Angolská anabáze - Josef Klíma

VZBUDILA MĚ STŘELBA …

Tímhle se tam chlapci bavili, kdy byli v izolaci,” řekne Eva Studíková, sáhne mezi okna a postaví na stůl dvě zavařovací sklenice. Je poklidné odpoledne, pocci /i 1984, odvedle zní televize, oivující tenhle klidný secesní dám tenisovým utkáním i pokyny matky (Evo, vyndej si u ten koláč z trouby!”). Hluboko pod okny se vlní barevné listí praské Grébovky.

V těch dvou zavařovacích sklenicích by klidně mohly být domácí kompoty.

Jene nejsou. V chuchvalcích jakéhosi cizokrajného trávového chmýří se na dně hemí dva velcí, matně lesklí korpióni.

Jako vzpomínka na dobu ani ne tak vzdálenou, kdy pro Evu Studíkovou a jejího manela neexistovalo nic z toho, co tu je -vyjma těch korpiónů.

To je jediná vzpomínka, co vám zbyla?” zeptám se.

Zakroutí hlavou.

Jetě zvlátní provizorní cestovní pas pro odlet z Angoly, pár fotografií, dopisů adalí drobnosti. Manelovi krom jiného meniskus. Tecf je s ním zrovna v Kladrubech na rehabilitaci. Po operaci.”

Eva Studíková

Můj první dojem z Angoly byl červený; vude červená zem, prosvítající vegetací i zástavbou.

Nikdy jsem se za hranice Evropy nedostala, vechno pro mě bylo nové, exotické, vechno se mi líbilo. Luanda, velké, rozestavěné mravenitě, nádherné tropické moře v Lobitu i dvěstěpadesátikilometrová cesta po silnici do vnitrozemí, do Alto Catumbely.

V Alto Catumbele bylo příjemné. Leí poměrné vysoko -kolem jedenácti set metrů nad mořem - podnebí s výjimkou období deů suché a teplé. (Vzpomínám si, e v Praze nám po návratu připadalo pořád straně vlhko.) Nádherná příroda; náhorní ploina, na ní Alto Catumbela leí, se pozvolna zdvíhá v mohutné, přes dva tisíce metrů vysoké hory. Červená hlína, bujná zeleň vegetace, modrá obloha, barva na barvě.

Ty hory se mi líbily nejvíc, lákaly mě kadý den. Jsme s muem poměrně sportovně zaloení, on dokonce závodně běhal, já zase hodně chodila; měli jsme chu vylápnout si na výlet, jene to se nesmělo. Z důvodů bezpečnosti, o kterých jsme občas pochybovali. Občas ovem ne. To kdy se odněkud zdálky ozvala střelba, kdy přivezli do catumbelské nemocnice raněné.

V městě plynul ivot klidně. Těko odhadnout, jak bylo vlastně velké, protoe,se táhlo do nedohledna spletitým labyrintem domorodých domků, chýí, dvorků a uliček. .Klasická’ městská část nebyla tak rozsáhlá. Jediný průmyslový závod, papírna, kvůli ní tu vlastně byli - a v ní pracovali nai chlapi, elektrická rozvodna, pekárna, nae poliklinika, velitelství ODP, angolských lidových milicí a pak typizované domky.

V jednom z nich jsme bydleli i my. Přízemí, největí část tvořila obývací hala, v ní se odehrávala větina ivota, tři pokoje, koupelna se záchodem, kuchyň. Před vchodem, který vedl do haly, úzká veranda, a na dvorku jakýsi přístřeek, zřejmě spí prádelna s vybetonovanou vanou, krytá od sousedů zídkou, obrostlou vysokým ivým plotem. Vzpomínám si, jak mě fascinovalo, e v té betonové vaně je u zároveň do betonu vytlačená valcha …

Nemáme děti (jinak bylo v Catumbele jedenadvacet československých dětí a matky se s nimi přes den musely učit), take větinu času jsem strávila domácími pracemi, jako je vaření, praní, úklid a podobné. (Krátce po příjezdu jsem se dokonce pustila do zametání zápraí a dvorku, ale kdy jsem viděla, jak se černí obyvatelé shlukují kolem domu v němém i hlasitém úasu, musela jsem toho nechat.) Můe se to zdát slabá náplň času, ale třeba vaření nebylo v Catumbele zdaleka jednoduché. Ne e by byl nedostatek potravin, ale něco jako nakupování v naem slova smyslu tady neexistovalo. V obchodě jsme dostali základní potraviny - mouku, fazole, těstoviny, cukr -od místních obyvatel ovoce: banány, pomeranče, citróny, dokonce i manga a papáje. Zbytek dodávala farma, zřízená u papírny. Od hovězího přes vepřové a po slepice a brojlery. Take jsme měli surovinu - třeba suené mléko nebo kus prasete - ale jídlo jako jogurt, tvaroh, tlačenku či patiku jsme si z ní museli vyrobit sami.

A kdy měl člověk volno, mohl si zahrát na betonovém kurtu volejbal nebo tenis, nebo se jít koupat. Tedy - pokud byl zrovna pátek, sobota nebo neděle. V pondělí a úterý byl toti bazén určen pro domorodé obyvatele Catumbely, ve středu se v něm měnila voda.

ila jsem v Catumbele čtyři měsíce, ne se to vechno stalo (manel přes rok) a kdy jsem večer usínala a slyela ustit po stěnách roztomilé růové průsvitné jetěrky, říkala jsem si, jaké těstí to bylo, e se mé zatoulané vízum nalo, a e se mi do Angoly podařilo na poslední chvíli přece jen odletět…

PRO MĚ VLASTNĚ ZAČALA CELÁ TA UDÁLOST O TÝDEN DŘÍV, i kdy jsem o tom nevěděla.

V pondělí 7. března jsme se jetě s několika enami dohodly, e budeme udit maso. Udírna byla kus od naeho domu a kdy jsem se večer vracela domů, potkala jsem zničehonic v naí ulici dva neznámé černochy.

Ne e bych znala vechny místní obyvatele, na to byla Catumbela příli velká, ale tihle se sem jaksi nehodili. Oba velmi dobře oblečení, v dínsách a elegantních bundičkách z jemné gazelí kůe, hrdé drení těla, frajeři. Velmi zdvořile se usmívali a uctivě zdravili.

Asi nějací experti z Luandy, pomyslela jsem si a pustila to setkání z hlavy. Nemohla jsem tuit, e se mi o týden později tihle dva představí za úplně jiných okolností, v úplné jiném oblečení - jako velitel přepadové jednotky UNITA plukovník Alberto a jeho pobočník …

V SOBOTU 12. BŘEZNA MĚ VZBUDILA STŘELBA.

Bylo časně ráno, krátce po rozednění (v Angole je přechod mezi dnem a nocí velmi rychlý, jak večer, tak ráno) a a jsem se snaila, jak jsem chtěla, nemohla jsem odhadnout, z které strany střelba přichází. Zdálo se mi, e odevad.

Zacloumala jsem muem: Vstávej, střílí se!”

Jenom se převalil na druhý bok: Spi, to přestane.”

Nebylo to poprvé, co jsem slyela střelbu. Kromě občasných vzdálených přestřelek se práskalo na oslavu státních svátků, UNITA taky někdy slavila střelbou své svátky. Kdyby se mi nezdálo, e střelba sílí, taky bych nejspí zase usnula.

Takhle jsem mue přece vzbudila. Mourali jsme do svítání a pak jsme uviděli domorodé černé obyvatele s ranci a dětmi, jak zmatené táhnou na jednu stranu a pak zasena druhou .Aza nimi se objevili vojáci.

No vidí, to jsou nai,” řekl mu a myslel milicionáře z ODP. Přehlédl toti, e ty pobíhající postavy se samopaly mají na hlavách stovky malých najeených copánků, spletených z tenkých praménků. Slavnostní účes UNITY. Vypadali v tom jak čertíci.

Ten omyl trval jen chvilku. Vzápětí jsme u viděli, jak z domu naproti vyvádějí rodinu Smrčkových, dva dospělé a tři děti, vechny s rukama nad hlavou.

Dostala jsem průjem. Mockrát jsem četla ve válečných románech, e se to v bitevní vřavě stává, ale nikdy mé nenapadlo, e úplné stejně zareaguje v téhle situaci i můj organismus. la jsem na záchod, ale kolem otevřeného okénka najednou začaly svitět střely, na mísu jsem se doslova doplazila. Nikdy předtím a nikdy potom jsem nebyla tak vyděená. Hlava mi úplně vypnula, jen vnitřnosti pracovaly.

(Moná mé to svým způsobem i utuilo. Předtím jsem bývala dost lekavá, ted mé hned tak nic nevyděsí. Kdy jsem po návratu zaila v horách smyk a havárii, sama sobě jsem se divila, jak jsem klidná, přestoe v tom autě sedím. Být to před Angolou, určité bych se strachy sesypala.)

Hledali jsme s muem nějaký úkryt, ale uprostřed té střelby nám najednou celý dům připadal strané křehký a zranitelný. Nakonec jsme se skryli ve výklenku za koupelnou, jediném místě bez oken, uprostřed domu. Tam nás taky zastihli vojáci, kdy vyrazili dveře a vtrhli dovnitř. Byli roztěkaní, jako v transu, oči horečnaté, jako by byli pod drogami. Připadalo nám, e jsou schopní střílet po vem, co se pohne.

My jsme Čei!” volal mu portugalský. A oni nato: Ruce vzhůru a vyjít ven!”

Vzpomínám si jetě, jak mi eptal: Dr se těsně za mnou, kdyby to zmáčkli, a to neschytá.”

A já si myslela: Jestli se dostaneme přes práh, snad to přeijeme…

Na prahu nás prohledali, jestli nemáme zbraně, a pak nás vyvedli za dům, kde jsme potkali jejich velitele, který zrovna vedl ředitele papírny a velitele domobrany.

Mu toho vyuil; hned se na velitele obrátil, e jsem nemocná a e si potřebujeme z domu vzít aspoň nějaké věci. Velitel přikývl a přikázal jednomu z vojáků, aby nás doprovodil.

U jsem mockrát balila nakvap, těsné před odjezdem vlaku nebo autobusu, ale v takovém oku jetě ne. Ruce se mi klepaly, najednou jsem vůbec nevěděla, kde co je.

Popadli jsme taku, ale voják nás hned zarazil: Tohle!” A ukázal na kufry, které stály uprostřed místnosti. Původně jsme se toti chystali na dovolenou, 12. března jsme u měli být doma. Jene to nelo dřív ne koncem měsíce, take do

Československa odcestovali v únoru jen lékaři, manelský pár Kunovských.

Hledala jsem zoufale plátěnku - bylo období deů -nemohla jsem ji najít, zato mi padl pod ruku detník … prosté zmatek a panika.

Mu se do toho snail vnést nějaký systém: Jdi k svému prádelníku, já si sbalím svoje véci! Jene on je zase takový bordelář, e stejně větinou neví, kde co má.

Nakonec jsme naházeli do kufru co nám přilo pod ruku, nějaké prádlo, ponoky, mikynu, osuku, ručník, dokonce i čepici a rukavice. Něco tam u bylo předtím.

V oku přemýlíte úplně nelogicky; máte třeba v ruce ponoky a říkáte si: Tyhle nevezmu, ty nemám ráda! A svetr, který tam u je, klidně vyhodíte.

Jsou ovem věci, které se ukáou být uitečné a později. Dodnes jsem ráda, e jsem tam nechala drahý fotoaparát, japonskou Mamyiu - a vzala naopak čepici a toaletní papír. Nebo e mě mu s výkřikem: Já tam mám dínsy, ty jim nenechám!” de facto zahnal do pokoje. Sama jsem se toti v předsíni s vojákem bála zůstat. A kdy u jsem v tom pokoji byla, popadla jsem první, co jsem uviděla: své dínsy. Ohromně se pak hodily.

Mrzí mě, e jsme nevzali víc bot a jídla. Dostat se do té situace znovu, určitě bych nezapomněla konzervu se unkou, kterou jsme v domě měli. Takhle jsme vlastně od ,jídla’ vzali jen litrovou láhev převařené vody, která byla soustavně připravena v ledničce.

Ale kdo mohl tuit, e se sem u nikdy nevrátíme …

Manel vzal i tatičku s doklady a penězi. Nebyly nám stejné nic platné - UNITA angolskou oficiální měnu, kvanza, neuznává.

Pak nás voják vedl Catumbelou, u dost poničenou a vyrabovanou, k mostu a přes něj k eukalyptovému lesu, který tam rostl pro potřeby papírny.

Cestou jsme viděli dva mrtvé milicionáře. Zvlá na jednoho si vzpomínám; leel na břie, v kalui krve, jak hadrový panák.

Kdy jsme přecházeli most, vypukla přestřelka. Nám připadalo, e se přímo bojuje o most, jak to bylo blízko. Zděené jsme utíkali do úkrytu na druhém břehu, ale voják se jen smál: To nic není, to zase přejde!”

U mostu jsem uviděla vojáky se svazky něčeho, co připomínalo trhavinu. U předtím, při balení, jsme zaslechli exploze, jak vyletěl do povětří rozvaděč. Jestli vyhodili později do vzduchu i most, to u nevím. Jenom mě v tu chvíli nesmyslně napadlo, jak se přes něj dostaneme, a se budeme vracet…

SHROMÁDILI NÁS V EUKALYPTOVÉM LESE a snaili se udělat seznam, spočítat. I my se rozhlíeli, jestli někdo nechybí, jestli jsou vichni bez zranění. Dospělí byli zděení, děti plakaly. Ty větí ani tolik ne, koukaly na vechno vyjevenýma očima, braly to jako dobrodruství. Přiběhl ke mně malý Tomá Kocián, takový správný, asi pětiletý uličník, který mě občas chodil navtěvovat s partou dalích dětí jetě v Catumbele. Sotva popadal dech vzruením a křičel: Tojsou ti kvačové, paní Studíková! e to jsou ti kvačové!?”

Rychle jsem mu zakrývala ústa. Říkali jsme sice přísluníkům UNITY kvačové, ale nevěděla jsem, jestli jim to nezní jako uráka, jestli se nebudou mstít.

Mezitím se zjistilo, e nejsme vichni, e chybějí Bezeg s Viludou, Homolovi, Sazeček, Ivan. Doktorka Hudečkové přesvědčila velitele, e v Catumbele zůstaly léky, e by bylo dobré vrátit se pro né i pro ty, co chybí, a on ji poslal s Fero Zlochou a ozbrojeným doprovodem zpátky do města.

Pak si zase chlapi vzpomněli, e v papírné zůstala velká cisterna chlóru. Pouíval se jednak k výrobě papíru, jednak k chlorování pitné vody.

Jestli ji vai vojáci vyhodí do vzduchu, pochcípáme tu vichni!” upozorňovali velitele. To ho trochu vystrailo, alespoň podle tónu, jakým diktoval rozkazy. Zřejmě vědél, čeho jsou jeho lidé schopni.

Jak jsem ho zahlédla, byl mi nějak povědomý. Ale teprve kdy si nás vechny svolal a představil se, vzpomněla jsem si na to večerní setkání na ulici týden přetím,.ted v uniformě vypadal jetě frajertéji ne v těch dínsách a gazelí bundičce. Zhruba třicetiletý, tíhlý, lachovitý, pruný.

Zeptal se nás, v jaké řeči k nám má mluvit, jestli portugalský, anglicky, francouzský nebo domorodým umbundu a pak pronesl stručnou řeč.

Jsme vojáci UNITY,” říkal zhruba, která bojuje za úplné osvobození Angoly. Jsme jak proti kolonialismu portugalskému, tak i ruskému a kubánskému. Naím vůdcem je prezident generál doktor Savimbi, naím heslem: Afrika patří černým!

Víme, e jste civilisté, experti, a nechceme vám ublíit.

Právě naopak - chceme vás ochránit před vládními vojáky, kteří sem po naem útoku co nejdřív dorazí. Postříleli by vás, aby to mohli svést na UNITU. Proto musíte jít s námi, na nai základnu.”

Tón byl klidný, dalo by se říct přátelský, ale po tom, co jsme právě proili, jsme z něj sotva mohli cítit něco jiného ne fale. Nevím, co by se stalo, kdybychom opravdu rezolutně odmítli jít, ale jsem přesvědčená, e by se změnily jen metody. Jinak jsme si moc vybírat nemohli.

Vzali jsme svůj skrovný majetek a vyrazili na cestu.

LO SE POŘÁD DO KOPCE, lesem, chvilku jakousi jak tak vylapanou pěinou, chvílemi rovnou přes kamení, kořeny, potoky a dokonce i přes dravou horskou řeku. Teprve k večeru jsme dorazili do tábora UNITY, který zřejmě slouil jako základna pro přepadové komando. Mohlo to být pětadvacet kilometrů - mám ověřené, e asi po pětadvaceti kilometrech mé začnou bolet kyčle. (Později u tenhle odhad přestal platit, nohy si zvykly.)

Bylo to jen několik domorodých chatrčí, kimb se střechou z větví a dlouhé, tuhé ,sloní’ trávy. Dobře zamaskované a přitom s výhledem do iroka do kraje, a na Alto Catumbelu.

Tam jsme se také setkali se zbytkem těch, kteří pak tvořili kolonu: s celým tím ansámblem domorodých nosičů, nosiček, kuchařek, dokonce i s pasáčkem, který měl na starosti malé stádo krav, putující občas spolu s kolonou. Stádo neustále ubývající, jak vojáci krávy postupně poráeli, a neustále zase doplňované ve vesnicích, pokud bylo co zrekvírovat.

Uprostřed .vesničky’ byla ohrada, obehnaná lýkem, jako na dobytek. Jen s tím rozdílem, e tahle byla určená pro nás …

Ani jsme se tam vichni neveli. Vojáci nám rozdělili asi dvacet pokrývek, ale to bylo zoufale málo: s bídou vybylo na rodiny s dětmi. V té době jetě nebyla taková zima, ve dne teplota stoupala i přes třicet stupňů, v noci klesala málokdy pod dvacet. Ale končilo období deů, co znamenalo, e kadý den prelo. Někdy prudkými lijáky, které zase během hodiny vyschly, jako by je pohltila nějaká kanalizace, jindy vytrvalým mrholením. Seděli jsme celou noc na kufru.

Uprostřed ohrady hořel oheň, my si rozdělali jetě dalí, ale vichni jsme se k nim stejně neveli. Snaili jsme se vystřídat, aby se alespoň chvilku kadý z nás ohřál, osuil. Deku jsme neměli, zato jsem po tom zmateném balení nala v kufru prostěradlo - to poslouilo jako podláka - a osuku, kterou jsme se přikryli. Ručník jsme věnovali někomu, kdo neměl vůbec nic.

Třásli jsme se lezavostí i únavou z namáhavého pochodu (kdo mohl tuit, e tohle bude nae pravidelná dávka, a někdy moná i víc!?) a snaili se alespoň trochu usnout. Po půlnoci nás vojáci probudili, černé kuchařky přinesly lavor, plný vařených těstovin. Moc na odbyt ty mazlavé, hodně slané a mastné těstoviny nely. Zřejmě i proto, e jsme viděli, s jakou .hygienou’ je připravují a servírují. (Jak jsme se o týden později vrhali na daleko horí jídlo!)

Na dalí noc jsme u dostali k dispozici několik těch domorodých domečků. Rozdělili jsme se do skupin, po devíti, po deseti, jak to vylo. My s manelem spolu s doktorkou Hudečkovou a jejími dvěma dětmi, s Jardou Navrátilem, Pavlem Zwetlerem, Joou Viludou, Miladou Ludíkovou a Jarkou Janů.

Nebyla to nijak prostorná noclehárna, ale pořád lepí, ne ta ohrada na dobytek. Třetinu prostoru zabírala jakási postel ze sloní trávy, velká asi metr krát metr a půl, zbytek ohnitě a malá lavička. Místo podlahy - udusaná zem.

Měli jsme dohromady tři deky a jedno prostěradlo a střídali se celou noc, aby kadý z nás uil aspoň chvilku relativního tepla a pohodlí. Tři leeli na lůku (děti celou noc), dva a tři u ohně uvnitř, dva a tři u ohně před chatrčí.

Jídlo bylo lepí ne první den; vojáci porazili krávu. Odtáhli z Catumbely, co se dalo, vybrakovali sklady i nae domy (během pochodu jsme poznávali nae věci, které si přivlastnili), rozkradli i zásobu léků, které doktorka Hudečkové jetě dodatečně přivezla z města.

Byli jsme prokřehlí, nevyspalí, skleslí, jak na nás teprve teď doléhala skutečná beznaděj naeho postavení.

Vechny eny dostaly menstruaci.

Poprvé - a zároveň a do konce pochodu i naposled.

Vzpomněla jsem si ten večer na to, co říkala doktorka Hudečkové den přetím: ,,To jsem zvědavá, holky, jestli se tu projeví ten samý úkaz jako v koncentračních táborech. Konec periody.”

Na tom přirovnání zřejmě bylo něco …

TEPRVE NA ZÁKLADNĚ V HORÁCH jsme se dozvěděli, co nás čeká. Do té doby jsem pořád jetě doufala, e vechno je tak nějak přechodné. Pravda, přepadli Catumbelu, střílelo se, odvlekli nás, ale jsme vichni iví a zdrávi, za pár dní, dřív nebo později, nás stejně musí propustit.

Jene najednou dalí projev a v něm nám velitel oznámil, e nás čeká dlouhý pochod na cílovou základnu, kde teprve můeme být proputěni. e celé týdny budeme pochodovat.

Zpočátku půjdeme hlavně v noci, z důvodů utajení, později i ve dne,” říkal.

Stravovat se budeme jednou a dvakrát denně, podle toho, co seeneme cestou. Připravte se na to, e to bude velmi namáhavé, ale my uděláme vechno, abychom vás dopravili na cílovou základnu v pořádku. Tam budete předáni zástupcům Mezinárodního červeného kříe.”

Viděla jsem, jak to lidem dochází, jaký je to pro vechny ok. Zvlá pro rodiny s dětmi.

Ale to přece nejde!” protestoval někdo. Máme děti!”

Děti poneseme,” říkal velitel. Malé děti domorodé nosičky, větí vojáci. A kdy nebudou schopní jít někteří z vás, dospělých, poneseme je taky. Na nosítkách.”

To přece nemůeme ujít!” ozývaly se výkřiky.

Jsme Evropani, nepřeijeme pochod Afrikou!”

Dá se to vydret,” ujioval velitel. Nai vojáci chodí tu trasu pravidelně. Jim to trvá měsíc, vy můete jít dvakrát déle …”

Dva měsíce! Bylo to jak … jak kdyby nás rovnou odsoudil k smrti. Někdo protestoval, někdo jetě pořád nechápal, nevěřil, jiní zůstali jak opaření, někdo začal vzlykat. Ale předevím - nikdo z nás si v tu chvíli nedovedl představit ani desetinu toho, co nás opravdu čekalo.

.

PRVNÍ TÝDEN SI JETĚ PAMATUJI dost přesně, dny se mi nepletou s událostmi tak jako později. Snad proto, e jsme se teprve vyrovnávali s tím, co jsme si zatím mohli jen představovat.

Také jsme si konečně mohli udělat jakousi inventuru toho, co máme, co budeme asi potřebovat, co ne a co nám naopak chybí.

Zmatený odchod z Catumbely a transport na základnu v horách zplodil mnohá překvapení, někdy značné kuriózní. Například Homolovcům se ztratil kufr s oblečením, ale zato jim vojáci poctivě dopravili na základnu jiný - s učebnicemi pro děti. Fero Zlocha, který se vypravil zpátky do Catumbely s doktorkou Hudečkovou pro léky (jeho ena měla cukrovku, potřeboval jl vzít z domova aspoň nejnutnéjí medikamenty) zase s úasem zjistil, e voják, který mu pomáhal balit, přibalil do zavazadla i celý ročník časopisu Dorka paní Zlochové. Ztratila se valná část léků, pro né se doktorka Hudečkové vracela, někteří přili o fotoaparáty, o hodinky.

Byla ale i příjemná překvapení. Viluda například na poslední chvíli stačil vzít Vegetu - z té jsme pak ili dlouho - doktorka Hudečkové zase přitáhla kromě léků i krabici polévek v kostkách. Rozdělili jsme je spravedlivé mezi vechny, rodiny s dětmi dostaly ty lepí, vydatnějí.

V pondělí se nad základnou objevila stíhačka, nízko přelétá-vající Mig. Nevím, jestli něco zpozorovala, protoe vojáci nás okamitě nahnali do kimb a pod stromy.

A hned večer jsme vyrazili. Moná právě kvůli tomu Migu.

Noc byla strané tmavá, činila cestu, u beztak dost obtínou, přímo krkolomnou. Člověk neviděl ani pod nohy, ani toho, kdo el před ním. Nejvý jeho siluetu proti o malinko světlejímu horizontu. Kdy přede mnou la třeba stejně velká Milada Ludíková, neviděla jsem vůbec nic. Holí v jedné ruce jsem ohledávala cestu pod nohama, druhou rukou jsem slepecky tápala dopředu, snaila se dotýkat Miladiných zad. Stejně jsem jí kadou chvíli lapala na paty.

Cesta byla kamenitá, plná výmolů, jílovitá půda, rozbředlá navíc obdobím deů, pod nohama klouzala. Divím se, e si nikdo při těch nočních pochodech nezlámal nohu. A to jetě zpočátku rodiče nesli své děti, protoe se je báli domorodým nosičkám svěřit!

Krajina, kterou jsme pochodovali první čtyři týdny, byla celá dost hornatá, bohaté členěná a zalesněná. Myslím, e ani vrtulník by neměl moc ancí nás najít. Později se terén sice poněkud narovnal, ale zase jsmelidlouhé úseky sloní trávou, která člověka přerůstá o půl metru i o víc. Třeba polovinu dne jsme nedělali nic jiného, ne ustavičné rozhrnovali hustou travnatou oponu, která se okamité za tím, kdo el před vámi, zavírala. Stačilo na okamik zastavit a u jste museli cestu tou jednolitou stěnou hledat.

V ÚTERÝ UNITA ODDĚLILA skupinu Portugalců, které zadrela spolu s námi. ňíkali jsme jim Portugalci, i kdy to Portugalci v pravém slova smyslu nebyli. Spí potomci Portugalců, kdysi usedlých v Angole. Řada z nich v sobě měla

dokonce nějaký ten díl černé krve, i kdy různě velký. Ale pro UNITU barevně ,čistí’ stejně nebyli.

Vzpomínám si, e jejich oddělení na mě zapůsobilo dost nepříjemné. S větinou z nich jsme se dobře znali, chlapi ze spolupráce v papírně, my ostatní z běného ivota v Catumbele. A najednou je vedli jinudy, velitel se dokonce zmínil, e půjdou nebezpečnějí cestou. To jsme jetě neměli zkuenosti, do jaké míry se mu dá věřit…

Nepříjemný dojem jsem měla i z toho, kdy jsme začali během dne přecházet jakýsi dlouhý hřeben kopce, plochý a poměrné nechráněný, a atmosféra v koloně se najednou změnila. Předtím li vojáci zároveň s námi, po obou stranách toho dlouhého lidského hada, ted najednou vytvořili jakýsi kordón, kterým jsme postupovali pomalu a se zastávkami. Kadé tři metry číhající voják, kdy jsme uli kus, museli jsme počkat, a se kordón zase posune dopředu - a tak pořád dokolečka, a do večera. Z vojáků čiela nervozita.

Sestupovali jsme velmi obtíným terénem dolů do úzkého údolí, s přestávkou na uvaření a krátký odpočinek mezi desátou večer a druhou ráno, a téměř do rozbřesku.

A pak najednou střelba, zmatek, zahlédli jsme roje svítících střel, vojáci nás hnali zpátky.

krábali jsme se blátivým svahem zase nahoru, potlučení, zablácení, vyděení k smrti, pak jsme se asi hodinu tiskli v úkrytu, a dalí kvapný ústup. To, co jsme urazili směrem dolů od dvou do pěti ráno, jsme na úprku zpět zvládli snad za hodinu, jak nás strach hnal. A to mnozí z nás prchali s dětmi na zádech. Vzpomínám si, e Lumír Novotný s tříapůlletým dítětem málem vyplivl plíce.

Velitel nás uklidňoval: ádný strach, nemusíte se ničeho bát, to si vyřídíme sami,” - ale přesto nás hnali jetě dál zpět, a na mýtinu v lese, kde jsme zůstali do druhého dne.

Vichni byli zhroucení, rodiny s dětmi zvlá. Některé eny bezmocné plakaly, padala slova jako .pochod smrti’, ,tohle nepřeijem’ a podobně. Veobecná hysterie.

V noci, jetě jsme se ani pořádně neuklidnili, najednou hluk letadla. Dalí panika, rychle hasit ohně, černým u tekly nervy taky.

Projevilo se to ostatně hned dalí večer, kdy jsme se vraceli zpět k tomu kritickému bodu naeho pochodu - byl jím toti přechod transafrické eleznice. Při sestupu ve tmě zakopl některý z černých o kořen, natáhl se a kdybychom nebyli vichni tak vynervovaní, mohli jsme si to vychutnat jako scénu z klasické grotesky. V tu chvíli se toti vojáci otočili a dali na úprk, my, kteří jsme věděli jetě míň ne oni, taky na nic nečekali.

Přechod eleznice byl jedno velké drama.

Hned v pátek za úsvitu jsme zaili dalí ok: museli jsme přebrodit asi dvacet metrů irokou řeku barvy bílé kávy. V Alto Catumbele jsme se báli vstoupit i do kalue ze strachu před bilharziemi (to jsou takoví miniaturní červíčci, ijící ve vodě, kteří se provrtají póry do těla a mohou člověka i usmrtit), ted před námi stála daleko horí voda. Zvlá rodiče s dětmi byli naprosto zděení.

Kde je nějaká lodka?” ptali jsme se.

To je mělké, to přebrodíte,” mávali vojáci rukou.

Bylo to v prvních dnech pochodu, jetě nás kromě strachu trápily i takové věci jako stud. Později si s tím u nikdo hlavu nelámal.

Neochotně jsme se svlékali, vojáci pokukovali po nahých bílých tělech a pochechtávali se. Kdy jsme viděli, e jim voda sahá nad pás, odváili jsme se do ní postupně taky. Jene proud byl silný, strhával nás, dno nerovné. Někdo se přebrodil po pás, někdo po prsa, někteří se vykoupali celí.

Dalí záchvaty hysterického pláče, dalí protesty. I prosby: Radi nás tu nechte umřít!”

Moná, e ten první týden pochodu nebyl o nic horí, ne ty následující.

Ale pro nás byl.

Později… později si člověk zvykne i na smrt…

KOLONA BYLA VELIKÁ, dlouhá pět nebo est kilometrů, dohromady tak dva, dva a půl tisíce lidí. Vojenská jednotka vpředu, jakýsi předvoj, vojenská jednotka vzadu, ozbrojený doprovod po stranách. A mezi tím celý ten cirkus s nosiči, nosičkami, kuchaři a kuchařkami, občas s ministádečkem dobytka, které vojáci přihnali z vesnic, kolem nich jsme procházeli, později je nahradily kozy a jetě později dokonce čuníci, které také nesli nosiči.

Nosičky byly hezké černé holky, zvyklé nést na zádech v jakémsi ranci, zavázaném na prsou, dítě a jetě na hlavě pořádný náklad. Zvyk nosit vechno na hlavě byl vůbec v černých silné zakořeněný; vojáci občas nesli na hlavě i plnou polní. Vojenské řády to nejspí nedovolovaly - kdy je velitel přistihl, dost na ně křičel a uděloval tresty. Vůbec měl obdivuhodný přehled o tom, co se v koloně děje; dokázal přispěchat na místo kadého konfliktu nebo přestupku v několika minutách. Dvakrát se například stalo, e některý z vojáků vystřelil po zvěři. Byli hladoví stejně jako my, doufali, e si přilepí k jídelníčku.

To si tedy přilepili! Za trest museli čtyřiadvacet hodin cvičit, jak v přestávkách na pochodu, tak i místo spánku. Sotva jsme se zastavili, u provinilec cvičil.

Pak u se vojáci snaili dostat zvěř bez výstřelu. Jednou takhle vyběhl zajíc, vojáci ho honili, zajíc kličkoval kolem mě. Pomohla jsem jim ho zahnat do mokřiny. Mu mi za to nadával, já zase doufala, e snad na zaječím mase budeme mít nějaký podíl. Pravdu měl mu …

Obdivuhodná byla i jejich schopnost postavit na kterémkoli místě, kde jsme se zastavili, takřka okamitě, během hodiny, celý tábor. Tedy - v africkém slova smyslu. Nařezali větve, nasekali sloní trávu, naloupali ze stromů lýko, s jeho pomocí (a velijakých lahounů) vechno pospojovali - a najednou tu stála vesnička, vyrobená čistě z přírodního materiálu, bez jediného hřebíku. Dalí mezitím upravili ohnitě a jetě dalí budovali - rovně z čistě přírodního materiálu - stojánky na zbraně, lavičky kolem ohné, případně i nějaké to provizorní opevnění. Při odchodu to nebourali, ale nechali stát. Několikrát jsme přespali právě v takových oputěných malých základnách, ukrytých v bui. Měly jedinou nevýhodu: s oblibou se do nich po odchodu vojáků stěhovali hadi - a vojáci měli z hadů smrtelnou hrůzu. Vdycky ne jsme se směli nastěhovat, proly hlídky s holemi opatrně vechna kimba a hady vyplaili, případně utloukli.

Snaili jsme se zpočátku postavit si na noc takovou chatrč sami. Voják nám sice nasekal trávu, stavěli jsme to půl dne, ale v porovnání s těmi narychlo postavenými africkými vypadala ta nae jako kůlna na spadnutí vedle rezidence. V poslední části pochodu jsme spali v celtách. Celta dole, celta nahoře a mezitím my, natěsnaní jeden na druhém. Děti uprostřed a jinak střídavě: mu-ena-mu. To proto, e chlapi hřejí víc, jak jsem se přesvědčila. Hlasováním jsme zvolili, na kterém boku se bude usínat, a pak pravidelně, tak po hodině po dvou, se vichni naráz přetáčeli.

Někoho by ta představa moná mohla vzruovat. Ujiuju, e sex z naeho ivota zmizel zároveň s enským cyklem jako by nikdy neexistoval. Přestali jsme se vnímat jako mu a ena, nikomu nepřilo, kdy se nám začalo rozpadat atstvo i prádlo, e jdeme polonazí. ivot se zjednoduil na pár základních věcí: teplo, sucho, spánek, jídlo a pití.

A touhy se přesouvaly pouze v tomto směru. Podle toho, čeho jsme zrovna pociovali největí nedostatek.

Dny splynuly, čas se podivně zkroutil pod tlakem nového rytmu: spánek-pochod-jídlo-pochod.

Ná den vypadal například takto: ráno nás vzbudila zima, pomalu jsme se posbírali, rozhýbali a pochodovali do poledne. Pak byla zastávka, vařilo se a jedlo, člověk si mohl třeba i zdřímnout. K večeru nás zase zvedli, pochodovali jsme celou noc a teprve ráno jsme si zase mohli odpočinout.

Ale mohl vypadat i jinak: večeře kolem půlnoci, pak pochod a do rána, krátký odpočinek (třeba při čekání na přepravu přes nějakou větí řeku, přes kterou nás převáeli na gumových člunech) a zase lapat a lapat a do večera.

Do začátku dubna jsme si vařili sami, kadá skupina zvlá. Dostali jsme čtyřlitrový hrnec a nějakou základní surovinu. Někdy to byly těstoviny, někdy rýe, někdy jen kukuřičná mouka. Někdy dokonce kus masa. Kdy vojáci ten den zrovna zabíjeli, mohli jsme dostat i kus krávy - ta se pak vařila po částech celou noc a jetě kus dne.

Zpočátku, dokud stačily zásoby z Alto Catumbely, jsme občas měli těstí i na suené mléko, existovaly takové zázraky jako cukr a sůl. Úmyslné říkám zázraky, protoe později u dolo obojí. To jsem si teprve uvědomila, jak moudrá je ta pohádka o soli nad zlato. Kdy si nemůete pirao neboli kukuřičnou kai, ani osolit ani osladit, chutná hrozné. (Mimochodem - jako příloha k rybě a pikantní omáčce docela ujde* jak jsem se mohla přesvědčit později.) Nemáte čím dočerpat ůbyteksoli-a vdruhé části pochodu jsme se u potili notné-není cukr na svalovou energii.

Čtyřlitrový hrnec, pro deset lidí - moc jsme se nenajedli, i kdy byl doslova ,rovný’. Zpočátku jsme si do jídla zavařili nějaký ten masox nebo Vegetu, aby bylo chutnějí, dokud zásoba vydrela. Pak u nebylo ani jídlo - jednou jsme pochodovali čtyřiadvacet hodin a naím jediným jídlem byla hrst syrových burských oříků.

Základem stravy se opět stala neslaná, neslad ká a nemastná kae z kukuřice (a fazole), vařená hromadné pro vechny domorodými kuchařkami, občas obohacená nějakým tím

náhodným úlovkem nebo vývarem z hubených kuřat, zrekvíro-vaných cestou ve vesnicích. A někdy ani to; jen třeba hrst syrových buráků, maniok, nalezený cestou, potají nalámaná syrová kukuřice, kterou jsme výkali. Okusila jsem dokonce i suené maso. Domorodci je nakrájejí na jakési tenké provázky, mírně osmahnou nad ohněm a pak dosouejí na slunci. Konsistenci to má značné tuhou, chu nevalnou, ale jíst se to dá. Aby se na slunci maso nezkazilo, natřou ho před suením octem, a ono se ,uzavře’. Před jídlem ho pak nechají asi pět minut v horkém popelu.

Kdy u pak jídlo nebylo vůbec, jedli vojáci vechno, co se dalo. I to, co ádný z nás ani přes ten největí hlad neokusil: housenky. Tlusté, zelenočerné, puntíkaté, kterými bylyvjedné oblasti doslova obsypané stromy. Vojáci je trhali jako ovoce a vařili na ohni s přísadou nějakého listí, jestli si dobře vzpomínám.

Člověk otrne rychle, kdy je pod takovým fyzickým i psychickým tlakem. Jednoho dne jsme překračovali silnici. Poklusem, aby se monost napadení sníila na minimum. Poblí hučelo něco, co vypadalo jako blíící se kolona, později se ukázalo, e je to jen letadlo. Ale v té chvíli jsme to nevěděli, báli jsme se, strach v nás burcoval poslední zbytky sil.

Napravo i nalevo jsem viděla vojáky, zakleknuté v palebných postaveních, moc jsem se nerozhlíela, přeběhla to úzké otevřené prostranství, jak to lo nejrychleji, a skočila zpět do lesa. Přitom jsem uviděla těsně vedle cesty - lidské kosti, a prostřílené lidské lebky. Jetě na nich byly zbytky tlejících uniforem.

Za jiných okolnosti by mě vyděsily k smrti.

Takhle mi to u ani nepřilo.

25. BŘEZNA SKONČILA PRVNÍ VELKÁ ETAPA POCHODU -dorazili jsme do první větí základny UNITY nedaleko města Huambo (dříve New Lisboa) v provincii Huambo.

Tuili jsme něco uden předtím; černí najednou oili, začali si pozpěvovat a ertovat, přestali se o nás tolik starat.

Základ na se-jako ostatně vechny -skládala z kimb, jenom tentokrát jich bylo víc, zaputěných do země, jako zemljanky. Nahoru vyčuhovala jen střecha ze sloní trávy, dokonale splývající s okolím. Vude perfektní pořádek, upravené cestičky; prosté jako na vojně.

My u jsme tu měli připravenou vlastní .čtvr’, zřejmě aby nás mohli lip ohlídat a abychom neviděli ze základny víc, ne bylo nezbytně nutné. Kimba byla malá, sotva se do nich veli tři lidé, ale po nocích v deti a chladu nám připadala jako luxus.

Zůstali jsme tam tři dny. Nechali nás odpočívat, dokonce nám nabídli, e si můeme dát vyprat prádlo. Ti, co to vyuili, těce zkoueli zimou; vřátili jim toti prádlo a za dva dny.

K jídlu jsme dostali i májo, ale nemohli jsme to jíst. Kukuřici toti uvařili v nějakých nevypláchnutých plechovkách od petroleje, páchla k pozvracení. (Později nám zase vařili zkaené maso. Protestovali jsme, vojáci tvrdili, e se to jíst dá. Tehdy jsem ocenila diplomatický talent Sai Ivana, který s podporou doktorky Hudečkové vysvětlil veliteli, e nejde

o chu či nechu, ale vysloveně o zdraví. e ná organismus je přece jen jiný ne Afričanův a e by si vojáci nejspí nepřáli, abychom onemocněli a nebyli schopní dalího pochodu.)

Odpočinek nebyl dlouhý, ale osvěil nás. Do dalí etapy, jak se ukázalo rovně zhruba čtrnáctidenní, se nám vyráelo přece jen lip.

Byla těká, plná vody. Shora i zdola. Plahočili jsme se v fijáku, dokonce jsme jednou i ztratili cestu a bloudili, kdy u jsme nemohli, pleskli jsme sebou do bahna a spali.

Sil ubývalo, přibývalo nosítek. Nohy jsme měli zrasované skoro vichni, trápily nás močové měchýře, ledviny, začínal se hlásit revmatismus. Mokro a noční chlad vykonaly své. Oslabovaly nás průjmy.

Dokud bylo čím léčit, dělala doktorka Hudečkové co mohla. Střídala se přitom s oběma zdravotními sestrami. (Sama měla na starosti jetě své dvé děti, třináctiletého Robina a desetiletou Sylvu.) Jene pak u doel i ten zbytek materiálu, který zbyl z bohatých zásob, odvezených z Catumbely, a jedinými léky byly nejrůznějí medikamenty, co nám dali vojentí lékaři. (Říkám lékaři, ale pochybuji, e některý z nich měl opravdu diplom, spí to byli ranhojiči nebo lapidui.) Na odřeniny byla výborná áva z aloe, ale já si zvlá vzpomínám na lék, který jsem uívala na zaívací potíe. Vypadal jako tekutý pudr a chutnal silné po banánech. Dostávali jsme jednu a dvě líce denně, dokud zásoba - jedna velká láhev - nedola.

Nevím, z čeho to vyráběli, ale na mě zabral spolehlivě. koda, e ho nebylo víc.

Ke konci téhle druhé etapy, začátkem dubna, u bylo v koloně jedenadvacet nosítek. Vůbec nejvétí počet za celou cestu.

V prvních dubnových dnech, tuím e někdy 4. dubna, jsme dorazili do druhé velké základny, jetě větí ne ta první. Leela u na hranici provincie Bie.

NA ZÁKLADNU JSME DOLI KOLEM POLEDNE a rovnou nás zavedli na takový ,apelplac, kde právě probíhala oslava, nejspí na uvítání naí kolony. Zatímco se nosičky převlékaly do svátečních atů a vojáci dávali výstroj do gala, rozsadili nás pod stromy po okraji. Na tribunce u seděla místní generalita. Nastala jakási sláva, zpěvy, tance, povyování vojáků, kteří se nejspí obzvlá zaslouili, ale větina z nás to příli nevnímala. U v prvních dnech pochodu jsme si zvykli vydímat z kadé zastávky maximum odpočinku, take jsme docela neslavnost-ně- usnuli…

Po slavnosti nás zavedli do velkého domu, kde nás čekalo naprosté zjevení: opravdová recepce, při ní nás obsluhovaly černé ‘čínice1. Na stole se objevilo maso, ovoce, spousta pochoutek, servírovaných v takové čistotě, a jsme se divili, e jetě něco takového vůbec existuje.

Na pochodu jsme neměli moc příleitosti se umýt (byli jsme rádi, kdy jsme se mohli vůbec napít!) A ted jsme měli k dispozici dokonce i umyvadlo!

Jeden z důstojníků k nám měl projev, kde vysvětloval, proč musíme absolvovat celou tuhle pou, dával nám takové politické kolení. Ale my hlavně jedli, maso, dokonce i chléb, (byl sice z kukuřičné mouky, něco mezi svítkem a perníkem, ale po ničem jsme snad netouili tolik jako po chlebu!), pili jakýsi nápoj ze sóji, který vypadal jako bílá káva, a lehce alkoholickou kysangu, a postupně jeden za druhým znovu upadali do blaeného polospánku, o to blaenějího, e tentokrát byl s plným aludkem.

Večer nám oznámili, e jdeme příli pomalu, e je nutno vytvořit dvě rychlejí skupiny, které by na cílovou základnu dorazily co nejdřív a připravily spolu s pracovníky Mezinárodního červeného kříe (ti tam měli rovně přiletět) vechno k naemu proputění. Tím také zbyde ostatním více času na odpočinek, budou moci počkat, a se jak tak uzdraví a zotaví.

Pochod bude namáhavějí ne dosud byl, bude se pochodovat ve dne v noci. Ale zase dorazíte během deseti dnů do cíle,” říkal důstojník.

To se nám líbilo. Pořád je lepí jít do úpadu, ale s krásnou perspektivou, e zadeset dni bude konec, ne se plahočit dalí týdny!

Výběr nebyl zase tak jednoduchý. Přednost měli samozřejmé mladí a bezdětní - a to jetě ti, kteří na tom byli po uplynulém měsíci relativně nejlíp.

UNITA měla poměrné dobrý přehled o tom, jak kdo jde. Po konzultaci s doktorkou Hudečkovou, která vechny prohlédla, změřila tlak a teplotu, vznikl seznam patnácti lidí, rozdělených do dvou skupin. V první, sedmičlenné, jsme se ocitli i my s muem (jetě spolu s Ludíkovou, Janů, Zwetlerem, Navrátilem a Sazečkem jako vedoucím), druhou, osmičlennou, tvořili sami chlapi.

Vyrazili jsme, astní, e u za pár dní budeme mít vechno za sebou. Moc jsme u UNITĚ nevěřili, ale říkali jsme si: i kdyby těch dní bylo místo deseti patnáct, stojí to za to!

Nemohli jsme tuit, e nás hned druhý den, jakmile vyrazí skupina osmi, zastaví a e budeme zbývajících est dní jen čekat na spojení s ostatními. A u vůbec jsme nemohli tuit, e tentokrát byla le UNITY přehnaná ne dvojnásobné, ale dokonce trojnásobně - e i těm osmi chlapům, kteří polapou ve dne v noci, zbývá do cíle téměř měsíc …

TÝDEN VE SKUPINĚ SEDMI patřil k těm příjemnějím z jedenácti týdnů, které jsme celkem strávili na cesté. Celá kolona byla mení (tak 150-200 lidí), vztahy mezi nám i a vojáky mírnějí, skoro by se dalo říct familiární. Stravovali jsme se z důstojnické kuchyně, dokonce se nás zdvořile ptali, zda to či ono jíme. Jednou nám naservírovali i něco, co vypadalo jako míchaná vajíčka. Zajásali jsme (takové jídlo by byl zázrak!), ale ukázalo se, e předčasně - byla to jen vařená kukuřičná zrna.

I s vodou jsme na tom byli lip. Předtím jsme měli jednu litrovou láhev a malý kanystr pro deset lidí, plnili jsme je u kadého potoka (později i u kaluí), jene často jsme nenarazili na douek vody celé hodiny, ba celý den. Ted pro nás nesli vojáci pétilitrový kanystr, a bylo nás přitom míň.

A hlavně - místo slibovaného ostrého pochodu jsme se spí courali. Jestli jsme uli celkem pětadvacet kilometrů, bylo to moc…

Vyptávali jsme se velitele, proč to nečí tempo. Ne e by bylo nepříjemné, ale takhle cestu za těch deset dní neurazíme, říkali jsme mu.

Vykrucoval se, vytáčel, a nám konečné řekl, e se u vichni uzdravili a e počkáme, a se s námi zase spojí.

Myslím, e celá ta akce s dvěma skupinami byl jen taktický manévr; UNITA chtěla, aby dola alespoň jedna. A aby mohla ukázat novinářům (tedy le, ádný červený kří!) aspoň některé z nás ivé a zdravé. A kdy se ukázalo, e skupina osmi postupuje úspěně, nás jednodue zastavila.

Předposlední den před spojením jsme strávili v nádherném údolí u stejně nádherné čisounké bystré říčky. Opodál stála oputěná portugalská fazenda, usedlost, dávno rozvalenézdi, prorostlé vegetací, my se blaeně cachtali - na ty chvíle nezapomenu.

Pak nás vrátili o kus vý do kopce (v údolí byla zima), tam nám vojáci postavili ze zbytků vlnitého eternitu, který vzali na fazendě, jakési přístřeky. Ani dalí den jsme toho moc neuli a patnáctého dubna odpoledne jsme se dočkali hlavní skupiny.

Ani na ten okamik nezapomenu. Jako první se vynořila z lesa Marta Kozmová, v náručí ranec pinavého prádla. (Marta proslula na cestě ohromnou čistotností; u od chvíle, kdy jsme vykročili, číhala na první potok, a ne my ho přeli, stihla se umýt a jetě vyprat.) Podívala se na nás, pozvedla výmluvně ranec a křičela: Holky, kde tu je řeka?

ČTVRTÝ DEN PO OPĚTOVNÉM SPOJENÍ DOLO K UDÁLOSTI, na kterou taky nikdy nezapomenu. Byl to nejtragičtějí okamik celého putování.

Jarda Navrátil byl silný, sportovně zaloený chlapík; jestli se nepletu, pískal dokonce jako rozhodčí druhou fotbalovou ligu. Nikdy mě nenapadlo, e by byl nějak nemocný a i první část pochodu snáel docela dobře; vdy byl dokonce vybrán do skupiny sedmi.

Postupně se ale tak nějak měnil, začínala se u něj projevovat a chorobná ízeň a touha po sladkém. Vichni jsme íznili, vichni jsme snili o kousku cukru, ale vnitřní disciplína nám zakazovala dát si z láhve o hlt víc, spí jsme se snaili uetřit hlt navíc pro děti. Jinak to ani nelo, kdy bylo vody tak zoufale málo.

Nemohl jíst, z piraa se mu zvedal aludek. Vzpomínal, e ve skupině sedmi se poprvé pořádně najedl od začátku pochodu.

V posledních dnech zmalomyslněl, zeslábl, stále častěji si stěoval, e u nemůe, e patně vidí, e se o něj pokouejí mdloby. Stěoval si i na srdce.

18. dubna u vůbec nemohl, snad i omdlel, nevím. Vojáci ho museli vzít na nosítka. Zvedali ho bohuel tak neikovně, e jim spadl. Z výe dospělého člověka a jetě prý na hlavu …

Nějak se posbíral, nadával, e u na nosítka nevleze, e radi půjde sám.

Nebyla jsem u toho, my u li daleko vpředu. Dorazili jsme zrovna do míst, kde rostla spousta gojáb, to jsou taková jablka, citrónové lutá, ale bez stopky i bez .bubáku’. Kdy se rozkrojí, vypadají uvnitř jako rajče a chutnají skvěle, malinovojahodo-vě. Nám pomáhaly i proti zaívacím problémům. (A na Joa Viludu, tomu jedinému je naopak způsobily.) Trhali jsme gojáby plnými hrstmi. Vojáci nás hnali dál a po dvou kilometrech začali dokonce stavět tábor. Zezadu ale dorazil příkaz, abychom se vrátili. O celý jeden kopec, co bylo takových pět kilometrů.

Nechtělo se nám, tak jsme začali s vojáky smlouvat, e se vrátíme jediné za trochu sueného mléka. Nakonec jsme tuhle výměnu usmlouvali a s triky, plnými gojáb, jsme se vrátili zpátky na místo, kde u odpočívali ostatní.

Tam seděl i Jarda, dával suit deky. Černí stavěli tábor.

Večer si el lehnout dřív ne ostatní, ale byl neklidný, nechtěl být sám, snail se s někým komunikovat. Jarka Janů si s ním la popovídat a kdy se vrátila, byla celá zaraená.

Ten ale vede divné řeči,” říkala. Úplně jako by se loučil. Snad má otřes mozku z toho pádu.”

Druhý den ráno ale vypadal naprosto normálně, celé dopoledne lapal, na nic si nestěoval. Kdy jsme odpoledne zastavili k odpočinku, el dokonce s chlapy na dřevo. Pak si lehl pod strom, říkal, e je nějaký unavený, e si zdřímne.

Leel tam dlouho, a jsme si začali dělat starosti, aby nenastydl. U se přece jen schylovalo k večeru.

Jarka se na něj la podívat - a nala ho v naprosto bezvládném stavu. Nemohl se ani zvednout.

Strané namáhavé se snail něco říct, nakonec ze sebe vypravil, e potřebuje na záchod. Ale kdy ho chlapi zvedli, stejné ze sebe nic nedostal. Myslím, e u ani moc nevnímal.

Snaili jsme se sehnat velitele a některého z vojenských doktorů s léky, jene s vojáky byla obtíná domluva, take ne jsme je vyburcovali, uplynula půlhodina, moná víc. Černí se zatím shlukli kolem Jardy, nebyli zdaleka tak rozruení jako my, jen mávali rukou: To nic není.*’ Nepřikládali celé situaci ádný zvlátní význam. Teprve kdy viděli, e jde do tuhého, začaly jim rysy tvrdnout. Doktorka Hudečkové chtěla glukózu nebo aspoň cukr, ale cukr u dávno nebyl, take se snaila vpravit do Jardy alespoň narychlo vymačkanou ávu ze třtiny nebo trochu zředěného rozdělaného sueného mléka. Ale u nepozřel nic. Co lo dovnitř, vzápětí vyzvrátil.

Nepomohla mu u ani kapačka s nějakým povzbuzujícím roztokem, kterou pověsili na strom nad ním.

Vzpomínám si, jak Milada Ludíková, která toho u zaila ve pitále dost, zabořila hlavu do dlaní, a říkala: Mně je z toho nanic. Já mám takový nepříjemný pocit, a vdycky, kdy ho mám, patně to dopad ne. 

Ta bezmocnost nad umírajícím byla nejhorí. I já cítila, e na mé leze hysterie. e jestli nezačnu něco dělat, ovládne mě úplně. Chlapi byli kolem Jardy, tak jsem alespoň začala na ohni opékat kukuřici, aby měli co jíst…

Moná, e ten Jardův pád z nosítek byl opravdu nebezpečnějí, ne se zdál. Mu, který byl u něj do konce, říkal, e těsně před smrtí kolem očí promodral. Jestli je to před smrtí běné nebo jestli to byl důsledek nějakého vnitřního krvácení, nevím. Nejsem odborník.

Jaroslav Navrátil zemřel 19. dubna, ve tři čtvrti na est odpoledne.

JARDOVA SMRT na nás zapůsobila hrozně. Předtím to bylo těké, ale nepřipoutěli jsme si, e by to s námi mohlo skončit takhle. Teprve ted nám dolo, e jde opravdu o ivot.

ČERNÍ ZABALILI JARDOVO TĚLO DO PROSTĚRADLA, na něm jsme pět týdnů spali, a uloili do jednoho domku, z jeho stěn po domorodém způsobu nejdřív strhali starou trávu a obloili novou. Před ním bylo ohnitě s lavičkami kolem, aby pozůstalí mohli u mrtvého bdít. Pak li vyrobit rakev. Z vesnice, kterou jsme procházeli den předtím, nesli prkna, spí kus nějaké staré almary. To oni dělali, e s sebou brali věci, které se mohly příleitostně hodit. Z těch prken stloukli truhlu -poprvé, co jsem je viděla pouít hřebíky.

Večer přili, e by rádi za Jardu uspořádali jakousi tryznu.

Znali jsme jejich pohřební obřady u z Alto Catumbely; byly nekonečně dlouhé, plné srdceryvného naříkání zjednaných plaček, prostě drasák. Nechtěli jsme ádný tyjátr, u nás ta událost beztak dost sebrala. Poádali jsme je tedy, zda by ten svůj obřad nemohli maximálně zkrátit a ztlumit, aby nevybočoval z toho, na co jsme zvyklí my.

Poslechli nás a obřad byl opravdu velmi pietní a přitom působivý. Domorodé kuchařky a nosičky se shromádily před domkem mrtvého a zpívaly písně, jednak v portugaltině, jednak v jazyce umbundu. Zvlá ta portugalská o padlém bojovníkovi dojala snad kadého. Pak prones! krátký projev velitel, kromě jiného v něm řekl, e se spojil vysílačkou se Savimbim, Savimbi prý velmi lituje toho, co se stalo, přeje nám, abychom byli silní, a doufá, e pro nás ostatní skončí vechno dobře.

Aby nám zvedl náladu, povolil nám velitel druhý den dokonce koupání v blízké řece. To bylo něco mimořádného. Jinak nás k řekám moc nepoutěli (pokud jsme je nemuseli překračovat), báli se, abychom nenarazili na vládní vojáky. Ovem nám nemohlo zvednout náladu nic, nato koupání.

Večer jsme se s Jardou rozloučili my. Jen docela krátkým, prostým proslovem a státní hymnou. Byla to rozhodné nejhorí chvíle v ivotě, kdy jsem tu hymnu zpívala. Obloili jsme Jardu květinami a vojáci pak improvizovanou truhlu zatloukli. Chtěli jsme je doprovodit a na místo, kde Jardu pohřbí, ale to nám nedovolili. Prý je to daleko, cesta potmě obtíná, nakonec ho odnesli sami.

Ujistili nás, e bude pohřben po domorodém způsobu do mohyly z navreného kamení, na soutoku dvou řek, aby se jeho hrob dal později snáz najít.

Postaráme se o to,” řekl nakonec velitel, aby vichni lidé z okolí věděli, e v téhle mohyle leí Čechoslovák.”

V NOCI PO POHŘBU přiletělo letadlo. Bylo neosvětlené, nalétávalo stále v uích kruzích, dost nás vystrailo. Nevěděli jsme, komu patří, jestli nezačne střelba nebo bombardování. Teprve nadený křik černých příslunost letadla upřesnil. A u v dalích dnech se mezi černými objevily kusy padáků a ňůr, vimli jsme si, e někteří mají nové podkolenky a boty. Zároveň nás poádali, abychom zhotovili seznamy, co kdo potřebuje, i s patřičnými velikostmi. Těili jsme se, co vechno konečné dostaneme, ale kdy dolo k rozdělování, ukázalo se, e pro nás mají jen nějaké boty, trochu jídla a pět dek.

Pochodovali jsme dál, stejně jako předtím, ale něco se změnilo. Předevím v nás. Najednou jsme se snaili za kadou cenu jíst, i kdy se aludek třeba proti odporné stravě bouřil, říkali jsme si v duchu: musí, abys byl silný, abys nedopadl jako Jarda. To, e jsme dosud iví, najednou vypadalo jako ohromné těstí. Soustředili jsme se v mylenkách hlavně na cíl, cílová základna a červený kří nahradily málem smysl ivota. li jsme jako roboti. Kdy nás zastavili, padli jsme a usnuli, kdy nás probudili, li jsme dál.

V té době jsem dost trpěla s opařenou rukou. Opařila jsem si ji vlastní hloupostí. Vařili jsme si čaj v plechovce s víčkem a já manipulovala s víčkem tak neopatrně, e mi ruka zajela rovnou do vroucí vody. Doktorka Hudečkové mi na to dala piomisan, speciální obvaz na spáleniny, ale stejně to bolelo jak čert a navíc jsem měla strach, aby se mi do rány nedostala infekce. Tohle nebezpečí hrozilo zvlá při přechodech řek a bain.

Změnily se ale i věci mimo nás. Ubylo nočních pochodů, lo se víc ve dne, ale zase přes poledne, kdy slunce pálilo skoro nesnesitelně. V noci nás naopak trápila daleko citelněji zima.

Zhorila se i strava. V kraji, jím jsme procházeli, vládl hlad. Zásoby staré úrody doly, nová úroda jetě nebyla, vojáci neměli, co by od domorodců koupili. (Pokud vůbec kupovali, jak říkali nám, a nerekvírovali.) Pirao z kukuřičné mouky se střídalo s rýí, ale tu jsme kol ikrát ani nemohli jíst. Byla ze staré sklizně, plesnivá a hnijící, smrděla tak, e ani hlad nás nedonutil pozřít ji. A to jsme byli rádi, kdy se na nás dostalo jídlo dvakrát denně. Jinak jsme toti jedli větinou jen jednou. Často jsme se sháněli, kdy u dostaneme něco k jídlu, a vojáci říkali: A za dvě hodiny. Polní kuchyň je momentálně vpředu.” A my pochodovali dvě hodiny, tři, est a někdy i osm hodin, ne jsme dostali misku té těko poivatelné, neslané a nemastné hmoty.

V POSLEDNÍ TŘETINĚ POCHODU jsme u li větinou od vody k vodě. Tahle vzdálenost určovala délku denního pochodu.

Voda nám ovem naopak pochod i ztěovala. Přibývalo přechodů řek, z nich největí a nejvodnatějí byla Kwanza; moná irí a mohutnějí ne Dunaj. Přes tu nás dopravovali v jednom gumovém člunu, do něho se natěsnalo zhruba deset lidí najednou, vojáky a nosiče v jakýchsi domorodých kanoích, vydlabaných z jednoho velkého kmenu. Trvalo téměř celý den,-ne nás vechny převezli z jednoho břehu na druhý.

18. května jsme překročili zpět na jih transafrickou eleznici, tu, kterou jsme tak dramaticky přecházeli směrem na sever hned na začátku pochodu. Tentokrát se to obelo bez komplikací. Vzpomínám si,e hned u kolejí stál kilometrovník, označující 855. kilometr.

V té době nás u velitel dost honil. Měli jsme dorazit na základnu, kde prý na nás budou čekat nákladní auta.

Musíme si pospíit, jinak nám ujedou,” říkal velitel.

Moc jsme mu po vech těch předchozích slibech a lích nevěřili.

Kdy jsme na základnu přili, ádná auta tam nebyla. Ale dostali jsme spodní prádlo, svetry a ručníky (ty tam někdo musel přivézt) a ze stop se dalo vyčíst, e sem nákladní automobily skutečně jezdí. Ale proč na nás nepočkaly, kdy sem údajně přijely pro nás, to nevím …

26. KVĚTNA JSME K AUTŮM KONEČNĚ DOLÍ.

Náklaďáky byly dva, staré, rozhrkané, notně opotřebované jízdou v bui - a nás pětaedesát. K tomu dvacet vojáků jako doprovod - důstojníci a jejich sluhové - náklad, sestávající z rezervních nádrí s naftou, barelů a zásob … nedovedla jsem si představit, jak nás tam chtějí vechny naloit.

Nemějte strach, to půjde,” smáli se vojáci. A měli pravdu. I kdy se nám do těla zarývaly ostré hrany beden a barelů, na nich jsme poloseděli, pololeeli, a neměli víc místa, ne pro kolena u brady.

Pak náklaďáky roztlačili - startér vzal dávno za své - a jelo se.

Jak jsme byli zpočátku rádi, e u nemusíme lapat, po pár kilometrech bychom s chutí vyměnili tuhle jízdu za dalí pěí etapu. Cesty v polopouti, kudy jsme jeli, prakticky neexistují, jelo se přes keře i výmoly a na pérování vozů bylo znát, e takhle jezdí pořád. Jízda se podobala rajtování na zdivočelém hřebci. Ti, co seděli uprostřed, padali jeden přes druhého, ti na krajích měli co dělat, aby nevyletěli přes postranici vůbec. Nemohli se ani pořádně dret, protoe větve stromů a trnitých keřů smetaly a lehaly vechno, co přečnívalo siluetu vozu. Vzpomínám si, e jedné naí ené kmen stromu oklivé odřel vechny prsty, jimi se drela postranice. Nejhůř na tom byli ti, co seděli vzadu; nejen, e to tam víc hází, ale navíc se postupné celý náklad dozadu setřásá, a u jsou to lidi, bedny nebo obojí.

Já seděla na naem kufru, pod sebou deku, záda opřená

o nohy někoho jiného, kolena u brady. Kdy u jsem to nemohla vydret, poádala jsem sousedy za sebou, zda bych jim nemohla dát nohy do obličeje. Jak jsem usínala, pořád jsem padala na Zlochovy, kteří byli na mě natlačení z druhé strany.

Zlobili se na mě, odstrkovali mě zpátky. Ale kdy je člověk vyčerpaný, u to ani nevnímá. Nakonec jsem zapadla do nějaké kvíry, která se vytvořila těmi otřesy, a poprvé po týdnech jsem se sladce vyspala. Ani mi nevadilo, e spím na pytli konzerv. Je to pohodlí asi jako leet na hromadě briket…

DEVĚT DNÍ TRVALA TAHLE JÍZDA. Nevím, kolik jsme ujeli. Někteří to odhadovali na tisíc kilometrů.

Po několika dnech se náklaďáky vyměnily, z polských starů, bůhví kde ukořistěných, jsme přesedli na mercedesy. Ale pohodlí se nezměnilo.

Dál se nám zarýval do těla kadý otřes, dál nás dusil obiak prachu, zvířený koly z vyprahlé půdy. Dál, kdykoli se chtělo někomu z nás na záchod (průjmy nás trápily pořád), jsme zoufale buili na střechu kabiny: Zastavte! Zastavte!”

Nejeli jsme nepřetrité, kromě zastávek na jídlo a na úlevu přicházely i naprosto nečekané. Kdy se něco porouchalo, kdy se náklaďák začal bořit v písku. Jednou jsme museli i dolů z korby a tlačit, abychom ho vyprostili. V noci se zase obvykle čekalo, a vyjde měsíc. Reflektory vozů toti u dávno vzaly za své - jestli vůbec někdy fungovaly …

Konec cesty byl obzvlá smolný. Nejdřív se zranila Jarka Janů. Na některém z hlubích výmolů pod ní uskočil pytel, na něm seděla, padla na podlahu a nemohla se ani hnout. Jen sténala bolestí.

Báli jsme se, jestli si nepokodila páteř. Uprostřed bue, na přeplněném automobilu, kde se člověk nemohl ani pohnout, bychom ji těko někam dopravovali.

Nakonec se ukázalo, e jsou to poraněná ebra. Narazila si i nějaký obratel, ale jak tak hýbat se mohla.

Cíl cesty se blíil, vojáci nám slíbili, e k ránu dorazíme na cílovou základnu, a tentokrát se zdálo, e jim můeme věřit. Jeli jsme tmavou nocí dál, v tom polospánku beze snů, na který jsme si u během týdnů pochodu zvykli - a najednou náraz, který nás smetl z naich nepohodlných improvizovaných sedadel vechny.

Běná africká havárie: přední náklaďák zastavil a zadní do něj najel. V té tmě, bez reflektorů a bez brzd, to ani jinak skončit nemohlo.

Hrabali jsme se dolů, vojáci nadávali, křičeli na sebe navzájem a ohledávali vozy. Přední byl celkem v pořádku, hlavně mohl jet, co je v Africe to nejpodstatnějí, kdeto u naeho byl předek celý pokroucený, něco teklo z motoru, prostě definitivní konec. Pár desítek kilometrů před cílem!

Zaít něco podobného tři měsíce předtím, zuřila bych. Jene teď u jsem si odvykla zuřit nad něčím, co člověk nemůe změnit. Naučila jsem se předevím hledat, co kadá nově vzniklá situace přináí dobrého.

Mohla jsem si protáhnout zkřehlé a zdřevěnělé tělo, mohli jsme rozdělat oheň, sníst ze zásob na havarovaném auté i takové lahůdky, jako marmeládu, kondenzované mléko a kompot a pak se skulit v hřejivé blízkosti plamenů a pohodlně spát.

NA JAMBU JSME DORAZILI 4. ČERVNA RÁNO. Jamba znamená v překladu slon, ale my, eny, jsme později pokřtily na .Slonovku’ základnu, na kterou nás odvezli o tři dny později a kde potom mui strávili téměř rok. Z jednoduchéhodůvodu: bylo tam kolem spousta slonů. Slyeli jsme v noci jejich troubení i dusot, nacházeli jejich stopy i trus, po základné se povalovaly kusy sloních lebek. Take ta malá základna asi sedmdesát kilometrů od Jamby pro nás u navdy zůstane Slonovkou, i kdy jsme se nikdy nedozvěděli, jak se vlastně jmenovala. Jestli vůbec nějaké jméno měla.

Jamba byla velká, moná v ní ilo i pět tisíc lidí. Těko se to odhaduje, kdy vidíte mezi řídce rostoucími stromy samá kimba a nemáte odhad, jak daleko se táhnou.

Kadá rodina dostala jedno takové kimbo k obývání, ostatní se v nich ubytovali po skupinách. ádný velký přepych, pořád jetě bylo málo dek a málo postelí, ale proti uplynulým třem měsícům - nádhera.

Dostali jsme i oblečení: dámské spodní prádlo a aty, pánské koile, kalhoty, slipy. Boty, ponoky a pár nových dek. A k jídlu dokonce karbanátky!

Tři dny na Jambé jsme nedělali nic jiného ne spali a jedli. Pokud aludky neodmítaly jídlo přijímat, co se taky stávalo. Zvlá u těch, kteří u měli loutenku.

Třetí den se objevil se svou suitou vůdce UNITY, generál Savimbi. Proel celou naí,ulicí’, kadému podal ruku a pak si svolal nae zástupce, Sau Ivana, Petra Gregora a doktorku Hudečkovou, do jakéhosi krytého shromaditě, zvaného

CÍLOVÁ ZÁKLADNA

velké janao. kam nás nahnali při návtóvé novinářů nebo zástupců MČK

MORAVA

IVAN

kimbo velitele tábora jango, co bylo vlastně velké, po stranách otevřené kimbo. Tam jim řekl, e budeme proputěni vichni, e na tom nae vláda trvá. A hned potom, jetě tentý den, nás odvezli na základnu, které my enské říkáme Slonovka, a chlapi, co tam byli rok, různě. Nejčastěji ,basa…

VE SLONOVCE JSME ZŮSTALI A DO PROPUTĚNÍ, celkem tři neděle. Setkali jsme se tam s osmičkou muů, která se odpojila začátkem dubna. Měli daleko těí trasu, hnali je ostrým tempem přes močály a bainy - nevím, jestli bych vydrela to, o čem vyprávěli.

Slonovka byla po měsících pochodu a po krkolomné jízdě na náklaďácích takovou oázou klidu a odpočinku. Zpočátku jsme nedělali nic jiného, ne jsme spali a spali, vstávali jen k jídlu. Nabírali jsme úbytek váhy i ztrátu sil. Přesto nejčastěji vzpomínám na záitek, který měl být nejpříjemnějí, ale vlastně byl pravým opakem. Na loučení. Kdy nás 24. června naloili na náklaďáky a vezli na Jambu, s tím, e budeme proputěny.

Nevím, jak to proívaly ostatní enské, ale já brečela jak krokodýl. Na jednu stranu jsem byla ráda, e u vechno konečně definitivně skončí, e se vrátím domů, ale nebyla jsem o tom schopna ani pořádné přemýlet, kdy Jirka zůstával dál na Slonovce a nikdo nevěděl, na jak dlouho.

Uklidňovala jsem ho, e to jistě dlouho trvat nebude, ale v duchu jsem cítila stranou úzkost.

Co znamená pár chlapů ztracených v bui v rozměrech africké politiky? říkala jsem si. Ty tu mohou klidně dret věčně…

NA JAMBĚ NÁM DALI OBĚD, dalí isřy i spodní prádlo, dětem krátké kalhoty a koilky, a se prý umejeme a převlékneme, e bude slavnostní předávání.

Jene jako obvykle v Africe vechno se straně táhlo, čekaly jsme asi dvě hodiny a pořád nic. U jsme se chtěly převléknout do starého, kdy se najednou objevil náklaďák, honem, honem nastoupit!

Odvezli nás k jakési velké ohradě, něco jako stadión, a nechali nás čekat v jangu, postaveném opodál. Stála tam konev na mléko s vodou, abychom se mohli po cestě jetě jednou umýt. Pak nás seřadili do trojstupu a vyvedli uličkou dovnitř do obdélníkového stadiónu. Na hlavní tribuně seděl

Savimbi s dalími důstojníky i civilisty, vedle nich bílí novináři, kolem dokola spousta lidí. Nejspí jsme byli součástí nějakého slavnostního průvodu, protoe jsem si vimla, e před námi mizí v protějí bráně útvar sportovně oblečených muů. (Kdy poutěli o jedenáct měsíců později chlapy, shlédli na téme stadiónu celou slavnostní přehlídku včetně alegorických vozů. Na jednom jeli třeba dělníci s obrovskou maketou nějakého stroje, pak vůz s nemocnicí, lékaři i sestry při práci, dalí vůz nějakých úřednic nebo sekretářek, vechny mlátily

o sto est do psacích strojů.)

Seřadili nás proti tribuně, před dva oddíly vojáků v gala uniformách a Savimbi pronesl slavnostní projev v portugaltině, francouztině, angličtině a umbundu, z něho jsem rozuměla jen tomu, e nás z humánních důvodů propoutí. Jinak jsem si celou dobu, co mluvil, prohlíela obrovské barevné tabule, vztyčené po obou stranách tribuny. Některé oslavovaly Savimbiho a nejrůznéjí bojové výjevy ze slavných bitev UNITY, ostatní karikovaly nejrůznéjí politiky, z nich jsem poznala jen Fidela Castra.

Pak sestoupil Savimbi z tribuny, kadému z nás potřásl rukou a popřál nám astnou cestu domů.

Od této chvíle jste svobodní,” řekl a novináři mohli strhat fotoaparáty a kamery.

,,A co nai mui? Budou taky brzy proputěni?1’ zeptala se doktorka Hudečkové.

Savimbi odpověděl, e brzy, a rychle se otočil, vrátil se na tribunu a nás odvedli na večeři.

DRUHÝ DEN JSME PSALI DOPISY muům, které jim měl doručit červený kří. U minulého večera odvezli tři nae zástupce (Jarka Janů za eny, doktorka Hudečkové jako vedoucí skupiny a estnáctiletý Vilo Paraj za mládeníky) na druhý konec Jamby, do elitní čtvrti, kde nás v jejich zastoupení na slavnostní recepci oficiálně předali do rukou zástupců Mezinárodního červeného kříe, ale tím se nae faktická situace nijak nezměnila; stejně jsme se museli zdrovat v prostoru, který nám UNITA vyhradila. Filmoval nás nějaký západonémecký novinář, zástupci červeného kříe nás ujiovali, e se pokusí vybojovat na UNITĚ proputění nejvíc postiených muů, ale my tomu moc nevěřili; věděli jsme u, jak je kadé jednání s vojáky obtíné, plné neurčitých slibů a průtahů.

Nicméně 29. června v poledne nám zástupce Mezinárodního červeného kříe přinesl nejen dopisy muů ze Slonovky, ale i zprávu, e sedm z nich se přece jen podařilo propustit. Vzpomínám si, jak neastně se omlouval, e jen sedm.

Vyhlíeli jsme je dlouho do noci. Teprve po půlnoci se konečně objevilo auto se sedmi proputěnými chlapy, a hned

o půldruhé hodiny později jsme dostali pokyn nasedat, e se jede na letitě.

Jeli jsme na malém náklaďáčku celou noc a teprve ráno, u za světla, jsme dorazili k osadě kimb, na africké poměry velmi luxusně vybavené. Byla tam kola, středisko, velká vysílačka, domorodé chatrče měly skla v oknech, dokonce i záclony.

Zastavili jsme, ale letitě to jetě nebylo. Jenom k nám přistoupili černí se sluchátky na uích a k naemu vozu se připojil náklaďák se zásobou jídla a Fantovou limonádou. Teprve po dalí půlhodině, kdy jsme marně pátrali po čemkoli, co by mohlo připomínat letitě, ukázal jeden z černých kamsi dopředu, kde za několika stromy vykukoval ocas obrovského letadla Herkules se znakem červeného kříe.

K letadlu jsme dorazili před desátou dopoledne, odlétali jsme teprve po poledni, ve čtvrt na dvě. Dostali jsme vodu na umytí i dalí oblečení, teplákové soupravy, v nich jsme potom vystoupili z letadla i v Praze.

Po necelých čtyřech hodinách letu jsme přistáli v Johannesburgu, kde u nás čekali novináři, květiny a suvenýry, pohotění v letitním salónku. Nezdreli jsme se ale dlouho; po hodině jsme se vydali na dalí cestu, tentokrát Herkulesem botswanských aerolinií do Harare. Ani konec naí cesty se neobeel bez komplikací; zhruba po třech hodinách letu nám oznámili, e néletíme do Harare, kde jsme se měli setkat se zástupci naí vlády původně, ale do Kinshasy. Take teprve tam, u večer, jsme uviděli při rolování k letitní budově iljuina s československými výsostnými znaky.

Čekal na nás náměstek ministra zahraničních věcí soudruh Svoboda, čekali na nás nai novináři, prostě zmatek nad zmatek. Take ten pocit naprosté radosti a uvolnění se dostavil vlastně a ve chvíli, kdy iljuin s námi na palubě odstartoval…

*

Zasáhlo to vechno nějak podstatné do vaeho dalího ivota?” ptám se.

Aby ne,” usměje se. Chystali jsme se řeit bytové záleitosti, i některé ivotní. Vechny plány najednou padly. A ten rok, kdy jsem čekala na manela, ten byl vůbec straný. Kdy vám na někom záleí, máte zájem, aby byl s vámi a ne někde daleko, v neznámu, kdoví na jak dlouho. Znala jsem sice podmínky, v nich tam zůstal - to byla určitá výhoda - ale v listopadu po naem návratu jsme se najednou doslechli takové neurčité zvěsti, e chlapy převezli na jinou základnu, nikdo nic nevěděl. Jsme jediní Praáci, take jakmile někdo něco zaslechl, u u nás drnčel telefon. Stala jsem se vlastně takovým styčným důstojníkem pro styk s ministerstvem zahraničí,” směje se

Je pravda, e se snaili. Kadý týden jsme mohli prostřednictvím ministerstva odeslat jeden dopis na ústředí Mezinárodního červeného kříe do enevy, které zajiovalo styk s naimi mui. Ovem záleelo na tom, jak často se jejich pracovníci mohli dostat na území UNITY. Zpětnou odpověď od chlapů jsme vlastně dostali jen dvakrát: jednou koncem září a pak a v dubnu, před jejich proputěním.

Ministerstvo shánělo i vechny západní novináře, kteří by

o naich muích mohli podat nějakou zprávu. Vzpomínám si, jak přijel na pozvání ministerstva do Prahy ten první, tuím francouzský, a přivezl i nějaké fotografie. Někdo musel určit, jestli jsou na těch fotkách vůbec nai mui, a kteří z nich. Snaila jsem se vyzvědět, zda je převezli nebo ne, vyzvídala jsem, kterým směrem od letitě novináře vezli nazákladnu, jak dlouho, dohadovali jsme se o nějakých orientačních bodech. Byl z toho, chudák, trochu zmatený. To víte, my u byli trénovaní v odhadu vzdáleností i světových stran, sami jsme si tu znalost odálapali.”

Na chvilku zvání.

Zvlá vánoce v třiaosmdesátém byly oklivé. Moc oklivé. U v červenci nám náměstek ministra soudruh Svoboda sdělil, e bude úspěch, kdy se podaří mue dostat domů do vánoc, v říjnu nám nastínil vechny moné varianty, jak se situace můe vyvíjet, a v prosinci znova. Moc nadějně to nevypadalo.

K vánocům pustil Savimbi vechny vězně-jen Čechoslováky ne.

Den před tědrým dnem vysílali z Londýna vánoční pozdravy, mezi nimi i kazetu s pozdravy od naich, kterou přivezl

z Afriky skotský novinář. Na tědrý den to vysílala i Hvězda.

Byly to smutné vánoce. Nejsmutnějí ze vech.”

Změnilo vás nějak to, co jste proili v Angole? Lépe řečeno

- myslíte si, e vás to změnilo?”

Myslím, e změnilo,” přikývne. Odnaučila jsem se rozčilovat nad maličkostmi. Hodnotím teď věci jinak. Jestli jsou nezbytné k ivotu - nebo ne …”

MĚLI JSME NEJMENÍ DÍTĚ

Nevíte, kdo to vyrábí? Hledal jsem marné výrobce, abych mu poděkoval,” řekne ing. Peter Gregor a sklopí opět oči k páru značně poničených, olapaných azpuchřélých sandálů. Pod balkónem paneláku se do daleka hranatí ilinské sídlitě Vlčince, výskot dětí a túrování motoru se mísí s vrčením kávomlýnku z kuchyně, kde pro nás paní Gregorová vaří kávu. Skoro se nechce věřit, e tyhle boty olapaly kameny, hlínu a písek daleké Afriky, e koenka zčernala a popraskala pod tropickými lijáky a tropickým sluncem.

Věřil byste, e takové sandály za stovku vydrí třináct set kilometrů? A dalích jedenáct měsíců v pouti?” řekne ing. Gregor.

Já ne,” zakroutím hlavou.

A přesto vydrely.”

Pak sáhne do igelitového pytle pro dalí relikvie - malou dětskou vyisovanou čepičku na zavazování pod bradu a taku, obojí neurčitého tvaru i barvy.

Tu čepičku uila ena pro Zuzanku z kusu trička, na taku jsme obětovali jednu koili. Aby malá měla aspoň něco proti slunci a deti, a abychom měli v čem nést litrovou láhev s vodou.”

Dotýká se těch věcí a nepietně věcně vzhledem k tomu, co

o nich vím.

Kdy mu to řeknu, jen mávne rukou: Jakápak pieta? Pomohly nám přeít. To je vechno.” v Ale podle toho, jak pečlivě je spolu s ooupanými sandály ukládá zpět do igelitového pytle, bych neřekl, e je to vechno…

Ing. Peter Gregor

V tu sobotu ráno mě střelba nevzbudila. Byl jsem v Alto Catumbele u tři čtvrti roku a za tu dobu jsem si zvykl hned tak se kvůli nějakému výstřelu nevzruovat. Pár dní předtím se povídalo, e krajem táhne mení skupina UNITY, navíc místní ODP, lidové milice, které nás měly za úkol chránit, pořádaly v okolí kadou chvíli cvičení. Byl to početný útvar, kolem tří set muů, my bydleli v centru města, hned vedle velitelství-tak čeho se bát?

Manelka s dětmi se vzbudila a kdy střelba neustávala, začala lomcovat i se mnou. Vyel jsem ven, jen tak nalehko, v dínsách a tričku, spí abych uklidnil rodinu ne sebe. Netuil jsem, e se oblékám nikoli na pár minut, ale na několik měsíců, e se ty dvě věci spolu s lehkými sandály stanou za chvíli jediným mým majetkem …

Naproti přes ulici stál soused Novotný, taky vyhlíel, co se děje. Chvilku jsme si tak povídali, klidně, rozespale, jako dva zemědělci na zápraí, kdy odhadují počasí. Jetě si vzpomínám, e jsme se smáli kolegovi Pálovi, který se objevil na konci ulice a křičel na nás: Sbalte si věci!”

Střílelo se sice odevad, ale nám se zdálo, e daleko.

Pak se objevily domorodé eny, s ranci skromného majetku a houfy dětí, vyděené se hnaly k velitelství, snad se tam chtěly skrýt. Ale to u nám něco zahučelo nad hlavou, ztěka přeletělo a o kus dál explodovalo. (Teprve později jsme zjistili, e UNITA pouila při útoku i granátomety.) Zapadli jsme rychle dovnitř a z úkrytu viděli jednoho z přísluníků ODP, jak se ene ulicí a střílí na vechny strany. Znali jsme ho od vidění, takový sympatický, sotva osmnáctiletý kluk, Domingos. Kolikrát nám pomohl něco udělat či sehnat. Volali jsme na něj, co se vlastně děje, ale v té vřavě nás snad ani neslyel. Za pár minut potom, kdy nás vojáci UNITY u vedli k mostu, jsme ho uviděli jetě jednou. Leel v tratoliti krve, s dírou v hlavě …

Pak u to lo ráz na ráz; střelba sice poněkud utichala, ale zároveň se v ulici objevilo asi dvacet naich, s rukama nad hlavou, kolem nich vojáci, celí nervózní a nepříčetní, křičeli portugalský: Čechoslováci, pojdte ven!” a stříleli po vem, co viděli i neviděli. Nechtěli jsme skončit s kulkou v hlavě, raději jsme vyli ven.

Proli jsme tím ivotním zlomem lip ne třeba kolega Mirovský, který leel na podlaze a vojáci mu doslova rozstříleli dům nad hlavou - ale zase hůř ne jiní, kteří přece jen stihli popadnout pár věcí. Já měl jen tričko s krátkými rukávy a dínsy, ena na tom nebyla lip. Ani dvaadvacetiměsíční Zuzanka moc oblečená nebyla. Jen osmiletá Zdenka vylezla ven v teplákové soupravě. Ale jinak jsme neměli nic, ani brýle proti slunci, ani čepičku, dokonce ani kapesník, ze kterého bychom ji dětem mohli udělat, kdy jsme celé týdny pochodovali vtropickém áru. Nebýt toho, e nám Janko Bezeg věnoval později jednu koili a manelce ponoky, nebýt jehly, kterou jí půjčil, aby uila alespoň tu čepičku a taku, byli bychom holejí ne ta příslovečná kostelní my …

MĚLI JSME NEJMENÍ DÍTĚ ze vech, nespí i nejmení evropské dítě, jaké kdy prolo Afrikou - a kdyby nám někdo řekl, co vechno nás čeká, asi bychom mu řekli: To je nesmysl, to přece nemůe přeít!”

Dodnes, kdy si na to vzpomenu, nemohu uvěřit, e jsme tím proli, e to byla skutečnost. Něco takového bychom přece nemohli přeít ani my, nato děti…

Zuzance bylo 22 měsíců, jetě cumlala láhev, čůrala do plenek nebo nanejvý do nočníku, neusnula bez svého poltáře pod hlavou a bez své panenky, kterou musela cítit vedle sebe v postýlce. Já odjel do Angoly, jetě jí nebyl ani rok, jetě mi ani nestačila přivyknout. Zato od manelky se nehnula, musela ji mít pořád na dohled, jinak byl křik.

A najednou vechno jinak.

Ze dne na den, z hodiny na hodinu.

Myslím, e ta straná proměna ji dostala do nějakého oku. Z veselého, vatlavého dítěte se stal zamlklý, apatický tvoreček, celý den se nezasmála, nereagovala na ádné otázky. Dokonce ani na nae; kdy jsme se ji v přestávkách pochodu snaili rozveselit, povzbudit, zjistit, jak se cítí, jak je na tom. Jenom mlčela. A později, kdy u jí sil rapidně ubývalo, sotva jsme zastavili, lehla si a spala. Třeba i na holou mokrou zem.

Osmiletá Zdenka to vechno nesla statečně, a překvapivě statečně, kdy si uvědomím, e jsme ji předtím nijak sparansky nevychovávali. Běné městské dítě, spí trochu rozmazlené, které začne otravovat, sotva projde s matkou pár obchodů:

- Mami, pojd u domů, mě u bolí nohy!

UNITA slíbila, e malé děti - ty byly celkem tři - ponesou domorodé eny, větí zase vojáci. Nakonec se nesli jen ti tři mrňousové, zatímco vojáci si vdycky nali nějakou tu výmluvu, proč momentálně nést nemohou. Take Zdenka lapala, pak u taky apaticky a odevzdaně - to jsme ostatně lapali vichni - ale la těch patnáct dvacet kilometrů denně po svých. A sotva jsme se na konci denní dávky zastavili, spala. Pak jsem jí poradil, aby-kdy cítí, e u dál nemůe-si prostě sedla. Naučil jsem ji i pár portugalských slov, aby to dokázala vojákům vysvětlit. Odpočinula si tedy alespoň ne přela celá kolona, a kdy ji vojáci uzavírající dlouhý průvod, začali nutit, aby se zvedla, zůstala dál sedět, a byl některý z nich nucen vzít ji na záda. Dlouho to obvykle nevydrel, tak kilometr nebo dva. Pak si zase vymyslel, e má naléhavý bojový úkol někde vpředu nebo podobně. Ale jakýs takýs odpočinek to přece jen byl.

Na jedné ze zastávek pochodu (zleva: Janeček, manelé Parajovi se synem a dcerou, manelé Szenteovi, vzadu Ivan, před ním Zlochová a Janečková se synem)

Z ročního pobytu dvaceti muů na základně (zleva: Kubík, Pál, Smrček, Vanda, Morava). V pozadí jedno z kimb

Zuzanku jsem nesl prvních dvé stě kilometrů sám. Bylo to problematické. Ne si přivykla, musela mít mámu pořád vedle sebe, jinak plakala. Take jsme se zase nemohli příli starat

o Zdenku, kdy začala zaostávat. Ale lo to. Jene pak u jsem nemohl ani já; převzaly ji domorodé nosičky.

Nesly děti na zádech, pod zadečkem podvázané ptínkou jako nějakou improvizovanou sedačku, nic příjemného. Den co den v nepohodlné rozkročené poloze, plínka se zařezávala tak, e noičky modraly - dalo nám práci při kadém odpočinku Zuzanku zase rozhýbat. Nakonec, po několika týdnech, u nemohla chodit skoro vůbec.

Zřejmě jí to noení utkvělo zvlá silně. Po návratu si nevzpomínala na nic, jako by jí to milosrdná příroda vymazala z hlavy, jen s panenkami si začala hrát úplně jinak ne ostatní děti - nosila je přivázané na zádech …

Dva okamiky byly pro nás vůbec nejhorí. První hned na začátku, kdy jsme si jetě mysleli: no co, dva tři dny nás tu nechají a pak půjdeme domů. Jene místo toho nám důstojník Alberto, velitel celé skupiny, oznámil, e nás čeká pochod, dlouhý,celé týdny, moná i měsíce, kdy budeme bez přístřeí a jíst jen fo, co najdeme cestou. To byl ok provechny-apro nás s dětmi dvojnásobný. V té chvíli povolily nervy spoustě lidí, někteří začali plakat, jiní křičet jeden přes druhého, e to přece nejde, dalí zůstali jak opaření. V tu chvíli jsme si s manelkou mysleli oba toté: tohle přece nae malá nepřeije!

Bylo to hrozné, ale tak nějak jsme s tím byli předem smíření. Mysleli jsme si to - a přece jsme tomu nevěřili.

Pak začal pochod a my viděli, e děti vydrí tohle a tamto, e spí, celé promočené, pod mokrými přikrývkami na mokré zemi jako ostatní, e vydrí celý den bez jídla, i kdy pláčou hlady, ale vydrí a postupně jsme začal i doufat, e tedy snad vydrí a do konce. Zpočátku si dokonce jetě i hrály jako děti.

V přestávkách na odpočinek jsme je museli dokonce okřikovat, af se zbytečně nehoní a etří síly.

Pochod - jakkol i vyčerpávaj ící a nel idský - dostal u rčitý řád. Vytvořily se mení skupiny, skupiny k jednomu kotli, jednomu ohni a jednomu ,loi, které větinou tvořila celta nebo deka vespod a druhá celta nebo deka navrch.

Nás bylo devět: manelé Novotných s dvěma dětmi, my s dvěma dětmi a kolega Bezeg, který byl v Catumbele natěstí sám, jeho rodina měla teprve přijet. Znali jsme se u z dřívějka, z .mírového’ ivota v Catumbele, dá-li se to tak nazvat.

S Lumírem Novotným jsme se znali z nejrůznějích oslav, k MD, ke Dni dětí a podobně, s Bezegem jsem se znal jetě déle. Oba jsme aktivní achisté, on první, já druhé výkonnostní třídy, pravidelně jsme se setkávali na turnajích ,celulózáků. Hrávali jsme proti sobě.

Systém, který jsme si vytvořili, byl jednoduchý. Sotva jsme se zastavili, nechali jsme děti na starost enám a my chlapi jsme li rychle nanosit dřevo na oheň, eventuálně i vodu, pokud to bylo moné. S vodou toti byly komplikace. UNITAze strachu, aby nenarazila na hlídky, které by mohly střeit vodní zdroje, větinou tábořila dva a tři kilometry od potoků. Take jsme obvykle museli čekat, a vodu přinesou domorodí nosiči. Poněvad nesli pro vechny, bylo jí tak sotva na napití. Na mytí u vůbec ne. (Poprvé jsme se myli asi a po dvou týdnech pochodu.) Měli jsme dvě litrové láhve pro vech devět lidí a ty jsme plnili, kdykoli jsme na pochodu na nějakou vodu narazili.

Kdy si vzpomenu, jak jsme v Catumbele ze strachu před chorobami vodu zásadně převařovali - a to navíc vodu chlórovanou, na její patřičné chlórování jsme v továrně sami dohlíeli!

Ted jsme pili vechno. Pravda, v prvních dnech, kdy jsme pochodovali horami, to byla převáně voda z čistých horských potoků, ale později jsme vzali za vděk kadou kaluí, řekou, někdy i močálem. Vodou kalnou jako bílá káva …

Kdy jsme tedy rozdělali oheň, snědli skromný příděl neochucené kukuřičné kae nebo fazolí, co uvařily domorodé kuchařky v jednom velkém kotli a servírovaly samozřejmě rukama, uloili jsme se ke spánku. I ten měl svůj systém; uprostřed děti, kolem nich z obou stran eny a na krajích my, mui. Vichni v řadě, natésnaní naceltěajeden nadruhémjak sardinky, abychom se zahřáli aspoň troičku. Pokud se nám podařilo sehnat dost dřeva, přikopávali jsme ho do ohně celou noc. Tlačili jsme se k ohni ve snaze urvat kadý kousek tepla tak blízko, e nám dokonce dvakrát v noci chytila deka.

Systém jsme tedy měli a přes vechny útrapy, průjmy, vi a zranění, přes vechnu ztrátu sil jsme si začali říkat, e by to děti mohly vydret.

Jene pak přiel druhý ok, snad jetě horí ne ten první: Zuzka dostala zápal plic …

Tělesně byla v bídném stavu u dlouho. Vychrtlá, bříko nafouklé, typický podvyivený černouek z fotografií, které nám trhají srdce, i kdy je vidíme jen v novinách. Problémy s nohama, o těch u jsem mluvil, apatická, smutná, zamlklá. A teď jetě ke vemu začala pokalávat, plakala, e ji bolí ui, teplota začala stoupat. Být to doma, u bychom nejspí volali pohotovost, nasadili léky, balili ji do peřin. Jene tady musela dál denně absolvovat dvacet kilometrů, v deti, promočená spát na promočené zemi. Ze zánětu průduek se vyvinul zápal plic, horečky stouply na čtyřicet stupňů …

Měli jsme strach, kdy nás přepadli; byli jsme zoufalí, kdy nám řekli, co nás čeká, ale to vechno nebylo nic proti téhle situaci.

Tehdy jsme si opravdu mysleli, e umře.

Neměli jsme léky, neměli jsme ten nejprimitivnějí lidový prostředek proti horečce-zábaly. Protoe nebyla látka, do ní bychom ji mohli zabalit. A i kdyby byla - nebyla voda, v ní bychom ji mohli namáčet. Kolikrát jsme byli pět est hodin bez kapky vody na napití, etřili vlastní douky, aby zbylo víc pro děti, které dotíraly soustavné: - Táto, já mám ízeň, já to u nevydrím!

Přírodní zákon je krutý: vydrí - nevydrí. Byli jsme u dost dlouho na cestě, abychom ho podvědomě cítili, ale tohíe bylo tak silné, e nás to vyburcovalo i z té strané flegmatič-nosti, která u tou dobou pohltila mnohé z nás.

Nakonec se vojáci přece jen slitovali a začali Zuzce píchat nějaké antibiotikum. Nejspí to, co ukradli doktorce Hudečkové hned na začátku.

Deset dní trval ten stav, kdy jsme pochodovali, a prakticky nespali, poslouchali, jak se Zuzka dusí kalem, a nemohli dělat vůbec nic, ne čekat, zda to přeije nebo ne.

Pak to prosté přeila …

NĚKDY V POLOVINĚ DUBNA, krátce po oddělení skupiny osmi muů a po smrti Jardy Navrátila, se vytvořila komise pro styk s UNITOU a já se stal jejím členem.

U předtím vznikaly nejrůznějí konflikty mezi naimi lidmi a vojáky, důstojníci si stěovali, e za nimi chodí kdekdo s kadou pitomostí, e takhle to nejde a podobné. Take vznikla komise.

Bylo nás celkem pět. Doktorka Hudečkové, Krivosudský, Ing. Kozma, já a pak zástupce třinácti Portugalců, které Unita rovně zajala a vlekla s sebou, - bývalý ředitel papírny v Alto Catumbele. Tedy - my jim říkali Portugalci, ale oni to vlastně Portugalci nebyli. Spí potomci Portugalců, usedlých u po generace v Angole, státní přísluností stejně čistokrevní Angolané jako členové UNITY. Někteří ani nebyli béloi, spí míenci, jak se ta krev generacemi promíchala, ale protoe UNITA vyznává radikální černý rasismus .Afrika černým’, měli to s tou barvou pleti stejně polepené jako my.

Nae práce spočívala v tom, e jsme byli v denním styku s důstojníky a přednáeli jim vechny nae ádosti a stínosti. Kdy byl třeba pochod některý den moc dlouhý a namáhavý, kdy u lidi nemohli, li jsme za velitelem a poádali ho

o odpočinek. Upozorňovali jsme na zdravotní stav těch, kteří na tom byli obzvlá patně, vymáhali nosiče, boty pro toho, komu se u naprosto rozpadly a nemohl jít dál, náhradu za oacení, které doslouilo.

Jednou týdně jsme měli s velitelem větí poradu, kdy jsme mu přednesli seznam dlouhodobějích nahromaděných poadavku.

Větinou nás pozorně vyslechl, pečlivě si vechno zapsal -a stejně nic nesplnil.

Takhle jsme si pravidelné stěovali na stravu, na její mnoství i kvalitu, na to, e jsme u týdny nedostali petku cukru ani soli - a on jen krčil rameny. Z čeho vám mám dát, kdy vojáci jsou na tom stejně bídně?

Jen výjimečně nae stínost na stravu zabrala: například, kdy jsme ho prosili, aby aspoň děti dostaly jídlo častěji ne jednou za čtyřiadvacet hodin, e tak dlouho hladovět nevydrí. Tehdy nám dvakrát vyhověl - a pak bylo zase vechno při starém.

Jinak končila větina naich poadavků u krčení ramen nebo u slibů, které se nikdy nesplnily.

Potřebovali jsme třeba boty. Větina z nás vyrazila v naprosto nevhodné obuvi - Kocián například absolvoval celých těch třináct set kilometrů v dínsových pantoflích, jeho syn v tenkých Jarmilkách’, co nosí děti na tělocvik. Měli jsme ukopané, zkrvavené palce, které se zaněcovaly a hnisaly, výronů bylo nepočítané. Ale i tahle nevhodná obuv nám připadala jako poklad, kdy začala v mokru chátrat a rozpadat se, kdy jsme ji doslova ztráceli.

Velitel sliboval a sliboval - a kdy pak skutečně nějakou obuv sehnal, stejně se na vechny nedostalo. Na Kociána například jenom proto, e tak velké číslo zřejmě UNITA v celé Angole ani nemohla sehnat.

Podobně to bylo i s oděvem. Po řadě urgencí jsme nakonec dostali paterý dínsy a komise musela sestavit seznam pěti lidí, kteří jsou na tom nejhůř.

Nejzajímavéjí na práci v komisi bylo to, e se člověk dostal do kontaktu s důstojníky UNITY. e nahlédl do jejich způsobu mylení i do vztahů uvnitř armády. Dá-li se ten houf lidí, co nás provázel, armádou vůbec nazvat. Pravda, vojáci přepadového komanda, kteří provedli útok na Catumbelu, byli dobře vycvičení, dobře vyzbrojení samopaly, kulomety, dokonce i přenosnými bezzákluzovými kanóny. Silní chlapi, schopní hodiny nejen pochodovat, ale přímo běet klusem s plnou polní a jetě třeba těkou hlavní bezzákluzového kanónu na hlavě. Ale ten zbytek, nosiči, domorodé eny a déti, to byla ubohost, na nich byla bída vidět stejné jako na nás. I větina ostatních vojáků měla jen kus uniformy, třeba čepici, kalhoty nebo blůzu, a zbytek - prosté kde co schrastili.

I vztahem k nám se liili. Někteří dávali otevřeně najevo svou nenávist, při kadé příleitosti nám nadávali, jiní byli naprosto lhostejní. A-třetí skupina, nejmení, nás snad i litovala. Navenek sice ne - na to byli příli zpracovaní politickým kolením, které dostávali kadý den před zahájením pochodu

- ale bylo vidět, e tu a tam se neubrání soucitu, kdy třeba některé dítě příli plakalo, e přimhouří oči, kdy jsme kradli kukuřici z políček, jimi jsme procházeli (jakékoli lámání kukuřice bylo přísné zakázáno), občas podepřou někoho, kdo u mele z posledního (i kdy jim to nikdo neuloí), e dají bílému dítěti pár syrových burských oříků nebo kousek manioku, který sebrali cestou.

I důstojníci se k nám chovali různě. Plukovník Alberto, který velel přepadovému komandu a později i celé první části pochodu, se snail s námi zacházet sluné, neustále se pohyboval podél celé několikakilometrové kolony a jakmile dolo k sebemenímu problému nebo střetu s některým z vojáků, do minuty do dvou byl na místě, aby situaci osobně urovnal. Kdy někdo u opravdu nemohl a sedl si vedle cesty, pouívali vojáci někdy dost neurvalých metod, strkání a kopanců. Stěovali jsme si, plukovník se rozčilil, vojáky tvrdé pokáral a od té doby, kdy u k nějakému tomu kopanci dolo, koukal viník rychle zmizet, vmísit se daleko dopředu mezi ostatní.

Naproti tomu kapitán Alelujá, který měl konkrétné na starosti právě rukojmí, to byla pěkná svině. Ve skutečnosti se samozřejmě jmenoval jinak, stejně jako Alberto, to byla bojová konspirační jména, ale my jsme si ho stejně později překřtili ironicky na Andílka.

Lhal jako kdy tiskne, Albertovi do očí zatloukal, e bychom si na něco stěovali, kdy jsme později tu kterou stínost urgovali. Dva z nás u něj viděli i své věci, které se jim předtím ztratily. Těko říct, jak k nim přiel…

Na jeden moment z mého působení v komisi si zvlá vzpomínám. Jednak to byl moment osobní, jednak jeden z mála světlých okamiků celé cesty. To kdy jsem se jednou při sezení komise s velícím důstojníkem - během celého pochodu jsme jich vystřídali celkem pět - smutně zmínil, e Zuzanka 24. dubna slaví druhé narozeniny a e si je asi představovala trochu jinak. Hned večer nám voják přinesl malou slepičku a tři vajíčka, e to je dárekZuzance od velitele.

Jsem měkká povaha, ani hlad ve mně nesmazal určité zábrany; vláčeli jsme slepičku dvadny ivou, ne mi ji konečně jeden voják zařízl. Bylo to spí takové kuře, vyhublé jako my. Jíst se nedalo, ale polévka z něj byla báječná. A ta tři vejce - to byl poklad! Hotová mana nebeská …

SLIBY A LI - to jsou dvě slova, která bych pouil, kdybych měl charakterizovat postoj UNITY k nám.

Jen na samém začátku, kdy nás odvedli vyděené a zmatené pod namířenými samopaly z Alto Catumbely, nám plukovník Alberto ve své úvodní řeči řekl pravdu.

Co nás čeká.

Pak u nám jen lhali.

Lhali, kdy slibovali aty, deky, boty, lhali, kdy nám říkali, e u u budeme na základně, e si u u odpočineme a bude čas na jakés takés vyléčení zničených nohou, průjmů, vech zhnisaných oděrek a bolavých kloubů.

Jednoho dne, kdy u jsme byli hodně vyčerpaní a zdálo se nám, e u dál nedojdem, nám řekli, e ráno konečně dorazíme na základnu. Pochodovali jsme celou noc, mleli z posledního, ale přece jen nás hnala vidina, e konečně ten zlý sen skončí. A ráno - zase nic.

Sedli jsme si a řekli, e u dál nepůjdeme. Vichni.

Vojáci začali křičet, Alelujá vztekle kopl Smrčkovům do plechovky s vodou. Vypadá to moná jako maličkost, ale nikdo si neumí představit, co pro nás znamenala kadá kapka vody. Zvlá pro děti. A Smrčkoví měli tři. Paní Smrčkové ruply nervy, rozplakala se, Smrček vyletěl, do toho portugalský křičel Saa Ivan:

Copak jsme v nějakém koncentráku?! Ani tam se k lidem nechovali hůř!

Byl to velký konflikt, jeden z nejvétích. Vojáci vyhroovali vězením, my se hystericky smáli. Nějaké to vězení, kde by se člověk mohl svalit třeba i na holou zem a neslyet ten věčný pokřik: Vstávat, jde se!”, to věčné tleskání, kdy nás budili, takové vězení by v tu chvíli bral kadý.

Stejné to nakonec dopadlo zase tak, e jsme se zvedli a li dál. Nic jiného nám prostě nezbývalo …

Pak u jsme jim neřekli ani slovo, ale přesto nám lhali dál.

Lhali i kdy se první týden v dubnu ustavila skupina osmi muů a vyrazila na cestu. Říkali nám, e musí na hlavní základnu dorazit dřív, protoe tam v té době přijedou i zástupci Mezinárodního červeného kříe. Aby se mohlo vechno připravit k naemu proputění.

30. dubna, kdy jsme překračovali na člunech velkou řeku a dlouho jsme čekali v eukalyptovém lese ne nás vechny postupně přepraví, za námi přiel velitel a říkal, e skupina osmi muů u dorazila na základnu.

Řekli jsme, e mu nevěříme.

Velitel se tvářil udivené: Jestli mi nevěříte, můete si večer poslechnout zprávy z Johannesburgu. Budou to tam hlásit.‘1

Věděli jsme, e Johannesburg vysílá hlavní zprávy v osm hodin večer. Krátce před osmou jsem tedy el za jedním vojákem, který měl tranzistor, a řekl mu, e velitel nám dovolil poslouchat zprávy. Byl to shodou okolností můj vlastní tranzistor, který voják vyraboval z naeho domu v Catumbele.

Ve zprávách opravdu příchod skupiny osmi ohlásili, ale zároveň i zprávu, kterou jsme určitě slyet neměli. e ná příchod se čeká zakrátko, e eny a děti mají být poslány domů, ale mui budou čekat, a je angolská vláda vymění za nepřátelské vojáky, které vězní.

Zůstali jsme jako opaření. Od počáteční Albertovy řeči nás celou dobu UNITA ujiovala, e jakmile dorazíme na základnu, hned nás propustí. A teď tohle.

el jsem rovnou za velitelem a zeptal se ho. Ten se místo odpovědi rozčilil, který voják nám umonil zprávu vyslechnout. Vymlouval jsem se, e ho neznám, velitel nabízel, e druhý den ráno nechá nastoupit celou jednotku, abych mu vojáka ukázal.

Odmítl jsem: Stejně bych ho nepoznal.”

Velitel jen stiskl zlostné rty, zcela správně se domníval, e viníka kryjeme, my zase byli zaraení z té zprávy. Atmosféra se jetě víc napjala.

Byl to pro nás ok, ale přece jen nás něco potěilo. e snad u brzy opravdu dorazíme na základnu, kdy to hlásilo i rádio.

Ukázalo se, e lhalo i rádio. Pochodovali jsme jetě celé čtyři týdny, stále ten monotónní rytmus: v polobdéní pochodovat, v polobdění se najíst, spadnout do spánku jak do hluboké vody, a u nás zase budí křik a tleskání. Po čtyřech týdnech jsme konečné dorazili k místu, kde byly připravené náklaďáky a na nich jsme se mlátili buem jetě devět dní.

Zajímavé je, e kdy se přiblíil konec té strastiplné cesty, Zuzanka najednou procitla z beznadějné apatie. Oila, začala zase mluvit, dokonce se i zasmála.

Podobné se projevovali i vojáci, kdykoliv jsme se blíili k nějaké základné. ertovali, smáli se, začali si prozpěvovat. Oni věděli, e se blíí konec. Ale jak to poznalo dvouleté dítě, to je mi dodnes záhadou. Snad je v dětech opravdu nějaký dalí přírodní smysl, který, jak dospívají, vyhasíná.

4. ČERVNA TEDY NAE TŘINÁCTISETKILOMETROVÁ POU SKONČILA.

Byli jsme připravení, e nás na místě budou čekat zástupci Mezinárodního červeného kříe, a zpočátku to tak opravdu vypadalo. Rychle nás přeoblékli z polorozpadlých cárů, dostali jsme věci, na které jsme u zapomněli, e vůbec existují. Zubní kartáčky, ručníky, dokonce i ličky!

A k jídlu kvalitní konzervy!

A chléb!!

V té době jetě měla řada z nás loutenku, která se začala objevovat někdy ke konci pochodu, před devítidenní cestou nákladními auty. Protoe má dlouhou inkubační dobu, propukala postupně. Manelka ji nedostala, u ji jednou prodělala před léty, Zuzanka natěstí taky ne, take nejhůř ji odnesla Zdenka. Ta si ji s sebou přivezla i do Československa. Myslím, e jsme ji dostali z těch společných kotlů, v nich nám UNITA cestou vařila. Na domorodcích jsme ji sice nepozorovali, na černé pleti to těko poznáte, ale manelka si vimla, e někteří mají zaloutlá bělma očí. Nevím, bylo-li to od loutenky, ale vechno tomu nasvědčovalo.

Konečné jsme tedy mohli jíst, kolik jsme chtěli - a přitom vlastně nemohli. Někteří kvůli loutence, jiní dostali po prvních velkých dávkách prudké aludeční potíe. Ale vech-

úmoru.”

Takhle vypadaly jámy, vyhloubené na okraji cílové základny, jediný zdroj pitné I uitkové vody

no u bylo jiné. Nemuseli jsme jetě k tomu pochodovat a nejblií budoucnost vypadala růově. To se vechno hned lip snáí.

Jene po zástupcích červeného kříe ani stopy.

ili jsme u dost dlouho mezi domorodci, abychom věděli, e den či týden nic neznamená, a celá ta urychlená péče signalizovala, e se přece jen něco důleitého děje.

A dělo. Třetí den najednou vypukl rozruch, v táboře se objevila řada nových vysokých důstojníků as nimi i sám vůdce UNITY, Savimbi. Poznali jsme ho hned; letáky s jeho fotografií zdobily celý tábor. Proel ulicí, podal vem ruku a pak si nai komisi zavolal do janga, velkého domu z kůlů, propletených větvemi, pospojovaných lýkem a krytého sloní travou, jakéhosi domorodého shromaditě. Tvářil se náramné přátelsky. Dal nám obsáhlé politické kolení, za co UNITA bojuje, proti komu je či není a jak máme správné pochopit to, co jsme si museli vytrpět. Vystupoval inteligentně, bylo na něm znát, e doktorát ze výcarského Luzernu nemá zadarmo.

Jene my jsme hlavně čekali, a konečné řekne, co bude s námi - a tenhle detail jaksi taktně přeel.

Zeptal jsem se ho tedy rovnou, jak je to s naim návratem domů, zmínil jsem se i o té zprávě z johannesburgského rozhlasu, která říkala, e mui budou čekat, dokud je nevymění.

Savimbi jen zakroutil hlavou: To není pravda, budete proputěni vichni.”

To nám zase vrátilo optimismus. Kdy to řekl sám nejvyí a na takovém fóru, musí to být přece pravda.

Jetě ten samý den, hned po skončení .recepce’, nás naloili do auta a odvezli na jinou základnu, vzdálenou 70 km od Jamby, která pak zůstala naím domovem a do konce. Tam jsme se také setkali znovu se skupinou osmi.

Ubytovali nás v kimbech, domorodých chatrčích, v jakých bydlela v Alto Catumbele větina domorodců. Tyhle se liily jen tím, e neměly střechy z vepřovic, ale z větví, lýka a sloní trávy. Prosté takové zmeneniny janga. Kadá rodina dostala svou. Uvnitř, v prostoru velkém asi jako běný obývací pokoj, dvě lůka ze sloní trávy, ohnitě. Vlastní deky, vlastní matrace. Připadali jsme si jak na zámku …

Měli jsme pánev, naběračku, hrnec, začali jsme si zase převařovat vodu, vařit čaj.

Kdy vzpomínám na ty necelé tři týdny na základně, řekl bych, e to bylo nejastnějí období celého zajetí. Celé dny jsme trávili v sladké nečinnosti. (Doslova sladké, protoe jsme u měli i cukr, po něm jsme celou cestu tak touili.) Tělo si vybíralo dluhy, nashromáděné cestou, spali jsme dvanáct třináct hodin denně a pořád se nám to zdálo málo. Zbytek času jsme trávili praním, drobnými pracemi, jako třeba udělat si do kimba věák či poličku.

Konečné jsme se mohli i odvivit. Vi nás trápily celou cestu. Jednak písečné, které se zavrtávaly mezi prsty nohou azpůso-bovaly nepříjemné záněty, jednak atové, kterých byly stovky, drely se hlavně ve vech atů, nepříjemné svrběly a po několika týdnech jsme byli vichni obsypaní vyrákou. Něco jsme se snaili vyprat (měli jsme u i mýdlo!), něco jsme vyhubili nějakým prákem na způsob DDT, který nám UNITA dala.

Ale to hlavní, co nás drelo v dobré náladě, byl Savimbiho slib, e nás u zakrátko propustí. Říkali jsme si navzájem, jak krásně nám to vylo, e jetě stihneme dovolenou a děti prázdniny. Nikdy jsme si nenaplánováli léto tak krásně a do vech detailů jako tehdy na základně. Kolem byla spousta slonů, nacházeli jsme jejich trus i stopy, občas jsme je v noci zaslechli. Děti si připadaly jak v zoologické zahradě. I před naím kimbem leel kus sloní lebky, chrup, velký jak disk od auta, náramná hračka. Kimbo spolu s námi obývaly průsvitné růové jetěrky. Jejich ustění v noci nebylo zrovna příjemné, nevěděli jsme, zda je to jetěrka, nebo had či korpión. Ale jetěrky byly nai přátelé, hubily obtíný hmyz.

23. června konečně dorazila na základnu skupina novinářů

- a spolu s nimi i nečekaný konec naí idyly. Evropský zástupce UNITY nás informoval, e eny a děti budou proputěny, ale mui e zůstanou.

Děti propoutíme, protoe nevidíme důvod, proč by měly trpět za vinu svých rodičů.

Takhle to řekl.

Jako kdybychom se něčím provinili!?

A jetě něco: Novináři s vámi budou hovořit, budou se vás vyptávat na nejrůznějí věci. Nechci vás nijak ovlivňovat, ale a jim budete odpovídat, mějte na paměti, e vae odpovědi mohou ovlivnit vá návrat. Jak kladně, tak záporně.”

Nů na krku zůstane noem, i kdyby byl sebezdvořilejí.

Pak přili novináři, kadého doprovázel anglicky mluvící důstojník, který pozorné naslouchal celému rozhovoru. Věděli jsme, e nepřipustí jakoukoli otázku nebo odpověď, která by nezapadala do předem připraveného scénáře, e kromě angličtiny nejspí mluví i portugalský a francouzský. Proto jsme se se Saou Ivanem domluvili, e to zkusíme s němčinou. Pokud bude příleitost.

Francouzský novinář, který mluvil s námi, se vyptával na stravu, na to, jak s námi UNITA zachází, jak se cítíme tělesně

i zdravotně, důstojník spokojeně pokyvoval hlavou.

Pak jsem se zničehonic zeptal novináře německy, jestli ví, co s námi bude. Zatvářil se trochu překvapeně, ale odpověděl, e neví. Zato důstojník ztuhl, byl naprosto vyveden z míry, chvilku mu trvalo, ne se vzpamatoval a rozhovor pod nějakou záminkou rychle ukončil.

Potom jsem tuhle fintu zkusil jetě jednou při rozhovoru se zástupcem Mezinárodního červeného kříe, ale to u důstojník zřejmě měl patřičné instrukce a velmi ostře mi přikázal, abych mluvil anglicky nebo francouzský.

Den poté, 24. června, nás vzbudili u někdy v est hodin ráno. Vstávalo se nám dobře a patně zároveň. Dobře, protoe jsme věděli, e je to pro eny a děti poslední den na základně, e pro ně celý ten zlý sen končí - a patně, protoe jsme nevěděli, kdy se s nimi zase shledáme.

Po snídani nastalo loučení. Novináři si vyprosili, aby mohli zůstat jetě do odjezdu, UNITĚ se to zřejmě hodilo, e svět uvidí, jak eny a děti radostně nasedají na nákladní auta. Byla to událost značně slavnostní a patřičně zmatená.

Ty smíené pocity jsme měli vichni, včetně dětí. Malá Zuzanka například vůbec nevěděla, co je to ,domů. Po vech těch domovech na jednu noc v bui jí tohle slovo nijak neznělo. Jen cítila, e jsou dospělí celí vzruení, smutní a veselí zároveň, byla z toho naprosto zmatená. Zdenka se domů těila, jene stejně jako malá má blí k manelce, řekl bych, e ona víc tíhne ke mně. Take těce nesla, e já s nimi nejedu. ena mi pak říkala, e jetě dlouho po návratu zničehonic propukla v pláč, třeba při obědě začala najednou plakat, co asi jí v Africe tatínek, e by raději nejedla a to své jídlo by mu poslala. (Přestálé nervové vzruení se u ní projevilo

i jinak: teplotami, které neměly naprosto ádnou fyziologickou příčinu. Lékaři ji prohlíeli velmi pečlivě, ale nezjistili vůbec nic. A přitom - jakmile jsem se vrátil, teploty ustaly stejně náhle a bez zjevné příčiny, jako začaly …)

Ani my se enou se neloučili lehce. Teprve teď jsme si najednou uvědomili, co vechno jsme spolu v uplynulých měsících proili, jak nás to sblíilo. Brečeli jsme oba, brečeli vichni, brečel dokonce i anglický kameraman, který to vechno filmoval - a to jsou chlapi, kteří u zaili věci…

ČERVENÝ KŘÍ SE PUSTIL DO PRÁCE s námi zbylými hned v pondělí poté. V táboře se objevil lékař, zdravotní sestra a jetě asi tři dalí lidé, mezi nimi i Thierry Germont, mladý, vousatý sympaák, který později řídil předávání a vystupoval

i v Československé televizi.

Lékař nás velmi podrobně prohlédl, řekl, e se pokusí na základě naeho zdravotního stavu dosáhnout proputění

i několika dalích, těch, kteří na tom byli nejhůř. Moc jsme v to nedoufali. U jsme si zvykli nevzruovat se zbytečné falenými nadějemi. Zklamání je pak dvojnásob bolestné.

Tím příjemněji nás pak překvapilo, kdy o dva dny později, 29. června večer, přiběhl kapitán UNITY se seznamem sedmi muů, kteří mají okamitě odjet za enami a dětmi aby jetě stihli letadlo domů.

Ten 29. červen byl zajímavý jetě jednou věcí. V táboře se objevil starí mu, běloch, hovořící četinou s moravským přízvukem. UNITA nám řekla, e je to lékař a e nás musí vyetřit. Nezdálo se nám to hned od začátku: vdy dva dny předtím nás velmi podrobně vyetřovali zdravotníci Mezinárodního červeného kříe.

I ta lékařská prohlídka vypadala tak nějak podivně. Volali si nás jednoho po druhém do kimba, kde měl .doktor’ svou improvizovanou ordinaci, a po vyetření vojáci dávali náramný pozor, aby se nikdo, kdo u u prohlídky byl, nedostal do styku s těmi, kteří na ni teprve čekali.

O co jde, to mi bylo jasné hned v okamiku, kdy mi tenhle falený doktor začal klást otázky, týkající se výzbroje kubánských jed notek a ODP, zda nevím, kde jsou kasárna a základny angolských lidových ozbrojených sil, co zajímavého - samozřejmě z vojenského hlediska - jsme na pochodu viděli a neviděli.

Pak přily otázky jetě osobnějí:

Víme, e je mezi vámi člověk, který má za úkol na vás vechny dohlíet. Jakýsi politický vůdce. Můete nám říct, kdo to je?

Rekl jsem, e o nikom takovém nevím.

.Doktor’ se zatvářil liácky: Chápu, e se bojíte, ale můete být bez obav - nikdy se nedozví, e jste ho prozradil.”

Řekl jsem, e opravdu o nikom takovém nevím.

.Doktor’ jetě potměileji:

,,A nen1 to náhodou pan Alexandr Ivan?”

Proč zrovna on? zeptal jsem se nechápavě.

No ..doktor se shovívavě pousmál: Má přece takové ruské jméno…

Pak přily nabídky, zda nechce takový odborník jako já (to říkali, pokud vím, i dalím) pracovat a ít někde, kde by ho ocenili víc ne v Československu, a bylo po .prohlídce’. (Ty nabídky se opakovaly v průběhu naeho pobytu víckrát. Nejsem milovník velkých slov, ale za tu dobu odloučení nám Československo přirostlo k srdci víc ne kdy předtím, netěili jsme se nikam jinam ne domů. U samotný fakt, e nikdo z nás těm nabídkám nepodlehl, mluví za vechna slova. I kdy by nám býval souhlas nejspí uetřil spoustu útrap …)

Nevím, kdo ten falený doktor - jak jsme ho překřtili - byl a koho zastupoval. Česky u mluvil dost patné, emigroval zřejmě u v Únoru 1948. Kdy mu toti Joo Viluda říkal rok narození čtyřicet osm, jen si nostalgicky povzdechl: Ach, to byly roky…”

Hned večer po .prohlídce’ tedy odjelo sedm vybraných muů na letitě, kde na poslední chvíli stihli letadlo s enami a dětmi, a pro nás zbylých dvacet začaly dny, snad jetě horí ne ty na pochodu. Dny, týdny a měsíce nejistoty, kolik jich jetě bude …

JEDENÁCT MĚSÍCŮ V TÁBOŘE začalo dalí velkou - a dalí planou - nadějí. Pokadé před nějakou návtěvou se v táboře objevili vojáci MPLA, zajatí UNITOU, kteří měli zajatecký tábor kus od naeho, a začali s velkým úklidem. Byl na ně alostný pohled; ivení snad jetě hůř ne my na pochodu, vyhublí, podvyivení, lidské stíny. Museli uklidit vechny odpadky, pečlivě uhrabat pískové cesty, dát tábor ,do pucu’.

Takhle začali uklízet i kolem 10. července.

Tého dne večer přijelo auto a s ním důstojník, který nám sdělil, e ráno odjídíme. Nechtěl prozradit víc, tak jsem se zeptal kuchaře, ti bývají vdy nejlépe informovaní, co se děje. Kuchař se jen smál, krčil rameny, ale pak naznačil, e máme jet na Jambu a výmluvné znázornil i letadlo.

To nás samozřejmě vzruilo; vypadalo to, e události se přece rozhýbaly, e je nae proputění otázkou dní, ne-li hodin.

Druhý den nás opravdu na Jambu odvezli. Byl krásný den, my v dobré náladě, vechno nám připadalo krásné, sloni, opice, stáda antilop. Říkali jsme si: vidíme to moná naposled, tak si to musíme uít.

Na Jambě nám sice nic neřekli, jen nás ubytovali, ale mimořádná péče, kterou nás zahrnuli, nás v naději jen utvrzovala. Nikdy po únosu - ani před návtěvou novinářů -jsme nejedli tak fantastické jídlo. Maso, brambory, dokonce

i coca-cola, pivo, víno!

Kdy nám dali teplákové soupravy, u jsme si byli proputěním téměř jistí. Vdy i eny a děti před odjezdem na letitě převlékli do podobných.

Nedělo se sice zatím nic, ale tím jsme se u odvykli znepokojovat.

Přiel brigadýr a my se Saou Ivanem jsme se ho zeptali, zda opravdu půjdeme domů. Brigadýr se vykrucoval, ale Ivan mu vysvětlil, e u jsme po vyčerpávajícím pochodu a po neustálých slibech a zklamáních nervově tak vyčerpaní, e by to u některých z nás mohlo vést k hluboké depresi, a k sebevradě.

To byste jisté nechtěli, e?

Brigadýr kroutil hlavou.

Tak nám, proboha, aspoň jednou jedinkrát řekněte pravdu!” naléhal Saa Ivan. Třeba nepříjemnou, ale pravdu. Abychom věděli, na čem jsme!

Brigadýr se kroutil, říkal, e jednání právě probíhají, e jetě není nic jistého, e nás bude informovat, kličkoval.

Opravdu nás informoval - hned druhý nám sdělil, e přijede skupina novinářů.

Ptal jsem se ho: I ti novináři, co tu byli předtím?” Kdyby to byli oni, nemohlo by to být kvůli ničemu jinému ne kvůli proputění.

Ano,” řekl brigadýr. Ti sami i jiní.”

Dalí den jsme čekali oblečení a připravení k odjezdu, pořád nic. A teprve 16. července před obědem najednou vzruení, výkřiky u jedou!”, a v táboře se objevili vojáci v parádních uniformách, s bílými rukavicemi, a v jejich doprovodu asi est bělochů, kteří připomínali spí turisty ne novináře.

Představili se jako delegace evropského parlamentu, ptali se nás, jak se máme.

Saa Ivan se hned zeptal, jestli se chystá ná odjezd domů.

Zatvářili se rozpačitě, říkali, e si jdou prohlédnout základny UNITY a o naem odjezdu e nic neví.

To na nás zapůsobilo jak rána kladivem. Stáli jsme sklesle, nikdo na nic neodpovídal, vichni jsme byli pohrouení do sebe a zachvacovala nás straná beznaděj.

Zavedli nás do janga, kde jsme se předtím setkali se Savimbim, prý abychom si mohli s delegací nerueně popovídat. Ale my li jak bez ducha, v podstatě jsme ani nevnímali, na co se nás kdo ptá.

Podnikli jsme jetě alespoň pokus vyzvědět víc o situaci, zeptali jsme se, zda eny i děti, které odvezli před třemi týdny, opravdu dorazily v pořádku domů.

Vedoucí delegace se opět zatvářil rozpačitě, chvilku se polohlasem radil s důstojníkem UNITY a pak odpověděl, e ano.

,,A co těch sedm muů, kteří odeli devětadvacátého? Ti u jsou taky doma?” ptali jsme se.

Delegát se znovu naklonil k důstojníkovi, chvíli si pitali, a pak opět přikývl.

Ano, ti u jsou taky doma.

Tenhle způsob rozhovoru nás u otrávil definitivně. Jestli jsme předtím i po té patné zvěsti alespoň doufali, e se něco dozvíme, teď u jsme doufat přestali. Nálada zrozpačitěla jetě víc, návtěvníci to vycítili a nám to bylo jedno. Kdy člověk proije to, co jsme proili my, kale na nějaké plané zdvořilosti, i kdyby před ním seděl pánbůh. Váí si účelnosti a důvěryhodnosti.

Beseda skončila trapasem a důsledky se projevily vzápětí.

Hned druhý den nás odvezli zpět do naeho tábora, strava se okamitě zhorila a vztahy taky. UNITA zuřila, e jsme jí zkazili předem připravený dojem, vyčítala nám, e odmítáme spolupracovat. My se zase bránili, e se dá těko spolupracovat s někým, kdo nás nejdřív bezohledně unese a pak nám jen le. Celé tohle zhorení vztahů vyvrcholilo 14. srpna, kdysi nás zavolal důstojník. Řekl, e ode dneka ruí nai komisi, a zároveň - rovně ode dneka - musíme ít po dvojicích, v naprosté izolaci od ostatních, kadá dvojice v jednom kimbu.

To nám vyrazilo dech.

Jetě e byl tak .benevolentní’ a dovolil nám, abychom se do těch dvojic sami rozdělili.

NIKDY JSEM SI NEDOVEDL PŘEDSTAVIT, ČÍM TAKOVÁ IZOLACE DEPTÁ NEJVÍC.

Teď u to vím, i kdy přesně vysvětlit to vlastně nedokáu.

Vnitřní rozklad z nečinnosti a beznaděje - to je snad nejpřesnějí.

Byli jsme sice v izolaci po dvou, ale zase jsme vůbec nevěděli, na jak dlouho. Kdy jsme se brigadýra ptali, odpověděl podráděné: Já osobně bych se přichystal na pět let nejmíň.

Mým spolubydlícím a vlastně jediným člověkem, s ním jsem mohl mluvit, se stal Janko Bezeg. Nikdy jsem nepoznal nikoho tak dobře a do vech detailů jako jeho v průběhu těch deseti měsíců, co jsme byli připoutaní pod společnou střechu. Známe se dnes lip, ne nás znají nae manelky, nai rodiče, ne kdokoli. Bez přehánění. Kdy jsem ho byl po návratu navtívit doma, mohl jsem poslepu chodit jeho bytem a říkat přesné, kde co je; tak dopodrobna mi ho v těch měsících vylíčil. Mohl jsem dokonce za něj i mluvit. Kdy mi při té návtěvě ukazoval jednu knihu, mezinárodní kuchařku, a říkal: Tu mám nejraději, protoe… - přeruil jsem ho uprostřed věty: Já vím, protoe je v ní vechno tak krásné barevně znázorněné.” A oba jsme se začali smát jako malé děti.

Ohromně nám pomohlo, e jsme oba achisté. Jankovi se podařilo před pochodem sbalit a za pochodu ukrýt nů, take v izolaci postupně vyřezal achové figurky a polovinu z nich namaloval manganistanem draselným na černo.

Denně jsme hráli deset a dvacet partií, a nám to u někdy lezlo krkem, a jsme mysleli, e z toho zcvoknem. Konečné skóre mluví za ve: vyhrál jsem celkově 714:496 …

Pokud se neudríte v izolaci pořád jaksi ,v chodu’, jakmile si přestanete neustále vymýlet nějakou činnost, jste na nejlepí cestě, aby vám to vlezlo na mozek.

Nějaký čas jsme se zabavili tím, e jsme si vyráběli hrazdu a lavičku na cvičení, abychom se udreli i v tělesné kondici, nejen duevní. Tělesné cvičení působilo i jako duevní vzpruha; zase nějaký program. Jene pak u začalo být velké vedro, tak strané, e člověk mohl být venku ráno tak nejvý do půl desáté a odpoledne zase a tak od čtyř pěti hodin. Písek-a vude kolem byl jenom písek, z něho vyrůstaly nějaké ty stromy a řídké křoviny, prostě okraj poutě - se na slunci tak rozpálil, e jsme na něj nemohli vůbec lápnout bosou nohou. Vojáci navíc vechny křoviny mezi kimby pečlivě vysekali, aby měli celý tábor pod kontrolou, abychom se opravdu nemohli s nikým jiným setkat. Take krom kontaktu nás připravili

i o větinu přírodního stínu.

Ján Bezeg (vpravo s kytarou) spolu s Lumírem Novotným při jedné z oslav jeátě v Alto Catumbele …

… a o několik měsíců později, na cílové základně UNITA

Při obědě bylo jakékoli setkáni vyloučeno. Kdy kuchař zavolal: Oběd!, chodili jsme si pro něj pppořadě, od jednoho krajního kimba ke druhému a vojáci dávali náramný pozor, aby dalí dvojice nevyla dřív ne se ta předchozí vrátí do své ,samotky. Take jediné okamiky, kdy jsme se mohli s někým dalím potkat a pozdravit alespoň letmo, očima, nebo několika eptem prohozenými slovy, byly nae podvečerní výpravy pro vodu. Dodnes nepochopím, kde se ta voda brala. Za táborem, prakticky na okraji poutě, byly v písku vyhloubené mělké jámy, v nich se vdycky přes noc nashromádil dostatek vody pro vechny. Spodní pramen to určitě nebyl -hladina těchto studánek vystupovala téměř na úroveň vyprahlé země. Vimli jsme si předtím, e i zvěř si vydupe v písku takové mělké jámy, které se spolehlivě naplní vodou. Ale odkud se tam v té písčité vyprahlosti brala!?

Snad to byla nastřádaná rosa. Jinak to vysvětlit nelze.

Na ta podvečerní setkání u studánek jsme se těili celý den. Někdy to vylo, někdy ne. Ale i těch pár letmých slov, prohozených s někým jiným, nás ohromné potěilo.

Tak co, slyels něco nového?”

Ne. Aty?

Mám pocit, e si vojáci něco povídali… pst… e snad přítí týden červený kří ..

Těch fám a dalích falených nadějí, co takhle vzniklo!

Odpoledne pro vodu, večer pro dřevo - to vechno byla činnost, program. Ale co po večerech?

Tak jsme si povídali a povídali.

Nejdříve jen tak, pak obsahy vech knih afilmů, co jsme kdy četli a viděli, své vlastní ivotopisy. Vzpomínám si, e jsem jednou večer u ze zoufalství vyprávěl obsah dětské knihy Nevedko v slnečnom mesté, kterou jsem četl někdy v deseti letech! O světě malých lidí, do něho se dostal výmyslník a pekulant Nevedko. A Janko Bezeg poslouchal, jako bych líčil detektivku …

Někdy má člověk pocit, kolik by musel mít času, ab

.. A NAKONEC SE VZALI

Někdy má člověk pocit, kolik by musel mít času, aby dokázal odvyprávět vechno, úplně vechno - a teprve kdy ten čas má, zjistí, e utekl sotva měsíc a přitom není co dál povídat.

Potřebovali jsme nové podněty, nová témata.

Tři neděle jsem adonil o nějakou knihu nebo časopis, ne jsme konečně z UNITY něco vymámili. Byly to strané braky, časopis sto let starý (mimochodem právě z toho starého Newsweeku jsem odloupl cedulku, která dokazuje spojení

UNITY s Jihoafrickou republikou, protoe se do tábora dostal z jihoafrického velvyslanectví ve Washingtonu), ale zas bylo co číst, co překládat. Obsah té anglické kníky jsem Jankovi po večerech vyprávěl, s německou detektivkou, kterou jsem dostal od červeného kříe, (byla opravdu straná, doma bych ji nikdy nedočetl) jsme to udělali jetě lip. Předčítal jsem u ohně kadý večer pět stránek, slovenský a hodně nahlas, take ji slyelo půl tábora. Za těch pět týdnů, po které nám vydrela, se těm naim večerním sedánkám začalo říkat .Večerníček1. Vůbec jsme začali mluvit hodně nahlas, naoko jako jeden na druhého, ale v podstatě pro sousedy na levé nebo pravé straně, kteří nám zase podobným způsobem odpovídali.

Kdy u jsme nevěděli, co dál, rozhodli jsme se, e budeme jeden druhého vyučovat. Já učil Bezega anglicky a on mě hrát na flétnu, kterou si přinesl z Alto Catumbely. Jsem hudební analfabet (na rozdíl od Janka, který hraje obstojně na kytaru i na flétnu), ale to zoufalé nicnedělání, ten uzavřený svět dvou nakonec dokázal, e jsem se naučil nejen noty, ale i kolem stovky lidových i umělých písni. Vzpomněli jsme si přitom ze zoufalství i na písně, které jsme dávno zapomněli.

Ale ani to nám nevystačilo. Dohodli jsme se proto, e si kadý večer jeden z nás připraví pro toho druhého přednáku. Na jakékoli téma, jen aby byla na dvě hodiny. Někdy to byly ohromné pitomosti, ale někdy jsme se přitom naopak docela pobavili. Třeba právě těmi pitomostmi. Zvlá ivé si vzpomínám na jeho přednáku o akvaristice. Nic jsem o tom nevěděl, za jiných okolností bych ho u dávno poslal někam-ale on by mi zase za normálních okolností nic takového nevyprávěl. Řekl bych, e charakteristickým obrázkem mého tehdejího duevního stavu je anglicko-portugalsko-německý slovník, který jsem si tehdy z nudy začal sestavovat. Prostě jsem si začal psát vechny výrazy, na které jsem si vzpomněl, v těchhle třech řečech.

Tak jsme ili, den za dnem, týden po týdnu, pořád stejně, pořád v duchu hladově tápající po něčem - nebo spí NĚČEM!

- co by nám to čekání (na co vlastně? Na smrt?) nějak zpestřilo, nějak dalo zapomenout, e nae budoucnost je značně mlhavá. Vězeň můe odpočítávat dny, které mu zbývají do konce trestu. Pro nás ádný den NULA neexistoval.

Jetě jedna věc nám občas zpestřila ivot, ale ta příjemná rozhodně nebyla: hadi.

Měl jsem z hadů hrůzu u na pochodu. Obtěovala nás velijaká havě; jednou jsme nali pod dekou, kde jsme se ukládali na noc s enou a dětmi, ohromného korpióna. Ale nejvíc mě děsila monost, e a budu spát, vleze nějaký jedovatý had přímo do kimba. Ze strachu jsme si i my obhrabali kimbo pískovým válem, snad třicet centimetrů vysokým, nevím, kdo nám tehdy řekl, e had do kopce neleze. A přitom pár dní potom snídám -a najednou v kimbu u vchodu metrový zelenolutý had. Moná je pravda, e had očima fascinuje, ale já tak dlouho nečekal. Tentokrát vojáci hada honili tak dlouho, a ho konečné utloukli.

Čtyři měsíce jsme ili v té naprosté izolaci. Teprve 19. prosince nám velitel oznámil, e izolace sice trvá dál, ale alespoň jednou v týdnu, v neděli, můeme být spolu.

IZOLACE NEBYLA ÁDNÁ DOVOLENÁ ANI S TĚMI NEDĚLEMI. Kdy si vzpomenu, jak jsme na pochodu snili o místě, kde bychom se mohli svalit a nic nedělat. A ted jsme zase netouili po ničem jiném, ne moci začít něco dělat!

Taky se nás na to lidé po návratu s takovou ohleduplností ptali: Ted si hlavně asi potřebujete odpočinout, co?

A člověk měl chu zakřičet: Kdepak! Jenom mé co nejdřív puste do práce!”

Na ty společné neděle jsme se těívali celý týden. Pak se nás nashromádilo třeba deset v jednom kimbu a mluvili jsme jeden přes druhého v jakémsi přetlaku, v zoufalé snaze co nejvíc si tu neděli uít.

Taky jsme hned vymýleli způsoby, jak zpestřit ivot přes týden i ostatním. Já jsem například vymýlel achové úlohy, které se měly do přítí neděle vyřeit, pak jsem vedl kursy němčiny. achisty se stali za těch deset měsíců vichni, i ti, co předtím nerozeznali koně od královny. A navíc hra v achy inspirovala k rozvíjení dalích her. Vzpomínám si, e dva z nás, z různých kimb, spolu hráli během týdne achy dokonce na dálku. Vymysleli a dohodli si přes neděli systém signalizace tahů, takovou zvlátní posunčinu, a pak bylo legrační sledovat, jak z kimba najednou vyběhne chlap a začne jako potřetěný velijak mávat rukama a gestikulovat, zatímco z protějí strany tábora ho pozorné sleduje protihráč. Pak zase on vběhl do kimba, za chvíli vyběhl a oháněl se, jako kdyby ho napadl roj vos. Najednou uviděl, e vzbudil pozornost stráného, zarazil se uprostřed těch ztřetěných pohybů, respektive pohyby jeho rukou naráz zvláčněly, jako kdy se chce líné podrbat za uchem.

Byly okamiky, e jsme se nad tou pantomimou dusili smíchy. ,

Ale byly i chvíle, kdy jsme se tak tak nerozbrečeli. Větinou v neděli večer, kdy oheň před kimbem, kolem něho jsme se shromádili, dohoříval, Lumír Novotný hrál na kytaru (tu jsme dostali od červeného kříe) poslední táhlou, smutnou lidovku, a my mysleli na to, jak se asi mají doma nae eny a děti. A e za chvíli zase na celý dlouhý týden nebudeme mít ani těch pár chlapů, s nimi jsme proili vechno, co spolu chlapi proít mohou. Přestoe budeme od sebe vzdálení sotva pár kroků …

BYLY I CHVÍLE, KDY JSME SE NAVZÁJEM NENÁVIDĚLI, řvali na sebe, vybuchovali kvůli malicherným záminkám (Tys přinesl kalnou vodu, e bych si v ní ani nohy neumyl, nato ji pít!

- Tak si pro nrjdi přítě sám!) kdy bychom jeden od druhého raději utekli a u nikdy ho neviděli. Tehdy jsme si říkali, e by snad bylo lepí snáet izolaci o samotě ne takhle pořád s jedním a tým člověkem.

Ale tenhle stav nikdy netrval dlouho. Existovaly dvojice, které nesly to nucené souití hůř ne my, které .ponorková nemoc* dohnala k daleko ostřejím konfliktům a někdy spolu nepromluvily slovo řadu dní, ne se zase udobřily. My bychom asi nevyměnili partnera, ani kdyby nám to UNITA sama nabídla…

KDYBYCH MĚL ŘÍCT, KTERÝ OKAMIK BYL VŮBEC NEJSILNĚJÍ, asi bych vybral ten, kdy se Herkules s námi na palubě zvedl z letitě UNITY.

Jak u jsem se zmínil, celé ty dlouhé měsíce na pochodu a později v táboře nás naučily nevěřit. Nevěřit ničemu, co se nám řekne.

Proto i kdy nás koncem května znovu odvezli na Jambu a kdy se u začalo veřejné mluvit o naem proputění, dusil radost neustálý strach, e je to zase jen planý poplach, dalí planá naděje. Teprve kdy jsme na Jambě uviděli náměstka ministra zahraničních věcí s. Svobodu, uvěřil jsem definitivně, e je to pravda. Ale vitý mechanismus vnitřní disciplíny mi zabránil proít tu radost naplno. Jediné, co se dostavilo, byla úleva. Nesmírná úleva.

A v letadle, kdy jsme se odlepili od země, jsme se najednou začali radovat jako malé dětí, tleskali jsme a křičeli, měli jsme slzy v očích.

A podruhé o pár hodin později, kdy nám kapitán letadla oznámil, e jsme přeletěli hranice republiky …

*

Jak to změnilo vá ivot?” zeptám se. Myslím - ivot po návratu.”

Ing. Gregor se takřka ostýchavě usměje: Nejvíc mě překvapilo, e to zdejí lidé proívali s námi. Nemyslím jenom příbuzné a známé, to je pochopitelné. Ale u do nemocnice na Bulovce nám začaly chodit dopisy, povzbudivé, blahopřejné, dokonce i obdivné. Od lidí, které jsme vůbec neznali!”

Jenom takové?”

Ano.”

Pak se zamyslí: Zvlá na jeden dopis si vzpomínám. Nějaký starý pán, důchodce, nám poslal kopii listu, který zaslal francouzskému prezidentovi. Kdysi, jetě za války, prý pomohl zachránit při bombardování transport francouzských vězňů. Nikdy se o tom nikomu nezmínil, ale tetf psal francouzskému prezidentovi, e jestli mu chce nějak dodatečné projevit vděk za záchranu těch Francouzů, a se zasadí o proputění zadrovaných Čechoslováků.

Víte, vůbec je to zvlátní, kdy člověk, který se cítí půldruhého roku daleko od domova naprosto osamocený, bez jakýchkoli informací, najednou zjistí, e ten domov proíval vechny jeho strasti spolu s ním. Úplně cizí, neznámí lidé. Jdu třeba v Praze po ulici a najednou mě zastaví neznámá starí ena: -Jste to vy!? Já vás viděla v televizi!

A gratuluje mi k proputění, potřásá rukou, přeje vechno nejlepí.”

A co přátelství s Jánem Bezegem? Vydrelo? Nebo si ted, kdy jste byli tak dlouho spolu, u nemáte co říct?”

Přátelíme se dál. Ze iliny do Ruomberku není daleko, byli jsme se navtívit za ty tři měsíce, co jsme doma, asi estkrát.

I říct si máme pořád co. Vdy se zase mezitím přihodily nové věci…”

Tedy - přátelství na ivot a na smrt?”

To ne, to je přehnané. Jestli máte na mysli, jak nás to sblíilo, tak to pak je stejné nejen s ním, ale i se vemi dalími osmnácti…”

A co vás? Jak to změnilo vás?

Na to se těko odpovídá,” řekne zamyleně.

V něčem jsem si myslel, e jsem se změnil - a přitom jsem časem poznal, e jsem se vůbec nezměnil. Kdy si třeba vzpomenu, jak jsme se s enou na tom hladovém pochodu zaříkali, e u nikdy nevyhodíme ani kůrčičku chleba, jak jsme snili o skrojku třeba i na kámen ztvrdlém! A přitom uplynulo sotva pár měsíců, a zase u hospodaříme jako běná československá rodina…

Jak jsme objevovali po návratu úplně nové, úasné věci -sprchu, postel, telefon - a přitom za pár dní to u zase pro nás byly samozřejmosti!

Jestli mě ta angolská zkuenost v něčem změnila, tak v názorech na ivot. Naučila mé nerozčilovat se nad spoustou vécí, které mě předtím zbytečné tvaly - a zároveň vímat si, váit si a uít si toho, co je. Vychutnat prosté radosti, na které člověk předtím neměl čas. Rodinu, děti, vední den. To, e jsme zdraví, e můu jít kam chci a kdy mám ízeň, otočím kohoutkem a napiju se.

Řekl bych, e jsem tam dospěl k takové duevní vyrovnanosti. Předtím mě například občas straívala mylenka, e jednoho dne zaviním nějakou nehodu adostanu se do maléru. A e bych ten malér neunesl, nepřeil.

Teď vím, e člověk vydrí daleko víc, ne si myslí.

Kdy musí..

*

Kdy otevřel skříňku v sektorové stěně obýváku, aby tam uloil ochozené sandály, čepičku a taku z koile, uviděl jsem jetě jednu zvlátní věc. Panenku, prostou, hadrovou, bez očí a bez nosu, jen mezinárodně srozumitelný symbol malého človíčka, ruce, nohy, hlava, trup.

Tu uila ena Zuzance na základně. Kdy jsme čekali na proputění. Byla to vlastně po třech měsících její první hračka. Tak se na ni těila, e ji zabavila jetě dřív, ne ji ena stačila dodělat. A u ji nedala z ruky.”

Zavře skříňku a dodá zamyleně: Vidíte, jak u je to vechno dávno. Pro tu malou moná jetě dál. U si na ni ani nevzpomene.”

To, co ted napíu, moná někomu vyzní jako levný symbol. Ale je to pravda, kterou jsem viděl na vlastní oči.

Ta panenka byla černoka.

VE SKUPINĚ OSMI

Tady na té fotce ale nejste, řeknu a ukáu Jánu Bezegovi snímek, na něm jeden mu hraje na kytaru, druhý na flétnu a dvě děti zpívají.

Ale jsem. To je z oslavy MD, jetě z Alto Catumbely. Čtyři dny před útokem. Tohle je Lumír Novotný a tohle,” ukáe na mue s kytarou, já.

Nechce se mi věřit, e by tenhle hladce oholený jemný intelektuál v křehkých brýlích mohl být tímté muem jako drsný holohlavý vousáč, zachycený na fotografii z cílového tábora o pouhé tři měsíce později.

Copak vzhled!” mávne rukou. Tam se člověk odnaučil lpět na maličkostech. Ale třeba taková ponoka! Nebo kapesník …

U u chci něco říct, kdy si povimnu, e mě pobavené sleduje.

Chtěl jste říct, e to jsou přece jetě mení maličkosti, e?” usmívám se.

Ale víte, jak báječné si takovým kapesníkem ováete nohu, kdy vám leze z polorozpadlé boty? Kolik bolesti vám uetří? Tady, rozhlédne se po obývacím pokoji svého bytu na ruomberském sídliti, tady to moná vypadá paradoxně. Ale tam, tam byste za takový pinavý kapesník vyměnil… celý tenhle byt!”

Ján Bezeg

Proil jsem tu osudovou sobotu 12. března 1983 trochu jinak ne větina ostatních a kdy na to dnes vzpomínám, znovu mě zatrne jak málo chybělo, aby jediná osudová minuta změnila můj osud pro přítího půldruhého roku. R

I mě vzbudila onoho rána střelba. Neměl jsem v Alto Catumbele jetě rodinu - teprve měli přijet - a bydlel jsem v jednom domě s dalími dvěma, kteří na tom byli podobně; s Joou Viludou a Jaroslavem Navrátilem.

Pátek býval v Alto Catumbele dnem fet, oslav, protoe v sobotu jsme nemuseli do práce a mohli jsme si přispat.

I v pátek jedenáctého jsme slavili něčí svátek nebo narozeniny, ani si u nevzpomínám, čí. Usnul jsem teprve někdy kolem druhé hodiny ranní, poněkud společensky unaven, take kdy mě střelba probudila, nebyl jsem zrovna dvakrát čilý a svěí.

Leel jsem dál v posteli, snail se znovu usnout, ale kdy střelba mohutněla místo aby slábla, vylezl jsem koknu, abych se podíval, co se děje. To u ulicí proudily davy černých, eny, děti, rance na zádech.

Naproti naemu domu byl klub, kde se odbývaly vechny společenské akce, i ta oslava večer předtím. Přeběhl jsem ulici, říkal jsem si: - Třeba v klubu bude někdo, kdo mi řekne, co se děje.

Nebyl tam nikdo, jen straný nepořádek, zpřeházené zařízení, povalený nábytek, jako kdyby tudy prola rabovací četa nebo stádo slonů. Nevěděl jsem, co si o tom mám myslet -kdy jsme po půlnoci klub opoutěli, rozhodně v takovém stavu nebyl.

Vrátil jsem se tedy zpátky do naeho domu, volal jsem Joa, Jardu, nikde nic, nikdo mi neodpovídal. Jen střelba, stále sílící a blíící se.

To mě u zachvátila panika.

Opatrně jsem vyhlíel z okna a zároveň horečně přemýlel, kde se schovat, kde by to bylo nejbezpečnějí. Pak se objevili vojáci, jeden z nich otočil samopal k oknu a viděl jsem, e se chystá střílet, druhý se rozmáchl, aby hodil granát.

Nikdy jsem válku nezail, nato jsem moc mladý, ale instinkt mě donutil udělat jediné. Třískl jsem sebou o zem, rovnou pod gauč, který stál přímo pod oknem.

Dávka mi proletěla nad hlavou, těméř současně explodoval granát, natěstí těsně za oknem, zvenčí. Tlaková vlna vletěla dovnitř s takovou silou a razancí, vyrazila okno i dveře, e jsem myslel, e je stejně se mnou konec. Byl jsem ohluený, zblblý, jak kdyby mé někdo vzal palicí přes hlavu, jako ve snu jsem fascinovaně sledoval, jak obrovský trs banánů, snad sto kusů, který visel u stropu a z něho jsme si trhali postupně dozrávající plody kdykoli jsme měli chu, se třítí na mazlavou sladkou kai.

Místnost byla plná jakési mlhy z drobné třítě a rozbité omítky, spousta střepů a třísek, vechno mě dusilo a nutilo ke kali, a zároveň jsem se kalat bál.

Teprve po chvilce jsem se odváil opatrně vyhlédnout přes rozbitý parapet. Kolem táhli dalí vojáci, stříleli na vechny strany, ale do naeho domu u ne, ten u zřejmě povaovali díky té spouti po granátu za oputěný.

Herkules botswanských aerolinií přistává s naimi občany na letiáti v Kinshase

Čs. občané na palubě letadla při návratu do vlasti

Proplíil jsem se po čtyřech do zadní části domu, do Viludova pokoje, tam budu aspoň trochu v bezpečí, myslel jsem si a tam jsem strnul: Joo Viluda leel v posteli a klidné spal… \

Začal jsem s ním cloumat, budil ho, ale kocovina ho tak pevné drela ve spánku, e jsem ho nakonec musel polít vodou. Rozhlíel se kolem sebe jak ípková Růenka, kulil oči na díry po střelách, nechápal vůbec nic. Teprve kdy jsem mu několika slovy vylíčil, co se stalo, e nás nejspí přepadli ,kvačové, vzpamatoval se.

(Mimochodem označení ,kwatch, které se veobecně vilo pro přísluníky UNITY, má zajímavý původ. Vzelo z vlajky UNITY, třídílné, podélně pruhované, s dvěma červenými pruhy po okrajích a zeleným prostředním, na něm symbol UNITY, kohout, neboli ,kwatch, kokrhá na symbolické slunce, vycházející nad Angolou. Pro Afričany, zakládající si na své muské potenci, má navíc kohout jetě dalí, ryze sexuální kouzlo.)

Horečné jsme přemýleli, kde najít úkryt dostatečné tajný a přitom chráněný i před zbloudilými střelami. Postupně jsme zavrhli dům i přístřeek na dvorku a rozhodli se pro masívní dvaapůl metru vysoký ivý plot, rostoucí podél bytelné eukalyptové palisády.

Nevěděli jsme, jak dlouho se tam budeme muset skrývat, a tak jsme pro jistotu sbalili zásobu jídla, pití a cigaret, a nějaké aty včetně plátěnky.

Do úkrytu jsme se dostali astně a nepozorovaně a navíc jsme si mezi ivým plotem a palisádou vyhloubili asi třicet centimetrů hluboký okop, take jsme se cítili opravdu v bezpečí. Dokonce jsme odtud mohli i pozorovat, co se děje. Viděli jsme vojáky UNITY, jak pobíhají kolem, volají: ,Čei, ven!’, slyeli jsme, jak se boj posouvá blí a zase dál. Zaslechli jsme i dvě detonace, kdy UNITA demolovala elektrickou rozvodnu a zařízení papírny. Nakonec se přímo kousek od nás, snad dvacet třicet metrů, usídlila polní kuchyně. Čichali jsme vůni vařeného jídla - to jsme jetě netuili, e to bude po tři měsíce nejvtíravějí pach, na který si budeme muset zvyknout a na který se budeme těit jak na večeři v prvotřídní restauraci -sledovali jsme kuchaře a jeho černé pomocnice při práci, byli jsme tak blízko, e jsme mohli rozeznat kadé zrnko kukuřice, kadou fazoli, drcenou obratnýma rukama en v jakýchsi kamenných hmodířích. Cítili jsme se tak dokonale skrytí, e jsem si dokonce zapálil…

Kolem desáté hodiny jsme najednou zaslechli něco, co nás zvedlo na nohy: sloventinu. Dokonce jsme i poznali hlas Fero Zlochy. Vyvolával nae jména.

U jsou tu nail” řekl Joo Viluda.

Moc jsme se nerozmýleli a vylezli z úkrytu.

Nevím, co jsme si v té chvíli mysleli. Snad e lo o nějaké nedorozumění nebo co, které se ted vysvětlilo, snad e tahle podivná armáda sice obsadila Alto Catumbelu, ale Čechoslováky nechá odejít.

Co kdybychom propásli transport do Luandy?

Teprve kdy jsme vyli ven, uvědomili jsme si svůj omyl.

V ulici stál mikrobus, který nám slouil k dopravě do papírny a který velitel poslal zpět pro léky. U něj doktorka Hudečkové s Ferem Zlochou a Saou Ivanem, obklopeni ozbrojeným doprovodem.

Viděl jsem, jak se doktorce Hudečkové ulevilo, e jsme iví a zdraví (v prvním komuniké, které UNITA vydala, také jetě figurovalo pouze čtyřiaedesát zadrených, bez nás dvou), ale jási začal vduchu nadávat, e jsme vtom plotě radi nezůstali.

Mnohokrát potom jsme tuhle situaci znova a znovu probíra

li, na pochodu i později na základně, dohadovali jsme se, zda jsme měli anci zůstat nepozorováni a do odchodu UNITY z Alto Catumbely a buď vyčkat příchodu vládních jednotek nebo se sami pokusit dojít do bezpečí.

Samozřejmě, po boji je kadý generálem, ale přesto si myslím, e nepatrná naděje zbývala. UNITAopustilaCatumbe-lu někdy v pondělí, a k moři zbývalo pouhých tři sta kilometrů, pokud bychom u dřív nenarazili na nějaké vládní posily. Jene tehdy nikomu z nás tři sta kilometrů jako .pouhých’ neznělo. Jetě jsme netuili, e budeme muset ujít čtyřikrát tolik…

Nemohli jsme dělat nic jiného, ne zvednout ruce nad hlavu a nechat se zajmout. Byli jsme na tom přece jen lip ne spousta ostatních; nějaké zásoby jsme si vzali u s sebou do úkrytu a navíc nám dal poručík pět minut na sbalení. Doběhli jsme do naeho zničeného domu, popadli kufr a taku a kadý tam cpal, co mu přilo pod ruku. Já například konzervy, suené polévky, dva pecny chleba, troje boty, dínsy, koili s rozhalenkou, horolezeckou větrovku a jetě dalí věci. Například tranzistor, fotoaparát a takovou památeční dýku. A u nás voják zase hnal zpátky.

Teprve v mikrobusu jsem si vzpomněl, e jsem nevzal ádnou deku. Vyběhl jsem tedy ven, do domu doktora Kunovského, který stál hned naproti. (Celá rodina Kunovských natěstí začátkem března odjela na dovolenou do Československa.) Dům byl vypleněný, ale dvě deky jsem natěstí nael.

Sotva jsem hupl zpátky do mikrobusu a uvelebil se na bednách s léky, u jsme jeli.

Poslední, na co si z Alto Catumbely vzpomínám, byl pohled na dva zastřelené milicionáře. Oba jsme důvěrně znali. První, mladý, snad osmnáctiletý, jménem Domingos, leel u bazénu s prostřelenou hlavou, druhý, starí, Elias, v podivné, takřka stojící pozici, s rozstřílenými zády a rukama rozpřaenýma, jak padl dopředu, na stěnu z ivého plotu.

Snad se v něm chtěl skrýt stejné jako my.

Jene to u nestihl…

JSEM U ASI TAKOVÁ POVAHA - i ty nejvánějí okamiky v ivotě spí zlehčuju, ne abych je nějak proíval. Ani tam v tom eukalyptovém lese. za Alto Catumbelou, kde nás mikrobus vysadil, jsem jetě nebral situaci nijak váně, spí jako takové dobrodruství. Sice nedobrovolné, ale pořád jetě nijak tragické. Vědél jsem, e útok vichni přeili bez úhony a i kdy vojáci řekli, abych popadl, co poberu a el s nimi nahoru do hor, věřil jsem, e nás UNITA nemůe dret věčně, e ná návrat do Catumbely je otázkou ne-li hodin, tedy jednoho dvou dní.

Dokonce si vzpomínám, e jsem se v nějakém náhlém návalu hrdosti rozhodl, e ty dva samopalníky, kteří mě doprovázeli, utvu, a nasadil jsem, obtěkán takou a ruksakem, to nejostřejí tempo. Byla to dlouhá cesta, nějakých dvacet kilometrů, a pořád do kopce, přes kameny, výmoly, dokonce i přes jednu dravou horskou řeku. Jednoho samopal-níka jsem setřásl někde v polovině, druhý supěl, sotva se drel na nohou, pár desítek metrů za mnou, dorazil do základny, kterou UNITA měla na kopci nad Catumbelou, naprosto vyčerpaný. A já se cítil hrdý.

(Později, kdy jsem etřil kadý zbyteček sil, abych vůbec doel, jsem si na tuhle chvíli mockrát vzpomněl.)

Nahoře, ve vesničce z kimb, u seděli nai u ohňů, celí schlíplí, a klepali se zimou a hladem. Mámy se sháněly po něčem k jídlu pro děti.

Dal jsem jim, co jsem měl, jídlo i rezervní atstvo. U ani nevím, komu co. Tak nějak se to rozebralo; zůstala mi jen jedna konzerva unky, dva lanmíty, krabička cigaret - a pak pár věcí, o nich jsem u mluvil: větrovka, fotoaparát, miniaturní itíčko, dýka a rezervní brýle.

Tehdy jsem si to jetě neuvědomil, ale později se ukázalo, e to byl hotový poklad. Například ití: nejen e poslouilo při opravách kalhot, triček a koilí, které se začaly pod tropickými lijáky a sluncem postupně rozpadat, e enské ily ze starého nové (jako například Soňa Gregorová), ale během pochodu jsme si z něj udělali i kompas! Kromě jiného jsem toti přibalil náhodou i soupravu malých roubováků, ohromě ikovnou, do kapsy, a jedním tím zmagnetizovaným roubováčkem jsem zmagnetizoval jehlu. Do papírové krabice jsme pak zapíchali dvě jehly, třetí tvořila břit. Kdy to vojáci viděli, myslel jsem, e jim vylezou oči z důlků. Nevím, podle čeho se orientovali oni, ale nic bych za to nedal, e hlavně podle svého přírodního instinktu a dokonalé znalosti cesty.

Zatímco itíčko jsem skrývat nemusel, fotoaparát jsem ukryl pečlivé, do zmuchlané taky, hned na začátku. Tuil jsem, e vojákům se fotoaparáty budou líbit. U Lumíra Novotného například nali fotoaparát okamitě a hned mu ho jeden z vojáků začal rvát z ruky. Lumír se s ním tahal, dostal jednu do zubů, ale fotoaparát stejné nepustil. Nakonec se voják rozzuřil tak, e mu začal střílet přímo pod nohy.

(Pak, kdy u nás lapalo jen osm, nás velitel fotografoval právě Lumírovým chinonem.)

Brýle jsem ovem schovat nemohl - mám pět dioptrií a bez nich bych byl prakticky vyřízený - co mi později působilo značné potíe. Dokud jsem měl na nose ty normální, světlé, byl klidí‘Ale jakmile jsem si proti slunci nasadil ty druhé, héliové, s tmavnoucími skly, u je začali vojáci obhlíet a nakonec se vdycky nael některý, který mi je prostě vzal.

Neříkal jsem nic, nebránil jsem se, pokojně jsem si vzal světlé, rezervní. Za chvíli voják přiel a cpal mi tmavé brýle zpět, natvaný, e skrz né patné vidí. Probíhalo to vdycky stejně, snad desetkrát nebo patnáctkrát. Kdy pak za námi do tábora konečné dorazil červený kří, dal nám krom jiných věcí i krásné protisluneční brýle. A hned tam začal jeden z vojáků okounět a pokukoval po brýlích, a se konečné osmělil a vzal si je. Ani královskou korunu by si nenasadil tak hrdé jako ty brýle…

Nejvíc jsem si cenil té dýky - taky jsem ji později bohatě vyuil v táboře při vyřezávání-ale v prvních dnech pochodu se kupodivu ukázala jako nejikovnějí úplná maličkost, skoro by se dalo říct hračka. Černý achový kůň, kterého jsem si vzal s sebou pro těstí.

Udělal jsem z něj takový putovní pohár dítěti, které se bude toho dne na pochodu nejlíp chovat. Nejstatečněji polape, nejmíň sl bude stěovat na hlad, ízeň a únavu.

Dokud jetě děti jak tak mohly, dokud se neprojevil chronický úbytek sil, způsobený podvýivou a stálou zátěí pochodu, snaily se děti jak mohly, aby koně získaly. A kdy se jim to podařilo, nosily ho stejné hrdě, jako ten černý voják mé sluneční brýle.

KDY NÁM VELITEL ŘEKL, E BUDEME POCHODOVAT TÝDNY, moná měsíce a budeme jíst jen to, co najdeme po cestě, viděl jsem, jak rodinám s dětmi - jak se říká - klesají čelisti, jaký to je pro ně ok.

Vůbec na vechny to straně zapůsobilo a já si - snad a s jakýmsi studem - uvědomil, e jsem moná jediný, koho ta zpráva nezdrtila. Kdybych měl s sebou rodinu, asi bych byl taky neastný, ale takhle mi bylo líto jen těch druhých, lidí, s nimi jsem se v Alto Catumbele sblíil a spřátelil. Já sám jsem vdycky dost sportoval, připadal jsem si silný, nepokořitelný ádnou námahou, myslel jsem, e vydrím kadou zátě. Navíc

- neel jsem do Angoly jen pracovat, ale taky s tajnou touhou uít si trochu světa, poznat kraje, o nich jsem čítal jen v časopisech. Snad i trochu s touhou po dobrodruství. A to tu ted bylo.

Dalí ok znamenala hned první etapa. Dlouhá, hodně dlouhá, a navíc za tmy, myslel jsem, e spousta lidí se u nezvedne. Byli jsme ze dne na den přesazeni z civilizace do divočiny a jetě k tomu jsme museli denně ujít tolik, co mnozí z nás nenalapali ani za měsíc. enské ta zátě straně udolávala, ale i spoustu chlapů. Vdy takový inenýr Kozma váil na začátku pochodu kolem sto deseti kilogramů …

Vzpomínám si, e jsme si hned po jídle lehli do mokré trávy, U rozdělení do meních skupin, já s Novotnými a Gregorovými, jedna deka vespod, druhá navrchu - a spali jsme skoro hned. Ani jsme necítili, e vytrvale mrholí…

V první části pochodu, dokud jsme li vichni pohromadě, jsem námahu snáel poměrně dobře. Jetě mi zbývaly síly, abych pomohl ostatním ze skupiny předevím s noením dětí. Vojáci sice měli nést vechny děti, ale vyhýbali se tomu, jak mohli’. Take i děti kolem osmi deseti let musely lapat samy, nesly se, jen kdy u jim docházely síly nebo kdy onemocněly. Bylí jsme v naí skupině tři chlapi na čtyři děti, nějak se prostřídali. Ne ve vech skupinách měli nějakého toho .přebytečného mue navíc, někteří otcové museli postupně odnosit i dvě děti. Taky mi to jeden z nich později vyčítal.

Kolona byla dlouhá, dost pestrá s těmi vemi domorodými nosiči, enami a miniaturním stádem dobytka, ale přesto měla určité schéma: vpředu vojenská jednotka jako určitý předsunutý oddíl (ti vyráeli na kadou etapu o hodinu i o dvě dřív ne my), po obou stranách pochodovali vojáci, hlídající jednak nás, abychom se v nestřeeném okamiku neztratili někde mezi stromy či křovinami, jednak kolonu proti napadení z boku, a vzadu zase takový zadní voj. Větinou se lo nonstop, bez viditelných známek ohroení nebo alespoň neklidu, ale v některých místech nás zastavili, nesmělo se hlasitě mluvit, kouřit, rozdělávat oheň, a čekali jsme v úkrytu dost dlouho, ne se zase mohlo jít dál. Pak jsme třeba taky postupovali palírem hlídek, kadé tři metry voják, samopal pozdviený, v očích nervozitu. Uli jsme kus, pak jsme museli počkat, a se vojáci zase přesunou dopředu … a tak dál.

Říkalo se, e kadý z nich osobně dohlíí na několik z nás, které má v případě nějakého napadení okamitě postřílet. Co je pravdy na té druhé půlce, to jsme si natěsí neověřili, ale fakt je, e jsme ,své stráce po nějakém čase rozeznávali od ostatních a oni zase znali nás. Dokonce i podle jmen.

Zvlá nepříjemní byli ti, co provokovali, nadávali nám ,branco macaco’ neboli .bílá opice’.

Ona - kdy je člověk unavený k smrti - rozčiluje i zdvořilost. Vojáci například měli příkaz budit nás určitou společenskou frází, něco jako nicneříkající anglické ,how do you do.

V provedení UNITY zněla ta ranní formulka jak jste se vyspal?”

Take s vámi někdo ve spánku prudce zacloumal, zatleskal, eventuálně vás rýpl do eber a kdy jste otevřel oči, ozvalo se rychlé: Jak jste se vyspal, pane Bezegu?” a u vás zvedl, abyste se připravil na dalí etapu.

Měli jsme příkaz tu společenskou formulku opakovat, ale častokrát jsme se probouzeli v takovém polomátoném stavu, e konverzace vypadala spí takhle:

Zacloumání: Jak jste se vyspal, pane Bezegu?”

Promnutí očí: Děkuji, dobře, jak jste se vyspal vy?”

(A slovenský): Boha jeho, keby a lak trafil!

To cituji jen tu nejmírnějí z jadrných kleteb, kterými jsme doprovázeli portugalský ranní dialog.

Někdy jsme neodpověděli vůbec a to byla těká uráka. Voják se nasupil jak patnáctiletá dívenka, které otec řekne, e je jetě moc malá na to, aby la večer do kina.

Pak se klidné mohlo stát, e ranní formulka dostala dalí svéráznou podobu: Jakpak jste se vyspal, pane Bezegu, ty bílá opice?”

NEUSTÁLÉ KONFLIKTY VZNIKALY KOLEM JÍDLA.

Jídlo se vyhouplo na první místo v ebříčku hodnot a tvrdě tam zápasilo se spánkem.

U v prvních dvou týdnech pochodu bylo vidět, jak lidé doslova hubnou před očima. Děti tolik ne - zřejmě ani při podvýivě nemají ze své váhy tolik co ztratit - ale dospělí… odhadem o dvacet pětadvacet kilogramů. Silná avita-minóza a podvýiva - lidé nejen hubli, ale i slábli jak mouchy. Viděl jsem, jak někteří, kteří předtím vydreli pochodovat celý den, odpadají po pěti deseti kilometrech. A spánek, spí taková celková malátnost, el ruku v ruce s oslabením. Vzpomínám si, jak Peter Gregor jednou při nočním pochodu doslova usnul vstoje. V noci jsme neviděli nic, pokud nesvítil měsíc, li jsme podle hmatu a kontaktu s tím, kdo el před námi. Kolona se často zastavovala, take kdy Peter, který kráčel přede mnou, zůstal stát, čekal jsem taky, a se dá kolona do pohybu. Teprve po chvíli, kdy jsem na něj promluvil, jsem si viml, e spí, opřený tváří o strom, a kolona jde dál.

Snaili jsme se získat jídlo, jak se dalo. Občas jsme měli těstí a narazili na nějaký maniok, který jsme jedli za chůze syrový (má chu jako nahořklá brambora, ale nám chutnal královsky), jindy se zase objevilo kukuřičné pole. Jak se ozvalo charakteristické ustění a křupání ulamovaných palic, u se vojáci rozkřičeli, e krádee z polí jsou zakázané, e vechno patří lidu.

A my snad nejsme lidi?” křičeli jsme na ně.

Nejste na tom hůř ne ti vesničani tady!?”

Neměli jste nás sem vláčet!”

Dejte nám najíst a nebudeme krást!”

A podobně.

Mívali jsme ovem taky smůlu. Kolona byla početná, my pochodovali někde za polovinou, take maniok u vysbírali ti před námi a kukuřice po okrajích pole taky zmizela. Vzpomínám si, e jsme jednou zůstali bez jídla plných třicet est hodin. Nebylo nic, ani maniok, ani kukuřice, o cukrové třtině nemluvě (ulomit a vycucnout třtinovou palici bylo výtečné; jednak člověk konečně měl nějaký cukr, jednak uhasil ízeň).

Jedli jsme v podstatě vechno, co se dalo, dokonce i neznámé bobule ze strom ů, kdy jsme zjistili, e je jedí vojáci.

Jen jedno jsem neokusil, a nijak toho nelituju; eredné, jako prst tlusté housenky, íhané a chlupaté, které vojáci s oblibou česali ze stromů jako ovoce a pekli si je na ohni…

Celé dva týdny jsem s sebou vláčel, pečlivě ukrytou, poslední konzervu. Říkal jsem si: a bude nějaká zvlátní příleitost, pořád jsem to odkládal, i kdy sliny mi tekly, jen jsem si sáhl na plech.

28. března konečně ta zvlátní příleitost přila - měl jsem narozeniny. A spolu se mnou i Soňa Gregorová.

Ten večer jsme si udělali hostinu; tajně jsme zamíchali do naí porce těstovin tu masovou konzervu.

Moná to dneska zní jako sobectví. Proč jsem se podělil jen s devíti, kdy nás bylo estaedesát?

Nic, vůbec nic se nedá soudit odjinud, ne z té situace, z těch okamiků. A nikým, kdo to neproil. Kdy člověk hladoví, je k smrti vyčerpán, mokrý, prokřehlý a nemocný, kdy doslova zápasí o holý ivot, mění se vechno.

I něco v něm.

Ani kdybych někoho přistihl, jak potají pojídá zatajenou zásobu úplné sám, ve skrytu před ostatními, nemohl bych ho odsoudit. Takový je diktát holé existence. Diktát hladu.

Jetě několikrát po tom osmadvacátém březnu jsem ucítil vůni utajovaných zásob. Hlad nám přiostři! čich pořádně. Ani tehdy jsem nikoho neodsuzoval.

VI NÁS PŘEPADLY HNED V PRVNÍCH DNECH POCHODU. Nejdříve je chytily děti od nosiček, pak u jsme je měli vichni. Záhyby atů se doslova hemily tří a čtyřmilimetrovými vemi a přestoe jsme vyuívali kadé zastávky, abychom je jak tak odstranili, nic nepomáhalo. Na těle nám naskákaly pupence, drbali jsme se celé dny.

(A později v táboře, kdy u nás zbylo jen dvacet, jsme objevili nejspolehlivějí způsob, jak se jich zbavit. Svlékli jsme se donaha a aty nechali celý den na palčivém slunečním áru.

Náměstek ministra zahraničních věcí ČSSR s. Svoboda (vlevo) podepisuje protokol o převzetí naich občanů. Vpravo zástupce Mezinárodního červeného kříe

Nai občané v letitní hale v Kinshase, krátce po příletu. Druhá zleva Eva Studíková

Vi se ,upekly1, vajíčka vysuila, a byl pokoj. Černí tenkrát sledovali nae počínání s nedůvěrou, ale kdy zjistili, e zabírá, začali to dělat taky tak.

Ovem během pochodu bychom tenhle způsob stejně nemohli pouít. Nebyl čas a vlastně ani slunce - končilo období deů …)

Téměř zároveň nám začaly hnisat nohy. Nebylo divu. První část pochodu vedla kamenitým horským terénem, dva a dvaapůl tisíce metrů nad mořem, větina z nás lapala v lehké, naprosto nevyhovující obuvi, take o oděrky, krábnutí, zkrvavené palce a nějaký ten výron nebyla nouze. Později, kdy u jsme seli do hlinité a písčité níiny, zase obuv dosluhovala, někteří z nás kráčeli prakticky bosi a navíc se nám do chodidel a mezi prsty začaly zaírat písečné blechy. Kladly tam vajíčka, museli jsme je vykrabovat jehlou, z toho vznikaly dalí boláky a hnisavá loiska. V močálovitých oblastech mračna komárů a much - byli jsme rozbolavělí a podebraní na celém těle. Dětem se začaly loupat z nohou celé pruhy kůe, objevily se chřipky, průjmy, malárie. (Vdy jsme tři měsíce byli bez antimalarik!) Připočteme-li k tomu věčný vlhký chlad v období deů a spánek pod mokrými přikrývkami ve výce dva tisíce metrů nad mořem, není divu, e si spousta z nás začala stěovat na potíe s močovými cestami a revmatismus, který jetě víc omezoval pohyb ji beztak dost vyčerpaného organismu. ?

Byli jsme prakticky bez léků (zásoba doktorky Hudečkové, pro kterou se vrátila mikrobusem do Catumbely, záhadně zmizela hned při přesunu do první základny, nejspí si ji UNITA rozebrala pro sebe), ale i bez monosti aspoň pár dní si odpočinout a nechat tělo, a se léčí samo. Jedinou medicínou byly různé výtaky, obklady a čaje z bylin, které nám ordinovali vojentí zdravotníci. Musím uznat, e se ve svém řemesle vyznali - co lo zvládnout nebo aspoň zmírnit, na to tahle přírodní kůra zabírala.

Jak ubývalo sil a choroby postupovaly, nemohli u někteří dál lapat a museli na nosítka. (Vzpomínám si, e zdravotní sestru paní Janečkovou museli vojáci nést skoro celou cestu. Byla po operaci kyčle, take mnoho toho neula. Zvlá kdy postupné odpadali i zdraví a silní. Ovem ji vojáci nesli v armádních nosítkách, plátěných, zatímco ti dalí u museli na improvizovaná dřevěná, dost nepohodlná.)

A jako by toho utrpení nebylo dost, museli jsme jetě překonávat spoustu potoků, řek (zvlá v horách dost dravých), močálů a bain.

Vzpomínám si, jak jsme na velikonoční pondělí přecházeli jeden takový velký, dost hluboký močál, take jsme eny aděti přenáeli. Nesl jsem zrovna enu Lumíra Novotného po pás ve vodě, nějak jsem klopýtl a oba jsme se pořádně vykoupali.

U jsem chtěl začít nadávat, kdy jsem si vzpomněl, co je za den. To mě rozesmálo: Tak vidí, ani tady jsi mě neuetřila velikonoční sprchy!”

Myslím, e jsem tu příhodu nezapomněl hlavně proto, e okamiky, kdy se člověk zasmál, byly tak vzácné. Krátce předtím, snad týden, moná pár dnů, jsme se plazili před svítáním bahnem úzkého kaňonu, eny a děti plakaly, a nad hlavou nám létaly celé stuhy svítících střel, jak někde poblí bojoval předsunutý oddíl UNITY s vládní jednotkou …

SKUPINA OSMI se vytvořila 5. dubna na druhé větí zastávce na základně UNITY, a na cestu se vydala den po .skupině sedmi’. Dnes se stejné domnívám, e za vznikem obou skupin stála jetě větí le; celá ta akce nebyla ničím jiným ne taktickým manévrem na zmatení protivníka. e nás vyslali jako volavky k upoutání pozornosti, aby zbytek kolony mohl v bezpečí pokračovat v pochodu.

Nepochybuju, e by nás v případě potřeby klidné obětovali -to jsme slyeli na cestě z úst vojáků několikrát.

Bylo nás osm (Ivan, Labounek, Pál, Kubík, Vanda, Morava, Pocs a já), ale ádný vzneený pocit elitní jednotky jsme rozhodně neměli. Řekli nám, e se půjde daleko ostřeji, ale e zase budeme mít tu cestu za devět dní za sebou - a my byli rádi. Devět dní, to u byla přece jen taková přehledná budoucnost, ne pořád lapání bez konce, do zeílení.

Cesta snad nemohla začít hůř ne začala. Po dvou dnech se spustila průtr mračen, bouřka, jakou jsem v Africe nezail. Vítr a liják nás oslepoval, noc padla předčasné a v té tmě se křiovaly blesky, ale ne tak, jak jsme zvyklí z Evropy, svisle dolů

- úplně vodorovné, jako by někdo čmáral po nebi sem a tam. A k tomu vemu jsme celou noc postupovali močálem. Nic, ne čvachtavá břečka, a my v ní po pás, někdy i po prsa. Celou noc, nějakých třicet, moná pětatřicet kilometrů.

Kdy bouře zeslábla, viděli jsme v dálce svítit město. Těko říct, jak daleko, moná deset, moná dvanáct kilometrů, ale bylo to velké město, kdy u mělo elektrický proud.

Párkrát vyletěla světlice, ale jinak nic, ádná střelba. Vojáci nás obstoupili, bylo znát, e mají strach. Nevím, zda z útoku nebo z močálu; připadalo mi to, jako bychom se brodili nějakým tajným přechodem. Stačilo, aby voják lápl jen o krok vedle a u zapadl do bahna daleko hlouběji a panicky se krábal zpátky na pevnou půdu. Dá-li se to, co jsme měli pod nohama, pevnou půdou nazvat.

K ránu jsme se konečné dostali opravdu na pevninu. Uli jsme jetě asi 19 km. Padli na mokrou louku, promočení na kost, a v tu ránu jsme spali. V deti…

NAE TEMPO SE S TÍM PŘEDCHOZÍM NEDALO SROVNAT. Dokud jsme táhli pohromadě, urazili jsme denně kolem třiceti kilometrů, zatímco se skupinou osmi edesát, sedmdesát, jednou i přes sto deset. (Počítali jsme kroky, abychom měli alespoň nějaký odhad, ale stejné to bylo dost nepřesné -zkuste počítat kroky po pás v močálu nebo při brodění řekou.)

Vůbec vechno bylo ostřejí. Zatímco při společném pochodu hlídal jeden voják vdycky několik rukojmí, tady jsme měli kadý osobního stráce, někdy i dva. Netajili setím, e při nějakém palebném přepadu jim poslouíme jako tít. Ani nebylo moné se s nimi během cesty nějak sblíit, pořád se střídali. Na kadé základně, kterou jsme procházeli, část vojáků zůstala a dalí se připojili. Velikost kolony se tak měnila od zhruba dvou set lidí a po pětinásobek.

Jediné, co se zlepilo, byla strava. Jedli jsme dokonce několikrát za den, v podstatě toté, co důstojníci, obvykle pirao, kukuřičnou kai nebo batata doza, sladké brambory. Párkrát byl na jídelníčku i nefalovaný vojenský gulá z brambor a hovězího masa. I s vodou jsme na tom byli lip; předtím jsme měli jednu litrovou láhev na devět lidí, ted kadý sám pro sebe.

Nebýt toho, nevím, jestli bych to vraedné tempo přeil. Dokud jsme li pohromadě, měl jsem ze začátku jetě dost sil, jetě jsem přeskakoval potoky. Pak jsem se postupné dostal do tého stavu jako spousta jiných - do euforie z únavy.

Je to zvlátní stav. Jdete úplné mechanicky, přestanete cítit hlad a vyčerpání, vechno je trochu jako ve snách nebo pod drogami. Promyslel jsem si na těch .výletech’ celou minulost, znovu jsem probíral vechny klíčové okamiky ivota a zvaoval, co jsem udělal dobře a co ne. Mozek pracuje, sice pomalu, ulpívá na maličkostech, ale přece jen vám umoní zapomenout, ponořit se dovnitř.

Zpočátku jsem se těch úniků a bál, abych neztratil kontakt s realitou, ale pak jsem přiel na to, e tenhle strach je zbytečný. Realita se vdycky přihlásí včas. Nějakým tim ukopnutým palcem, který vás zkroutí do klubíčka, detěm a zimomřivou třesavkou.

NEVÍM, KUDY JSME VLASTNĚ LI, mohu jen hádat. Podle naeho improvizovaného kompasu, podle polohy hvězd, hlavně Jiního kříe, i podle délky jednotlivých denních etap to vypadalo, e zpočátku, jetě pohromadě, jdeme na sever, a postupně se stáčíme čím dál víc na východ provinciemi Huambo, Bie a nakonec k jihu. Takovým velikým obloukem jsme zřejmě .obeli’ Angolu po východní straně. Domnívám se dokonce, e část cesty ve skupině osmi jsme absolvovali i za hranicemi Zambie a později Namibie, tam, kde Namibie vybíhá úzkým ostrým výběkem mezi Angolou a Botswanou daleko na východ. Jednoho dne jsme toti narazili na plot z ostnatého drátu, který se táhl do nedohledna na obé strany, a později, v poslední části cesty, kdy u nás vezli na nákladních autech, jsme zahlédli cedule .Vítejte do Angoly’. Zřejmě nás vojáci vedli nějakou zkratkou, protoe ostatní se potom vyhnuli jak tomu stranému močálu, tak i plotu s cedulí.

Procházeli jsme oblastmi, kam nejspí noha bělocha jetě nevstoupila, anebo zcela výjimečně. U při hromadném pochodu jsme narazili na vesnice, ale vojáci větinou obyvatele před naím příchodem vyhnali, aby nás nikdo neviděl. Jednou nás dokonce začernili hlínou a sazemi, abychom nebyli nápadní.

Ted u si s tím hlavu nelámali, take jsem viděl to, co se potěstí uvidět málokterému Evropanovi. Dvakrát jsme například narazili na tlupu pravých nefalovaných bumanů, Pygmejů. Zvlátní lidé, jako by do Afriky ani nepatřili. Malí, nazí -a hlavně celí bílí, s lehkým odstínem do lutá. Mui měli pyj protknutý bambusem, eny zase na břie takový zvlátní tukový výrůstek. Nechovali se k nám ani přátelsky, ani nepřátelsky. Spí na nás zírali se stejně exotickým zájmem jako my na ně.

Pak jsme zase přili do vesnic s krásnými, urostlými obyvateli. Mui dvoumetroví svalnatí obři, vyzbrojení bohatě vyřezávanými noi a obrovskými sekyrami. Kus opracovaného dřeva, do něho byl nahoře zaraen ocelový klín jakotopůrko. Nádhera, jakou nemají ani v etnografickém muzeu v Luandě.

Chtěl jsem si mermomocí vzít jeden ten nů nebo sekyru na památku, snail jsem se ho vyměnit za svou dýku, ale voják mi v tom zabránil. Nakonec mi jeden z domorodců věnoval pás, utkaný z přírodního lýka.

I oni se chovali poměrné přátelsky, přestoe ve vesnici trčely kůly s nabodnutými, jako ořech seschlými hlavami. Zneklidňovalo nás to; zvlá vypasení jsme sice po vech těch útrapách nebyli, ale kdo ví, jaké gusto takový kanibal má!?

Teprve pak jsme se dozvěděli, e to nejsou lidské hlavy, ale opičí…

KADÝ DEN ZAČÍNAL STEJNĚ. Respektive kadá denní etapa, protoe často se pochodovalo ve dne v noci, někdy vůbec jen v noci.

Nejdříve politické kolení mustva, spojené s .pozvednutím bojové morálky1, jak by se to dalo nazvat. V praxi to znamenalo, e se začaly rozléhat zvuky bubnů a nejrůznějích chrastítek (rytmus zhruba sambový) a černí začali zpívat a tančit. Nerozuměli jsme textům, ale zřejmě to byly písně, oslavující hrdinské činy, patetické i veselé. Tenhle mumraj trval dvě hodiny a stupňoval se. Tanečníci u byli zbrocení potem, sotva dýchali, nechápali jsme, jak se mohou před namáhavým pochodem jetě takhle vyčerpávat. Ale nejspí to v nich uvolňovalo nějaké skryté psychické rezervy, nějakou energetickou zásobu. Asi jako kdy se nabíjí akumulátor. Černé eny z kolony po tanci sypaly na hlavy některých tanečníků lístečky ze stromů. Prý jako od měnu za zvlá dobrý taneční výkon. Turisti by si bývali přili na své. Bylo to vechno improvizované, ale ze začátku jsem z toho měl silný záitek.

Celou tu dobu drnčelo na velitelském stanoviti ruční dynamo, nabíjející vysílačku; neklamná známka, e velitel sonduje poměry na trase.

Pak vyrazil průzkumný oddíl. Asi po hodině se vysílačka znovu rozdrnčela - tentokrát jako avízo od průzkumného oddílu, e cesta je volná. A hned potom jsme se hnuli i my. Kráčeli jsme ostrým pochodem tři a čtyři hodiny, pak byla zastávka, slouící jednak k oddychu a jednak k čekání na výsledek dalího průzkumu. A tak pořád dokola.

Zatímco při hromadném pochodu nás hlídal kordon vojáků i po stranách, ve skupině osmi ádné boční zajitění neexistovalo. Později v táboře jsme donekonečna probírali, jestli by bývalo bylo moné utéct.

Nejspí ano - stačilo nenápadně skočit stranou do křoví.

Ale co pak?

Pohybovali jsme se neznámým krajem, jeho jedinými obyvateli byli domorodci.

Kudy se dát směrem k záchraně?

Kde vzít jídlo, vodu?

A pak - UNITA se tu vyznala daleko lip. Kdo mohl zaručit, e při pátrání po uprchlíkovi nepouije vech prostředků, tedy i samopalů?

Vechno, úplně vechno nahrávalo vojákům do ruky. I sám kraj.

Slo to tak daleko, e jednou, kdy jsme se při nějakých zmatcích na nočním pochodu vojákům omylem ztratili, ve vyprahlém pásmu, kde jsme pochodovali u víc ne den bez vody, začali jsme ná doprovod zoufale hledat…

UBĚHLO DEVĚT DNÍ - A POŘÁD JSME NEBYLI V CÍLI.

Teprve tehdy nám velitel řekl, e musíme jetě jednou tak dlouho. (Ani to nebyla pravda, nakonec jsme putovali tři neděle.)

Toho dne jsme se poprvé od začátku cesty vzbouřili. Řekli jsme, e u dál nepůjdeme, začali jsme stávkovat.

Nebyla v tom ani tak nějaká vědomá vzpoura, jako spí prostý pocit, e u stejně dál nemůeme, e u neujdeme ani kilometr.

Tady si lehnu - a a mě tu nechají třeba umřít; říkala si větina z nás.

Jene ono se to těko stávkuje v pustině, bez jídla a bez vody, zvlá kdy nás velitel neustále přesvědčoval, e na naem co nejrychlejím příchodu do cílové základny závisí proputění vech. Nakonec nám stejně nezbylo nicjiného ne zvednout se a jít dál.

Čím déle jsme pochodovali, tím víc z nás u nebylo schopno jít, tím častěji nás vojáci museli nést.

První dva týdny jsem se pořád jetě cítil jak tak ve formě, věřil jsem, e dojdu. Ale pak jsem dostal zánět lach, bérce mi natekly jak toudve, kráčel jsem jak chromý a bolest mi hnala slzy do očí.

Kdy se objevilo údolí, doufali jsme vdycky, e dole najdeme nějakou fazendu, usedlost po Portugalcích, sice dávno oputěnou a polorozpadlou, ale přece jen obklopenou ovocnými stromy, kde si natrháme něco proti ízni, hladu a avitaminóze. Nebo aspoň potok s čistou vodou.

U mě nedokázala .zrychlit* ani takováhle vidina. Musel . jsem na nosítka.

Někomu to moná bude znít krásně, ale musím říct, e cesta na nosítkách byla jetě větím utrpením ne cesta po svých.

Nosítka vojáci - jako ostatně vechno, včetně příbytků -vyráběli z čistě přírodního materiálu: dvě silné větve, propletené napříč slabími, pospojované hrubým lýkem a nejrůznějími lahouny, a navrchu tenká vrstva sloní trávy. Tak tenká, e člověk nevěděl, jak se natočit, jak si lehnout, aby ho ostré výčhělky nebodaly a netlačily do celého těla.

Navíc upevněná lýkovými .závěsy’ na nosném kmeni, take se houpala při kadém kroku vemi směry.

Záhořovo loe.

Nosiče UNITA verbovala z domorodých vesnic cestou. Nebyli to ádní siláci, ale úasné houevnatí. Vdy jen sama nosítka byla pořádné těká (bočnice tvořily vlastně dva tenké kmeny) a já měl určitě přes edesát kilogramů. (Normálně mívám kolem pětaosmdesáti.) Vystřídalo se jich u mých nosítek takových dvacet, nosiči i vojáci. Vdycky se mnou klusali sto, stopadesát metrů, pak se mnou sekli o zem, a nastoupili dalí. I přes tohle časté střídání jim ale síly rychle docházely.

Začali zaostávat za kolonou, nakonec se mnou jednodue pratili o zem a já se musel zase dvě tři hodiny belhat po svých zhnisaných, oteklých nohách, ne si trochu odpočali.

Nebyla to vůbec příjemná cesta - zvlá při tom klusu nerovným, kamenitým terénem, kdy jsem se na nosítkách sotva udrel. Připadal jsem si jak na nějakém středověkém mučícím nástroji, viděl jsem, e nosiči trpí jetě víc ne já, take jsem koukal, jak to lo, slézt a jit sám. Jene po pár krocích mě zase bolest zastavila … bylo to prostě hrozné.

Jak jsem se dostal na konec kolony, často a kus za ni, viděl jsem taky, e i přes obdivuhodnou houevnatost těch přírodních lidí řada z nich mele z posledního. Nejsem lékař, ale myslím, e spousta z nich měla tuberkulózu. Najednou se zhroutili u cesty, začali chrlit krev. Zpočátku jsem čekal, e jim ostatní pomůou, e jim poskytnou nějaké oetření, naloí je na nosítka …

Pak u jsem věděl, jak to proběhne: chvilku jsme stáli, čekalo se, jestli se postiený vzpamatuje nebo ne - a pak se lo dál. Ani toho mrtvého nepohřbili. Kdy to byl voják, jenom mu vzali zbraň.

Viděl jsem během toho týdne na chvostu kolony dost smrti. Umírající - i dávno mrtvé, u v rozkladu, ohlodané zvěří…

POSLEDNÍ TÝDEN CESTY Ml VYNAHRADIL ÚTRAPY TĚCH PŘEDCHOZÍCH.

Nejen čistě fyzickým utrpením - zlomilo mě to i duevně. Vdycky jsem si myslel, e vydrím vechno. Nenapadlo mě, e v tom .vechno’ můe být i takováhle choroba, která mě promění v bezmocného mrzáka. Dostal jsem strach jednak z toho, e nedojdu (nemohl jsem vědět, jak dlouho jetě cesta bude trvat, kdy nám pořád lhali!), jednak z toho, e v případě ohroení nebo dokonce útoku nebudu schopen utíkat a schytám nějakou tu kulku. Jestli úmyslnou nebo zbloudilou, to mi vycházelo nastejno.

Snail jsem se překonat bolest vůlí. Asi po třech dnech na nosítkách jsem se rozhodl, e dalí den půjdu po svých -a zrovna to byla vůbec nejdelí etapa pochodu, podle naich výpočtů dlouhá sto estnáckilometrů! Belhal jsem se jako ve snách a slzy se mi řinuly z očí, bez hlesu, jako kdy ve filmu vypnou zvuk. Dalí den jsem se u nemohl na nohy ani postavit.

Následovaly dalí dva dny na nosítkách, ale to mé zase tak rozbolavělo na celém těle, e jsem zase zkusil jít. Natěstí to byla poslední etapa, .pouhých’ padesát kilometrů.

Zajásali jsme, kdy jsme zjistili, e na jejím konci na nás čekají připravené náklaďáky. Netuili jsme, e máme před sebou tři dny, moná jetě horí ne ty předchozí.

Automobily byly celkem tři, ale jeden se hned zpočátku porouchal, take lidi i náklad z něj přesunuli na zbývající. Co znamenalo, e jsme seděli na hromadách beden; edesát, moná i víc lidí na kadé korbě, kolena u brady, ani milimetr místa navíc.

A ta cesta!

Nákladáky jely tři dny, bez zastávky, odhadli jsme to tak na sedm set kilometrů.

Buí a na plný plyn!

Kdo v bui byl ví, jak je plný výmolů, děr a nerovností. Cesty prakticky neexistují, jede se ve vyjetých kolejích nákladáku,co projel před vámi. Auto, které u má nějaký ten provoz v bui za sebou, ztratilo jakoukoli prunost pérování, kadý výmol je jak rána bucharu a jízda se podobá rodeu na zdivočelém hřebci. K tomu vás neustále vihají přes hlavu větve a lahouny keřů

Z vyznamenávání čs. občanů vyznamenáním Za statečnost v Černínském paláci, na podzim loňského roku - s. Lubomír trougal předává vyznamenání Soné Gregorové (v pozadí Peter Gregor)

Z rukou s. trougaia přejímá vyznamenání Za statečnost MUDr. Marie Hudečkové

a stromů, často pěkně trnité, náklad se setřásá a lidé taky. Hned po několika desítkách kilometrů nás černí ve snaze udělat si pohodlí začali vytlačovat. Vznikaly hádky a konflikty, nejen s nimi, ale i mezi námi navzájem.

Afričané mají nezřízenou radost z kadého stroje, z automobilu zvlá. V naem případě dávali tuhle radost najevo tím, e v místech, kde se kraj otevřel víc ne na ířku jednoho vozu, s nadením závodili. Pak se vozy hnaly vedle sebe, cesta necesta, výmol nevýmol, zahalené v oblacích prachu a ve veselém troubení a pokřikování posádek.

Kdy jsme konečně dorazili do cílové základny, byli jsme tak zmlácení, ohluení, oslepení prachem a otupělí, e jsme si jenom lehli a mysleli jsme, e u nikdy nevstanem. Aspoň já jsem si to myslel.

Vdy jsme tu v takovém luxusu! říkal jsem si. Vlastní kimbo, vlastní přikrývku, a hlavně-zítra u nemusíme udělat ani krok. Tady bych kíidně vydrel rok!

Jak blízko pravdy jsem v tu chvíli byl…

DNES SI ŘÍKÁM, E BYCH MÍSTO TÉ DESETIMĚSÍČNÍ IZOLACE raději el celou trasu znovu.

Oproti pochodu jsme na tom byli samozřejmě daleko lip. Pravidelná strava (i na té kukuřičné kai jsem rychle přibral), spánku kolik kdo chtěl. V teple, v suchu. Klid mi pomohl i vyléčit zanícené lachy.

Ale ta beznaděj!

Zatímco na pochodu nám dny splývaly v únavě a v neustálém pohybu, tady se táhl kadý jako rok. Bez cíle, bez perspektivy, kolik jich jetě bude.

Snaili jsme se s Petrem Gregorem, s ním jsem sdílel kimbo, zabavit, jak to lo. Tři týdny jsem strouhal achové figurky. Z takového zvlátního stromu, který má plody podobné naim vestkám. Jeho dřevo je velmi těké, ale vysuením se odlehčí, e je jako bálza. Figurky jsem namořil manganistanem draselným načerno, Peter zase namaloval na kus starého kartónu achovnici.

Abychom věděli, jaký je den, vyrobili jsme si z větviček číslice a kadý den jsme tenhle,kalendář’ vyměňovali. Hodinky mi vojáci sebrali hned na pochodu, take jsem si sestrojil sluneční časoměr.

Na černé zapůsobil velmi silně. Vydreli u klacku, zapíchnutého do písku, sedět celé hodiny a napjatě sledovat, jak se stín posouvá od značky ke značce. Myslím, e je tenhle chronome-tr nadchnul daleko víc ne japonské digitálky, které měli na zápěstí.

Dalí věcí, která je fascinovala, byla dýmka. Dostali jsme u i tabák, ale o papírky byla nouze, tak jsem si vypálil z několika kusů dřeva dýmku. ádný dunhill to nebyl, ale pouívám ji občas i doma.

Sportoval jsem odjakiva, take jakmile jsem se v táboře dal jak tak dohromady, začal jsem zase posilovat a běhat. Bylo to trochu komické, protoe jako při vem i při běhu mě musel doprovázet ozbrojený voják.

Jednou takhle běím a najednou takový podivný zvuk, jako zachraplání nebo zahučení. Otočím se - a dvacet metrů ode mne lev.

Myslel jsem, e omdlím. Mrknul jsem po vojákovi-byl přece ozbrojený - ale tomu se u práilo za patami. Nečekal jsem a dal se taky na útěk. V táboře si pak ze mé hoi dělali legraci, e jsem tenkrát musel překonat vechny rekordy. Ale myslím, e by mi stejně ádný rekord nebyl nic platný, kdyby ten lev nebyl sytý …

Se Ivem mám jetě jednu příhodu. Kdy u nám povolili společné neděle, dohodli jsme se s Lumírem Novotným, e se budeme v noci potají scházet na určitém místě asi tak dva kilometry od tábora.

Scházeli jsme se takhle u asi měsíc - nosili jsme si vyměňovat rozebrané listy .Zajatce japonských ostrovů’, kterého jsme v obou kimbech četli - kdy jednou v noci při čekání na Lumíra slyím z křoví praskání a vzápětí chrochtání Iva. Měl jsem jen dýku, pomoc daleko - ztuhl jsem jak solný sloup.

Křoví zapraskalo silněji, a pak se z něj vyvalil Lumír. Svíjel se smíchy, jak se mu podařilo mě vystrait…

V TÁBOŘE BYLA I SPOUSTA HADŮ, nejčastěji takzvaná plivající kobra, která můe zasáhnout člověka a do vzdálenosti čtyř metrů. Nejčastěji přitom míří do očí.

Bývá dlouhá a dva metry, zbarvená různě, nejspí podle prostředí; od luté přes zelenou a po hnědou barvu.

Kadé kimbo nějaký ten had za dobu naeho pobytu navtívil. Natěstí jsme ho vdycky včas zpozorovali a vyhnali nebo zabili. Lov probíhal takto: kimbo obklíčili černí vojáci spolu s jeho dvěma naimi obyvateli, vichni vyzbrojení dlouhými holemi. Dva nejodvánějí vlezli do kimba a snaili se hada vyplait, aby vylezl ven. Kdy had vylezl - obyčejně travnatou střechou - zasypala ho sprka úderů. Někdy tenhle lov trval i přes dvě hodiny.

Často tábor navtěvovali i sloni-samotáři. Větinou v noci, nebáli se přitom ani ohně. Ráno jsme nacházeli v písku jejich obrovské stopy nebo částečně .spasenou’ střechu kimba. Vojáci nás upozorňovali, e je v ádném případě nesmíme vyplait, protoe by pak mohli být velmi nebezpeční.

Vzpomínám si na jednu noc, kdy jsem udroval oheň, a kolem něj přeli hned tři tihle samotáři. Jeden z nich se s klidem zastavil u naeho kimba a s chutí si pochutnával na naí střee.

Bu vůbec v noci oil nejrůznéjími zvuky lovících elem. Slyeli jsme mručení Ivů, vytí hyen a akalů, troubení slonů. Kdy se mi v noci začalo chtít na záchod, radi jsem se přemáhal, abych vydrel a do svítání. Záchod byl toti asi dvacet metrů od kimba, v úplné tmě, mimo dosah ohně, člověk nikdy nemohl vědět, co na něj ve tmě číhá.

Mimochodem - i záchod byl obydlený. Brouci skarabeové nám ho čistili, pilně před sebou váleli své .kuličky’ a starali se

o nai hygienu. Příroda si vůbec ohromné pomáhala; co by se mohlo kde kazit, o to se postarali mravenci, termiti a různí dalí brouci. Bohuel často i o to, co člověk zapomněl a nechal neprozřetelné v jejich dosahu.

JEDNOU JSME ZASLECHLI nezvyklý hluk a kdy jsme vyběhli z kimba, viděli jsme, jak v dálce létají do výky větve stromů, sloní tráva i malé keře. Bylo to naprosto nepochopitelné. Vechno poletovalo zhruba v tvaru velkého trychtýře, který se rychle přiblioval. Teprve pak jsme poznali, e to je mohutný větrný vír.

Jeho síla nám vyrazila dech. Odnesl nám například celou střechu kimba i se zátěí, kterou tvořila dvě čtyřicetikilogra-mová břevna.

Kdy se to opakovalo podruhé a potřetí, u jsme si zvykli.

V období sucha se tenhle zajímavý přírodní úkaz opakoval častěji.

MONÁ BYLO DOBŘE, E JSME BYLI JEN PO DVOU. I kdy je to trochu kacířský názor a někteří se mnou určité nebudou souhlasit. Ale my s Petrem spolu vycházeli dobře, zatímco kdyby nás bylo víc pohromadě, moná by vznikaly i častějí třenice.

I tak bylo konfliktů dost. Jedním z těch, kdo snáeli izolaci dost těko, byl například Lumír. Je to citlivý, jemný člověk, a v tom, řekl bych, byla jeho smůla. Měl neustále rozpory s černými, dokonce mu vyhroovali samostatnou izolací v bui. Nedivím se, e mu nervy tak pracovaly; lo nám to na nervy vem. Nakonec mu dovolili, aby chodil k nám. A u se začaly mnoit rozpory i u nás. Jednou se s Petrem Gregorem pohádali tak, e ho Peter dokonce vyrazil z kimba. Pro maličkost, samozřejmě, jako vznikala větina konfliktů. Pak se zase udobřili, ale ta příhoda jen podpořila můj názor, e čím víc vynervovaných lidí je pohromadě, v beznaději, tím hůř.

JEDNOHO DNE SE V TÁBOŘE OBJEVILA OPIČKA. Malá, jetě opičí mládě. Začali jsme jí dávat jídlo (obzvlá jí chutnaly .vestičky’ ze stromu, z jeho dřeva jsem si vyrobil dýmku) a ona si postupně zvykla, přibíhala na zavolání. Údajně to byl nějaký vzácný druh, slovenský se tomu říká plaavec.

Nazvali jsme ji - vlastně jeho - Mao a já se rozhodl ho vycvičit. Nebyla to ádná cirkusová drezůra, ale pár věcí Mao uměl. Například ádonit o jídlo. Později jsme si na sebe zvykli tak, e mi spal v noci na prsou. Dokonce i u ohně se spokojeně uvelebil, přestoe zvířata mají z ohně přímo děs. Hrál jsem si s ním celé dny, posléze jsem u i rozlioval zhruba deset různých zvuků, které vydával, věděl jsem, v jaké je náladě, co chce.

Zvykl si na nás na vechny, ale na černé nikdy. Nevím, odkud ta jeho nenávist pramenila. Snad mu zabili mámu nebo s nimi měl nějakou patnou zkuenost. Jakmile si s ním chtěl některý z vojáků pohrát, začal zuřivě kousat a vztekal se.

Bylo mi jasné, e domů si ho asi neodvezu; kdy jsem si představil ty komplikace s hygienickými předpisy na hranicích … Spí jsem si myslel, e ho pustím, a budeme odjídět. Taky jsem to zkusil, ale Mao byl věrný. I kdy jsem ho odnes! daleko do bue, vdycky se vrátil.

Skončil patně. Jednoho dne na něj černí udělali lov s klacky. Sledovali jsme, jak ho honí po táboře, jak jim utíká, skáče z větve na větev, ze stromu na strom, a při kadém zdařilém skoku jsme mohutně aplaudovali. Zdálo se, e ho nikdy nemohou dostihnout.

Ale oni byli přece jen rafinovanějí. Očesali postupně větve ze vech stromů v okolí a kdy u Mao neměl kam skočit, srazili ho dolů a ochromili. Snad mu pokodili páteř či co; táhl zadní nohy bezvládně za sebou.

Nevím, co se s ním stalo. Nejspí ho snědli, opice jim chutnaly. Kdy jsme odjíděli na Jambu, aby nás definitivně propustili, seděl jetě přivázaný u kuchyně a smutně nás pozoroval…

*

Změnilo vás to? zeptám se.

Změnilo,” přikývne a zabafá z angolské dýmky.

Změnil se můj pohled na hodnotu věcí. V tom jsme se s Petrem Gregorem shodli, kdy jsme o tom nedávno mluvili. I v mé povaze bylo pořád něco kritizovat. Teď se mi to zdá takové … takové přízemní

Jenom v tomhle jste se změnil?”

Jestli myslíte nějaká předsevzetí, e a přijdu domů tak tohle a támhleto … v tom jsem se nezměnil,” mávne rukou. ivot se vrací do starých kolejí strané rychle.

Ale změnilo mě to i jinak. Předtím jsem byl frajer, myslel si, e dokáu vechno. Tecf vím, e můe kdykoli přijít nemoc, taková nečekaná indispozice jako zánět lach, a najednou je člověk takhle maličký …” ukáe na angolské dýmce vzdálenost od chladiče k náustku.

Člověk pozná, e ruku v ruce se sebevědomím musí jít i kus pokory.”

Asi se u těíte do práce?”

A jak! Nemůu se dočkat, abych byl nějak činný. Dokonce jsem se u pustil i do stavby garáe. Jen abych něco dělal; abych tu nahromaděnou energii nějak vybil.”

Kdybyste to měl celé proít znova-co byste udělal jinak?”

Zamyslí se: Nejspí bych s sebou vzal víc potravin a míň atstva. Ale podruhé bych asi tak daleko nedoel. Kdybych věděl vechno, co vím dnes.”

???

Utekl bych!” zasměje se. A věřím, e bych to přeil.”

Pak zvání, v očích se mu objeví pochyby: Ale kdy si zase představím, e bych nechal na holičkách dvě rodiny se čtyřmi dětmi, kteří tolik potřebovali mou pomoc … Nevím, opravdu nevím, jestli bych to dokázal…”

A co vae vlastní rodina? Jak ta to nesla?”

Starí syn, osmnáctiletý, dodnes lituje, e tam nebyl se mnou,” směje se. A patnáctiletá dcera nejspí taky. A ena?” otočí se ke kuchyni, kde slyím cinkot nádobí.

Ta za ten rok zeedivěla.”

LÉKAŘKA

Třída je nacpaná k prasknutí, kromě několika učitelek samé dívenky mezi estnácti a osmnácti. Střední kola.

Jetě jedna ena je tu starí. Sedí za stolkem, promítá diapozitivy a vypráví. O Angole i o své práci, o svém tříletém pobytu v Alto Catumbele.

….. catumbelská nemocnice nebyla moc veliká. Malý

porodní sál a tři pokoje, to byla gynekologie, chirurgický operační sál a sedm pokojů pro pacienty zase tvořily chirurgické oddělení. Dále několik ordinací pro lékaře a pro černé oetřovatele, kteří dělali výběr pacientů před naím vyetřením, a na dvoře, pod ohromným mangovníkem, pohotovostní oetřovna a zároveň hlavní příjmová ambulance při nočních slubách.

V roce 1980, kdy jsem do Catumbely přijela, tvořili lékařský tým dva chirurgové, urolog, gynekolog, internista a anesteziolog, byla tu porodní asistentka a dvě laborantky, český údrbář a technik. Postupně se ale počet pracovníků snioval, take i kdy mám první atestaci z vnitřního lékařství a druhou z anesteziologie a resuscitace, musela jsem vlastně dělat vechno, co bylo třeba. Patologické porody desetkrát i s pomocí císařského řezu - i chirurgické zákroky. Střelné rány a poranění způsobená lápnutím na minu - takzvaná válečná chirurgie - byla běnou denní praxí..

Vypráví, ale těch moná padesát, moná sedmdesát brněnských středokolaček čeká, a začne o jiném. O tom, o čem četly v novinách, slyely v rozhlase, o čem se mluvilo.

Kdy konečně přijde doba otázek, zvedne se nesměle první ruka a vzápětí s ruměncem ve tváři a rozpačitým postrkáváním spoluaček i její majitelka.

Mohla byste nám říct..koktá a stydí se, mohla byste nám říct, jestli jste na pochodu viděla i nějaká typická…toti netypická zvířata?”

MUDr. Marie Hudečkové se jen shovívavě pousměje. Není to její první beseda o tom, co zaila v Angole. Ani poslední…

MUDr. Marie Hudečkové:

Mne vzbudila střelba u kolem půl páté ráno. Ani jsem u moc neusínala, čekala jsem kadou chvíli, e pro mě přijdou, abych la do práce, do nemocnice. Po esté hodině pro mě přiel Jaro Navrátil, abych la k sestrám. Bydlela jsem toti jinde, v ulici zvané Kubánská. Kdy jsem tam přila, natáčeli chlapi střelbu na kazetové magnetofony. Vaek Havrila byl s mými dětmi, čtrnáctiletým Robertem a dvanáctiletou Sylvou v lonici, zdravotní sestry Jarka s Miladou vařily kávu. Ale vypít jsme ji u nestačili…

Kolem sedmé se objevili vojáci. Viděla jsem, jak se s nimi Lumír Novotný, který bydlel ve vedlejím domě, handrkuje

0 fotoaparát, a řekli jsme mu, aby ho radi odevzdal. Situace byla opravdu velmi napjatá, střelba neutichala, chvilkami dokonce sílila.

Pak nás vedli Alto Catumbelou, nejdříve k řece Catumbele, která městem protékala, a pak dál, směrem k hoře AquaClara. Jeden voják, spí jetě výrostek ne voják, se mě ptal, ke komu si myslím, e patří. A pak se pochlubil, e k UNITĚ.

Teprve kdy nás shromádili v eukalyptovém lese, asi tři čtvrtě hodiny chůze od Catumbely, dozvěděli jsme se aspoň přiblině, co nás čeká. Plukovník Alberto Vinama nám řekl, e v zemi je občanská válka a e UNITA nechce, aby tu pracovali cizí experti, dokud se vnitřní problémy nevyřeí. Kdy jsme se ptali, co bude s námi, řekl, e nás předají do vlasti. Moná v průběhu dvou týdnů, to bude záleet na diplomatických jednáních.

To přece bez léků nepřeijem! bylo první, co mé napadlo.

A hned jsem mu to taky řekla. Vysvětlila jsem mu, e v Alto Catumbele léky jsou, jak v nemocnici, tak v domě doktorů Kunovských. Stačilo by se pro ně vrátit.

Mezitím se ukázalo, e nejsme vichni. Chyběli Homolovi, Ivan, Bezeg, Viluda a Sazeček. Bylo třeba vrátit se do Catumbely i pro ně, abychom zjistili, co s nimi je,

Vojáci sepisovali seznamy, jene se ptali nejen na jména, ale

i na to, proč a kdy jsme do Angoly přili, kdo je voják a kdo nevoják, a na dalí, v té chvíli nepodstatné věci. Vechno se straně vleklo. Psaní jim dělalo potíe, nakonec jsem jim s tím musela pomáhat.

Pak jsme se tedy konečně s Ferem Zlochou a vojenským doprovodem vydali v autě, zabaveném Portugalcům, zpátky do Catumbely. Viděli jsme zničenou trafostanici, ale domy byly neporuené, jen vude vypleněné kuchyně. Byla jsem ve svém domě, v domě zdravotních sester, Kunovských a v čísle 13 - a vude to bylo obdobné. Vyraené zadní dveře do kuchyně, chyběly noe, nádobí, potraviny. Ale jen ty, které černí znali. Ostatních se nedotkli.

Nejdřív jsme jeli ke mně, do Kubánské uličky, kde jsem měla klíč od skladu léků u Kunovských, a některé léky pro nejakutnějí případ.

Dala jsem důstojníkovi, který mě doprovázel, kufr, aby balil léky, a sama jsem balila věci pro sebe a pro děti. Důstojník se choval poměrně sluně, dokonce mi sám donesl botasky. Byla jsem naboso, jen v pantoflích, a tak jsem si je obula. Neuvědomila jsem si, e jsou nové, nerozchozené, e bych si měla vzít starí. Jsem toti po operaci patních kostí a tahle zdánlivá maličkost se mi pak pořádně vymstila.

Jeden okamik toho kvapného balení vypadal kriticky: to kdy důstojník objevil fotobranu s aparáty a filmy. Přestoe byl vzdělanějí ne obyčejní vojáci, očividně nevěděl, co si

o tom zvlátním předmětu myslet. Nejspí se obával, jestli to není vysílačka nebo dokonce něco jetě nebezpečnějího.

Kdy si viml, e balím dětem letní větrovky, zarazil mě a ukázal na lyařské zimní proívané bundy. A vezmu raději ty a tenké nechám doma.

To ale znamená, e pochod bude daleko delí, ne nám slibovali! pomyslela jsem si. Chladné noci jsou a v období sucha, a to začíná v květnu. Za dva týdny tedy doma asi nebudeme!

Byl to ok, ale neměla jsem čas ho proívat.

Vzala jsem léky a pak jsme se rozhodli, e vechno naloíme do mikrobusu, který stál v České ulici. Nai chlapi jím jezdili do práce. Tam jsme se také setkali s Bezegem, Viludou, Ivanem a Homolovými, kterým jsme řekli, co se stalo. Narychlo jsme se jetě domluvili, e zkusíme pobalit, co se dá, a rozběhli se po okolních domech. Já prola zadem do domu zdravotních sester. K předním dveřím jsem neměla klíč a zadní byly - jak jsem předpokládala - vylomené. V domě byla tma, zavřené okenice moc světla nepropoutěly a proud u neel. Tak jsem jen rychle do velké cestovní taky, která stála v hale, zabalila nějaké prádlo a jeden fotoaparát. Jak se ukázalo později, nebyla to taka děvčat, ale Edy Pála, který ji tam v tom zmatku nechal a potom ji marně hledal v klubu.

Seděla jsem u s kapitánem Mariem ve voze, kdy jsem si vimla, e kousek od auta smutně postává Tikina, pes mých dětí. I Mario si toho viml. Ptal se, čí je to pes, a kdy jsem mu to

Po předání vyznamenání Za statečnost - s. trougal v rozhovoru s maneli Krivosudskými (vlevo), MUDr. Hudečkovou a A. Kubíkem

řekla, dovolil mi ji vzít s sebou. Její matka Vikina nás doprovázela hned ráno.

Kdy jsme dorazili na původní místo v lese, nai u tam nebyli. Jeli jsme tedy dál, a k říčce, která nám definitivně zatarasila cestu. Tam nám přikázali vyloit vechno na hromadu, vzít, co pobereme, a vyrazit pěky dál do hor.

Kolem osmé večer jsme se doplahočili na první základnu, zhruba dvacet kilometrů za Catumbelou. Cestou nás přepadl dé, byli jsme promoklí, zmoení, sotva jsme pletli nohama.

Ostatní u seděli kolem ohňů, taky promočení, kadý se suil, jak se dalo. Nálada takřka pohřební.

Porozdávali jsme, co se dalo. Dokonce i věci, kvůli nim by se člověk jindy ani neshýbl, aby je sebral, se najednou hodily. Ne usuíte ponoky, vezmete zavděk i igelitovým sáčkem.

Celkem dva dny jsme strávili na první základné a celou tu dobu probíhala inventura: třídili jsme a sepisovali spolu s vojáky kadou krabičku, kadou dózičku léků. Spousta byla k nepotřebě, protoe léky promočil dé, ale i tak toho zbylo dost. Jene vojáci léky rozdělovali a odnáeli neznámo kam a jen malou část se nám s Jarkou podařilo získat pro nás. Nejhůř jsme na tom byli s obvazovým materiálem, gázou, leukoplastí, dezinfekcí. Nakonec mi toho zbyla zhruba patnác-tikilogramová taka. Léky a obvazivo sotva na pár týdnů …

NA PRVNÍ ZÁKLADNÉ NÁM DALI něco rýe, sůl, cukr, suené mléko, těstoviny, ale zanedlouho se naím hlavním -a větinou i jediným - jídlem stalo pirao.

Ani hlad, kterým jsme trpěli, nám nijak nezpříjemnil jeho poívání. Zkoueli jsme s ním dělat vechno moné, jen aby bylo trochu poivatelnéjí; například jsme tuhle nevábnou kukuřičnou kai pekli mezi dvěma listy na ohni, take vznikaly placky, které se daly vzdáleně přirovnat ke knáckebrotu. Aida, černá manelka jednoho ze zadrených Portugalců, nás zase naučila jiný recept: zavařit mení mnoství kukuřičné mouky pozvolna do vody. Výsledek se podobá jakési krupicové kai a přestoe byla rovně bez cukru a soli, ochucená paprikou, jedla se přece jen lip.

Malé svátky jsme zaili, kdy se vojákům podařilo chytit králíka nebo dokonce antilopu kudu, která je velká asi jako kůň. Pak se dostalo i na nás. Jene vojákům nevadilo, e se maso rychle kazí. Zapáchající maso za zkaené nepovaovali. Několikrát jsme jim museli se Saou Ivanem trpělivě vysvětlovat, e je to nebezpečné, e můe dojít k otravě a proto nai odmítají maso jíst.

Slíbili, e se pokusí střílet zvěř a pokud to bude při pochodu moné, maso udit či suit na ohni, aby vydrelo déle. V téhle úpravě maso docela chutnalo, jene jsme ho měli jen dvakrát nebo třikrát. Porce byly čím dál tím mení, intervaly mezi masitým jídlem se prodluovaly a nakonec zbyly u jen fazole, polévka, pirao nebo - pokud jsme li oblastmi, kde se pěstovala rýe - rozvařená, neslaná rýe.

KONFLIKTY VZNIKALY I Z JAZYKOVÉHO NEDOROZUMĚNÍ. Větina z nás ovládala základy portugaltiny, ovem to se hodilo při styku s důstojníky a některými vojáky. Nosiči z valné části hovořili jedině domorodým jazykem umbundu. Proto byl problém sdělit jim, e člověk na nosítkách nebo dítě na zádech nosičky potřebuje na záchod. Problém o to častějí, e průjmy a záněty močových cest nás suovaly celou cestu.

Vzpomínám si na jeden takový konflikt, kdy nosička s Petrou Marie Michlové la příli rychle. Matka zaostávala, sotva se belhala, protoe jí cestou doslova uhnily nehty na nohou. Dítě začalo volat, e potřebuje na záchod, ale nosička mu nerozuměla a matka nosičku dohnat nemohla. Zastavila ji proto jiná nae ena. Nosička se hned začala rozkřikovat, proč se jí dotýká, proč na ni útočí - byla z toho oklivá scéna. Vojáci z vedení mi pak opakovaně vysvětlovali:

Nosiči dobře vědí, e jim někteří vai lidé nadávají. I kdy neznají vá jazyk.”

Těko se mi vysvětlovalo, e za to můe hlavně nervozita, strach a nejistota.

Musíte vydret, na cílové základně u bude situace lepí, domlouval nám plukovník Alberto. Máme příkaz přivést vás ivé a zdravé na centrální základnu, ale vy zase musíte pochopit, e je válka. Neztěovat situaci jetě víc.”

Kdy jsem se tak rozhlédla po koloně, viděla jsem, e větina jsou opravdu stejní uboáci jako my. Hlavně nosiči. UNITA je verbovala z oblastí, jimi jsme procházeli. Jestli násilím či za odměnu, nevím. Obvykle li s námi týden, deset dní, a pak se vraceli zpátky domů, nahrazeni dalími.

Vi a TBC - otevřená forma - byly u nich běným zjevem. Vdy během pochodů celkem osmadvacet nosičů chrlilo krev.

Ale na to, jak byli zbídačelí, prokazovali ohromnou výdr

a houevnatost. Dokázali jít s dvaceti kilogramy nákladu na hlavě ostrým tempem hodinu co hodinu osm kilometrů, dokázali nést na hlavě celý den nosítka z větví a sloní trávy, na nich s chatrnou podestýlkou jedné deky leel dospělý člověk. Sice se při noení neustále střídali - u dítěte a osm nosiček, u eny kolem dvaceti nosičů a u mue a edesát - ale i tak to byl obdivuhodný výkon. Posadili si na hlavu věnec z trávy, na něj nosítka a li. Pak si dvě hodiny odpočinuli, pokud byl odpočinek delí, dali se dokonce do tance. S takovou chutí a temperamentem, jako by předtím celý den nic nedělali.

Nechtělo se věřit, e jim při takové námaze stačí jedno jídlo denně, nae obvyklé pirao.

Kdy jsme se jednou pozastavovali nad tím, e jsme dostali za celý den pochodu tři ubohé suenky, divil se jeden z nich: A kolikrát denně jíte u vás?”

ZPOČÁTKU JSEM BYLA VE SKUPINĚ spolu s dalími sedmi dospělými a mými dvěma dětmi, Robertem a Sylvou. Jene 8. dubna v noci, na jedné velké základně, nám plukovník Alberto oznámil, e na centrální základné čekají novináři a zástupce Mezinárodního červeného kříe a chtějí důkaz, e ijeme. Proto dolo k rozdělení na skupinu ,sedmi’ a ,osmi, které měly jít kratí, ale i nebezpečnějí cestou a dorazit na základnu během deseti dnů. Já měla vechny vyetřit a napsat zprávu o zdravotním stavu a o potřebě léků pro nemocné.

Z naí původní .desítky’ li vichni dospělí, a na Joo Viludu, který měl teploty a opakovaný zápal plic. Jaro Navrátil, který odeel se skupinou sedmi, přiel na nápad, abychom napsali dopis domů, e ho předá novinářům. Kdy si vzpomenu, jak jsme psali a věřili, e jim za deset dnů to trmácení opravdu skončí! Dodnes si pamatuju, jak Robert se Sylvou líčili babičce, e se těí na její buchty …

Protoe se po rozdělení na mení skupiny ta nae rozpadla, zbytek pochodu jsme noci trávili spolu s Michlovými a jejich dvěma dětmi (tříletou Petrou a estiletým Honzíkem) a Gregorovými a jejich dvěma dětmi (dvouletou Zuzankou a osmiletou Zdenkou). Dohromady tedy pět dospělých a est dětí.

Samozřejmě, e při tomhle početním poměru dospělých a dětí bylo vechno nesrovnatelně obtínějí. Dřevo na oheň pomáhal chlapům tahat Robert, Sylva se Zdenkou zase pomáhaly vařit a prát nám enským.

Na spaní jsme se ukládali kolem velkého ohně ze tří stran.

V té době jsme u měli pro kadou rodinu či tří a čtyřčlennou skupinu dvě deky, ale moc jsme se na tvrdé a často i mokré zemi nevyspali. Občas jsme přespávali v přístřecích ze sloní trávy nebo provizorně přehozené celty, kdy neprelo, pouívali jsme celty na přikrytí. Ale v období deů trvalo taky do půlnoci či jetě déle, ne jsme se u ohně jak tak usuili. A přitom se k dalímu pochodu vstávalo u před svítáním.

Děti kupodivu snáely tyhle strasti lip ne dospělí. Snad

i proto, e si neuvědomovaly vechny souvislosti, co bylo jen dobře.

Přesto trpěly moc. Poměrně rychle a u vech se objevily známky podvýivy, jak je známe jen z obrázků. Nafouklá bříka, tělíčka vyhublá na kost.

Nejhůř na tom byl kromě tří nejmeních děvčátek, Zuzky Gregorové, Gabinky Novotné a Petry Michlové, nejmladí Smrček, Frantiek. Měla jsem váné obavy, e to nepřeije. Těké průjmy, malárie, koní alergie, záněty průduek, vyčerpání. Doma se pak prokázalo, e měl i tasemnici.

Ani jeho sestra Jana na tom nebyla moc dobře. Opakovaně prodělala srdeční slabost, záněty močového měchýře a ledvin, záněty enských orgánů, poruchy cyklu, jako u vech děvčat a zajatých en. Právě tyto dospívající děti to měly nejtěí, protoe je odmítali nosit. Milan například absolvoval jeden noční pochod v záchvatu malárie.

Těce nemocné byly i déti Michlových. Maličkou Petru trápila těká aftozní stomatitida - zánět sliznice dutiny ústní, dásní a jazyka. Kdo z rodičů zail, co dokáou s dítětem udělat běné afty v ústech, můe si to pro představu několikrát znásobit. Děvčátko nemohlo ani jíst, ani pít, obojí působilo velké bolesti. Moc se naplakalo.

Bylo toho tolik, e se to nedá vechno vypočítat. Co dítě, to několik nemocí, řada meních i velkých problémů.

U některých se nemoci projevily a po návratu. Sylva a Robert například prodělali po proputění z Bulovky loutenku.

MNĚ SE LAPALO ČÍM DÁL HŮŘ. V nových botaskách jsem si hned první den přivodila velké puchýře, ty se chozením v bainách jetě infikovaly. Několikrát mě Joo Viluda a Jára Navrátil přes bainy přenesli, ale ty větí jsem musela projít.

Dala jsem tedy botasky Robertovi, který si je pochvaloval (jako jeden z mála neměl ani otlaky, ani puchýře) a já si vzala jeho tenisky. Jene byly plátěné, kadodenním namáčením se sráely a odíraly nohy dál. Dostala jsem staré plátěné polobotky od UNITY, ale ani to moc nepomohlo. Podvrkla jsem si v nich kotník a při pádu si poranila koleno, přetrhla vazy a meniskus. A kdy se v kloubu vytvořila tekutina, vzali mě týden na nosítka.

V době, kdy se začal zhorovat stav Jardy Navrátila, jsem u na tom byla sama dost patné. Sotva jsem se belhala.

JAROSLAV NAVRÁTIL BYL PŘÍMO PROTOTYPEM ZDRAVÉHO ČLOVĚKA. Osmatřicetiletý, sportovně zaloený mu, který patnáct let nepotřeboval lékaře, jak o sobě hrdě tvrdil.

Myslím, e ho to vechno podlomilo hlavně psychicky. Do začátku dubna jsme byli v jedné skupině, vyřezával Sylvě a ostatním dokonce na klacek kalendář.

Jedenadvacátý den pochodu si kalendáře na hůlce viml jeden z vojáků. Sylva se ho ptala, jak dlouho jetě půjdem, kolik zářezů bude muset udělat.

Voják chvíli přemýlel a pak řekl: Jetě třikrát tolik.”

Jára to slyel, stál na seřaditi hned za mnou. Slyela jsem, jak říká: Tak to já nedojdu.” Dál jsme to nerozváděli, bála jsem se o tom hovořit.

Devátého dubna odeel se skupinou sedmi, s nadějí, e za deset dní jejich útrapy skončí.

Deset dní jetě vydrím, víc u ne,” říkai, kdy jsme seděli na noční schůzce u plukovníka.

Pak jsem ho ztratila na týden z dohledu, ne jsme se zase se skupinou sedmi spojili.

Říkali, e první noc hodně promokli. Brali si vichni od angolských oetřovatelů ráno acylpyrin. Na vech se odráelo zklamání, e za deset dní pochody neskončí, e to byla dalí le.

Přes den jsem ho moc nevídala, jen při nástupu před odchodem. Řadili jsme se stále stejně, já s dětmi těsné před ním, ale my se brzy začali opoďovat a rychle se dostali a na konec kolony, kdeto Jára se snail jít určeným tempem vpředu se sedmičkou.

A 17. dubna u nestačil a také se opoďoval. Jetě mi pomáhal přeskočit nějaký potůček.

18. dubna za poledního pochodu zůstal sedět vedle cestičky a odmítal jít dál.

U dvě hodiny neiju,” řekl mi. A kdy jsem se ho ptala, jak to myslí, vysvětlil mi, e je u dvě hodiny za hranicí svých moností.

Stěoval si, e nemůe dýchat a e patně vidí, ale tyhle potíe měla řada lidí. Pochod za poledního tropického áru se stoupáním do kopce nás vyčerpával vechny. Bolesti hlavy, závratě, světloplachost a nausea (celkový pocit nevolnosti, nucení na zvracení) nás suovaly celou cestu stejně jako průjmy a teploty. Několikrát některá z vyčerpaných en při pochodu i omdlela.

Zůstala jsem tedy s Járou sedět u cesty a čekali jsme, a nám oetřovatel přinese léky. Tak nás také nael plukovníkTemby, který začátkem dubna vystřídal Alberta. Vysvětlila jsem mu, e je Jára zcela vyčerpán a nemůe dál.

Moc o vem přemýlíte,” říkal plukovník Járovi. Musíte věřit UNITĚ, e dojdem.”

Ovem nosiče zavolal a přikázal, aby vzali Járu na nosítka.

la jsem napřed, protoe nosiči pochodovali daleko svinějím tempem, nestačila bych jim. Take jsem ani neviděla, jak jim Jára z těch nosítek spadl. Ale musel to být oklivý pád. Nosiči říkali, e udělal přemet, ne dopadl na zem.

Asi za půl hodiny po nás doel Jára na místo, kde jsme odpočívali, sám a po svých. Řekl, e z nosítek spadl, e jde raději pěky.

Jetě druhý den el asi pět hodin, ale odpoledne na dalím stanoviti se mu znovu udělalo nevolno. Jarka mi přila říct, e by znovu potřeboval Sympatol, ten e mu včera pomohl. Sama jsem lék neměla a ne ho oetřovatelé přinesli, přiběhla Jarka znovu, e má Jára křeče. Běely jsme k němu. Leel na dece pod stromem, měl velkou horečku, profuzné se potil, upadal do bezvědomí.

Zemřel během dvou hodin.

Bez pitvy lze těko určit, na co.

Některé příznaky nasvědčovaly, e to mohlo být krvácení pod tvrdou plenou mozkovou, důsledek pádu.

Ale mohlo to být zrovna tak něco jiného. Tropická malárie je taky těká nemoc. Horečnaté záchvaty se u ní opakují denně, kadý desátý případ končí smrtí. To jsou holá fakta.

Někdy v lednu, dva měsíce před přepadem, si Jarda odřel ruku při koupání v catumbelském bazénu. Banální věc, ale jemu se kupodivu hojila velice patně a zdlouhavě. I to můe leccos napovědět o jeho zdravotním stavu …

Příčinou mohl být i infarkt myokardu, ale zrovna tak několik příčin najednou. U dva týdny jsme neměli cukr a sůl, Jára hladověl víc ne ostatní, protoe pirao se jíst nenaučil a zásoby z první základny vydrely jen krátce. Zjitění, e na centrální základnu nedorazí během deseti dní, jak mu slibovali, ho nejspí podlomilo psychicky.

Zemřel právě v den, kdy na ni podle slibů UNITY dorazit měli…

*

Zanechalo to, co jste proili v Angole, nějaké následky dodnes?” ptám se.

Ano, myslím, e na kadém z nás. Nemocný byl po cestě kadý a stejné tak kadý proil okamik, kdy se ocitl na dně, kdy měl pocit, e u dál nemůe.

Na mně osobné hlavně zdravotní následky. Úraz mě donutil podstoupit po návratu rozsáhlou plastickou operaci vazů a menisku na orthopedické klinice v Hradci Králové, poope-rační léčení se zkomplikovalo dalím záchvatem malárie, take místo cvičení v bazénu jsem leela na infekční klinice. Trvale mi zůstaly artrotické změny obou kolenních kloubů,

i s páteří mám trvalé potíe. Proto také pracuji zatím jen na poloviční úvazek. U nás, v Kyjové, na anesteziologicko-resus-citačním oddělení.

Děti z toho vyvázly poměrné dobře. Obé sice prodělaly po návratu loutenku, ale uzdravily se poměrně rychle. Robert je navíc pod kontrolou tuberkulózního oddělení, uíval půl roku antituberkulotika. Není divu, vdy jsme byli stuberkulózními nosiči v úzkém kontaktu. Ostatně jsem ráda, e tam nechytl něco horího. Mám na mysli nějaké ty tropické parazitární choroby.

Teprve dodatečné jsem si vlastně uvědomila, jakou mi děti byly na pochodu oporou. Hlavně Robert. Staral se o oheň, balil zavazadla, nosil dříví. V posledních dnech před příchodem k nákladním autům, kdy jsme u neměli sil nést plný kanystr vody, se se mnou děti dokonce v pravidelných intervalech střídaly.

I psychicky mi ohromné pomohly. Někdy jsem u neměla sílu ani promluvit, ale děti mě doslova donutily hovořit o tom, co bude po návratu domů. A člověk přitom na chvilku zapomněl na útrapy.

Kadý měl nějakou tu berličku, jak překonat krizi. Smrčkovi za námi zase sestavovali jídelníček nebo vyprávěli filmy. .Vaření’ bylo vůbec oblíbeným receptem proti únavě a hladu. enské si dokonce ve volných chvílích vyměňovaly recepty. Já sama jich mám zapsaných asi edesát.”

A psychické následky?”

Robert jako by v Angole předčasně dospěl, a nepřirozeně zváněl. Měl problémy navázat kontakt s vrstevníky, teď si natěstí nael dobrou partu na softballu, který hraje závodně, s těmi si rozumí. Ale o zajetí hovoří nerad.

Sylva je opakem, ráda kamarádům i spoluákům o svých proitcích vypráví. Ale doma o tom u nemluvíme.”

Snaíte se zapomenout?”

Jsou momenty, které si budu pamatovat a nesmae je ani čas. Třeba jak mi Vilo Paraj přinesl pro děti pár citrónů, které cestou natrhal. Sám měl přitom taky dvě děti a enu. Jak v noci, kdy přikládal na svůj oheň, přiloil i na ná.

Nebo jak nás Eva Janečková pozvala k rozdělanému ohni, kdy jsme zabloudili a, na stanovitě doli a potmě. Neměli jsme ani dost sil, ani času na sbírání dřeva. Udělali nám místo, abychom se mohli u ohně uloit k spánku, podělili se o sloní trávu.”

.. A NAKONEC SE VZALI

Kdyby byl celý příběh a do této chvíle vymylen, nikdy bych se neodváil zakončit ho tak čítankovým happyendem, jako je svatba.

Jene příběh vymylený není a svatba také ne; na stole přede mnou leí oznámení, e Lubomír Sazeček a Milada Ludíková byli 10. listopadu 1984 oddáni -au toho stolu sedí spolu se mnou i oba novomanelé.

Znali jste se u předtím, ne k tomu vemu dolo?”

Znali,” přisvédčuje Lubomír Sazeček. Ale ne tak, jak si nejspí myslíte. Znali jsme se tak, jako se znali vichni nai, ijící v Alto Catumbele. Ovem nějaký vztah … to se vyvinulo a daleko později. A za pochodu. A po něm.”

Lubomír Sazeček:

V sobotu 12. března mě sice vzbudila střelba, ale příli jsem se nevzruoval. Byl jsem v Angole u dvacet měsíců, klidně jsem zase usnul. A asi o hodinu později, ve čtvrt na sedm, kdy jsem el na záchod, jsem náhodou z okna zahlédl, jak vojáci-vedou rodinu ředitele továrny, Portugalce. U z výrazu Fatimy, ředitelovy eny a dětí mi bylo jasné, e se děje něco velmi váného. Hned jsem si také poviml, e vojáci mají typické .anténky’ ve vlasech, slavnostní účes ,kvačů.

Měl jsem svým způsobem těstí; vojákům se nepodařilo vyrazit hlavní dveře domu, kde jsem bydlel sám, a ve zmatku, který vládl, se zaměřili na jiné cíle. Přemýlel jsem, kam se schovat, dvakrát jsem dokonce proeuličkou mezi domy, vzadu, kam z ulice nebylo vidět, a hledal nějakou bezpečnou skrý. (Později jsem zjistil, e mě slyeli i Viluda s Bezegem, kteří tou dobou u leeli ve svém úkrytu v ivém plotě. Mně se ivý plot moc bezpečný nezdál - vude se střílelo.)

Krátce po osmé se vojáci začali dobývat do domu daleko rezolutněji. Chtěl jsem znovu uniknout zadem, ale tam u stál voják se samopalem, donutil mé zvednout ruce nad hlavu a volal na poručíka, který přispěchal vzápětí: Mám tu jednoho Bulhara!” Proč mé povaoval za Bulhara nevím dodnes.

Tou dobou u byla větina naich zajatá, mezi vojáky nevládla taková nervozita jako na začátku. Přikázali mi, abych odemkl dům, dokonce vysvětlovali, kdo jsou, radili, cosi mám zabalit.

Vezměte si věci tak na dva, na tři týdny!1’ říkali.

Ale nedůvěřiví byli jetě pořád dost; kdy jsem si el pro něco do kuchyně, bál se jít voják, který na mě dohlíel, se mnou.

A není tam někdo?” ptal se podezíravě, s ostraitě napřaeným samopalem.

Nacpal jsem do koené brany, co se dalo: asi patnáct triček, patnáct trenýrek, prádlo, rezervní dínsy, bundu, deku, snad i nějaké boty. Voják mě nabádal, abych si vzal raději jetě jednu taku, ale já nechtěl - věděl jsem u, e budeme týdny lapat a nechtěl jsem toho nosit zbytečně moc.

Kdybych věděl, e větinu naich zajali vtom, co měli násobě, e si spousta lidí nestačila vzít ani kapesník, určitě bych toho vzai víc. I takhle jsem skoro vechno rozdal, zbyla mi dvě trička. Například mé rezervní dínsy nosila Jana Smrčková do půli května …

Kdy jsem odcházel, zase jsem dům zamkl a klíč zahodil.

Jestli si chcete vzít mý věci, tak se tam vloupejte! myslel jsem si. Dobrovolně vám nic nedám!

MILADA BYDLELA JINDE, v ulici, které se říkalo ,Česká’, take i přepad proila jinak. Jakmile ráno začala střelba, probudila ji Jarka Janů, a obě čekaly, kdy pro ně přijdou z práce. Pracovaly toti jako zdravotní sestry v naí catumbelské poliklinice a dost často tam po podobných přestřelkách začali přiváet raněné.

Jak vyhlíely z okna, uviděly nae chlapy, kteří se zrovna vraceli z klubu. Do rána tam slavili něčí narozeniny. Chlapi bezstarostně hlaholili, enským obavám se smáli: To nic, jen klid, to zase přestane! ” Rozhodli se, e počkají, aby se enské nebály.

Kdy pak přili vojáci, vyhnali je vechny ven, nikdo neměl čas nic sbalit. Miladín vekerý majetek se například skládal z toho, co měla na sobě - dínsy, svetr, pantofle - a z klíčů od polikliniky.

Odvedli je k ostatním do eukalyptového lesa a pak na základnu do hor.

Cestou tam jsem je také dohonil. Vojáci mě toti naloili na náklaďák s vydrancovaným materiálem, který dojel nějakých osm kilometrů za Catumbelu, směrem k horské základně. Dál u se nedostal, zapadl do bahna. Tam jsem také počkal na skupinu naich, kterou jsme cestou předjeli.

Kdy jsme je předjíděli, chtěl jsem slézt, e se k nim připojím. Voják, co seděl vedle mě, se jen uklíbl: Bud rád za kadý kousek, co se sveze. Nalape se jetě dost.

MILADA TVRDÍ, E PROILA NEJHORÍ STRACH PŘI PŘEPADU. Nedivím se. Byla mezi prvními, které zadreli, v městě zuřil boj, vojáci byli dost zhysterizovaní. Kdy vyhnali Miladu a ostatní z domu, jeden z vojáků si prohledávání baráků zjednoduil prostě tím, e kudy el, tudy před sebou střílel.

Já zail horí strachy. Snad proto, e mě zatýkal i v době, kdy u byla situace přece jen klidnějí.

Můj nejhorí strach přiel po příchodu do horské základny, asi dvacet kilometrů od Catumbely, kdy se najednou domorodé eny daly do zpěvu, přili vojáci se samopaly a rozestavili se kolem nás, prosté vechno připomínalo nějaký zvlátní rituál. Obětní rituál.

To jsem si opravdu říkal: - Tak, ted nás postaví do řady a slavnostně popraví. A rozhodl jsem se, e zkusím padnout

o chviličku dřív, abych měl aspoň minimální naději na přeití.

Nakonec se ukázalo, e to je jen úvodní rituál k tomu, aby nám plukovník Alberto řekl, co s námi bude. Ale ten strach, ten si pamatuju dodnes.

S MILADOU JSME DOKONCE ZPOČÁTKU NEBYLI ani ve stejné skupině. Rozdělili nás původně na dvě velké skupiny -na skupinu A (jednotlivce bez rodin) a B - ale skutečné skupiny se stejně vytvořily podle počtu .polních kuchyní’, kadá zhruba po osmi deseti lidech. Nás bylo ve skupině osm, sami chlapi. Dostali jsme i čísla, zřejmě hlavně kvůli stravování, ale to brzy ztratilo smysl. Hned někdy koncem prvního týdne zásoby, které UNITA odvezla z Alto Catumbely, začaly docházet a kadá skupina dostala vlastní hrnec, aby si vařila sama. (Větina zásob z Catumbely stejně zůstala na oné první základné, kolona toho moc na cestu nebrala.) Vzhledem k tomu, e jsme neměli větinou nic ne obvyklé těstoviny, bylo to vaření snadné i pro chlapy. To, co jsme vytvořili, se chutí ani strukturou stejně příli neliilo od toho, co nám předkládaly domorodé kuchařky v těch obdobích, kdy jsme se zase stravovali společně. Nevábná kaovitá hmota, bez soli, bez cukru, občas jetě připálená nebo zapáchající. Jen ke konci, někdy dvaadvacátého května, kdy jsme dorazili na základnu, kde u na nás měla čekat nákladní auta (přili jsme se zpoděním, auta mezitím odjela na dalí základnu), nám osladili tuhle nechutnou kai medem divokých včel, který sbírali z dutin stromů. Byl to pro nás svátek, sliny se nám sbíhaly. Jene se na nás okamitě sesypaly mraky včel, kae přímo mizela pod jejich tělíčky, byli jsme celí popíchaní-take nakonec jsme to stejně vzdali…

Byl jsem jedním z mála, kteří se i touhle příernou kaí dokázali naládovat, jak se dalo. Prostě jsem si říkal, e jíst musím, dokud je co, abych měl z čeho ít, a třeba nic nebude.

I takové chvíle přily. Poklebovali jsme se vojákům, e jedí chlupaté, ,angorské housenky, a za pár dní jsme si říkali, jestli je nakonec taky nebudeme muset jíst.

Poměr černých k tomu, co je dobré a co ne, byl pro nás vůbec někdy nepochopitelný. S klidem chroupali housenky, opečené nad ohněm (i kdy bych řekl, e před námi se zato styděli), ale kdy jsme třeba objevili stromy obsypané gojába-mi a cpali se plnými hrstmi, zhnusené nás upozorňovali: Vdy jsou červivé!” A s odporem ukazovali na jednoho nepatrného červíčka, který nám samozřejmé v té záplavě lutých avnatých plodů vůbec nevadil.

Jednou jsme se vrhli na jedné staré oputěné fazendě na stromy plné mandarinek. Přiběhl voják, rozčileně křičel: Dolů! Kdo vás tam poslal?”

Generál hlad!” řekl jsem mu.

Černí se začali chechtat, a se za břicha popadali, a my jsme trhali plnými hrstmi. Později si vojáci jetě párkrát tohle mé rčení opakovali, znova a znova v nich vyvolávalo záchvaty smíchu. Docela se vilo.

S MILADOU JSME VLASTNĚ ZAČALI ÚPLNĚ Z OPAČNÉHO KONCE ne se obvykle začíná. Dřív ne jakýkoli vztah nás toti spojila - společná deka. I kdy pro čtyři…

V první fázi pochodu, od začátku dubna, ne nás rozdělili na základně v Bie na skupiny ,osmi,,sedmi’ a zbytek, jsem sdílel jednu deku s Andrejem Vandou. Dokonce se mi na tézákladné podařilo ukořistit i starý plsténec, take jsme spali vdycky čtyři na plstěnci jednu noc a dalí čtyři druhou. Ale deku, tu jsme měli společnou jen s Andrejem.

Máte-li společnou přikrývku na takovém pochodu, sblíí vás to víc ne cokoli jiného. Musíte se dělit o kadý centimetr místa, o kadou kalorii tepla a milimetr sucha, pracujete-dalo by

se říct - na společném pohodlí společnými silami. Poznáte hned, kdo je sobec a kdo ne.

S Vandou se nám spalo dobře. Jene on byl vybrán do skupiny osmi a já jako vedoucí .sedmičky’. Jetě přesněji - mě se Saou Ivanem vybrali jako vedoucí a sami jsme si měli rozhodnout, kdo kterou skupinu povede. Ivan byl starí, dal jsem mu právo volby. A on si vybral .osmičku’.

Přiel jsem o spolunocleníka a místo Vandy se ke mně do deky nastěhovala Milada a manelé Studíkovi.

Nespalo se mi s ní patné, i kdy Vanda hřál víc …

Termín ,spát s někým’ se vlastně vil nepřesně; u se jaksi nepočítá s tím, e by spolu mu a ena mohli opravdu jen spát. Je taky otázka, jestli jsme vůbec jetě byli mui a eny! Vdy kdy nás černí rozdělili do těch dvou .rychlých’ skupin (z nich se skutečně .rychlou’ nakonec ukázala jen .osmička’), divili se, e ve skupině sedmi jsou i eny. Portugaltina muská  a enská jména nerozliuje a podle vzhledu u prý pohlaví rozliit nedokázali! Po pouhých třech týdnech pochodu …

Spali jsme s Miladou v jedné dece, ale sex bylo to poslední, na co by nás napadlo pomyslet. Těch nocí, co jsme spolu prodrkotali, promočení a prochladlí! Kolikrát jsme do rána jen diskutovali a diskutovali, abychom zapomněli, jak dé studí. O vem moném, od gastronomických utopií a po názory na základní ivotní otázky.

V té době jsme měli kromě chladu, detě, vyčerpání a nemocí jetě jednoho nepřítele navíc: důstojníka jménem Alelujá.

Kdybych ho dnes potkal někde u nás na ulici, nevím … Terorizoval nás, provokoval, ponioval, kdyby mohl, nejspí by nás s chutí i mlátil.

Vzpomínám si, jak nás nechal ve velkém lijáku chodit dvě hodiny dokolečka, jen proto, abychom se nemohli schovat někam pod stromy, abychom promokli a na kost. Jindy zase zavelel,.nástup k odchodu” zrovna ve chvíli, kdy se blíila bouřka a nechal nás stát na nechráněném prostranství, dokud bouřka neskončila. Teprve pak jsme se hnuli dál. Měl kodolibou radost z naeho kadého sebemeního utrpení. Jednou v noci jsme třeba přeskakovali mení bainu, Alelujá nám k tomu svítil baterkou. Upřímně se radoval z kadého, kdo nepřeskočil a spadl do bahna. Dokonce ani děti nedovolil přenést. Zrovna tak mu nemohu zapomenout, jak nás dvakrát nechal natřít na černo. Prý budeme procházet územím, kde

ádný běloch jetě nebyl, tak abychom nevzbudili u domorodců zbytečný rozruch. Jene my na ádného domorodce nenarazili; jestli tam i někteří byli, vojáci je nejspí předem vyhnali, jako to dělali často. A Alelujá se nám smál, jak jsme černí, smáli se i vojáci, fotografovali nás naimi ukradenými fotoaparáty. Tři dny nás pak nepustil k vodě, abychom se nemohli umýt, tři dny se bavil naím poníením.

Nevím, kde se v něm ten koncentrát patných vlastností vzal. Někteří ho odhadovali na zhýralého protekčního synka (je pravda, e před námi frajeřil jako floutek), jiní tvrdili, e má určité nějakého bílého předka, take podědil patné charakterové rysy černých i bílých.

Jen jediný dobrý skutek mu musím přiznat: jednou v noci, kdy jsme se zastavili k odpočinku, jsem stejně jako častokrát jindy prostě padl na zem a spal. V noci prelo, ale já se ráno probudil suchý, pod celtou. Prý el v noci kolem Alelujá a přikryl mě. Zřejmě nebyl zrovna v té správné formě …

To vechno vyprávím jen pro ilustraci, jakým vemoným tlakům jsme podléhali, co vechno nás podlamovalo.

Není divu, e i někteří chlapi začali pochybovat o tom, e dojdeme.

A přece existovaly i enské, které nejen e neztrácely přesvědčení, e to dokáeme, ale jetě byly schopné povzbudit ostatní.

Měl jsem těstí, e právě s jednou z nich jsem spal…

MONÁ JE TO KLIKA, e jsme se seznámili - vlastně seznámili ne, znali jsme se u z Catumbely, ale řekněme: sblíili - právě tam, pod dekou, v těch nejkrutéjích podmínkách. Svět je dnes plný fale a předstírání, ale slova zrovna tak. Myslíte si, e znáte člověka, a pak ho přistihnete v lese, jak potají hltá přídavek, zatímco rodině vzápětí řekne, e se na něj u nedostalo. Zdánlivě idylické manelství se změní v souvislý tok výčitek, proč je sem, sakra, ten jejich tahal, kdy věděl, jak je to tu nebezpečné, mnoí se hádky.

A vedle toho najednou vystoupí do popředí lidé, které člověk předtím ani tolik neocenil, protoe je ani tolik neznal.

A vlastně tolik neznal ani sám sebe.

Nikdy by mě nenapadlo, e pocítím takovou potřebu k někomu přilnout, potřebu někoho druhého. Vědět, e člověk není sám.

Vechno vzniklo tak nějak přirozené; řadu nocí jsme se k sobě tiskli, diskutovali jsme spolu, kdy se nedalo spát. Já tahal dříví na oheň, na něm Milada vařila čaj, ona přeprala spolu se svým i moje prádlo, kdy byl čas a příleitost.

A podpírali jsme se navzájem. Ne tak, jak je to v mnoha filmech: jeden umdlévá a druhý ho s povzbudivým klebem podepře. Podpírali jsme se docela prostě vírou, e dojdeme. Nikdy jsme nemluvili o tom, jestli se domů dostaneme nebo ne. Pořád jen o tom, co bude a dojdeme, jak si to uijeme doma, co si uvaříme, kam pojedeme na dovolenou. Je to jediný spolelílivý způsob, jak vydret. A pak osobní příklad. Vzpomínám si na okamik, kdy u jsem opravdu mlel z posledního, říkal jsem si: jetě tři kroky a padnu. Ale přede mnou lapal malý David Klak, sedmiletý kluk, navíc s kýlou, a já si nakonec pomyslel: kdy můe on, dokáe to taky!

Mockrát později, v izolaci, při podvečerních vycházkách pro vodu jsem meditoval nad tím, proč jsem vlastně vydrel. Nakonec jsem dospěl k tomu, e to byla vůle po ivotě, která mi to umonila.

Vdycky jsem ten termín povaoval jen za prázdnou frázi. V Angole jsem poznal, co to je.

A NA CÍLOVÉ ZÁKLADNĚ, kde jsme konečně měli monost jak tak se zotavit a dát do pořádku, ná vztah s Miladou zintenzivněl.

Jene enské za tři neděle odjely domů a nám zbylým začal nekonečný pobyt bez vyhlídky na návrat, zostřený navíc izolací.

Strávil jsem izolaci pohromadě s Jirkou Studíkem a musím říct, e jsme se snáeli docela dobře. Ani jednou jsme se nepohádali, co hovoří samo za sebe. Takových dvojic moc nebylo. Nenutili jsme se zbytečné do hovoru, někdy jsme celé dny mlčeli. Ale něco jiného je mlčet z nepřátelství a mlčet prostě proto, e člověk nemá chu mluvit. e je ponořený sám do sebe, do vlastních úvah.

V táboře - pokud jsme mohli být pohromadě - se vytvořily v zásadě dvě skupiny: první s oblibou probírala věci konkrétní, jako třeba organickou chemii, druhá, k ní jsem patřil i já, věci obecně lidské. Bavili jsme se o enských, o jídle, o pití,

o zajímavých záitcích i o ivotě. To jediné, čím nás mohl tenhle pobyt obohatit, byl jazyk. I já toho vyuil; rozířil jsem si zásobu portugaltiny zhruba o dalích dva tisíce slov, pracoval jsem na přehledu skloňování. Pomáhal mi v tom Alexandr

Ivan. Bohuel mi chyběla nepravidelná slovesa - cestou, kdy nebyl papír na balení cigaret, jsme je ze slovníku jednodue vykouřili…

Přes vechnu snahu zabavit se, zapomenout, jak dlouho tu jsme a jak dlouho tu moná jetě budem, na nás stále silněji doléhal stav, kterému jsme říkali ,zkimbačtěni. Projevoval se jak apatií a malomyslností, tak naprosto nečekanými výbuchy kvůli maličkosti. Na optimismu nám nepřidaly ani kníky, které jsme dostali prostřednictvím červeného kříe z domova. Nevím, kdo je vybíral, ale rozhodné měl smysl pro černý humor. Číst si o nemocech nebo o tom, jak gestapo mučí vězně, to člověka v naí situaci moc nepovzbudí. Zvlá kdy prahne po kadém čtivu a po mateřtině zvlá. Jediná skutečně dobrá kniha bylo Hellerovo ,Něco se stalo’, tu jsme četli vichni několikrát.

Není divu, e za těchto okolností udělá člověku vůbec největí radost dopis.

První jsem dostal od Milady hned z Jamby, kdy vichni psali před odletem dopisy, dalí přily pokadé, kdy nám Mezinárodní červený kří doručil potu. I já psal, ale UNITA nedoručila ani jediný.

V těch dopisech nebyla ádná velká slova o lásce, nic horoucího. Vlastně samé běné, banální věci. Ale přesto jsem z nich byl naměkko, necítil jsem se v té díře na okraji poutě uprostřed Afriky tak úplně ztracený.

Zvlá na vánoce jsme se cítili mizerně. Doufali jsme, e nás pustí někdy v listopadu, po státním svátku Angoly - a najednou jsme se dozvěděli, e jednání zase zkrachovala, e ná návrat je dál v nedohlednu.

A do téhle situace přiel dopis od Milady, se slovy, která se v těch předchozích nevyskytovala: Neklesej na mysli, nezoufej, věz, e na Tebe doma kromě rodičů a přátel čekám i já …

Nejsem ádný zajíc, mám za sebou u třicítku a jedno manelství. Do ničeho se hned tak nehrnu. Ale kdy jsem si tam o vánocích přečetl tenhle dopis a znovu vzpomínal, co vechno jsme spolu proili, říkal jsem si, jak je to vechno paradoxní. Mně chybělo v době přepadení devět týdnů do návratu. Nebýt Savimbiho, býval bych klidné odjel a Milada by mi zbyla jen na společných fotkách jako jeden z mnoha lidí, s nimi jsem se v Alto Catumbele seznámil.

Jaké bylo čekání na Lubomíra?” ptám se Milady Ludíkové, vlastně teď u Sazečkové.

Pousměje se téměř plae: Těké. Hlavně proto, e nikdo nevěděl, kdy skončí. Nás pustili na oslavu Dne černostva, kdy se chlapi nedostali domů v listopadu, odhadovala jsem to na rok. Skoro mi to vylo. Je pustili ke Dni afrických en.”

Jetě pomáhala uklidňovat mou matku,” vloí se do toho Lubomír.

Měla jsem to moná lehčí v tom, e jsem věděla, kde čekají, a jak to tam vypadá. Měla jsem prosté určitou představu,” řekne Milada. Tu nikdo z těch, kdo tam nebyli, mít nemohl. Kdy jsem to třeba vyprávěla sestře, jen si zděeně zacpávala uí: - Ani mi to radi neříkej!

V tomhle jsme na tom byli my, co jsme strávili na základně nějaký čas, přece jen lip.”

A co pak, kdy se Lubomír vrátil? Já bych třeba vůbec nevěděl, co přinést do nemocnice, na co se člověk po takovém návratu nejvíc těí…”

i s tímhle jsem u měla zkuenost. Jak profesionální-jsem přece zdravotní sestra - tak osobní, kdy jsme se vrátili my. Věděla jsem, e jídla budou mít dost. Zato jiné věci jim budou chybět. Přinesla jsem jen dobrou zubní pastu a manikýru.”

Nikdy jsem se nenajedl tak dobře jako v nemocnici po návratu,” směje se Lubomír. Vůbec jsem si připadal jako nějaký protekční pacient. Obskakovali nás, dělali nám pomylení. Hned bych se tam vrátil!”

Já z toho byla zděená,” dodává Milada. Kdy jsem viděla, co vechno jim dovolí, říkala jsem si: To je konec. Tohle se dovolí u jen těm úplné beznadějným případům!”

Máte pocit, e vás to, co jste proili, nějak změnilo?” poloím otázku, kterou jsem kladl vem.

Řekl bych, e ano,” přikývne Lubomír. Předtím jsem býval straný cholerik, hned mě vechno doralo. Teď jsem klidnějí, dokáu přijímat ivotní kotrmelce s větím klidem.”

Pak se rozesměje. U jen to, e jsem se oenil, je přece pořádná změna! Prý k lepímu. Ale to tvrdí jiní…

Pozvali jste na svatbu někoho z Catumbely?”

Zakroutí společně hlavou.

Dělali jsme úplně skromnou svatbu, jen ve čtyřech. Dva svědci a my. Za svědky nám li manelé Kunovtí, lékaři, kteří odjeli z Catumbely domů krátce před přepadením.

Kdybychom chtěli pozvat někoho, museli bychom pozvat vechny.”

Na to, kam pojedou na svatební cestu, se u ani neptám.

Myslím, e ji mají za sebou.

*

Vzpomínáte občas na to vechno?” zeptám se úplně nakonec.

Já si občas vzpomenu,” řekne Lubomír.

Ale nepřipomínám si ani takto, co bylo, jako to, co je. Kdy jsme dorazili na cílovou základnu, bydlel tam u v jednom kimbu, úplně stranou, jeden kubánský zajatec. Ne nás propustili, setkali jsme se strojící čerstvě zadrených Bulharů. Byli to lékaři, dva mui a jedna ena. Čtvrtý Bulhar byl nezvěstný, nikdo nevěděl, co se s ním stalo. Tihle tři proli nejspí stejnou cestou jako my, dokonce jim vojáci ukazovali kamennou mohylu a říkali: - Tady leí jeden mrtvý Čechoslovák.

Kolikrát vzpomínám na jednoho naeho kolegu, kdy u to v izolaci nevydrel, vybuchl a křičel na vojáky:-Jávám totuná zapálim, rozbijem, urobím vám z toho dreváreň!

A vojáci ho okřikovali, aby neničil kimbo, e není poslední, kdo v něm bydlí. e přijdou dalí zajatci.

To jsou věci, na které vzpomínám. Říkám si, kdo asi ije v tom naem kimbu dnes …”

Dne 21. září 1984 předal předseda vlády ČSSR s. Lubomír trougal v Černínském paláci v Praze naim občanům, zadrovaným v Angole, vyznamenání Za statečnost. Jménem vyznamenaných poděkoval s. Janeček:

Váený soudruhu předsedo vlády, váené soudruky a soudruzi, dovolte, abych poděkoval jménem nás vech za vysoké ocenění, kterého se nám dostalo od naí socialistické společnosti.

Naí povinností a snahou bylo pomoci při obnově angoíské-ho hospodářství. Toto úsilí bylo korunováno úspěchem. Ve chvíli, kdy se začaly objevovat první hmatatelné výsledky nai práce, dolo k ozbrojené akci protivíádní organizace UNITA, která zmařila její dalí úspěné pokračování.

Po celou dobu naeho nedobrovolného zadrování jsme měli pouze jednu mylenku, přeít a dostat se domů do vlasti. / přes naprostý nedostatek informací jsme stále věřili, e československé stranické a vládní orgány učiní ve pro nae osvobození. Jsme vděčni naí komunistické straně, vládě a celé socialistické společnosti za vechno úsilí, které bylo vyvinuto za nae osvobození i za to, e se opět můeme zapojit do normálního ivota nejen doma, ale i na svých pracovitích.

Jsme si plně vědomi toho, co pro nás toto vyznamenání znamená a k čemu nás zavazuje - ít a pracovat tak, jako občané socialistického státu.

Místo doslovu

Silné véci nepotřebují silných slov. Právě naopak, silná slova jejich účinek spí rozmělňují, oslabují.

edesát est Čechoslováků (mezi nimi 18ena21 dětí), lidí, povětinou narozených v míru a vyrostlých v éře kachlíkova-ných koupelen, televizních seriálů o správné výivě a pohybu spí po čtyřech kolech, proilo v africké Angole pravý válečný útok, třináct set kilometrů dlouhý pochod divočinou s minimálním vybavením, dávkami jídla i tekutin, a posléze dvacet z nich jetě několikaměsíční věznění v těkých podmínkách.

edesát pět z nich to přeilo.

Fakta o tomto případu zpracoval podrobně československý

i světový tisk, prola televizí, rozhlasem. Komentátoři rozebrali pozadí politické, reportéři zdokumentovali věcný vývoj událostí.

Pokusil jsem se rozebrat a zdokumentovat to, co jetě rozebráno a zdokumentováno nebylo - osobní proitek.

Jak to cítili a viděli ti, kterých se to týkalo.

Co si přitom mysleli, čeho se báli, na co se těili.

Ale i jak je to změnilo či nezměnilo.

Tak vznikl text několika osobních výpovědí, z něho jsem pouze místy vypustil věci, které se opakovaly, ale z něho jsem nevypustil věci, které se v různých výpovědích lií. Nebo kadá událost, kterou proije zároveň několik lidí, obsahuje momenty, které si zapamatují vichni, momenty, které si zapamatuje jen někdo, a momenty, které si pamatuje kadý jinak.

Lidé, kteří vypovídají o události, ojedinělé v dějinách dvacátého století, nejsou vybráni náhodně. Jinak ji vnímal osamělý mu, jakým byl Ján Bezeg, jinak bezdětní manelé Studíkovi. Jinak otec nejmeního dítěte ing. Gregor, jinak dr. Hudečkové, jediná lékařka skupiny a zároveň matka dvou dětí. A jinak jetě dva, mu a ena, kteří se tu vlastně nali…

Nejsou to výpovědi seřazené do chronologické linky. Jednak proto, e by to bylo velmi obtíné (větina z vypravěčů měla monost zachytit časovou posloupnost a dodatečně, na cílové základné, vichni se shodli, e spousta dní svým stereotypním průběhem ve vzpomínkách splývá), jednak proto, e ani lidská pamě nekopíruje časovou linku, e ukládá vzpomínky podle významu a někdy dokonce úplně nelogicky.

(Pak je zajímavé ptát se, proč třeba Jánu Bezegovi utkvěl v paměti trs banánů, roztřítěný tlakovou vlnou vybuchlého granátu u stropu jeho domu v Alto Catumbele, stejné silně jako prostřelená hlava milicionáře Domingose, či proč si ing. Gregor vzpomíná na plechovku vody, vztekle převrenou důstojníkem Alelujá, stejně dobře jako na těký zápal plic své dvouleté dcery Zuzanky.)

Přesto bylo nutné určité uzly na časové niti angolské anabáze udělat, aby čtenáři poslouily alespoň k hrubé orientaci:

12. 3.1983-UNITA přepadla Alto Catumbelu a odvlekla 66 československých rukojmí

25. 3.1983-tři dny odpočinku na první velké základně

UNITY u Huamba 5. 4.1983-dva dny odpočinku na druhé velké základně UNITY v Bie 7. 4.1983-oddělení skupiny osmi muů

19. 4.1983-smrt Jaroslava Navrátila 30. 4.1983-skupina osmi dorazila do cílové základny

26. 5.1983-ostatní doli k nákladním automobilům, dál

u jedou

4. 6.1983 - konec cesty pro vechny, cíl v Jambé (asi 70 km na západ od cílové základny)

24. 6.1983 - eny a děti odjídějí domů

27. 6. 1983 - prohlídka zbylých muů pracovníky Meziná

rodního Červeného kříe

29. 6. 1983-za enami a dětmi odjídí i sedm muů.

doporučených k proputění Mezinárodním červeným křiem 11.-18. 7.1983-zbylých dvacet muů na Jambě 14.8.1983-vyhláení izolace

19.12.J983 - částečné zmírnění izolace (povoleny společné neděle)

23. 6. 1984 - proputění zbylých rukojmí, jejich přílet do Prahy

Co se týče politické orientace, je v zásadě jednoduchá: na jedné straně lidová angolská vláda vládnoucí strany práce MPLA, na její pozvání nai pracovníci v Alto Catumbele obnovovali provoz papírenského kombinátu, na druhé straně protivládní organizace UNITA, která uskutečnila přepad Alto Catumbely a odvlekla rukojmí.