějin Polska, ivota v Polsku. Pamatuji se, e jsem musela dokonce i zpívat a tančit a e jsem se tomu dost divila. Nevěděla jsem tenkrát, oč jim vlastně lo.

 Agent rozvědky musí mít vestranný talent.

 Jenome tehdy jsem nevěděla, e to je vedení rozvědky, které mě zkouí. Stipendium jsem dostala. Myslím si, e předevím oceňovali můj zevnějek a skutečnost, e jsem mnoho let chodila do polské koly a e poltinu znám od dětských let. Začala jsem studovat na polytechnice a po dvou letech na ádost těch z institutu, kteří mi dávali stipendium, jsem se zapsala také na fyziku. Musím jetě dodat, e kdy jsem dostala stipendium, musela jsem podepsat závazek, e po skončení studia budu deset let pracovat v institutu. V jakém smyslu? O tom se tenkrát nemluvilo a dlouho jsem netuila, e institut je jedna ze pionáních centrál. Kdy to říkám, nechci se ani v nejmením omlouvat …

 Rozumím vám.

 Stipendium bylo vysoké, velmi vysoké, ale i poadavky byly veliké. Kromě studia jsem se musela učit dalí jazyky. První dva roky jsem bydlela u bratra. Později, na jejich ádost, jsem bydlela u jednoho z pra covniků institutu. Měl nade mnou stálý dozor a

soustavně ml vtěpoval zvlátní názory. Nezapírám, mělo

to určité výsledky. Cítila jsem se u Němkou a pomalu se ve mně vytvářel pocit jakési křivdy, která potkala německý národ. A zároveň ve mně probouzeli touhu po pomstě.

Na chvíli se odmlčela. Bylo na ní znát, e je unavena. Kdy jí vak major nabídl dalí álek kávy, odmítla a vyprávěla dál svou historii.

 Moji opatrovníci kladli důraz nejen na vzdělání, nýbr i na to, abych se uměla chovat mezi lidmi a znala dokonale společenské způsoby. Podle příkazů jsem musela navazovat nejrůznějí známosti. Moc jsem tomu nerozuměla a nezajímalo mě to. Musela jsem také chodit na různé recepce a slavnosti.

 Abyste se naučila společenským způsobům …

 Samozřejmě. Velký důraz kladli na cizí jazyky. Vím, e existoval dokonce návrh, abych odjela do výcarska do nějaké koly pro tlumočníky. Kadý rok jsem byla vdy několik měsíců v zahraničí v nejrůznějích jazykových kursech. Proila jsem vak i mnoho příjemných dnů. Poznala jsem elegantní lázně, přila jsem mezi bohaté lidi, dokonce i mezi velmi bohaté.

 Jaký to mělo smysl? Měla jste ty lidi pehovat?

 To ne. Mým opatrovníkům lo o to, abych si zvykla na ivot na vysoké noze, jak se říká. Zvyovali tni stipendium, které bylo nakonec takové, e jsem se mohla vydávat za dobře situovanou enu. Člověk si snadno přivykne na dobré bydlo a potom se samozřejmě těko smiřuje, e by se měl vrátit ke skromnému ivotu. Dneska dobře vím, e hlavním cílem té výchovy bylo ukázat mi, e je jenom jedna cesta, jak si uchovat vechno, čemu jsem u přivykla.

 Připravovali vás tedy pro velké úkoly.

 Teď u to vím. Tehdy jsem vak ani nedomýlela, co budu dělat, a moje výchova skončí. Dodávám jetě, e moji vychovatelé dbali, abych kadý rok přinejmením měsíc jezdila po Polsku. Jako bohatá turistka. Nechtěli na mně, abych sbírala informace. Měla jsem jenom jeden úkol, a to navazovat známosti s Poláky a zdokonalovat se v poltině. Dávám vám na to své slovo!

 Věřím vám. Shánět informace při turistických zájezdech, to se svěřuje malým rybičkám. Vy jste měla být zřejmě tikou, esem.

 Asi máte pravdu … Tedy  skončila jsem studium a získala jsem dva inenýrské tituly. Ovládám plynně francouztinu a angličtinu a o něco slaběji italtinu a rutinu. Poltina, kterou jsem přece znala u ze koly a z domova, mi nedělá těkosti, jenom v ni moná poznáváte tvrdý slezský přízvuk. Často jsem se sotva ubránila smíchu, kdy mi Adam vyčítal můj antitalent, e jsem jakoby nerozuměla ani těm nejjednoduím vědeckým termínům a pojmům. Ale to u je jiná věc… Nakonec, kdy jsem získala diplomy, jsem několik měsíců odpočívala a pak mě pozvali k rozmluvě do institutu. Byl to závaný rozhovor.

 Tehdy jste se poprvé dověděla o svém určení?

 Ano. Opatrovník, u něho jsem bydlela, jak jsem vám řekla, mi u dřive naznačoval, e mě čekají velké záitky a předpovídal mi zajímavou a vánou práci, která prý bude mít kolosální význam pro nai vlast. Přesto, kdy jsem vela tenkrát do kanceláře institutu, jsem jetě nevěděla nic o tom, co budu dále dělat.

 jak vypadala ta rozmluva?

 Řekli mi, e mám dvě monosti. První znamenala ztratit vechno, čemu mě přivykali léta a nutnost počítat s kadým groem. Druhá, to byl dál luxusní ivot s přídavkem zajímavých, pestrých příhod, jaké jsem dosud neznala. Něco, co není moné koupit za peníze. Zcela novou zábavu. A přitom jsem slyela mnoho slov o vlastenectví, o povinnostech kadého poctivého Němce bojovat za jednotnou, velkou vlast…

- A vy?

 Souhlasila jsem s druhým návrhem. A tak jsem se stala agentkou rozvědky. Rok jsem pak studovala speciální metody získávání znalostí, zakládání přepáek, obsluhu vysílaček a různé druhy odposlouchávacích a fotografických aparátů, způsoby, jak předávat informace, ifrovat je a psát neviditelným inkoustem. Zkrátka učila jsem se vechno, co musí vědět člen rozvědky, který pracuje v nepřátelské zemi. Mě to zajímalo, přiznávám se. Bylo to úplně jiné ne můj dosavadní ivot. Dobrodruství, která jsem měla proívat, mě přitahovala … Teprve později jsem se přesvědčila, e pioná není sport.

 Věděla jste, e vaím přítím pracovitěm bude Polsko?

 To jsem nevěděla. Bylo mi řečeno, e půjdu tam,

kam mi přikáí. Určitý čas jsem musela dávat přednos rutině, take jsem si myslela, e budu pracovat v Sovětském svazu. Sama jsem tím byla překvapena, protoe jsem věděla, e největí předpoklady mám pro Polsko. Nakonec to tak také dopadlo.

 Dnes to skončíme, rozhodl major, jste u unavená.

 Mohu vypovídat dál.

 Necháme toho. Vydám příkaz, aby vám ze Zlaté ulice donesli osobní potřeby. aty a tenisky, které vám půjčili v Čenstochové, vrátíme.

 Děkuji vám. Chápu … Přeruil jste výslech, protoe si chcete ověřit, jestli jsem vypovídala pravdu. Ale já vás ujiuji, e jsem vám řekla vechno tak, jak to bylo.

Major neodpověděl. Sluba odvedla zatčenou.

XIII

Kdy Albětu Wojtlechowskou dovedli do kanceláře majora Palkowského k dalímu výslechu, měla na sobě skromně vypadající, ale dokonale uitý kostým. Major se zarazil. Byla skutečně krásná.

 Chcete si znovu přečíst protokol prvního výslechu? zeptal se jí.

 Děkuji. Dobře sl pamatuji, co jsem říkala. U Jsem ho přece četla a podepsala.

 Tak tedy začneme.

 Kdy moji učitelé uznali, e u Jsem připravená,

nařídili mi, abych se aklimatizovala v Polsku. Mysleli si, e můj přízvuk je příli tvrdý. Mluvila jsem toti tak, Jak se mluví na Opolí.

 Kdy jste přijela do Polska?

 Rozkaz k odjezdu jsem dostala náhle. Ale ne do Polska, do výcarska. Tam jsem se měla ohlásit na určité adrese. Opatřili mi pas na jméno Monique Leclercová a pak u jsem jela vlastním automobilem přes Itálii, Jugoslávii, Maďarsko a Československo do Polska. Byl to pěkný výlet, ale nic jsem z něj neměla, protoe jsem musela podle příkazu pospíchat. Ani ne za týden jsem se u hlásila ve Varavě, v Grandhotelu. Pokoj jsem měla zamluvený. Podle Instrukcí jsem měla ve Varavě dostat pokyny od člověka, který se mi vykáe polovinou přetrené autobusové jízdenky ze enevy.

 Vtipné, ale otřepané.

 Ale těko se to odhaluje. Kadý můe přece vyvysvětlit, proč má kousek přetreného lístku. Tím spíe, kdy přijel do Polska bezprostředně ze enevy. Čekala jsem na kontakt a vydávala jsem se za bohatou turistku, prohlíela jsem si Varavu a trochu jsem flirtovala s pány, s kterými jsem se náhodně seznámila v hotelu. Jetě v enevě jsem dostala příkaz, abych neetřila penězi a nestranila se alkoholu. Za několik dní se očekávaná osoba objevila, byl to mu. Nakázal mi, abych odela do Wroclawi, tam se

ubytovala v hotelu Metropol a dál hrála úlohu bohatá turlstky. Měla jsem denně trávit večery v různých podnicích a nápadně hodně pít. Zapomněla jsem dodat, e jsem byla trochu upravená. Změnila jsem si barvu vlasů a udělala se o hodně starí. Podle pasu mi měla táhnout padesátka.

 Máme vá pas i snímek.

 Myslela jsem si to hned, kdy jste mi řekl jméno Monique Leclercová … Ve Wroclawi jsem byla jen několik dní. Znovu se objevil můj polský nadřízený a poručil mi, abych večer uspořádala velkou pitku a hned brzy ráno odjela pres Kudovou z Polska. Kdy jsem vyjela z Wroclawi, čekali na mne na smluveném místě v zatáčce v lese, moji společníci. Za volant dali trup nějaké eny a celý automobil polili benzínem.

 A byla z vás mrtvola!

 Nevím, kdo byla ta ena. Neviděla jsem na ní ádný příznak násilné smrti. Z řeči jsem vyrozuměla, e ostatky vzali na nějakém hřbitově. Potom auto nastartovali a zapálili. Rozjeté auto spadlo z vysokého náspu. Nedaleko auta pohodili mou kabelku. Různé rozházené drobnosti měly nasvědčovat, e kabelka vypadla při nehodě oknem. To asi mělo polským úřadům ulehčit identifikaci ohořelých pozůstatků jako Monique Leclercovou. Tak to zřejmě také pak bylo.

 Naaranováno to bylo skvěle.

 Přesedla jsem pak do automobilu mých společníků a odjeli jsme do Valbřicha. Tam jsem dostala osobní doklady na jméno Alběta Kaczmarková. Naučila jsem se ivotopisu a údajům, které byly v tom dokladu. Věděla jsem, e doklady patřily dívce, která umřela před několika dny. Dostala jsem také peníze na obyčejné aty a skromné osobní potřeby. Podle příkazu jsem pak odjela do Radomi, nala si tam ubytování a zaměstnání. Nesmělo to být zaměstnání ve vojenské instituci nebo v podniku, který pracuje pro armádu. Dostala jsem příkaz ít nenápadně a nikomu moc nechodit na oči. Pracovat jako ostatní, poznávat důkladně zvyky Poláků, ničím se od nich neliit, snait se, aby zmizel můj tvrdý přízvuk. Pro kadý případ jsem také dostala adresu do Varavy, kterou jsem vak měla pouít jen v krajní nutnosti.

 Po celou dobu pobytu v Radomi jste se nestýkala s nikým z rozvědky?

 Několikrát za mnou přijel Werner Baumvogel.

To Je ten člověk, který mi přinesl polovinu autobusové Jízdenky do Grandhotelu ve Varavě. Párkrát Jsem také za ním jela do Varavy. Kontroloval, jestli u dokonale ovládám poltinu a jestli dobře plním příkazy. Moná, e mě tajně pozoroval jetě někdo jiný, to nevím. Zřejmě jsem dobře obstála, protoe asi tak po roce jsem dostala rozkaz zmizet z Radomi a odjet do Varavy.

 Shodují se hláení v průkazu Alběty Kaczmarkové se skutečnostmi?

 Ano. Datum příjezdu do Radomi i odjezdu do Varavy. Dobře si pamatuji, e mi v Radomi bylo přikázáno vymluvit se, proč mezi odhlákou v Zakopaném a přihlákou v tomto městě je mezera dvou týdnů. Nalhala jsem, e jsem těch čtrnáct dní strávila u příbuzných na vsi, kde jsem bydlela nehláená.

 Ve Varavě jste se hned seznámila s plány, které se týkaly inenýra Wojtiechowského?

 Hned ne. Ve Varavě jsem znovu byla elegantní, bohatá slečna, které moc nezáleí na práci v drustvu.

 A jak jste dostala podnájem u Heleny Rutiakové? To také zařídil Baumvogel?

 Pokoj jsem nala díky radomským známostem. Jeden kolega z koeluny, kde jsem, jak víte, pracovala, mě jednou seznámil se svou sestrou z Varavy. Jejím prostřednictvím jsem se dostala k Rutiakové. Uvolnil se u ní tenkrát malý pokojík. Platila jsem za něj 500 zlotých, to bylo i na varavské poměry hodně. Ale výe podnájmu nehrála roli, byla jsem přece dcera bývalého letce, který mi z Anglie posílal balíčky a peníze. Vechno bylo zorganizováno tak, e to nemohlo budit nejmení podezření.

 A hláení?

 Hláení zařídil Stefan Zakrzewski. Pracoval v kanceláři evidence obyvatelstva hlavního města. Moná, e mu z centrály přikázali, aby si obstaral právě toto zaměstnání. Umoňovalo mu snadno ubytovávat nae lidi ve Varavě.

 Jak získali Stefana Zakrzewského?

 To vědí jen v centrále. Jezdil na Západ a moná, e se to stalo při těchto příleitostech. Baumvogel si cenil sluby, kterou nám Zakrzewski poskytoval, ale svého pomocníka příli neanoval. Několikrát, kdy

měl ke mně Jetě důvěru, řekl, e ho má dobře v hrsti a e Zakrzewski za peníze udělá vechno.

 Wernera Baumvogela jste znala z Mnichova?

 Toho ne. Kdy jsem se dověděla o skutečné povaze toho institutu, seznamovala jsem se také se zásadami pionání práce. Nesetkávala jsem se vak s agenty, kteří měli pracovat v tée oblasti jako já. To bylo z důvodů bezpečnosti. Kadý, kdo byl vyslán na práci, měl na místě jeden, nanejvý dva kontakty.

 Jak jste postupovala dál?

 Myslím, e záměr rozpracovat Adama, tedy Inenýra Wojtlechowského, opravila se, kdy viděla, Jak k ní major pozvedl oči, vznikl a po několika měsících mého pobytu ve Varavě. Měla jsem uzavírat co nejvíce známostí s vlivnými lidmi, zejména s takovými, kteří pracují v těkém a elektrotechnickém průmyslu. V těchto oborech jsem odbornici. Baumvogal asi o inenýrovi Wojtiechowském nevěděl nic, dokud nedostal příkaz z centrály. A pak přila má chvíle.

Kdy major zapsal tuto část výpovědi, pokračovala:

 Nyní, kdy se na to vechno dívám jako na minulost, vidím, e v plánech institutu na výchovu agentů je zásadní chyba. A vlastně dokonce dvě chyby…

 Nerozumím vám.

 Celá léta mě učili nenávidět Poláky, chtěli z nás vychovat fanatiky. Vechno bylo při tom dovoleno.

 Z hlediska institutu to je úplně jasné.

 Nepochybně, ale oni zapomněli, anebo prostě nevzali v úvahu, e můj otec byl Polák. Kromě toho jsem chodila do polské koly a z Opolí jsem odjela u jako dospívající dívka. Proto to bylo pro mne sloitějí, ne si mysleli. To, co do mne sugerovali, jsem nemohla přijmout, ani jsem o tom přemýlela.

 Moment, přeruil ji, sama jste přiznala, e jste odjela a necítila jste se jako Polka!

 Ale ani jako Němka. Později zase, kdy v NSR zvítězila ta moje německá due, nebylo to proto, e bych například nenáviděla otce a přísluníky jeho národa. Cítila jsem, e v tom vem, co se mi tvrdí, je asi víc propagandy ne pravdy.

 A přesto jste se ujala úkolu, který jste dostala.

 To přiznávám, je to moje vina. Příli jsem přivykla bezstarostnému ivotu. A kromě toho jsem si celou tu práci představovala jako nějakou pestrou

příhodu. Můj tehdejí ivot, o který se starali vedoucí z institutu, byl vlastně nudný. Velijaké rozmary i nejpodivnějí přání a choutky člověka nakonec unaví, u nejsou zajímavé. Kdy mi pak ukázali monost jiného, zajímavého ivota, nedivte se, e jsem to vzala.

 A ty monosti, ty perspektivy vás zavedly a do téhle kanceláře.

 Nezapomínejte, e tu jsem z vlastního rozhodnutí, z vlastní vůle.

 Vysvětlete mi, proč jste to v Čenstochové udělala? Dost dobře tomu nerozumím.

 Vdy jsem vám říkala o té dvojí dui, abych to tak nazvala. Kdy jsem byla v Polsku, v Radomi, bez přímých styků se svými zaměstnavateli a tedy i bez jejich dozoru a vlivu, znovu jsem se sila s polskými lidmi. Bydlela jsem mezi Poláky celý rok a dobře jsem je poznala. Jsou to v podstatě takoví lidé jako v Německu, ve Francii nebo v Itálii. Nemyslím tím rozdíly v ivotní úrovni, chápete?

Major mlčel.

 To byl vlastně ten omyl mých nadřízených. Pustili mě bez dozoru a dovolili, abych se dostala do těsného styku s polskou společností. Mnoho jsem začala vzpomínat na otce…

 A přece jste se ani v nejmením nepokusila vzdát se.

 Nepokusila, máte pravdu. Nemám v úmyslu skrývat svou vinu a ospravedlňovat se. Mluvím jen pravdu. Dodala bych jetě, e jsem nemyslela na to, čemu vy říkáte vzdát se. Byla jsem přesvědčena, a vy to víte stejně dobře jako já, e agent nemá monost vzdát se. Nanejvý můe přejít na druhou stranu barikády. K tomu jsem tehdy nedospěla.

 A kdy tedy?

 Teprve značně později. Jsem ráda, e se to nestalo a v Čenstochové, ale mnohem dříve.

 Z jakých důvodů?

 To je moje nejosobněji, nejintimnějí věc. Musíte mi prominout, e na vai otázku neodpovím.

 Nemohu vás k tomu nutit, ale rozvate si to. To můe mít svůj význam zejména u soudu při výměře trestu. Kadá polehčující okolnost se bere v úvahu.

 Teď u to nemá význam. Prohrála jsem svůj ivot a polehčující okolnosti nejsou důleité.

Ani se dovolila, sáhla po cigaretě a zápalkách na psacím stole. Cigaretu vykouřila jen z poloviny.

 Přiznávám se, e podle příkazů z centrály, které mi sdělil Werner Baumvogel, jsem navázala zpočátku jen společenské styky s inenýrem Adamem Wojtiechowským a e jsem se za něj později provdala. Jste spokojený, pane majore?

 Abyste získala plány vynálezů inenýra Wojtiechowského?

 Abych získala plány jeho vynálezu.

 A ten pásek s výpočty elektronkového stroje jste ukázala Baumvogelovi?

 Sám dobře víte, e na tom pásku byly výpočty jakýchsi základů tovární haly a neměl nic společného s vynálezem.

 Fotografovala jste vy, anebo jste umonila Baumvogelovi přefotografovat doklady, které měl inenýr Wojtiechowský ve skrýi ve svém psacím stole?

 To není pravda! Nefotografovala jsem ani já, ani Baumvogel! Neukázala jsem mu ádné dokumenty, kromě toho pásku.

 Tomu mám věřit? Jaké mi můete dát důkazy, e to bylo tak, jak tvrdíte?

 Důkazy … ádné nemám! Snad jenom to, e za hranicemi nejsou taková řeení. Jestli se Baumvogelovi a Zakrzewskému podaří uniknout, určitě v centrále z nezdaru obviní mě.

 To není pravděpodobné.

 Přece nebudou mít důvod, aby mě hájili, kdy jsem dezertovala a vzdala se polské kontrarozvědce a zradila organizaci. A co ti dva řeknou vám? Obviní mě, e jsem jim dala tu pásku. Kromě ní u nich nenajdete nic. Rozhodně ne dokumenty, k nim bych mohla mít přístup. Jenom ten kousek papíru…

 Jaký význam měla ta páska? Víme, e jste manelovi namluvila, e jste zvědavá na práci elektronkových počítacích strojů a e on proto přinesl domů pásek s výpočty. Víme také, e jste ten pásek schovala ve skříni pod prádlo. Z toho vyplývá, e jste výpočty ukázala Baumvogelovi. Ptám se vás  proč?

 Ten kousek papíru mi zachránil ivot. A kdoví, moná e i Adamovi.

XIV

Pátrání bylo bezvýsledné. Od chvíle, kdy spolucestující Elzy Opiolové, čili Alběty Kaczmarkové, anebo  chcete-li Alběty Wojtiechowské upustili od úmyslu vyjet z Polska a vystoupili v noční temnotě v Katovicích z mezinárodního expresu, nebylo po nich ani stopy. Wojtiechowská sice ve svém prvním rozhovoru s důstojníkem kontrarozvědky v Čenstochové podrobně objasnila, jaké asi mohou mít úmysly a sdělila adresy, kde by je asi bylo moné najít, ale přesto se nepodařilo je chytit.

Lidé, které označila, byli pozorováni ve dne v noci. Nezměnili způsob ivota a vypadalo to, e ádný z utíkajících jejich pomoc nevyhledal. Přepáky byly stále prázdné. Ani jejich pozorování neměla výsledek. Rádiový odposlech nezachytil nic podezřelého.

Přesto major Palkowski neztrácel naději. Na vechny naráky, e jeho akce vyadují příli mnoho lidí a přesto nemají efekt, odpovídal:

 Jetě není vem dnům konec. Wojtiechowská asi neznala vechny úkryty. Ale oni musí vystrčit nos. Teď jsme v nesrovnatelně lepí situaci ne na začátku pátrání. Mame Wojtiechowskou a ta nám poskytla vechny informace, které ví. O tom jsem přesvědčen. Víme také, jak oba agenti vypadají, a máme mnoho adres z jejich sítě. A začínali jsme přece s ničím, jenom s osobním dokladem, který Wojtiechowská zanechala na toaletním stolku ve svém bytě. Čas pracuje pro nás. Dříve nebo později se agenti musí znovu pokusit překročit státní hranici.

Přes určitý nátlak se důstojník postavil proti tomu, aby okamitě byli zatčeni Baumvogelovi spolupracovníci, které jim sdělila Alběta Wojtiechowská, a aby bylo zrueno jejich pozorování.

 V sázce je příli mnoho, vysvětloval, musíme chytit rezidenta zahraniční rozvědky! A za takových okolností nemůeme lapat mřenky, kdy zaručeně padneme na tiku.

A tika zatím někam zalezla a nebylo moné ji nalézt.

Teprve po dvou týdnech přila ze Zakopaného zpráva, která způsobila, e major a jeho spolupracovníci odjeli nejbliím vlakem pod Gievont. Zpráva byla zdánlivě zcela nicotná. Místní pozorovatel uvědomil Varavu, e jeden kuchař v sobě pojednou pocítil tatranskou múzu.

Kuchař se jmenoval Wladyslaw Teluch a pracoval ve velkém hotelu Cariton. Přesněji řečeno, nebyl kuchařem, ale jen pomocníkem kuchaře. Jeho jméno major Palkowski znal, protoe se o něm zmínila Wojtiechowská, která ho jednoznačně označila za kontakt v sérii záchranných přechodů přes hranice pro případ náhlé potřeby. Kromě takové eventuality nebylo nikomu z členů pionání sítě dovoleno této adresy pouít.

Jak bylo ze zprávy ze Zakopaného zřejmé, poádal Teluch o hraniční propustku, opravňující překročit hranice podle konvence o polsko-československém turistickém ruchu. Ovem ani v tomto roce, ani ve dvou předchozích letech se mu nechtělo na československou stranu.

A najednou poádal o den dovolené a vydá se rovnou na Kasprový vrch! Nepřipadl na to, e párek milenců, který jde před ním, ho neustále pozoruje. Ani nevěděl, e starí, elegantně oblečený dentlmen, který si tak pozorně prohlíí dalekohledem krajinu, kadou chvíli obrací dalekohled k němu.

Mezitím se milovník Tater ubíral známou turistickou cestou přes Goryčkovou, Suchý Kondracký, Kondrackou kopu na Malolačniak. Tam dlouho odpočíval a zvlá pozorně si prohlíel půvabný svah hory zarostlý kosodřevinou a sbíhající na československé straně a do Tiché doliny. Měl s sebou dalekohled. Nepřehlíel si vak panorama Tater, ale soustředil se pouze na svahy Malolačniaku a výhled do Tiché doliny, kde tekl potok a kde také vedla cesta a do známého československého turistického střediska Podbanské.

Kdy se dostatečně vynadíval, zanechal dalí procházky pod títy Červených vrchů. Dal se zpět sedlem pod Kondrackou kopou a el pak po červené značce do Kondratovy doliny, v Kunici nasedl na autobus a vrátil se do města.

Hláení o tomto náhlém výletu kuchařského pomocníka způsobilo, e major Palkowski a jeho spolupracovníci najednou také zatouili nadýchat se svěího horského vzduchu.

 To je signál, řekl major, něco se začíná dít. Je třeba v tom místě lépe zatáhnout sí.

Zkuený důstojník kontrarozvědky se nemýlil. Objevil se dalí fakt. Hrdinou byl i tentokrát pracovník kuchyně hotelu Carlton. Znovu toti poádal o den volna a podruhé se vydal do hor. Nyní vak pohrdl polskými Tatrami a vyjel si za hranice.

Podle majorových příkazů mu na hraničním přechodu nedělali nejmení těkosti. Ani celníci v Lysé Polaně, je se s takovým zalíbením probírají batohy obchodnického národa, který prodává piritus, aby nakoupil biuterii, se o představitele hotelu Carlton nezajímali.

A on, ačkoli se dost pozorně rozhlíel, nepozoroval, e jeden z polských turistů, který jel tímté autobusem, se zakrátko objevil blízko Telucha, ale měl jinou větrovku, nos se mu poněkud změnil a dokonce i barva vlasů a účes se liily od toho dřívějího. Podivnou náhodou jel tento turista tímté směrem jako kuchař  do Podbanské.

Toho dne dostal major Palkowski důkladné hláení. Teluch strávil v Podbanské asi čtyři hodiny. Z toho dvě hodiny mu zabrala návtěva jednoho domku. Majitel domku byl československým i polským úřadům dobře znám jako nenapravitelný a mnohokrát trestaný paerák. Československé orgány u něj nejednou naly balíky paovaných věcí, a dokonce i osoby, které nelegálně překročily hranice.

 Věc se začíná vyjasňovat, blííme se k závěru. Výlet Telucha a jeho styky s paerákem o tom svědčí nejlépe. Kuchaře nebylo třeba ani příli pozorovat. A se cítí bezpečný a myslí si, e nikdo neví o jeho úloze. Dovede nás k úkrytu Wernera Baumvogela a Stefana Zakrzewského. Pravděpodobně mají nějakou spojku nebo několik pomocníků, o nich Wojtiechowská nevěděla.

 Bude třeba vypátrat Teluchovy styky, abychom se dověděli, s kým má spojení. Musí přece Baumvogela seznámit s výsledky svého výletu, nadhodil kapitán Oskierkó,

 A mu je poví. A co kdy pozná, e ho pozorujeme? Pak agenti zmizí a budou hledat jinou cestu. Takovou, jakou neznáme.

 Půjdou přes Červené vrchy?

 Pravděpodobně, přikývl major. Jsem přesvědčen, e nebudou riskovat, aby jeli lanovkou na Kasprový vrch. Budou se bát, aby je tam někdo nezpozoroval. Před pokladnami bude nával a museli by do odjezdu dvě hodiny čekat. Naproti tomu cesta přes Kondrackou je podle jejich názoru nejbezpečnějí. Nepozná se přece, zda někdo jde na Gievont nebo do sedla pod Kondrackou kopou. Na cestě je mnoho kosodřeviny. Mohou se schovat a z úkrytu pozorovat, nehrozí-li jim nebezpečí. Z průsmyku u to je potom jen skok a na Malolačniaku je zase kosodřevina, která se táhne a k úpatí hory. Musíme uznat, e pan Teluch se nevyzná jen ve vaření. Trasu vybral skvěle. V Tiché dolině se jde celé kilometry mladým lesem. A v dolině u Podbanské je velký provoz. Stačí se vmísit do nějaké větí skupiny a dojít s ní do městečka. Tam u připravil nepostradatelný pan Teluch dalí úkryt. Moná, e v Československu, někde ve vnitrozemí, třeba v Praze, čekají na nae cestovatele nové falené pasy. Protoe ty na jména Schwalbe a Miler zcela určitě skončily v kamnech.

 Co budeme dělat? zeptal se jeden z důstojníků.

 Domnívám se, e budeme muset upustit od mylenky chytit oba agenty na území Zakopaného nebo v Kondratově dolině. Máme polovinu září. Turistický ruch v horách je velký. Nepostavíme přece své lidi před vchod do Kondratovy doliny nebo na Kasprovém vrchu, aby legitimovali kadého rekreanta. Stejně by nám to nebylo nic platné, protoe  na to dám krk -nai přátelé si zaopatřili dokonalé doklady a rekreační poukazy. Máme sice jejich portréty a popis, ale mohli se změnit tak, e je nikdo nepozná. Proto ponecháme Pohraniční strái, aby ty ptáčky chytla.

 Ale oni je také nemusí poznat.

 To také není nutné. My jednodue obsadíme pásmo Červených vrchů a pro vechny případy taky títy od Svidnice a po sedlo pod Kondrackou kopou a zorganizujeme rádiové spojení mezi sebou a také s Československem. Za těchto podmínek okamitě poznáme, kteří turisté odbočují z cesty, ukrývají se v

kosodřevině a scházejí do Tiché doliny. A tam, v kosodřevině, uprchlíky chytíme. Pozorovatelé na títech budou signalizovat, e přicházejí.

 A kdy půjdou v noci?

 Nemyslím si, e by to riskli. Noci jsou temné, bezměsíčné. Nesmíme zapomínat, e na Malolačniaku nejsou vude příhodná sestupy. Naopak, na toho, kdo zabloudí, tam čekají propasti. Pro vechny případy se domluvíme s Pohraniční stráí, aby na noc hustě obsadila celé pásmo červených vrchů hlídkami, které budou mít rozkaz střílet po kadém, kdo by chtěl projit.

 K tomu vemu je vak třeba velmi mnoho lidí. Naich i pohraničníků, řekl kapitán Dobrzyňski.

 To se nedá nic dělat. Honíme vzácnou zvěř, take s tím musíme počítat. Mám povolení od nejvyích míst zaměstnat tolik lidí, kolik jích bude třeba. A pokud jde o Pohraniční strá, na ni se můeme spolehnout. Nebudeme se jim plést do technických podrobností a nebudeme je omezovat, budou-li to chtít organizovat, ale jsem přesvědčen, e v noci tam ani my neproklouzne. Podle mého si nai přítelíčkové noc nevyberou, naopak, pokusí se o přechod v době největího provozu a za nejlepího počasí. Vmísí se jednodue mezi rekreanty.

 Mohou vak záměrně vyvolat poplach na hranici, například úraz v horách.

 To je dobrá připomínka. Ale spí ne oni to můe udělat nějaký jejích pomocník. Proto i na to dávejte pozor. Kdy někdo bude volat o pomoc, nechte to Horské slubě a turistům. Vy nesmíte spustit z očí trasu a kosodřevinu na Malolačniaku. Nikdo také nesmí z úkrytu vystrčit ani pičku nosu! Strá na okolních títech musí neustále informovat, co se děje na pohraniční stezce.

 Mohou mít zbraně. Kdoví, nedojde-li ke střelbě.

 Na to musí být nai lidé připraveni. Ale myslím si, e nebudou riskovat. Zbraň, střelba, to znamená v případě zatčení smrt a tomu se agenti snaí vyhnout. Vdy mohli zabít Deptulu a neudělali to.

Serant Deptula zčervenal jako rak a sklonil hlavu.

V dalích dnech panoval na títech hor zvýený ruch. Lanovou dráhou denně vyjíděly skupiny rekreantů, muů i en. Oblečeni byli rozmanitě. Ale kadý

z nich měl tlumok. Na Kasprovém vrchu se rozdělovali. Jedni li vpravo směrem k Červeným vrchům, jiní na Beskid a dál na vidnict. Co chvíli se některý z těchto turistů, zřejmě uchvácený panoramatem Tater, zastavil a usedl. V horách dělá kadý, na co má chu. Nikdo se proto nedivil, e na svahu kdesi pod títem Goryčkovy kopy sedí párek a drí se za ruce, e o něco dál na Suchém Kondrackém se starí pán uloil do trávy a vyuívá slunce, aby se opálil…

V observatoři na Kasprovém vrchu přibyl dalí dalekohled. Ale mladý mu, který ho obsluhoval, nepozoroval hvězdy. Jeho přístroj byl nařízen na Malolačniak.

Ani v Kondratově dolině nebyla nouze o podivné rekreanty, kteří svá stanovitě opoutěli a za soumraku. A v éteru bylo neustále slyet:

 Tady Wacek, tady Wacek. Čtyři turisté, mezi nimi jedna ena, směřují z Kasprového na Goryčkovu kopu.

 Tady Leon, tady Leon, sedm osob, čtyři eny a tři mui, přeli kolem mne. Jdou po červené značce na průsmyk pod Kondrackou kopou.

 Tady Wanda, tady Wanda, opakoval silný baryton, dva turisté na Malolačniaku.

Asi za hodinu se znovu ozval baryton:

 Tady Wanda, tady Wanda. Dva turisté přeli Malolačniak, vcházejí na Křesanici.

Potom Wanda informovala:

 Dva turisté minuli tít Křesanice, stočili to do Kotieliské doliny.

Často se do těchto hláení mísily i jiné hlasy. Mluvily sice polský, ale s charakteristickým slovenským přízvukem.

Tak uplynulo několik dní. Někteří ze spolupracovníků majora Palkowského tvrdili, e divné cestování kuchařského pomocníka z hotelu Carlton byl pouze manévr, který měl přilákat protivníka do Zakopaného, aby se zatím agenti dostali za hranice jinudy, bud ve Slezských Beskydách nebo v okolí Sněky. Major vak bránil svou mylenku, e uprchlíci jsou někde v Zakopaném.

 Kdyby Teluch věděl, e shořel, nechodil by do hor a nejezdil by do Podbanské a vzal by jednodue nohy na ramena. Ale on naproti tomu měl na československém území nějaké jednání.

 To přece mohl být známý.

 A ná kuchař k němu vzplál najednou takovou láskou, e si vzal volno z práce a jel do Podbanské! Nevěřím na takovéhle známosti. Uvěřil bych v paeráctví nebo nějakou jinou kriminální věc, ale víme přece, e Teluch byl při dvojím překročení hranic tam i zpět čistý. Musíme čekat. Ostatně nic neztrácíme. Při tomhle počasí se krásně opalujeme na velehorách, a to dokonce ze sluebních důvodů! Vám to není příjemné?

 U se mi ty títy zprotivily! usmál se kapitán Osklerko.

 Prosím, zítra můete jít na Zavrat nebo na Křesáních. Nemusíte stále sedět pod Goryčkovou kopou.

 Byl u jsem vude, zabručel kapitán.

Jednoho nadmíru slunečného dne, kdy byl v horách provoz silnějí ne obvykle, rozlehl se éterem hlas:

 Tady Felek, tady Felek. Kolem mne v Kondratově dolině jde velká skupina. Sedmnáct osob, z toho devět dívek. Vypadá to, e chtějí vylézt na sedlo. Jdou po červené značce. Asi dvacet metrů za skupinou jdou dva mui. Jeden je o hlavu vyí ne druhý. Postavy se shodují s popisem. Těko říci, jestli patří do skupiny, drí se stále vzadu.

 Tady Leon, tady Leon. Vidím se Suchého Kondrackého skupinu. Devatenáct osob celkem. Nerozeznám, kolik je mezi nimi muů a kolik en.

A pak se ozval baryton:

 Tady Wanda, tady Wanda. Pozoruji skupinu z Kondratovy kopy. Devatenáct osob.

 Tady Zygmunt, tady Zygmunt. Z Kasprového na kopu skupina patnácti osob. Za nimi čtyři osoby. Dále jetě dvě osoby.

Hláení se křiovala ve vzduchu. Lanovka vychrlila co chvíli na Kasprový vrch novou porci rekreantů. Odtud se lidský potok rozléval do čtyř pramenů. Největí směřoval do Gasienicové doliny a na Murovaniec, o něco mení pomalu stoupal podél okraje Kasprového vrchu na svah Goryčkovy kopy. Jiní li přes Beskid na vidnici. Nejméně početná skupina se dala směrem k Červeným vrchům; je to snadná trasa, ale dlouhá, a pensionáty vydávají obědy přesně od jedné do druhé hodiny, a kdo se třeba jen o několik minut opozdí, přijde o posilnění nebo musí hledat občerstvení u

ráje nebo v jiném zakopanském podniku. A to si kadý z rekreantů dovolit nemůe.

 Tady Leon, tady Leon. Skupina devatenácti osob vela do průsmyku. Odpočívají.

A za dvacet minut Leon hlásil, e skupina jde na Kondrackou kopu.

Po nějakém čase se ozval baryton:

 Tady Wanda, tady Wanda. Skupina devatenácti přela kolem mne, jdou nahoru, na Malolačniak.

A znovu po několika minutách: skupina vystupuje na Malolačniak. Dva zůstali pozadu.

 Tady Andrej, tady Andrej. Vidím velkou skupinu, jdou na Malolačniak, dva jsou pozadu, usedli na stráň nedaleko kosodřeviny, teď vstali. Jdou dál.

 Tady Wanda, tady Wanda. Vidím dva ze skupiny, která přela přes Kondrackou kopu a jde na Malolačniak. Dva mui se odloučili od skupiny. Usedli a odpočívají.

Andrej se ozval, e skupina ho míjí na Malolačniaku, jde na Křesanice. Jenom sedmnáct osob. Dva stále sedí na svahu, obráceném k československé straně.

 Pozor, pozor! volal baryton Wandy. Jeden ze dvou sedících pod Malolačniakem vstal a zmizel kousek ni v kosodřevině. Ztratil jsem ho z očí. Druhý sedí dál.

Stanice, která se hlásila jako Andrej, za chvíli toto hláení opakovala.

 Pozor, pozor! Tady Ewa, tady Ewa, rozlehl se v tom okamiku skutečně enský hlas. Ze svého stanovitě vidím dva mue. Oba seli ze značkované stezky k československým hranicím. Jeden si opět sedl na svah Malolačniaku, druhý mizí trochu ní v kosodřevině. Je asi dvě stě metrů od léčky a asi třicet metrů od hraniční čáry. Vidím ho dobře. Sedí v kosodřevině. Nedělá nic.

 Pozor, pozor! Druhý vchází do kosodřeviny, volala dalí stanice. Hlasatel byl tak vzruen, e zapomněl udat heslo.

 Tady Andrej, tady Andrej. Druhý zachází do kosodřeviny. Ztrácím ho z očí.

 Tady Ewa, tady Ewa. Vidím je oba. Skrývají se v kosodřevině. Dalekohledem prohlíejí terén.

 Pozor, pozor! Tady Hora, tady Hora! Naslouchající mohli bezpečně rozeznat hlas majora. Ti z doliny, a se kryjí co nejdůkladněji, ádný pohyb!

 Tady Ewa, tady Ewa. Vstali a začínají scházet dolů, k hranicím.

Postupně stanice hlásily, e prchající ztratily z dohledu.

Čas od času se ozvala Ewa:

 Vidím dva mue v kosodřevině. Jdou stále k československé hranici. Teď si sedli a odpočívají. Rozhlíejí se. Viditelnost mám stále horí… Jsou u necelých sto metrů od linie pasti.

Chvílí panovalo v éteru ticho.

 Pozor, pozor! Tady Ewa, tady Ewa. Opoutějí pás kosodřeviny a vcházejí bezprostředně do pasti. Ztratila jsem je z očí. Vypínám.

Rádiové stanice se odmlčely. Údajní rekreanti, leící na svahu hory, přeruili svůj odpočinek a slézali zvolna dolů do Kondratovy doliny.

V kosodřevině bylo naprosté ticho. Dva mui vyhledávali s největí ostraitostí nejuí mezery mezi křovím a směřovali neustále dolů. Překonali ji větí část zelené houtiny. Teď porost prořídl. Kdy v jedné chvíli oba mui vyli na nevelkou paseku, zpozorovali důstojníka v uniformě Pohraniční stráe. Chtěli couvnout, ale bylo pozdě. Důstojník na ně kýval rukou, aby přili k němu. A zároveň jako by ze země za nimi vyrostlo několik vojáků. Zpáteční cesta byla zatarasená a nezbývalo, ne jít k důstojníkovi.

 Zabloudili jste? řekl poručík.

 Jdeme na Malou louku, odpověděl starí z muů.

 To je ale úplně jiným směrem. Máte těstí, e jste narazili na nás, protoe odtud u není ani padesát metrů k československé hranici. Na Malou louku musíte jít vpravo od títu a vy jste se dali vlevo.

 Tak to jsme zabloudili, to ta zatracená kosodřevina. Vlezli jsme do takové houtiny, e jsme se museli stále stáčet a jít dolů. Pak jsme si neměli splést směr! Tady jsou, pane poručíku, nae doklady …

Oba mui vytáhli osobní průkazy.

Důstojník mávl rukou.

 To jsou hlouposti. Nic se natěstí nestalo a hranici jste nepřekročili. Ty papíry si schovejte.

 Děkujeme vám. Vrátíme se. Dobře, e jsme vás potkali. Víme aspoň, kterým směrem máme jít.

 Na Malou louku je daleko, řekl poručík, museli byste se znovu vracet křovím. Zase byste bloudili.

Ostatně, je to přinejmením čtyři hodiny chůze. Před setměním to nestačíte. Za světla sotva dojdete na stezku, a jak potom půjdete potmě dál? Je tu ale blízko stezka. rovnou na Kasprový vrch, k observatoři. Jdu taky tím směrem, půjdeme tedy pohromadě. Odtamtud sjedete lanovkou do Kunic a nejdéle za dvě hodiny budete v Zakopaném.

Vyí z muů se rozhlédl. Vojáci, buď náhodou, buď úmyslně, stáli tak, e o pokusu utéci nebo probít se nemohla být řeč. Naproti tomu poručík, který je zve k společnému návratu na Kasprový vrch, vypadal docela nevinně. Nezbývalo jim, ne se tvářit přívětivě a přijmout jeho návrh.

Vichni tři přeli paseku a za chvíli se octli na dost pohodlné cestičce, která se vinula pod horou. Napřed el důstojník, pak dva turisté a několik málo kroků za nimi skupina pohraničníků.

 Vidíte, řekl poručík, oč je ta stezka pohodlnějí, ne se prodírat kosodřevinou. Ani se nedivím, e jste zabloudili. Není snad dne, aby se to nestalo polským nebo československým turistům.

 Tady, na hranici, se snadno zabloudí, srdečně přitakal jeden z turistů.

 Kdy se to tak vezme, častěji se to stává Polákům ne Čechům nebo Slovákům, usmál se poručík. Nikdo z turistů toti nechodí do hor s mapou a nikdo se nedrí značkovaných cest. Není to ani tři dny, co si vyla celá parta na houby a zala pár kilometrů do Československa. Jejich pohraniční strá je musela doprovodit zpátky. Dobře, e to vechno astně dopadlo.

Neuplynulo ani půldruhé hodiny a skupina se dostala na irokou cestu, která vedla rovnou k observatoři na Kasprovém vrchu.

 Jsme na místě, řekl důstojník. Dostat lísky na lanovku nebude těké, protoe větina chodí pěky na Goryčkovou nebo támhle k Murovaňci. Za půl hodiny u budete sedět u večeře v Zakopaném. Ne jako já, mně sluba končí teprve večer.

 Děkujeme vám, pane poručíku, jsme rádi, e to tak dobře dopadlo.

Oba mui se uklonili a chtěli se dát k stanici lanovky. Poručík je zadrel.

 Ale, pánové, jen jděte dovnitř a dejte se trochu do pořádku. Máte upiněné a zablácené aty.

Otevřel dveře observatoře a pokynul jim, aby veli. A a se jim chtělo nebo nechtělo, museli dovnitř. Od stolu jim vyel vstříc ramenatý, opálený mu střední postavy, tíhlý a svalnatý. Na sobě měl sportovní úbor.

 Dovolte, abych se představil. Jsem major Palkowjski. U dávno jsem vás chtěl poznat osobně. Hledáme vás po celém Polsku, dodal dobrácky, a vy jste si usmysleli udělat si turistický výlet. Copak se to sluí? Prosím, posaďte se. Pan Werner Baumvogel třeba na tuto idli, pan Stefan Zakrzewski na druhou. Rád bych si s vámi pohovořil.

XV

Kdy za několik dní poté přivedli Wernera Baumvogela do kanceláře majora Palkowského, zastavil se na prahu. Oba mui na sebe pohlédli, jako by se vzájemně zkoumali.

Rezident rozvědky v Polsku věděl, e začíná jeho poslední hra. U nejde o to, získat nějaké cenné informace, ale v sázce je jeho ivot. Hlava Wernera Baumvogela! A tu by nechtěl ztratit. Tam, na Kasprovém vrchu, ani na okamik nepomyslel na to, aby spolkl ukrytou ampulku s jedem, ačkoli příkaz zněl pouít ji okamitě, dostane-li se jim do rukou. A teď stojí proti jednomu z nich a byl rozhodnut zachránit se za kadou cenu.

Pro majora Palkowského bylo v tu chvíli nejdůleitějí přimět Baumvogela, aby vypovídal co nejpodrobněji. Alběta Wojtiechowská jim sice podala obírný výklad a objasnila asi ve, co věděla, ale sí rozvědky znala patrně jen částečně. Něco jiného je Baumvogel. Ten ví mnohem víc a je jasné, e se nezabýval jen věcí Wojtiechowského. Jeho doznání by mohlo zmařit činnost celé rozvědky na delí čas.

 Posaďte se, ukázal major na idli proti psacímu stolu.

Baumvogel se lehce uklonil a zaujal vykázané místo.

 Cigarety a zápalky leí na stole.

 Děkuji, nekouřím.

Majorova tvář se nepohnula, ačkoli by se nejraději rozesmál. Pamatoval si, e u Baumvogela nali tři krabičky cigaret a zápalky. Ostatně kouřil před nimi v Zakopaném.

Chvíli bylo ticho.

 Chtěl bych k vám být upřímný, pane Baumvogele, začal Palkowski. Vae postavení není právě růové. Byl jste přistien na hranici s falenými doklady a o vaí úloze v Polsku nemůe být nejmeních pochyb. Důkazy o tom máme v doznání dalích osob a v dokladech. Snad uznáváte, e jste prohrál. Není třeba

také citovat články naeho vojenského trestního řádu a jiné zvlátní zákony, které určují, jak se v Polsku trestá pioná.

Baumvogel se pohnul.

 Pane majore, plnil jsem jen rozkazy. Jsem jako vy důstojníkem a nemohl jsem odmítnout plnit rozkazy. Stejně dobře jste mohl dostat podobné úkoly vy, a pak bychom byli na opačných stranách stolu.

Palkowski pokrčil rameny.

 Nevykládejte mi tu pohádky. Na celém světě existuje zásada, e do práce v rozvědce nikdo nikoho nenutí. Kadý podepisuje prohláení o spolupráci dobrovolně a dobře ví, do čeho jde.

 Nic velkého Jsem neudělal. Informace, které Jsem získal, neměly valnou cenu. Byly to malichernosti. Mohli Jste se o tomté dovědět třeba z polských novin.

 Například o vynálezu inenýra Wojtiechowského?

 Nespáchal jsem zločin. Mám čisté ruce. Přece toho vaeho agenta v Radiové ulici by bývalo stačilo jen trochu víc uhodit… Anebo ho zabít potom, kdy byl omráčený. Neudělal jsem to. Naopak, svázal jsem ho tak, aby se neudusil a mohl se osvobodit.

 Pane Baumvogele, nikdy jsem vás nepovaoval za hlupáka. Proč to vechno říkáte?

Baumvogel zmlkl. Chvíli přemýlel a pak dodal:

 Kdybyste mi zaručil, pane majore, e nebudu odsouzen k trestu smrti, a kdybych měl jistotu, e byste se postaral eventuálně o mou výměnu, kdybych měl nějakou anci, mohli bychom se dohodnout na věcech, které vás zajímají.

Důstojník kontrarozvědky zůstal klidný. Věděl, e vyhrál. Protivník se zlomil. Bude lhát, bude se vykrucovat, ale nakonec vechno přizná.

 Nemohu vám nic slibovat, o vaem osudu rozhodne soud. Mohu vás jenom ujistit, e vechny polehčující okolnosti a předevím upřímné doznání viny se bude podle právních předpisů brát v úvahu jak u prokurátora, tak i před soudem.

Baumvogel zvedl hlavu.

 Dobře, risknu to! Vdycky jsem věřil v polskou velkomyslnost. Prosím, ptejte se, budu se snait odpovědět na kadou otázku a vypovím ve.

 Začněte od poslední věci, od inenýra Wojtiechowského.

 Jak si přejete.

 Poslouchám …

 O tom, e se v Polsku zajímají zejména o lasery a e vai vědci doli k určitým výsledkům, jsme věděli u dost dávno. Nebylo to přece tajemství. Světové prvenství ve vyuití laserů v medicině, při operaci oka, odraz laserových paprsků od měsíce, o tom psal světový tisk. Bylo nám jasné, e kdy máte takové výsledky při pouití laserů v oblasti mírové, musí se poltí vědci zabývat vyuitím svých objevů také v oblasti vojenské. Nejste sami, samozřejmě. Tyté práce se ve velkém provádějí v Americe a ve Francii. A jiní také nesedí nečinně.

 Jak jste přili na Wojtlechowského?

 Předevím dedukcí. Získat seznam vynikajících odborníků, kteří pracují v této oblasti, není těké. Pamatujete se, jak Američané po válce pochytali vechny specialisty, kteří pracovali na konstrukci německé atomové bomby? Stačilo zjistit, kteří z německých vědců znají Einsteinovu teorii a rozumějí jí. Tak také jsme zjistili, kteří poltí vědci se natolik exponují v moderní fyzice, e by se mohli věnovat laseru. Kdy jsme se pak v závodě, kde inenýr Wojtiechowski pracuje, velmi jednoduchým způsobem dověděli, e se zabývá novou, tajnou konstrukcí, byli jsme si jisti, e jde o něco, co má spojitost s laserem. Jméno Wojtiechowského jsme ostatně znali z patentů jeho vynálezů.

 Měli jste někoho v závodě?

 Neměli. Ale lidé jsou upovídaní, zejména při pivě nebo při skleničce vodky. Stejnou cestou se nám podařilo zjistit, e práce na novém vynálezu značně pokročily a e se na nich podílí fyzikální institut a určitě také vědci z armády. Pak u nám bylo vechno jasné. Jenom jsme nevěděli, čeho se Wojtiechowského objevy týkají, ale měli jsme jistotu, e vynález má význam i pro armádu. Do centrály doly zřejmě podrobné zpravy. O celou věc se velmi zajímala. Rozpracovat osobu inenýra Adama Wojtiechowského nedalo moc práce. Můj spolupracovník Stefan Zakrzewski má hodně známých. Nael mezi nimi lidi, kteří inenýra znají osobně. Od nich jsme se také dověděli o jeho charakteru a o tom, e po smutných zkuenostech z manelství je u asi deset let sám a e se straní en. Takovému mui stačí podstrčit hezkou, pěknou enu.

Elza Opiolová …

 Ano, pane majore. Elza připadla na výborný nápad, e vyuije nesplněné romantické touhy inenýra. Vymyslela si komedii s těmi chuligány, kteří ji přepadli. Jejich úlohu jsme sehráli my dva, Zakrzewski a já. Kdyby to byli skuteční chuligáni, usmál se Baumvogel, mohlo to pro něj skončit dost smutně. Ale my jsme vzali nohy na ramena a nechali jsme krásnou Elzu s jejím zachráncem. Věděli jsme, e si dál poradí u bez nás …

 Dobře věděla, co má dělat. Kdy jsem jí předtím ukazoval fotografii inenýra, usoudila, e to nebude tak zlé a e její budoucí miláček není tak starý a oklivý, jak si myslela. Pamatuji se, e se oba, ona a Zakrzewski, smáli a říkali: Tenhle chlapík il jako mnich deset let. Zakrzewski řekl: Ten se na tebe vrhne jako hladový vlk! Odpověděla mu, e se v Radomi postila víc ne rok a e se mnicha nebojí.

Baumvogel sáhl teď po cigaretě na psacím stole.

 Ze začátku se vechno rozvíjelo podle plánu. Elza nám hlásila, jak postupuje. Hrála roli mladé dívky, která je vyjevená z toho, co zaila a e se její záchrance objevil jako zázrakem v poslední chvíli. Vykládala mu o snech, které chová ve svém srdci, o tichém ivotě ve dvou s milovaným člověkem. A přitom na něj koukala svýma velkýma zelenýma očima a vyuívala vech triků enské koketerie. Nebylo se co divit, e za několik týdnů mu tak zamotala hlavu, e ten, místo aby holku vzal do postele, jí nabídl manelství.

 A to se vám asi hodilo.

 Samozřejmě. Monost umístit naeho člověka mezi polské vědce, kteří mají styky s armádou, to je přece vrchol cílů rozvědky. Kdy se o tom v centrále dověděli, přiznali Elze zvlátní prémii pět tisíc marek. Tehdy vak začaly nae první trampoty.

 jaké?

 S Elzou. Začala mít pochyby. Říkala, e nemáme právo ničit Wojtiechowskému ivot, e musíme od celá věci ustoupit… O tom samozřejmě nemohla být řeč a tak nakonec podlehla a za inenýra se provdala. Zamilovala se do něj, husa!

Baumvogel zčervenal zlostí.

- Takové jsou tedy výsledky práce s enami! A přece jsme neměli co dělat s prvním agentem, který se

namane, ale se specialistkou. Nebyla svátá, co o to, to opravdu ne. V tomhle směru ji vykolili dobře. A ona najednou …

 Co bylo dál?

 Nakonec jsem se s tím smířil. Myslel jsem si ostatně, co je mi do jejích postelových historek. A se se svým inenýrem miluje, jen kdy získá informace. Povolili jsme jim dokonce měsíc na líbánky. Kdy jsem jí vak později začal uhánět o vynález, pani inenýrová se se mnou nechtěla shodnout. Vyprávěla, e inenýr pracuje jenom v továrně a e vechny doklady má jenom tam. S ní o tom prý nikdy nemluví. Časem se uvolila, e se pokusí něco z něho vytáhnout. Mluvil jsem s ní nejednou, říkal jsem jí, e kdy je tak zamilovaná do svého mue, a okamitě odjede do NSR. Odjezd e jí zařídím. Znovu se vytáčela. Konečně mě jednou na mou kategorickou ádost vpustila do bytu. Prohledal jsem vechno, kadý papír. Dokumenty tam skutečně nebyly.

 A do skrýe jste se také podíval?

 Do jaké skrýe?

 V psacím stole, a dole.

 Skrý v psacím stole? O ádné jsem nevěděl. Elza mi dala klíč od jeho stolu, ale o skrýi nic neříkala a mě nenapadlo ji hledat.

Major poznal, e Baumvogel údiv nehraje a vybídl ho, aby pokračoval.

 ádné dokumenty jsem nenael a od Elzy jsem je nedostal. V centrále se stále víc rozčilovali. Nakonec jsem toho u měl dost. To přece nebylo moné, aby Elza nemohla vytáhnout informace z člověka, který je do ní zamilovaný a bezmezně jí věří. A proč by před ní ukrýval plány svého vynálezu, kdy viděl, e není odbornicí a e mnoho z jeho slov nebo z dokumentů nerozumí. Nemohl přece vědět, e jeho manelka má polytechniku v Mnichově … Taková nedůvěra nebyla myslitelná.

 Take vás stále více klamala.

 Čert ví proč. Pravděpodobně chtěla získat čas a touila, aby jim nikdo nepřekáel v lásce. Ale já jsem tu hru prohlédl. Jednoho dne jsem se před ní objevil a nepovolil jsem. Teprve kdy poznala, e nemluvím do větru, mi vydala záznam z elektronkového stroje, který se týkal hlavních zásad vynálezu.

 To Je ten pásek papíru, který jsme nali ve vaí levé botě při osobní prohlídce? řekl major a vyjmul ze zásuvky nevelký podlouhlý papírek.

 Ano, to je on.

 Proč jste Elzu odváděl?

 Neodváděl jsem ji. la s námi sama. Věděla, e v okamiku, kdy Wojtiechowski zjistí ztrátu dokumentu, celá věc praskne.

 A proč tedy utekla v Čenstochové?

 To bych také chtěl vědět… Zřejmě se jí v posledním okamiku zelelo milovaného muíčka. Vyfantazírovala si, e se jednodue k němu z nádraí vrátí.

Major pouze cosi zabručel.

 Sám tedy vidíte, pane majore, e má úloha v celé té aféře byla druhořadá. Vechno se vlastně odehrávalo mezi centrálou a Elzou. Centrála dávala příkazy, Elza plánovala a vykonávala celou práci. Já jsem byl pouze spojkou. Dávám vám slovo, e ničím víc ne prostředníkem. Vekerou iniciativu měla ona.

 A Zakrzewski?

Baumvogel mávl rukou.

 V kadém zřízení a v kadém státě se najdou lidé, kteří jsou ochotni za pár upů ke vemu. Prodali by vám i otce a matku. Z jednoho hlediska, to Zakrzewskému musím přiznat, je výtečný. Vymámil by peníze i z kamene. Kolik jen on dokázal z centrály vypumpovat! Uměl jim namluvit, e bude nejlepí, kdy mu postaví vilu v Radiové ulici.

 To nebylo tak hloupé, měli jste dobře umístěný spojovací bod, s garáí, sklepem…Výborné místo pro rozvědku.

 Auto mu také koupili.

 Hodilo se vám při útěku z Radiové. Přili jsme tam pozdě.

 Ten vá mu se dokázal osvobodit a udělat poplach?

 Nali jsme ho jetě předtím.

 Zvlá jsem ho etřil. Dobře jsem věděl, e to je také voják, který jako já plní rozkazy. Jsem rád, e ije. Elza chtěla, abychom ho zabili. Říkala dokonce Zakrzewskému, aby to udělal dole, v garái. Sotva jsem toho neboáka zachránil. Na to, pane majore, taká pamatujte.

 Budeme pamatovat na vechno, pane Baumvogele.

 Kdy Jsme vaeho mue znekodnili, bylo nám jasné, e nám je polská kontrarozvědka na stopě. Tehdy Elza navrhla, abychom okamitě zmizeli a co nejrychleji odjeli z Polska. Poručila mi, abych obstaral jízdenky. Falené papíry měla u sebe.

 Sebrala je z bytu inenýra Wojtiechowského zároveň s dokumentem, který se týkal vynálezu?

 Ano.

- To je divné, vichni svědci tvrdí, e z domova odela beze veho. Dokonce si ani kabelku nevzala. A ulicí la tak, e ji Zakrzewski drel pod paí. Vzadu jste el jako eskorta vy a měl jste ruku v kapse.

 Zbraň nemám. U mne pistoli nenali. Jestli to Elza říkala, pak le! Zakrzewski to dosvědčí.

 Já jsem přece o zbrani nic neříkal. Zajímá mě jen, jak mohla Elza vynést z domu pasy. Divil jsem se také, e je měla nejen pro sebe, ale i pro vás.

 Elza byla zvlátním agentem centrály a měla větí práva a výsady ne my. Jistě proto jí dali pasy.

Major se usmál.

 Budi, vyprávějte dál.

 Obstaral jsem tedy jízdenky. Umluvili jsme se, e se setkáme na nádraí před odjezdem vlaku. Vechno lo dobře, kdy Elza najednou v Čenstochové vyskočila z vlaku. Proto jsme vystoupili v Katovicích. Několik dní jsme se potloukali v Polsku a bezvýsledně jsme se snaili překročit hranice. Zkoueli jsme to nakonec v Tatrách. Tehdy jsme se dostali do nepříjemné situace. Řekl jsem vám, pane majore, vechno, co vím o věci Wojtiechowského.

 Ne tak docela …

Baumvogel mu skočil do řeči:  Skutečně vechno!

 Zapomněl jste na některé podrobnosti a na některé lidi. Na příklad na kuchaře z hotelu Carlton.

Jeho protivník mlčel, jako by nevěděl, co by odpověděl, pak se nuceně usmál a vysvětloval:

 Nepovaoval jsem za nutné o tom hovořit. Věděli jste přece i tak, e kuchař nám jako obyvatel Zakopaného poradil, kde je mono nejbezpečněji překročit hranice.

 Byl dokonce tak přičinlivý, e se pro to odebral do Podbanské v Československu.

 To nepopírám, kapituloval Baumvogel, e Wladyslaw Teluch dělal pro rozvědku průvodce přes hranici.

 Najednou se začínáte rozpomínat. Byl bych rád, kdybyste mi objasnil Jetě několik věcí. Tvrdíte, e Elza nebyla odváděna, e naopak la dobrovolně.

 Ano, pane majore, zcela dobrovolně.

 Mohla vám přece dát záznam o vynálezu.

 Nechtěla to udělat. Chtěla se sama objevit v centrále, protoe by pak za to mohla získat mnoho peněz, víc, ne kdyby se tam ten dokument dostal jinou cestou. Elza měla dobrou hlavu!

 A jiné dokumenty poukazovala obvyklou cestou?

 Jiné dokumenty jsem od ní nedostal. Jenom ten záznam. A i ten mi dala jenom proto, abych ho převezl přes hranice.

 Musím vás zarmoutit, pane Baumvogele. Ten kousek papíru nemá nic společného s vynálezem inenýra Wojtiechowského. Je to jen výpočet pevnosti základů jatek v Lublinu. Elza Opiolová dobře věděla, jaký je obsah tohoto dokumentu.

Baumvogel zbledl.

 Rozumím, rozumím, vykoktal, Elza byla i vaí agentkou. Hrála dvojakou úlohu. Získala důvěru centrály, aby mohla shodit celou nai sí.

Major mlčel.

Baumvogel se pomalu vzpamatoval z otřesu.

 To je výmluvné, velmi výmluvné. Dobrá práce. Jenom jsem zvědav, kolik jste jí zaplatili. Asi báječné částky. U nás přece dostávala dva a půl tisíce marek, které jí připisovali kadý měsíc na konto. Vechny výdaje hradila centrála ze zvlátních fondů. Kromě toho dostávala vysoké prémie … Kolik jste jí dali, e se rozhodla přejít k vám?

Důstojník kontrarozvědky neodpověděl. Ukončil výslech a poradil Baumvogelovi, aby mu pamě pro přítě lépe slouila a aby mluvil jenom pravdu, protoe i tak nic u nemůe zapřít.

Na majorův rozkaz odvedl stráný unaveného a znepokojeného Baumvogela do jeho cely.

142

XVI

Druhého dne pokračovala Elza Opiolová  Monique Leclercová  Alběta Wojtiechowská v doznání. I nyní ji vyslýchal a její slova zaprotokoloval major Palkowski.

 Několik měsíců jsem váhala a klamala Baumvogela. Prohlíeli jsme spolu celý byt. Vyprávěla jsem mu neskutečné historky o vynálezu, říkala jsem, s čím se mi údajně manel svěřil. Věděla jsem vak, e to dříve nebo později praskne. Trpělivost centrály bude vyčerpána a začnou se mnou mluvit jinak. Musí přece nakonec poznat, e je podvádím. Tehdy jsem přila na nápad s páskem s výpočty elektronkového mozku. Měla jsem v úmyslu dát ho Baumvogelovi jako doklad, který jsem náhodou nala v manelově kapse. Ne by ho odeslal do centrály a ne by ho tam vylutili, znovu by uplynul nějaký čas.

 To bylo polovičaté, řekl důstojník.

 Na nic lepího jsem nepřila.

 A přitom bylo tak jednoduché přijít za námi. Byla byste nyní v podstatně lepí situaci, ne jste.

 Bála jsem se …

 Byli bychom vás chránili co nejnápadněji.

 Máte asi pravdu. Ale neudělala jsem to. Říkám vám, bála jsem se… Schovávala jsem ten pásek, abych ho mohla vyuít při první příleitosti. Nemyslela jsem si, e se nad mou hlavou stahují mraky a e hrom uhodí tak nečekaně. Toho dne jsem právě krábala v kuchyni brambory, kdy jsem uslyela zvonek. Myslela jsem si, e to je asi listono s nějakou doporučenou zásilkou. Netuila jsem, e uvidím Baumvogela, nikdy bez ohláení nepřicházel a vdycky se objevil tak upravený, změněný, aby ho případně nikdo nemohl poznat. Kdy jsem otevřela dveře, uviděla jsem oba, jeho i Zakrzewského. Baumvogel se asi bál, e je nepustím do bytu, protoe dal nohu mezi dveře a pak mě odstrčil.

 Jak jste je přivítala?

 Řekla jsem jim, e Je dobře, e přiil, a dělala jsem, e jejich podivná chování nepozoruji.

 A oni?

 Baumvogel vytáhl pistoli a řekl, e si se mnou přili pohovořit, protoe jsem je dost dlouho tahala za nos, e prý jsem snad u la k Polákům a vechno jim vyvanila. Nebo prý svému milovanému manelovi. A křičel na mě, abych mluvila, ale jenom pravdu! Zasmála jsem se a vytkla jsem mu, e se chová nemoně. On se do mě pustil, e si u z nich dlouho blázny dělat nebudu, s tím e je konec a abych la ihned s nimi.

 A co jste udělala?

 Zeptala jsem se, kam s nimi mám jít. Řekli, e to poznám a na místě, e tu je někdo, kdo mě chce vidět. Snaila jsem se mluvit co nejklidněji, ale věděla jsem, e je konec, e mi ádné vytáčky nepomohou a e se teď musím spolehnout jenom na ten pásek papíru. Vytáhla jsem ho z pod prádla ve skříni a řekla jsem jim, e to je výborné, kdy tu je někdo, kdo se mnou chce mluvit a e předpokládám, e to je někdo z centrály. Ukázala jsem jim pásek a vysvětlovala jim, e se mi konečně podařilo získat ten vynález.

 Jak na to reagovali?

Baumvogel se chytil. Nakázal mi, abych mu pásek dala. Udělala jsem to, protoe jsem tím nic neriskovala. Věděla jsem, e Baumvogel nemá technické vzdělání a e i kdyby byl dokonce specialistou, potřeboval by hodně času, ne by přiel na to, jak je počítací stroj naprogramován a čeho se mohou týkat dírky, které byly nepravidelně rozmístěny po papíru …

 Zeptal se mne, co to je. Záznam elektronkového počítače o zásadách, podle nich je postaven nový laser, řekla jsem mu a snaila jsem se mluvit co nejpřirozeněji. Postěovala jsem si, e se mi nepodařilo z manela vytáhnout způsob programování. Baumvogel schoval papír do kapsy a to jsem věděla, e jsem první kolo vyhrála. Neodpraví mě okamitě. Budou se muset dorozumět s centrálou. Můj boj o ivot teď záleel v tom, abych získala čas. Moná, řekla jsem si, e najdu způsob, jak se jim dostat z rukou. Baumvogel chvíli vahal, ale já jsem se ji rozhodla. Řekla jsem mu, e jdeme, a vyla jsem ze dveří. li za mnou.

 Jak se choval Baumvogel?

 Varoval mě, abych si dala pozor a nezkouela na ně nějaké triky. e prý drí ruku na revolveru a při prvním podezření začne střílet. A Zakrzewskému nakázal, aby el vedle mě. Smála jsem se mu, e se asi zbláznil.

 Tak jste vyli na ulici…

 O několik domů dál stála zaparkovaná sýřena Zakrzewského. Vedli mě k ní. Na ulici bylo jako obyčejně v tu dobu prázdno. Nemohla Jsem se pokusit o útěk, tím spíe ne, e mě Zakrzewski drel pod paí. Baumvogel el dva kroky za ním. Ve dveřích obchodu jsem viděla prodavačku, Jistě mě alespoň od vidění znala, a kdy jsme tedy li kolem ní, pozdravila jsem ji: Dobrý den, paní Irenko! Dnes máme pěkný den, e. Viděla jsem, e ji to udivilo, nikdy jsme spolu soukromě nemluvili, jenom v obchodně, kdy jsem tam nakupovala. Nikdy jsem ji také neoslovila křestním jménem, ostatně jsem ani nevěděla, jestli se jmenuje skutečně Irena. Řekla jsem první jméno, které mě napadlo. Doufala jsem, e si to zapamatuje, vdy jí to muselo být nápadné, a kdy se začne pátrat, proč jsem zmizela, vzpomene si, jak mě vedli a jak jsme nastupovali do auta. Povaovala jsem to za velmi uitečné.

 Skutečně, tato stopa nám pomohla.

 Automobil kličkoval po městě, a jsme se stočili k Radiové ulici, k Zakrzewského vile. Byla jsem od začátku přesvědčena, e tam pojedeme. Znala jsem jeho dům i zahradu a věděla jsem, e kdy mě budou chtít zabít, udělají to nejspíe tam. Nemýlila jsem se, protoe v zahradě byla vykopána jáma. Kdybych byla neměla ten nápad s papírovým páskem, u bych v ní teď leela. A moná, e manel se mnou …

 Co se odehrálo potom?

 Kdy jsme vystoupili z automobilu, dělala jsem se naivní a zeptala se, kde je ten mu z centrály, protoe mu chci sama odevzdat pásku. Baumvogel mě odbyl, e přijde, a bude čas. Místo toho ádal, abych mu objasnila, jak se přečte ten zápis. Odpověděla jsem mu, e to neudělám, protoe za prvé tomu nerozumím a za druhé, e k tomu je třeba speciální stroj. Kromě toho chci dokument rozifrovat sama, abych dostala prémii. Dohadovali jsme se o tom dost dlouho

Baumvogel ml zase hrozil revolverem, ale u jsem sí byla jistá. Bez svolení z centrály se mě neodváí zabít. Teprve za několik hodin Baumvogel postřehl, e jsem z domova odela jen tak, jak jsem byla, bez svých potřeb a bez kabelky. Jetě tý den mi opatřil aty a prádlo, kde je vzal, to nevím. A zase mí dělal výstupy. Odpovídala jsem mu klidně, e počítám s tím, e po rozmluvě se zástupcem centrály mě okamitě odveze domů.

 Dnes víme, e Baumvogel na to nepřistoupil, podotkl major.

 Křičel na mě, abych s tím nepočítala, e se tam někdy jetě vrátím. A já jsem mu zahrála komedii, jako e mě u nudí hrát úlohu sladké enuky. Nakonec nevěděl, jestli mluvím pravdu nebo lu. Nechtěl mě pustit z vily a rozkázal mi, abych manelovi napsala dopis. A protoe předvídal, e s tím nebudu souhlasit, přitáhl mě k oknu a ukázal mi jámu na zahradě. Jestli mu nenapíe, e jsi s ním skoncovala, dovedeme si ho sem. Záminku si u najdeme. Třeba mu vzkáu, e sis zlomila nohu a e se nemůe vrátit domů. A v tomhle pokoji, před tvýma očima ho zastřelím a v támhletom hrobě ho pochovám!

Malou chvíli jako by přemýlela.

- Věděla jsem, e manel by se dal vylákat do Radiové ulice a e Baumvogel neertuje. Odpověděla jsem mu zase co nejklidněji, e ten dopis napíi, a jestli chce Wojtiechowského zastřelit, a to jen udělá, ale tím zburcuje celou polskou Bezpečnost a kontrarozvědku. Vichni by přece začali hledat známého vynálezce, úřady si okamitě domyslí, e jeho náhlé zmizení je dílem nějaké rozvědky. Tyto argumenty uznal a rozkázal mi, abych napsala dopis. Jeho obsah jistě znáte, pane majore. Napsala jsem ho na obyčejný papír a byl v zelené obálce.

Major přikývl.

 Snaila jsem se psát co nejsurověji. Myslela jsem při tom na dvě věci. Předevím, aby se Baumvogelovi obsah líbil a aby si myslel, e mě podezříval zbytečně. Nevěřila jsem ovem, e se budu moci pohybovat svobodně, i kdy takový dopis napíi, ale počítala jsem, e u na mě nebude dávat takový pozor. Na druhé straně jsem psala tak hrubě proto, aby můj manel poznal, e píi pod nátlakem. Víte, e jsem si z bytu

vzala Jedinou věc, prstýnek. ena, která posílá takový dopis, si nenechá snubní prsten. A ze začátku, kdy Jsem si nebyla tak jista ivotem, jsem si myslela, e prstýnek pomůe úřadům při identifikaci, a najdou mé tělo. Natěstí k tomu nedolo, ale i tak se mi ten prstýnek hodil. Jeho zásluhou mě vá přísluník v Censtochové poznal a přestal mě povaovat za bláznivou enskou, která vyskočila v nočním prádle z rozjetého rychlíku.

Poádala majora o sklenici vody, a kdy se napila, pokračovala:

 Velmi mě potěilo, kdy jsem za dva dny slyela v rozhlase zprávu, e jsem zmizela, a navíc v televizi viděla svou podobiznu. Poznala jsem, e můj manel neuvěřil, co jsem napsala v dopise a udělal poplach. Věřila jsem, e je to jen otázka času, ne najdou místo, kde mě vězní.

Kdy major naslouchal jejím slovům, byl trochu vyveden z rovnováhy. Nevysvětlil jí, e důvod, proč ji začali hledat, byl zcela jiný a e dopis jednodue dva dny leel na potě.

 Kdy Baumvogel slyel zprávu v rozhlase, znovu dostal vztek a zostřil nade mnou kontrolu. Střídavě mé hlídal se Zakrzewským a kromě toho mi začal dávat omamující injekce. Dostávala jsem je kadý den a vdy jsem byla několik hodin jako v bezvědomí. Ale bezprostřední nebezpečí mi přestalo hrozit. Ze zahraničí přiel příkaz, aby mě dopravili do centrály. Tehdy Baumvogel dostal trochu strach. Dobře věděl, e kdy je záznam pravdivý, dostane přes nos za to, e shodil tak dobře umístěného agenta. Já jsem zase věděla, e odborníci z centrály bez obtíí odhalí, jak to s tím záznamem je. A to by znamenalo můj konec. Samozřejmě bez hluku a procesu. Jednodue by mě jednoho rána někdo nael na autostrádě přejetou, anebo mě vyloví z řeky …

Poznala jsem, e má poslední naděje je útěk na cestě z Polska. Muselo to být jetě před polskými hranicemi. Proto jsem předstírala, e mám radost z návratu do Německé spolkové republiky.

 Ale okamitě jste přece neodjeli, řekl major.

 Uplynulo jetě několik dní. Myslela jsem si, e Baumvogel hledá nejbezpečnějí způsob, jak by mě dostal za hranice. Kadý den jsem dostávala injekce,

ale divila jsem se, kdy jsem zpozorovala, e působí stále kratí dobu. Zřejmě si můj organismus na narkotikum začal navykat. Tvářila jsem se vak, jako bych byla omámená a do večera.

 To je obvyklé, je třeba dávky zvyovat.

 Ale Baumvogel o tom nevěděl, anebo snad na to zapomněl. Dávky nezvyoval a narkotikum působilo stále slaběji.

 Celý ten čas jste byla v Radiové ulici?

 Ano. A jednoho dne přiel Baumvogel domů vyděený. Křičel, e u nás nali, e před chvílí potkal v zahradě nějakého pitomce, jak řekl, který k nám nahlíel oknem. Natěstí ho prý uklidnil, ale okamitě musíme pryč. Vezmeme si jen nejnutnějí věci…

 Za půl hodiny jsme opustili Zakrzewského autem Radiovou ulici, pokračovala po malém oddechu a vylíčila podrobně, jak jezdili kříem kráem po městě a popsala vekerou činnost trojlístku a do chvíle, kdy nastoupili do rychlíku VaravaVídeň.

 Na nádraí ve Vídni nás měli očekávat pověrenci centrály a organizovat nai dalí cestu.

 Před cestou vám dal Baumvogel opět injekci?

 Dal mi ji. A měla jsem s ním jet jako jeho ena. Vytvořila se komplikovaná situace, protoe jsme s sebou museli vzít také Zakrzewského. Měl být nakonec i jakousi stráí, která by mu pomáhala hlídat mě. A do poslední chvíle mi nevěřil a uvaoval celkem rozumně, e kdy se pokusím utéci, udělám to jistě na hranici při kontrole dokladů. Já jsem o tom věděla také a umínila jsem si, e ho předejdu, e uteču dřív.

 Odkud vzal Baumvogel pasy?

 To nevím. Ale myslím, e při centrále je oddělení, které vyrábí nejrůznějí dokumenty. Obstarat jakýkoli pas není problém. Vzpomínám si, e se kdysi uvaovalo, mám-li jet do Polska jako výcarská občanka nebo jako Angličanka. Bylo rozhodnuto, e pojedu jako výcarka, nikoli snad proto, e by bylo snadnějí obstarat potřebné doklady, ale proto, e moje angličtina by mohla vyvolat podezření, i kdy mluvím anglicky plynně. Jako výcarka jsem mohla mluvit německy. Myslím si, e Baumvogel měl pro kadý případ připraveny různé pasy. Protoe jsme museli odjet narychlo, vybral nakonec rakouské a jeli jsme přímým rychlíkem do Vídně.

 Proč jste se nepokouela vyvolat poplach na nádraí? V takovém provozu by přece stačilo vykřiknout.

 Nelo to. Předevím jsem dostala před odjezdem na stanici injekci a byla jsem úplně omámená a la jsem jako opilá. Sotva jsem vystoupila z taxíku! V takovém stavu jsem nebyla nakonec ani schopna hlasitě mluvit. A i kdybych začala křičet, kdybych se na to zmohla, sotva by to někoho vzruilo. Lidé by si řekli  enská, přebrala. A pak jsem se bála, e Baumvogei neertoval, kdy mluvil o pistoli. Celý čas mě vedl pod paí a Zakrzewski el po mé druhé straně.

 Moná, e máte pravdu.

 Tak jsme nastoupili do spacího vozu. U dříve mi nařídili, co mám dělat. S Baumvogelem jsme měli jeden oddíl, v pasech jsme byli označeni jako manele. Zakrzewski jel v sousedním kupé. Kdy jsme veli do kupé, Zakrzewski si před ně stoupl, jako by se díval z okna, ale byl vlastně na strái. Abych uspala Baumvogelovo podezření, hned jsem se začala svlékat a ulehla na lůko. Stěovala jsem si, e mě bolí hlava. Vypadalo to přirozeně, protoe předtím jsem dostala u druhou injekci toho dne. A do té doby mi dával jen jednu denně. Počítala jsem také s tím, e kdy si hned lehnu, přestane injekce dříve působit. Nakonec jsem to také skutečně cítila. Nemáte ponětí, pane majore, jaké to je svinstvo, taková injekce …

 Umím si to docela dobře představit.

 Leela jsem tedy a předstírala, e spím. Zatím se vlak hnul. Asi tak u Koluek jsem cítila, e první nejhorí omámení minulo. Ale neodváila jsem se jetě utéci. Dělala jsem dál, jako e spím. Baumvogel leel na horním lůku a věděla jsem, e nespí, e mě stále pozoruje. Co dělá Zakrzewski, to jsem nevěděla. Snad hlídal na chodbě. Počítala jsem s tím, e čím bude později, tím mení bude monost, e ho tam potkám. Bylo by přece jen divné, kdyby cestující s jízdenkou první třídy spacího vozu celou noc prostál na chodbě.

 To tedy jistě.

 Teprve, kdy jsme míjeli Piotrkov, jsem se jakoby vzbudila a začala jsem naříkat, e mi není dobře a poádala jsem Baumvogela, aby vstal a podal mi sklenici vody. Zlobil se, ale udělal to. Kdy pak vlak zastavil v Čenstochové, posadila jsem se na lůku a

sehrála mdlobu. Poádala jsem Baumvogela, aby má doprovodil na záchod a jednodue jsem vstala a otevřela dveře na chodbičku. Řekl mi, abych počkala, a se vlak rozjede, ale já jsem začala kytat tak přesvědčivě, e to na něj zapůsobilo. Vyhrkla jsem na něj, e u nemám čas si ani bačkory natáhnout. A tak, a chtěl nebo nechtěl, mi musel dovolit opustit kupé. Vyel za mnou. la jsem před ním. Zakrzewski tam u nestál. Kdy jsme doli ke dveřím záchodku, rychle jsem je otevřela, vela dovnitř a okamitě jsem za sebou zavřela. Bumvogel se pokouel vejít za mnou, ale byla jsem o maličko rychlejí ne on. Byla jsem rozhodnuta i rozbít okno, protoe jsem nevěděla, jestli se dá otevřít.

 Souhlasí protokol z Censtochové s tím, co jste dělala potom? Přečtu vám ho.

Naslouchala mu, přikývla a dodala:

 Kdy jsem byla na schodech podchodu, věděla jsem, e jsem u zachráněna.

 Nebyla jste si tím jista u po tom podařeném skoku?

 Ne tak docela. Baumvogel mohl vyskočit za

mnou. Injekce stále jetě trochu působila a on mohl třeba po mně na prázdném nástupiti střílet.

 Dalí je v protokolu. Opakuji, chcete si ho znovu přečíst? Chcete k němu jetě něco dodat? Souhlasí protokol, který jsme dostali z Censtochové?

 Nemám, co bych k tomu jetě dodala. To je vechno, pane majore. Nelhala jsem ani slovem.

150

XVII

Inenýr Adam Wojtiechowski nevěděl nic o osudu své manelky a tím méně o události v Čenstochové. Nevěděl ani o tom, e jeho enu, čili Elzu Opiolovou, přivezli do Varavy. A tak se podivil, kdy jednoho večera zazvonil u jeho bytu jakýsi poddůstojník.

 Inenýr Adam Wojtiechowski? zeptal se.

 Prosím.

 Byl jsem tu u několikrát, ale nikdo neotvíral.

 Přiel jsem teprve teď, vysvětloval inenýr. Pojďte dál.

 Mám pro vás dopis.

Inenýr roztrhl obálku. Byla v ní ádost, aby doručiteli dopisu vydal oděv, ručník a prádlo, punčochy a nějaké pantofle a také dámské osobní potřeby. Inenýr zbledl.

 Nali mou enu?

 O tom nic nevím. Mám rozkaz odevzdat dopis a doručit balíček do vězení.

 Je ve vězení?

 Nevím, promiňte. Vykonávám rozkaz. Nejlíp vás můe informovat ten, kdo podepsal dopis.

Inenýr se znovu zadíval na papír. Podepsal ho major Palkowski. Připadalo mu to divné. Major měl přece číslo jeho telefonu do kanceláře i do bytu, a nezatele-fonoval, kdy Albětu nali. A proč je ve vězení? Kdy viděl, e se od četaře nic nedozví, vyhledal věci označené v dopise a vydal mu je. Sotva poddůstojník odeel, zatelefonoval Jareckému.

 Před chvílí byl u mně nějaký voják a přiel si pro osobní Albětiny věci. Proč jsi mi o tom nic neřeki, kdy ji nali? Co s ní je? Je nemocná? Proč ji jednodue nepřivezli domů?

 Co to povídá? Alběta je na světě? No to je výborné, předstíral plukovník, e se o tom dovídá teprve nyní.

 Neví o tom! Neví, a na lístku je podpis majora Palkowského.

 Můj milý, pánové z kontrarozvědky nemají ve zvyku svěřovat se důstojníkům armády, třebas by měli i vyí hodnost. Pracují v jiných oblastech… Ví co, obra se na něj sám.

 To taky udělám. A hned. Jaké má číslo?

 Pokud vím, nemá telefon.

 Prosím tě, vysoký důstojník a nemá telefon? Tomu mám věřit?

 Jistě má, ale já nemám jeho číslo. Je zřejmě tajné a ujiuji tě, e je neznám. Zkus to zítra ráno, snad ho zastihne v kanceláři.

Nazítří od samého rána se po několikerém přepojování konečně dostal do majorovy kanceláře. Jakási slečna neustále odpovídala, kdy ji volal snad popáté:

 Není tu, nevím, kdy se vrátí. Zkuste to později…

Nakonec se inenýr rozhodl, e k majorovi zajede.

Důstojník ve vrátnici kamsi telefonoval a pak inenýrovi sdělil, e major Palkowski je v této době velmi zaměstnán, e lituje, ale e inenýra v tuto chvíli přijmout nemůe.

 Dobrá, počkám!

Sluba znovu telefonovala a konečně se inenýr dověděl, e major ho můe přijmout a ve tři hodiny odpoledne. Wojtiechowski celou tu dobu strávil v nedáleké kavárně. Hodiny se táhly nepředstavitelně dlouho a inenýrova patná nálada se stupňovala.

Já jim ukáu! říkal si, co to je za byrokracii! Najdou zmizelou enu, a místo aby ji zavezli k manelovi, zadrují ji pro nějaké hloupé formality…

 Dokonce jste se ani neobtěoval telefonicky mě uvědomit, e se u nala! Proč jste ji nedovezl domů? spustil pak na majora místo pozdravu.

 Vím, e se na mě zlobíte, moná, e i hodně, ale skutečně jsme to nemohli udělat. Celá věc není jetě ukončena a musíme vai enu mít, jak bych to řekl, v trvalé péči. Hrozí jí i nadále nebezpečí.

 Nebezpečí? znepokojil se inenýr a okamitě zapomněl vechna ostrá slova. Je nemocná? Raněná? Co s ní je?

 Na takové otázky vám bohuel nemohu v této chvíli odpovědět. Ubezpečuji vás vak, e vae manelka je zdravá, ale jetě o ni musíme pečovat.

 Nejlepí péči by měla doma!

 Tady nejde o zdraví nebo o odpočinek po

těkých záitcích. Je to kvůli její bezpečnosti, chápete?

 A kdy Jí propustíte? Mohu se s ní vidět?

 Musím vai prosbu zamítnout, lituji. Kdy ji propustíme? Moná, e to potrvá Jetě dlouho.

Zvedl oči k inenýrovi.

 Nerozčilujte se. Vím, e vám to připadá trochu divné, ale i při nejlepí vůli vám nemohu dát podrobnějí informace. Můete být klidný, vae manelka je zdravá a je o ni dobře postaráno.

 A mohu jí alespoň napsat?

 Prosím, tady Je papír…

Inenýr napsal několik slov a podal list majorovi.

 Mohu Jí poslat nějaké peníze a Jídlo?

 Proč? Jídlo dostává od nás, osobní věci má a peníze nepotřebuje. Budeme-li něco potřebovat, obrátíme se na vás.

 Dostanu od ní odpověď?

 Znovu vás musím zklamat, zatím to nejde.

 A co se s mou manelkou dělo po celý ten čas? vybuchl inenýr. Proč vechny ty záhady? Mu má právo vědět, co je s Jeho manelkou. Budu to hlásit vyím místům!

 Nerozčilujte se, pane inenýre. Jsme-li nuceni na nějakou dobu zadret vai manelku a zachovat věc v tajnosti, pak k tomu máme skutečně váné důvody a musíme postupovat tak a ne jinak. Pátrání ve věci, která se mezi jiným týká také zmizení vaí manelky, musíme dovést do konce. Úspěch pátrání a nakonec i dobro vaí manelky vyaduje, abychom si ji tu zatím ponechali. Buďte bez obav, poskytujeme jí dobrou péči.

 Říkáte péči, a ve skutečnosti to je obyčejné vězení!

Major na výčitku neodpověděl

 Slibuji vám, e vás pozvu, jak to jen bude moné, a se vím vás seznámím.

 A kdy to bude?

 Moná, e ji za několik dní. Moná vak, e za několik týdnů. Teď vám přesný termín říci nemohu.

Inenýr zkouel po dobrém i po zlém něco se dovědět, ale major na vechny otázky odpovídal stále stejně, e Alběta Wojtiechowská je zdravá, v pořádku, e nic nepotřebuje a e se o ni starají dobře. Nakonec opustil inenýr majorovu kancelář. Byl zničený.

Míjely dny a týdny. Inenýr denně telefonoval majorovi a dostával stále stejnou odpověď.

 Dnes jetě ne!

Denně také psal dlouhý dopis manelce. Byl stále zděenějí, e ji zadrují a lámal si hlavu, oč majorovi a jeho lidem můe vlastně jít.

Kdy u ztrácel naději, e manelku v dohledné době spatří, zatelefonoval mu sám major Palkowski.

- Mohl byste ke mně přijít dnes ve dvanáct hodin? Chtěl bych si s vámi pohovořit a omluvit se vám také za jednání, které vám jistě muselo připadat divné.

 U tedy vechno skončilo? Budu si moci vzít manelku domů?

 Zdůrazňuji, e vám dnes řeknu vechno! diplomaticky odpověděl major.

 Budu tam přesně ve dvanáct.

Major přivítal Wojtiechowského a z psacího stolu vytáhl tlustý fascikl.

 Věc je u jasná, řekl, anebo téměř zcela jasná. Nepovaujeme za nutné dál ji před vámi tajit. Seznámím vás s doznáním vaí manelky. Doznala se dobrovolně a výpověď vlastnoručně podepsala. Přečtěte si to. Bude to lepí, ne kdybych vám o tom vyprávěl. Sám potom jistě oceníte, e ná postup byl sluný, i kdy vás asi zneklidňoval.

Wojtiechowski se začetl do spisů. Major se občas po něm podíval; inenýr bledl i rudl, kdy četl zpověď agentky, která se stala jeho manelkou. Skončil a jeho tvář zestárla. Otřel si kapesníkem pot z čela. Oba mui mlčeli. Potom inenýr zvedl hlavu:

A co je s ní teď?

 Je v sousední místnosti. Hned ji uvidíte.

Stiskl zvonek, ve dveřích se objevila sluba.

 Přiveďte zatčenou, rozkázal major.

Dveře se otvíraly celou věčnost. Alběta na sobě měla popelavý kostým, ten, který jí poslal inenýr, vlasy měla pečlivě učesané. Její tvář, přestoe nebyla napudrovaná a nalíčená, byla krásná jako dříve. Jen trochu pohubla a pobledla.

Kdy spatřila manela, zarazila se a udělala pohyb, jako by chtěla couvnout. Ale dveře za ní ji byly zavřeny, a tak bez pohybu stála a její tvář pobledla jetě více. Potom udělala několik kroků a zaujala vykázané místo. Ani jednou se pohledem neobrátila k svému

154

manelovi, ačkoli seděla velmi blízko. Prsty rukou, leících na kolenou, se jí lehce chvěly.

Také inenýr, který se v prvním okamiku zadíval na vcházející Albětu dlouhým, zvědavým pohledem, jako by ji viděl poprvé, na ni nyní ani nepohlédl. Upřel zrak na pomyslný bod na stěně.

Major je oba pozoroval a v duchu se usmál. Pak se obrátil k Wojtiechowské.

 Chtěl bych vám přečíst jeden dokument.

Z psacího stolu vytáhl jakýsi tiskopis místy popsaný a vyplněný strojem. Četl:

Výnos

Obvodní vojenský soud hlavního města Varavy na zasedání konaném dne toho a toho ve sloení tom a tom po seznámení se s akty obaloby proti Elze Opiolové čili Albětě Wojtiechowské, podezřelé z toho, e s úmyslem kodit polskému lidu a Polské lidové republice přijela do Polska jako agentka cizí rozvědky, aby sbírala a za hranice sdělovala zprávy, které mohou mít význam pro bezpečnost a obranu státu, čím spáchala zločin podle článku toho a toho vojenského trestního zákona, po vyslechnutí obvodního vojenského prokurátora, na návrh tého prokurátora, bera v úvahu:

1. e výe jmenovaná Elza Opiolová čili Alběta Wojtiechowská se dobrovolně sama přihlásila a dala k dispozici polským úřadům,

2. upřímnou lítost a podrobné doznání Elzy Opiolové čili Alběty Wojtiechowské, čím přispěla k odhalení zločinecké pionání organizace a k zatčení celé sítě cizí rozvědky,

3. nepatrnou kodu z činnosti Elzy Opiolové čili Alběty Wojtiechowswké, která ádné informace za hranice nesdělila,

rozhodl

věc uzavřít, výdaje přičíst k tíi státu. Soud jednomyslně ruí rozhodnutí prokurátora ze dne 31. srpna t. r. o uvalení vazby na Elzu Opiolovou čili Albětu Wojtiechowskou.

Varava, dne 12. října 1965.

Major dočetl dokument a řekl:

 Na výnosu jsou patřičné podpisy a razítko obvodního vojenského soudu. Rozhodnutí nabývá okamité účinnosti.

Inenýrova manelka seděla, ani sval se jí nepohnul v bledé tváři. Major se na ni podíval a pokračoval:

 Podle rozhodnutí soudu jste od této chvíle volná. Můete svobodně opustit tuto budovu. Strá dole o tom ví a nebude vám dělat těkosti. Věci, které máte ve vězení, si můete vyzvednout ihned nebo zítra, můeme vám je také poslat na adresu, kterou nám sdělíte.

Mlčela dál.

 Samozřejmě, pokračoval major, vás ádám, abyste a do dne soudního rozsudku nad celou pionání sítí v čele s Baumvogelem a Zakrzewským neopoutěla Varavu. Musím znát také vai adresu. Budete vyzvána, abyste se k přelíčení dostavila jako svědkyně. Potom budete úplně volná. Nebudeme vám dělat těkosti, rozhodnete-li se odjet z Polska.

 Děkuji vám, pane majore, řekla a její hlas byl rozechvělý. Nikdy neopustím Polsko. Jsem vám vděčná, ale radost nemám. Zničila jsem si ivot. Nevím, jestli by nebylo lepí, kdybyste mě zavřeli, místo abyste mi dali svobodu.

Hlas se jí zlomil. Zakryla si tvář a vypukla v pláč. Major se zvedl ze idle.

 Uklidněte se, prosím, jste mladá, budoucnost máte před sebou. Nakonec není třeba plakat nad celým ivotem pro jednu chybu…

 Nemáte-li kde bydlet, můeme vám obstarat pokoj v hotelu. Pokud si to nějak nezařídíte sama. jsem povinnen vám také sdělit, e vám pomůeme, kdybyste měla nějaké těkosti se získáváním práce.

 Děkuji vám, eptla ena.

 Promiňte, majore, ozval se inenýr Wojtiechowski. Jestli jsem dobře rozuměl, případ je ukončen a má dalí přítomnost tu je zbytečná. Dovolte, abych se s vámi rozloučil a poděkoval vám za vechno.

Vstal a podal majorovi ruku. Potom se obrátil k Albětě. Řekl:

 Bety, jdeme domů…

JAK SE TO STALO

Co říci na závěr příběhu, který jste právě dočetli? Snad jen tolik, e v kadém, i v ,,historicky věrném příběhu, se skutečnost proplétá s literární fikcí. A tak je tomu i v naem případě. K napsání Alběty mě inspirovala událost, která před několika léty vzruila polskou veřejnost. Nejde vak o její reportání rekonstrukci, ale o volně zpracovaný příběh, s jinými jmény a místopisnými názvy.

Skutečnost, pravda, vypadá ve zkratce takto:

V městě, v něm jsou velké závody, které mají vyznám pro obranu státu, se úřadům přihlásil inenýr Wladysluw D. se svou snoubenkou Janinou K., pracovnicí oněch závodů. jejich svatba se měla konat za týden.

Janina K. vypověděla, e pouívá cizí doklady. Dostala je po osobě, která zemřela před několika lety. Ve skutečnosti se jmenuje Elza W. Narodila se u Opole. její otec byl Polák a měl tam hospodářství. Matka byla Němka. Po manelově smrti v r. 1953 matka zlikvidovala hospodářství a v r. 1957 odejela s dcerkou k synovi, který se po válce nevrátil do Polska, ale usadil se v Německé spolkové republice. Tam si v jednom městě nedaleko Frankfurtu n. M. zařídil opravnu automobilů.

Elza chodila do koly v Polsku a uměla dokonce polský, jenom její přízvuk byl trochu tvrdý. V NSR ukončila polytechniku a byla získána pro pionání organizaci. Přes hranice ji poslali s faleným pasem jako výcarskou občanku a v Polsku ji zaopatřili doklady dívky, která nedávno zemřela, jejím posláním bylo dostat práci v onom závodě a získat plány zbraní, které se v něm vyráběly.

Alběta, zůstaňme od této chvíle u tohoto jména, se usadila v přikázaném městě a začala v naem závodě pracovat. Neprozradila samozřejmě své vzděláni, dělala zprvu řadovou úřednicí a teprve později, kdy získala důvěru nadřízených, byla přeloena do konstrukční kanceláře jako kreslířka. Dosáhla cíle a mohla speciálními fotoaparáty, kterými ji vybavili, ofotografovávat plány.

Ale Alběta se, jak by se řeklo, aklimatizovala v Polsku. Po čase začala přemýlet, slouí-li dobré věci.

Její pochybnosti prohloubila a znásobila láska. Alběta se zamilovala do svého kolegy, mladého inenýra Wladyslawa D. Kdy u se domluvili na dni svatby, svěřila se mu se svým posláním. Inenýr ji přemluvil, aby s ním la na polský úřad a otevřeně se ke vemu přiznala. Tak se také stálo. Její zásluhou byla ve velice krátkém čase zlikvidována sít agentů, která působila v oné části Polska. Dva agenti byli chyceni v posledním okamiku, kdy se pokoueli přejít polské hranice v Tatrách u Zakopaného.

Přísluné polské úřady uznaly, e účinnou lítostí a dobrovolným přiznáním viny ,,Alběta svá provinění vykoupila. Proto také v procesu proti pionání bandě vystupovala pouze jako svědek.

Dnes Alběta pracuje ve svém závodě. Je tastnou manelkou a matkou dvou dětí. Měla těstí, lze říci hodně těstí. Vrozený smysl pro spravedlnost a značná velkorysost orgánů Polské lidové republiky jí otevřely cestu k poctivému občanskému ivotu. Unikla osudu, který čeká kadého pióna, kadého zrádce své vlasti…

Konec