Atentát uprostřed léta - Jan Voldán

První, co vás upoutá při příjezdu na francouzskou Riviéru v letních červencových dnech, je obrovské lidské mravenitě zaplňující’ prosluněné pláe, bulváry a ulice přímořských letovisek. Nekonečné ocelové pásy ze zaparkovaných aut podél pobřeí, přeplněné hotely, restaurace, tančírny a herny, propletenec jazyků, nářečí, vřískot a volání dětí, ječivé melo die moderní hudby ze statisíců tranzistorových přijímačů působí dojmem obrovské, grandiózní koktajlóvé nádoby, ve které je vechno promíseno v jeden nepředstavitelný mumraj.

COTE DAZUR - francouzská Riviéra má přesto pro nás suchozemce svou nenapodobitelnou atmosféru a kouzlo. I v tom obrovském babylónu se dá objevit docela tiché místečko někde v zastrčeném koutku malé zátoky, které vévodí jen několik prostých rybářských hospůdek, pár dřevěných domků a zapráené parkovitě aut. Takové místo budí dojem skutečného ráje na zemi. Celý den se můete nerueně koupat v nádherně prohřáté vodě, slunit na zlatém písku a večer, kdy na celé pobřeí náhle padne soumrak, si posedět u sklenice perlivého vína a pochutnat si na některé místní specialitě, vyrobené pouze z darů moře.

Ale těchto tichých míst kadým rokem ubývá. Turismus je pro Francii jedním z hlavních zdrojů valut. A tak najednou zjiujete, e z celé pohádkové Riviéry zůstalo u jen to modré nebe nad hlavou a teplé vlny Středozemního moře. Jinak jste stále obklopeni betonem a sklerti supermoderních hotelů a ocelovou obručí miliónů aut.

Ale i tak je Riviéra stále vyhledávaným místem, kam milióny Francouzů i dalích návtěvníků přijídějí kadým rokem s nadějí na krásnou dovolenou a proití několika dnů plných slunce, zábavy a dobré pohody.

Bohuel, ne vechna letní období jsou poznamenána jen klidem a pohodou.

V pátek 23. července 1976 bylo lázeňské město Nice na francouzské Riviéře zalité teplými slunečními paprsky u od časných ranních hodin. Hotely, penzióny, restaurace a zábavní podniky se intenzívně chystaly na zvýený nápor nových hostů, zaplavujících o kadém víkendu u tak přeplněné lázeňské město. Sezóna dovolených a prázdnin se blíila a k samému vrcholu.

Hlavní nápor vozidel nastal kolem devatenácté hodiny. Kolonáda kolem moře byla doslova přecpána zaparkovanými auty, přeplněna byla i parkovitě hotelů a penziónů. V proslulých restauracích a hospůdkách kolem pobřeí se dalo jen s velkou námahou nalézt volné místo. Lidési pochutnávali na tradičních specialitách provensálské kuchyně a předevím na výtečném víně. Atmosféra byla nabita uvolněnou náladou, vůní moře a očekáváním romantiky blíící se noci. Nikdo z lázeňských hostů netuil, e jen několik stovek metrů od pobřeí vrcholí přípravy na jednu z nejdramatičtějích událostí, která o několik hodin později zvedne na nohy celou Francii.

Asi hodinu před půlnocí zastavil na parkoviti aut poblí bankovního domu Société Générale v těsném sousedství náměstí Plače Masséna tmavomodrý peugeot. Zůstal stát několik metrů před vjezdem do podzemní garáe. V autě seděli dva mui a soustředěně pozorovali situaci na parkoviti. Přes značné mnoství aut, která během odpoledne zaplavila město, zůstávalo toto parkovitě poloprázdné. Důvodem byla značná vzdálenost od přímořské kolonády. Parkovitě pouívají předevím ve vední dny zaměstnanci obchodů, banky a okolních kanceláří.

Přesně ve 23.45 hodin jeden z muů v tmavomodrém peugeotu vzal miniaturní radiostanici a hrdelním hlasem vydal krátký pokyn. Potom se ozvalo nastartování motoru a vůz zvolna zajel do podzemní garáe. Vchod byl otevřen dokořán a bez dozoru. Reflektory auta ozářily tmavý iroký prostor, krytý elezobetonovým stropem.

Zaparkovali v odlehlém koutu poblí plechových dveří. Mimo jejich vozu bylo podzemní parkovitě prázdné. Jeden z muů něco chvilku kutil se zámkem plechových dveří a po krátké námaze je otevřel.

Od vchodu zazářily světlomety kryté dodávky, následované malým nákladním savienem. Mu u plechových dveří jim dal znamení svítilnou.

Zatím nepadlo ani jediné slovo. A do této chvíle prázdné a tiché podzemí garáe se najednou naplnilo horečnou činností. Dva mui z náklaďáčku zavřeli mříová vrata přehra-zující vjezd zvenku a dalích osm v rychlosti začalo skládat nějaké vaky a podlouhlé kovové předměty. Vechno odnáeli do chodbičky za plechovými dveřmi. Práce jim trvala jen několik minut. Nakonec dveře zaklaply a celá skupina se shromádila v úzké chodbě. Bylo v ní dusno a patně se jim dýchalo.

Jejich upocené obličeje se leskly v matném světle slabé árovky. Ale nikdo nereptal. S napětím pozorovali meního podsaditého chlapíka, stojícího nad ocelovým poklopem v podlaze. Teprve nyní bylo moné rozeznat, e vichni mui jsou oblečeni do lehkých plátěných obleků, na rukách rukavice z jemné jelenicové kůe.

,,Je přesně půlnoc. Na celou akci máme od této chvíle rovných čtyřicet osm hodin. Tak ádné dlouhé řeči a vichni do práce!” řekl velitelským hlasem podsaditý chlapík.

Dva mui nadzvedli ocelový poklop v podlaze. Z podzemí se ozval hukot a plouchání vody. Vichni věděli, e pod nimi protéká v uměle vybudovaném tunelu říčka Pailloise. Ta hrála v jejich plánech nesmírně důleitou roli.

Na počínání celé skupiny bylo vidět, e měli akci nacvičenou do posledního detailu. Jeden z muů zapojil v garái elektrickou ňůru, spustil ji do podzemí, za ní seplhalo est jeho druhů. Ostatní začali spoutět otvorem v podlaze materiál a nářadí, sloené v úzké chodbě. Během několika minut zmizeli vichni v podzemí. Na otvor v achtě nastrčili i ocelovou desku. V chodbičce se rozprostřela tma.

Ostré světlo svítilny ozařovalo klenbu podzemního tunelu. Celý prostor byl zaplněn nepříjemným zápachem splaků a hniloby. Proud podzemní řeky se hnal betonovým korytem velkou rychlostí a jeho hukot byl mnohonásobně zesilován nízkou klenbou.

Vedoucí skupiny nakreslil na jedné straně bílou křídou několik malých kříků. Dalí mu vyndal z plátěného vaku zbrusu novou elektrickou příklepovou vrtačku. Ve světle árovky zářil zřetelně firemní nápis KANGO. Na elektrickou ňůru byla připojena rozdvojka. V několika vteřinách zaburácel v podzemí kvílivý jekot vrtačky. Její diamantový hrot pronikal betonovou zdí, jako by byla z měkké hmoty. Po několika minutách se ve stěně objevilo několik vyvrtaných děr v nepravidelném obrazci. Do nich vloili plastickou trhavinu, připojili roznětky a ucpali otvory. Celá skupina ustoupila o několik desítek metrů a zmizela ve tmě.

Za okamik v podzemí zaduněl tlumený výbuch. Znovu rozsvítili světlo. Ve zdi bylo vidět tmavý otvor, připomínající velká bezzubá, pokřivená ústa.

,,Rychle, sbíječky, lopaty a do práce! lehl ostrý povel vůdce skupiny.

Na chodníčku podél koryta leela hromada suti a kousky betonu. Mui vyňali z vaků malé ostré lopatky a začali odhazovat su do říčního koryta. Dravý proud ji okamitě strhával s sebou. Potom zaburácely elektrické sbíječky a zakously se do černého otvoru. Práce postupovala rychle kupředu. Asi za dvacet minut u bylo moné rozeznat nízký tunel. Proti sesuvu zajistili strop speciálně upravenými hydraulickými zvedáky.

V Římě byla v pátek 23. července horká letní noc. Před půlnocí ukazoval teploměr 30° C.

Začínal víkend a okna činovních domů i vilek zářila dlouho do noci. ivot pulsoval ve větí míře na předměstích ne v rozpáleném masívu obchodního centra.

Ani dr. Vittorio Occarsi nepospíchal ten večer do postele. Z práce přijel dost pozdě. Byli s manelkou sami. Jejich děti tříletý Luigi a estiletá Henrieta - trávily prázdniny na Sicílii společně s rodiči paní Occarsiové.

Oba manelé se na dnení večer nesmírně těili. U dlouho hledali příleitost posedět v klidu jen sami dva a vrátit se tak alespoň na chvilku do doby, kdy se poznali a proívali plnými douky svou velkou lásku. *

Vittorio koupil cestou domů velkou kyticí růí a skleničku drahé francouzské voňavky jako dárek své eně. Domů přijel právě v okamiku, kdy Emmi dokončovala večeři. Prostřela v tichém koutku jejich zahrady, krytém ze vech stran hustými keři. Na stolku zářily svíčky v cínovém svícnu a vude kolem vládl a neskutečný klid a ticho. Byl to kouzelný večer. Vittorio si u v práci umínil, e pro zbytek dne hodí vechny své starosti a trápení za hlavu. Po celou dobu, co večeřeli, se mu to skutečně dařilo.

Před půlnocí se zvedli a pomalým krokem odcházeli nahoru do lonice. Na okamik zůstali stát na odpočívadle schoditě.

Vzal svou enu něně kolem pasu a pevně ji k sobě přivinul. Přitiskla se k němu a políbila ho na ústa.

Do ticha noci najednou zadrnčel pronikavě telefon.

Vittorio, nech ho zvonit, nejsme pro nikoho doma . . zaeptala prosebně. Ale telefon vytrvale vyzváněl.

Co kdy se něco stalo s dětmi a volají rodiče … namítal chabě. Zmínka o dětech ji odzbrojila. Lehce se vymanila z jeho objetí, rozběhla se k telefonu a zvedla sluchátko.

To je pro tebe,” řekla.

Kdo volá?”

Pokrčila jen nechápavě rameny.

Dobrý večer, doktore. Nezlobte se, e volám tak pozdě .. ozval se hluboký hlas ve sluchátku.

Co si přejete? Kdo jste?” reagoval nevraivě Occarsi.

Na tom tecf nezáleí. Chci vás jen upozornit, e ve schránce na dopisy máte důleitý vzkaz, který nemohl jít potou. Ve vaem vlastním zájmu si ho hned vyzvedněte …” Hlas zmlkl a telefon zaklapl. Ve sluchátku opět zazníval jen oznamovací tón.

Occarsi zamyleně zavěsil a nervózně si přejel dlaní tvář. Kouzlo večera a nádherná atmosféra - to vechno nenávratné zmizelo. Byl najednou zase sám se svými starostmi. Unaveně zamířil po schodech dolů k domovním dveřím.

Kdo volal? Co se stalo?”

Nevím, Emmi … počkej, hned jsem zpátky . .U ze schoditě uviděl ve schránce bílou barvu potovní obálky. Nervózně ji otevřel a očima přelétl první řádky.

Doktore Occarsi,

jestli se chcete dozvědět zajímavé podrobnosti o tom, co právě vyetřujete, budu Vás čekat v neděli přesně ve 12.00 v restauraci Trattoria Pontevecchio v ulici Salaria. Musíte přijít sám, bez doprovodu. Je to ve Vaem osobním zájmu. Na to nezapomeňte!”

Occarsiho zalil studený pot. Ucítil nepříjemný tlak kolem aludku a zatočila se mu hlava.

Vittorio, co se stalo?” volala jeho manelka ze schoditě.

Nic, nic … Emmi, jen se mi nějak točí hlava. Asi jsme moc pili,” chlácholil ji chabě. Těkým krokem stoupal po schoditi nahoru. Z ledničky vyndal vychlazenou láhev minerálky a lačně se napil.

Půjdu se osprchovat a potom na kutě ..,” pokusil se o ertovný tón. Ale Emmi ho znala a moc dobře. Znovu si vimla hlubokých vrásek kolem očí, které u něj vdycky znamenaly váné starosti.

Hodil upan přes opěradlo lenoky a zmizel v koupelně. Uslyela, jak pustil sprchu. Konečky prstů opatrně vytáhla přeloený list papíru z kapsy upanu. Ruce se jí třásly. V rychlosti přelétla těch pár napsaných řádek. Rychle dopis sloila a vrátila na původní místo. Horečné přemýlela. Jetě nikdy předtím si nedokázala plně uvědomit vechny důsledky Vittoriovy práce. A najednou dnes! Stála nehybně u lenoky a usilovně přemýlela, jak se má zachovat. Z mylenek ji vytrhlo klapnutí dveří u koupelny.

,,Emmi, proč u neleí?4* zeptal se nepřítomně.

,,Vittorio, četla jsem ten dopis. Co udělá?44

Occarsi nejdříve zbrunátněl, ale hned se ovládal.

,,Kdy je to tak, musíme si o vem spolu promluvit. Pojd, projdeme se jetě chvilku po zahradě . .vybídl ji.

Nechápavě na něj pohlédla, ale on ji vzal něně za loket a odváděl k zahradní brance. Zvon na blízké kostelní věi odbil druhou hodinu po půlnoci.

*

*

V podzemí poblí bankovního domu Socióté Générale v Nice v tu dobu pokračovaly intenzívně zemní práce. Skupina deseti muů se zavrtala do podzemní chodby jako hejno rozzuřených krtků. Za dvě hodiny ji vyhloubili asi čtyři metry podzemní toly. Těsný prostor byl naplněn zvířeným prachem. Mui si nasadili na ústa speciální dýchací přístroje. Oči měli chráněné brýlemi. Jeden vak za druhým, naplněné zemí a kamením, putovaly k dravému proudu podzemní říčky, do ní mizel jejich obsah.

Několik minut po druhé hodině přeruili práci ke krátkému odpočinku. Vysoukali se ze toly a usedli na místo, kde měli na úzkém chodníku sloené věci. Někdo otevřel plátěný vak a vyndal dvě termosky. Do papírových kalíků nalil kávu. Mui si protahovali polámaná těla a hltavé srkali osvěující nápoj.

,,Jetě nám zbývá pět metrů a narazíme na zed. To hlavní nás teprve čeká, vysvětloval vůdce skupiny.

Nikdo neodpověděl. Únava, patný vzduch a vlhké teplo vykonaly své.

Pierre, připrav ventilátor a vyčisti troku vzduch v té díře!44 přikázal vůdce jednomu z muů. ,,Pietro, zkontroluj spojení…

Pietro rychle vyplhal po kovovém ebříku nahoru. Nad jejich hlavami zarachotil ocelový poklop a do tunelu zavanul průvan. Hned se vem lépe dýchalo.

Z podzemní toly tlumeně zahučel ventilátor. Po chvilce se Pietro spustil dolů.

Vechno v pořádku, kolem naprostý klid. Luigi nás ádá, abychom vyzkoueli radiostanici i z podzemí, hlásil po vojensku.

Dobrá, zkus to, souhlasil vůdce.

Pietro vyndal miniaturní radiostanici a pokouel se navázat spojení s hlídkou nahoře na parkoviti.

éfe, jsou slabě slyet, ale funguje to. Tak je to lepí. Budu je volat kadou hodinu.

Souhlasím, ale teď do práce …

Mui se pomalu vsoukali do vyhloubené toly. Znovu zaburácely sbíječky a prostor se naplnil zvířeným prachem.

f

Emmi Occarsiová se probudila a v deset hodin. Do lonice u pronikal otevřeným oknem horký vzduch z ulice. Vittorio leel se zavřenýma očima a pravidelně oddechoval. Nechtěla ho budit, a proto jetě zůstala v posteli. Zapálila si cigaretu a znovu začala přemýlet o událostech z minulé noci, hlavně o rozhovoru s Vittoriem. Přestoe se jí nikdy nesvěřoval se svými sluebními starostmi, tentokrát neměl vyhnutí. V noci seděli na zahradě v altánku a on jí vyprávěl, e u více ne rok pracuje na odhalení tajné organizace, která si vytkla za cíl nastolit v Itálii znovu reim faistické diktatury. Svěřoval jí své trápení, úvahy i pochybnosti.

Nic mu nevyčítala, na nic se nevyptávala. S němým úasem a obdivem hleděla do jeho očí a marně se snaila najít pro sebe vysvětlení, proč se Vittorio rozhodl pracovat právě na tomto případu. Ale neměla mu to za zlé. A příli dobře znala jeho povahu. Věděla, e pokud případ nevyřeí, nebude kolem sebe nic jiného znát. Podvědomě cítila, e důleitou úlohu ve Vittoriově rozhodnutí sehrál s určitostí jeho spolupracovník dr. Bene Carloss. Samozřejmě nemohla vědět, e to je jen polovina pravdy. Ta druhá, rozhodující - byl otřesný Vittoriův záitek jetě z dob války. Nikdy o tom před ní nemluvil. Ale na celý ivot ho poznamenala otřesná scéna, kdy před jeho očima faističtí výrostci v černých koilích zastřelili dvanáct chycených vojenských zběhů, kteří se chtěli vyhnout dalím válečným trampotám. Bylo to pár hodin před kapitulací Itálie. Mezi vojenskými zběhy byli i dva chlapci, jen o málo starí ne Vittorio. Tato bestiální vrada jej poznamenala na celý ivot a samozřejmě sehrála významnou roli v jeho rozhodování, kdy mu dr. Carloss nabídl spolupráci na případu neofaistické organizace Ordine Nuovo.

Přes značné starosti a obyčejný lidský strach byla Emmi v duchu nesmírně hrdá na svého mue. Naklonila se k němu a lehce ho políbila na tvář. Otevřel oči a ospale na ni zamoural. Usmála se na něj.

,,Vstávej, Vittorio, slunce u pálí..

Unaveně se protáhl a pomalu vstal. Pohledem sklouzl na hodiny, které ukazovaly 10.20. Toto zjitění jej dokonale přivedlo k ivotu. Do schůzky zbývalo 25 hodin a 40 minut. Do té doby musí udělat jetě několik velmi důleitých opatření.

V deset hodin dopoledne zavládl v podzemí banky Société Générale a mrtvolný klid. Skupina muů, pracujících nepřetritě víc ne devět hodin, seděla nyní unavena podél břehu podzemní říčky a odpočívala. Na jejich upiněných a upocených tvářích se zračila nesmírná únava a vysílení. Někteří dokonce podřimovali.

Najednou se nad jejich hlavami ozval skřípot odsunovaného poklopu a po elezném ebříku sestupoval Pietro, který měl na starosti spojení s hlídkou na parkoviti.

Vechno v pořádku. Policejní patrola kontrolovala dvakrát vchod do banky. Uvnitř není ádný hlídač … přesně podle naich poznatků/1 hlásil svému éfovi.

Dobře, odpočiň si chvilku. V termosce má kafe s koňakem. Jestli chce něco k jídlu, řekni si Gastonovi,44 ozval se éfův hlas ze tmy. Po krátké pomlce pokračoval.

Dávejte teď dobrý pozor. Dorazili jsme k obvodové zdi v podzemí banky. Podle stavebního plánu je zeď ze elezobetonu v ířce edesáti centimetrů. Nemůeme pouít trhavinu, ta by nás mohla prozradit. Zeď navrtáme a budeme ji po částech trhat pomocí naich speciálních hydraulických zvedáků. Vezmu si to na starost se Seppem. Pierre, Lang a Hubert připraví láhve pro autogen, ostatní budou pokračovat v odklízení sutin. Tak hoi, musíme se zmátořit. .

V podzemí znovu nastal ruch. Rozsvítili světlo a vyhloubenou tolou přivlekli kupředu k betonové stěně dva hydraulické zvedáky zvlátní konstrukce. Znovu zaburácela sbíjecí kladiva. Po několika minutách se ve zdi objevily dva otvory. Do kadého zasunuli rameno hydraulického zvedáku asouběně začali pohybovat druhou pákou. Po několika vteřinách bylo slyet tupé zapraskání a ze zdi se vyloupl kus betonu. V cestě vak trčely ocelové tyče vnitřní armatury. éf zapálil autogenový hořák a v několika minutách obě tyče upálil. Celá procedura se znovu opakoval.

Asi po hodině práce narazil hrot sbíjecího kladiva na kovovou desku. Ozvalo se hluboké zadunění.

Přestaň! 4 těkl éfův povel. Podejte světlo, rychle!”

Chvilku znalecky obhlíel desku a potom se vztekle obrátil dozadu.

K čertu! Jsme o metr vedle. Narazili jsme na zadní stěnu hlavního sejfu.”

Co budeme dělat, éfe?”

Podejte jetě jeden zvedák. Zapřeme je za betonovou stěnu a pokusíme se trezor odsunout.”

S námahou a supěním přisunuli jetě jeden hydraulický zvedák. Sbíjecím kladivem rozířili otvor a upravili opěrné plochy pro umístění zvedáků. V úzkém prostoru byli k sobě nalepeni tři mui s těly propocenými do posledního místečka. Na éfův povel začali zvolna pohybovat nasazenými pákami. Mechanismy pracovaly bez sebemeního hluku. Po chvilce se ozval kovový skřípot a ocelová deska, zakrývající ústí nízkého tunelu, o několik centimetrů ustoupila. Znovu upravili opěrné ploiny a celý proces se opakoval. Po dvaceti minutách posunuli trezor o více jak půl metru. Přinesli dva mení zvedáky a spustili je naleato dolů k podlaze mezi trezor a betonovou zeď. Potom la práce u mnohem rychleji.

V 10.50 hodin stál trezor téměř metr od stěny a celá desetičlenná skupina se vysoukala z betonové toly do hlavní trezorové místnosti největí banky na francouzské Riviéře -Société Générale. Okamitě protáhli otvorem i elektrickou ňůru a instalovali dobré osvětlení.

Jeden z muů zkontroloval systém poplaného zařízení.

Je to napojeno jen na hlavní pancéřové dveře a vnitřní mří. To se nás netýká. My jsme přili přes humna,” hlásil vesele éfovi.

Postupně přinesli autogenové láhve a pustili se do práce.

V místnosti byly tři pancéřové trezory - jeden, s jeho posunutím se tak zapotili, a dalí dva, zabudované na protějí straně ve zdi. V sousední místnosti za mříovými dveřmi byly umístěny trezory, které banka pronajímala soukromníkům.

Nejdříve se skupina věnovala pancéřovým trezorům v první místnosti. Znovu přiel ke slovu autogen. Zámek u prvního trezoru povolil ve čtyři odpoledne. 1

V 16.30 hodin se Vittorio Occarsi loučil se svou enou u východu č. 8 na letiti v Římě. Do odletu pravidelné linky Řím-Palermo zbývalo dvacet minut.

Occarsi neponechal nic náhodě. Jetě během noci při procházce v zahradě se dohodli, e Emmi v sobotu odpoledne poletí nejblií linkou do Palerma, vyzvedne u rodičů děti a v neděli s nimi odletí k Vittoriově sestře do Anglie. Ukuteční tak prázdninový výlet jen o několik týdnů dříve.

Během odpoledne Vittorio zatelefonoval z hlavní poty svému příteli do Palerma a poádal ho o pomoc. Ze soukro-mného telefonu v bytě nechtěl volat z obavy, e hovory mohou být odposlouchávány. Podvědomě cítil, e nastává rozhodující fáze jeho nerovného zápasu s Ordine Nuovo.

Vittorio, prosím tě, buď opatrný a mysli na nás, řekla prosebně Emmi a políbila ho na rozloučenou.

Neboj se, Emmi, za týden za vámi přiletím a potom se vemu vesele zasmějeme,” snail se o bezstarostný tón. Pohladil ji po vlasech a po tváři. Jetě chvilku pozoroval zamleným pohledem její tíhlou postavu, jak mizí v davu ostatních cestujících. Pomalu se obrátil a pojízdným schoditěm vyjel na vyhlídkovou terasu, kde byla i restaurace. Nael si místo u okna a počkal na odlet letadla do Palerma. Číník mu mezitím přinesl álek kávy a minerálku.

Nakonec byl rád, e Emmi zasvětil do svého případu. Odpadl mu tím nesnadný úkol najít důvody, které by ji přesvědčily, aby odletěla s dětmi do bezpečí. Věděl, e se o ni a o děti nemusí obávat. Emmi byla energická a velmi inteligentní ena, která si bude vědět rady. Znovu ucítil hřejivý pocit kolem srdce, pocit hluboké lásky a obdivu ke své eně.

Z mylenek ho vytrhl příchod starího mue, který si přisedl k jeho stolu. Occarsi přivolal číníka a zaplatil.

Na parkoviti nasedl do svého vozu a prudce vyrazil k centru města. Ve zpětném zrcátku neustále sledoval, zda se za ním někdo nedrí. Ale v hustém provozu na dálnci se to dalo jen velmi těko zjistit.

V 17.30 hodin zastavil před sanatoriem St. Michael. Zřízenci u vchodu ukázal sluební průkaz a rychlým krokem vystoupil do prvního poschodí. Zůstal stát před dveřmi č. 12, potom tie zaklepal a vstoupil. Přes hustou aluzii v okně pronikalo jen velmi tlumené světlo. Na jediném lůku vlevo od okna leel asi pětapadesátiletý mu se silně proedivělými, hustými vlasy. Překvapeně zvedl hlavu a při pohledu naOccarsiase usmál. Vittorio! To jsi hodný, e mě přichází navtívit,” zvolal vesele.

*

Bene, jak se daří? oplácel stejným tónem Occarsi. Vzal idli a postavil ji těsně k posteli. Pevně stiskl Carlossovi ruku a se zájmem si prohlíel svého přítele i představeného v jedné osobě. Bene Carloss byl vlastně jeho osudem. Poznali se na univerzitě, Carloss přednáel a Occarsi tehdy dokončoval čtvrtý semestr. Carloss byl mezi studenty velmi oblíben.

V padesátých letech se jednoznačně angaoval za společenský pokrok, byl přesvědčeným humanistou a zastáncem demokracie. Otevřeně kritizoval americkou agresi v Koreji, zastával se stávkujících dělníků. Studenti u něj hledali ochranu, chodili za ním s ádostmi o radu a pomoc. Pro své pokrokové názory a postoje musel nakonec z univerzity odejít. Několik let se různě protloukal po provinčních úřadech. Nakonec se prosadily jeho právnické kvality a v roce 1970 začal pracovat jako vyetřující soudce na římské prokuratuře.

V té době tam nastoupil i Vittorio Occarsi. Okamitě se spřátelili a Carloss zařídil, aby mohli pracovat spolu. Stál vlastně u zrodu akce - boje proti neofaistické organizaci Ordine Nuovo. Pracoval bez ohledu na osobní volno a hlavně bez ohledu na své zdraví. V červnu byl postien srdečním infarktem a od té doby se léčil v sanatoriu St. Michael. Occarsi ho často navtěvoval. Dnes vak přiel hlavně proto, aby se poradil o svízelné situaci.

Má nějak moc vrásek na čele. Děje se něco. Vittorio?  dotazoval se Carloss vesele, ale přes tvář mu přelétl stín obav.

Něco jsem ti přinesl ukázat, Bene,” odpověděl Occarsi a z kapsy vytáhl přeloený dopisní papír se vzkazem od neznámého informátora.

Carloss v několika vteřinách přečetl napsané řádky a starostlivě zakýval hlavou.

Vypadá to jako provokace. Neměl byl tam chodit…

Něco mi říká, e se nám právě nyní nabízí ance. Neboj se, udělal jsem potřebné kroky.” Po těch slovech se naklonil a těsně ke Carlossovi a eptem ho informoval o vech opatřeních, která v posledních hodinách podnikl. Kdy skončil, Carloss chvilku mlčky přemýel.

Dobře, zkus to. Ale do ničeho se nepoutěj na vlastní pěst. A hned za mnou zajeď, nebo umřu nedočkavostí.”

Jetě chvilku hovořili o běných věcech. V sedm večer se srdečně rozloučili.

V neděli - 25. července, krátce před jedenáctou hodinou se nad pobřeím francouzské Riviéry přehnala prudká letní bouře s průtrí mračen. Nejvíce kody způsobila v lázeňském městě NICE. Vodní příval zaplavil během několika minut ulice i plá. Lidé v panice prchali do úkrytů. V jedenáct hodin se nad městem rozprostřela tma jako v podvečer.

V podzemí banky Société Générale zatím skupina deseti muů nic netuila o běsnícím ivlu nad jejich hlavami. Naopak proívali atmosféru dobré pohody. Od sobotního odpoledne dokonale vyprázdnili vechny tři pancéřové trezory. Nali v nich trbu tří obchodních domů za poslední týden a hotovostní bankovní zálohu na přítí týden. Mimoto se jim u podařilo v sousední místnosti otevřít 317 soukromých sejfů z celkového počtu 4000.

V době, kdy nad městem řádila prudká letní bouře, seděla desetičlenná skupina u oběda. Na plynovém vařiči uvařil Gaston vydatnou krmi - silnou elví polévku z konzervy, duené telecí se zeleninou a ampiony, kadý navíc dostal kus dobrého sýra, víno a kávu podle chuti. Ani s nádobím neměli starosti. V soukromých trezorech nali spoustu stříbrných talířů, álků, konvice i příbory. Někdo dokonce rozvěsil po stěnách pornografické fotografie těkého kalibru, které objevili v trezoru jedné filmové hvězdy.

Polední siestu náhle přeruil vzdálený hukot přicházející z podzemního tunelu. Hovor náhle umlkl a vichni napjatě poslouchali. První se vzpamatoval vůdce skupiny.

Pietro, vezmi rádio a rychle vylez k poklopu. Zjisti, co se děje!” přikázal rázným hlasem.

Mu zmizel za odsunutým trezorem, ale za několik vteřin byl zpátky.

Hladina řeky se zvedla skoro o metr a zdá se, e stále stoupá. Voda odnesla vaky a nafukovací matrace, které jsme měli v rezervě,” hlásil udýchaně.

Vůdce skupiny neodpověděl. Rychle odběhl zkontrolovat situaci na vlastní oči. Okamitě byl zpátky.

Vechno, co se dá, zabalte! Musíme zmizet. Řeka nás zaskočila.”

V rychlosti posbírali rozházené cenné předměty a kvapem utíkali z místa, které jim přineslo nesmírné bohatství, ale je se během několika minut mohlo změnit v dokonalou past.

V místnosti zanechali dvacet sedm autogenových láhví, est lamp, čtyři speciální hydraulické zvedáky, plynový vařič, vak se zásobami jídla a pití a větí mnoství stříbrného nádobí, které u nestačili pobrat. V duchu oceňovali prozíravost svého

éfa. Ten u během sobotní noci nařídil pravidelný odsun kořisti do připravených aut na parkoviti.

Poslední opoutěl trezorovou místnost vůdce skupiny. Jetě jednou přelétl pohledem rozházené věci a 3638 dosud neotevřených soukromých sejfů. Z jednoho hydraulického zvedáku vzal ocelovou páku a zablokoval zevnitř mechanismus pancéřových dveří, přehrázujících vchod do trezorové místnosti z bankovní budovy. Potom se rychle vydal za ostatními.

Rozbouřená podzemní říčka Pailloise, která sehrála tak důleitou roli v jejich plánu, se hnala podzemním tunelem nebývalou silou. U dokonce zatopila betonový chodník, tvořící břeh. Mui se brodili, po pás ponoření do vody. Jen s velkou námahou postupovali kupředu.

Drte se za ruce, utvořte řetěz,” snail se kdosi překřičet hukot vody. Ale nikdo nereagoval, kadý zápasil sám. Jeden z muů odhodil do dravého proudu plátěný vak se stříbrným nádobím. Nikdo ho neokřikl. Kadý teď bojoval jen o holý ivot.

Konečně první z nich dorazil ke kovovému ebříku a namáhavě začal stoupat nahoru. Nad jeho hlavou se pohnula ocelová deska a dolů plesklo nylonové lano. Jejich pomocníci nahoře vytuili hrozící nebezpečí přispěchali nápomoc. Mui z podzemí se jeden za druhým protáhli úzkým otvorem a úplně vysíleni klesali na betonovou podlahu v garái. Poslední vylezl vedoucí skupiny.

Rychle nasedat! Musíme zmizet! .. . Teď je nejvyí čas .. vyráel udýchaně.

Rozběhli se k zaparkovaným autům. Vnitřní mechanismus celé skupiny pracoval znovu spolehlivě jako přesně seřízený stroj.

V krátkých intervalech za sebou vyjeli; tmavomodrý peugeot, nákladní savien a krytá dodávka. Venku stále hustě prelo. Projeli prázdným městským centrem a zamířili po silnici N 7 směrem k monackým hranicím.

Restaurace Pontevecchio v ulici Safinare na předměstí Říma byla jetě před pěti lety vyhledávaným místem milovníků kulinářských specialit. Kuřata grilovaná na dřevěném uhlí a speciality z mořských ryb proslavily zdejí podnik téměř po celém Římě.

Důsledky hospodářské krize dolehly i na známou restauraci. S úbytkem hostů nadelo období finančích těkostí. Kdysi příjemné místo, obklopené věčně zelenou zahradou, začalo pomalu ztrácet svůj lesk. Ale navzdory tomu bylo stále příjemné posedět si tam v tichém koutku a pochutnat si na některé specialitě éfa kuchyně.

V neděli 25. července v poledních hodinách zůstalo v restauraci obsazeno jen několik stolků, větinou pod pestrobarevnými slunéčníky v zahradě.

Dr. Occarsi vystoupil z taxíku před vchodem do restaurace přesně ve dvanáct hodin. Zaplatil řidiči a pomalým krokem zamířil k zahradní brance. Jeho vysoká, tíhlá postava v lehkých edivých atech na chvilku upoutala pozornost skupiny amerických turistek, halasně obědvajících u kulatého stolu. Vesele se na ně usmál.

Nerozhodně se rozhlédl po volných místech a nakonec usedl u malého stolku pro dva v odlehlejím koutě restaurace. Seděl obrácen čelem ke vchodu. Nenápadně pozoroval hosty i personál. Náhle za sebou uslyel tichý hlas.

,,Dobrý den, doktore, jsem rád, e jste přiel.”

Vedle stolu stál hubený dfouhán v kostkované koili a obnoených atech. Očima nervózně zatékal kolem a bez vyzvání usedl na volnou idli. Ne stačil Occarsi reagovat, přispěchal číník a oběma podal jídelní lístky. Trpělivě stál u stolu a čekal. Oba mui mlčky prohlíeli dlouhý seznam různých lákavých jídel.

Nakonec si objednali rybí polévku a místní specialitu -smaenou rybí směs. Jako aperitiv campari se sodou a ledem, k jídlu karafu bílého vína brolio.

Přes rozevřený jídelní lístek pozoroval Occarsi mue, který ho pozval na schůzku. Přestoe před číníkem mluvil a gestikuloval jako zkuený světák, právníkovo bystrá oko zaznamenalo určitou nejistotu a vnitřní napětí.

Konečně číník odeel ke kuchyni a oba mui u stolu osaměli.

Stále čekám, e uslyím vae jméno,” začal rozhovor Occarsi.

Na jméně nezáleí. Daleko důleitějí je informace, kterou vám chci sdělit,” odpověděl jeho společník. Seděl s hlavou sklopenou, jako by se bál podívat svému protějku do očí.

Jakou informaci? A jak jste vůbec zjistil moji adresu?”

Mu na otázku vůbec nereagoval. Chvilku přemýlel.

Říkávám něco název Ordine Nuovo?” zaeptal a znovu se bázlivě rozhlédl po místnosti.

Occarsi pevně sevřel rty. Tak se tedy nemýlil! Hra je

rozehrána. Otázka vak nyní zní - je to čistá hra, nebo provokace? S odpovědí nepospíchal.

Mu v kostkované koilí se poprvé podiva! Occarsimu přímo do očí.

Ordine Nuovo, říká vám to něco?” opakoval otázku.

,,Říká mi to moc, ale stále jetě nevím, o co vám jde . . odpověděl. Začínal se obávat provokace. Ale přítí okamiky jej rychle vyvedly z omylu.

Ordine Nuovo připravuje vai vradu … a to v nej bliích dnech. Jste prvním na seznamu těch, kteří mají být popraveni,” vychrlil ze sebe informátor.

,,Jak to víte?”

,,Jsem jejich členem … jsem v úderném komandu, které to má provést. Věřte mi proboha!”

,,Potom nechápu, proč mi to tady vechno říkáte.”

To je dlouhá historie. Jsem vaím dluníkem. Před lety jste zachránil mého tátu, kdy se dostal do lamastiky s úřady. Vzpomeňte si, případ starého Biagia v Rieti! Tehdy to bylo pro nai rodinu něco jako zázrak,” vysvětloval sugestivně.

Occarsimu se na okamik vybavila v mysli tvář upracovaného venkovského člověka, který se stal obětí nekalého podvrh u a obvinění z loupee. Moc dobře si to pamatuje. Případ Biagia byl vlastně jeho prvním případem poté, co nastoupil dráhu vyetřujícího soudce.

Dobrá, ale teď riskujete mnohem víc, jestli je pravda, co mi zde říkáte.”

To mi nemusíte připomínat. Kdyby se dozvěděli, e jsem vás varoval, v ten okamik bych vlastně ani neil. Ale nemyslete si, nedělám to vechno jen jako samaritán. Mám také podmínky.”

A jaké?”

Něco za něco. Já vám předhodím největí esa Ordine Nuovo, a tím vám zároveň zachráním ivot. Těmi esy nebudou ádní političtí tlachalové, co vystupují na veřejnosti a vaní o novém pořádku. To jsou úplné nicky. Za nimi stojí skuteční bossové. A ti budou vai. Vy mi na oplátku zajistíte bezpečný odjezd z Itálie do Jiní Ameriky na perfektní pas a k tomu padesát tisíc dolarů na konto v Banca Nationale v Buenos Aires. Myslím, e je to výhodný obchod pro obě strany,” napjatě očekával odpověď.

Occarsi usilovně přemýlel. Nenápadně se rukou přesvěd-čiJ, zda běí miniaturní magnetofon, který měl ukrytýv náprsní kapse saka. Zapnul ho v okamiku, kdy mu přistoupil k jeho stolu.

Byla to lákavá nabídka. Měla vak také svá úskalí a hlavně spoustu otazníků. A na nějaké podřadné maličkosti neměl vlastně jedinou záruku, není-li to dobře připravená past.

Budu o vaí nabídce uvaovat/1 řekl neurčitě.

,,Nesmí vám to vak trvat děle ne do středy večer, odpověděl rychle jeho společník. Ve čtvrtek máte od deseti hodin stání u soudu. A budete vycházet z budovy a nasedat do auta, komando Ordine Nuovo vás zastřelí . .

Occarsi cítil, jak se mu stahuje hrdlo a polévá ho studený pot. Ale hned začal logicky uvaovat. Kdyby ho chtěli lidé z Ordine Nuovo zavradit, určitě by mu nedávali avízo předem. A potom, argumenty mue na protějí straně stolu mají vsobě přece jen určitou logiku -ádnésamaritánské pohnutky, chce peníze a zmizet. To zní věrohodně. Ale tak rychle zase zmizet nesmí! Nejdříve musí povědět co nejvíce o tajné organizaci.

To, co mi zde říkáte, váený pane, zní sice náramně romanticky, ale vůbec mě to nepřesvědčuje. Vdy vy přece můete být kdokoliv. Například podvodník, který mi napovídá spoustu věcí, vystraí mě v naději, e skočím na pek a potom zmizí s penězi. Říkám vám otevřeně, zatím jste mě nepřesvědčil,” pronesl ostrým hlasem.

Mu na Occarsiho vytřetil oči a několikrát polkl naprázdno.

A dostanete kulku do hlavy, bude po přesvědčování,” reagoval zlostně.

Souhlasím, ale také po vaich penězích a cestě do Jiní Ameriky.”

Ke stolu přiel číník, rozestavil talíře a mísy s jídlem. Occarsi ochutnal víno. Příjemně chladilo na jazyku. V přítomnosti číníka mlčeli.

Dám vám důkaz, který vás stoprocentně přesvědčí,” pronesl zvolna Occarsiův společník. Právě v těchto chvílích vrcholí někde ve Francii jedna z největích bankovních loupeí v Evropě. Vlaková loupe v Anglii v roce 1963 je proti tomu amatérská epizoda. Na této akci pracují profíci -specialisté z Ordine Nuovo. A věřte mi, povede se to na sto procent. Zítra toho budou plné noviny. Potom uvěříte.”

Proč by organizace Ordine Nuovo vylupovala banku?” zajímal se Occarsi. Záměr se mu podařil. Mu vyprovokován začal hovořit.

Potřebují provozní kapitál. Ten, co přichází ze západního Německa, stačí pokrýt jen základní reii. Ale oni chtějí podnikat ve velkém. O tom si můeme pohovořit, a uvidím pas a peníze. Dříve ne.”

Occarsi začal pomalu docházet k přesvědčení, e to jeho

%

společník myslí opravdově. Ale potřeboval se dozvědět co nejvíce.

Dobrá, řekněme, e souhlasím s vaím návrhem. Ale k opatření cestovních dokladů potřebuji vae osobní data a také vae fotografie …”

,,S tím jsem počítal,” reagoval mu rychle. ,,V téhle obálce najdete moje fotky a ostatní údaje.” Poloil na stůl lutou obálku. Occarsi ji bez prohlíení zasunul do kapsy.,,Máte jistě připravené i dalí návrhy,” dodal s úsměvem.

,,Ano, Nejdříve vám vysvětlím situaci, abyste pochopil, jak je váná. Ordine Nuovo zahajuje novou etapu své činnosti. Přechází do ofenzívy. Rvačky v hospodách, vytlučené výkladní skříně, přepady sekretariátů a redakcí levicových novin, to vechno poběí nadále, ale u jen naoko, aby se o organizaci vědělo. Teď k tomu přistoupí politické vrady, únosy rukojmí za účelem výkupného, bankovní loupee. Cílem těchto akcí je vyvolat atmosféru strachu a nejistoty, a současně získat velké finanční prostředky na dalí rozvoj činnosti. Nemyslete si, ti lidé pracují pilně jako mravenci. Navazují spojení a vytvářejí zakonspirované organizace po celé západní Evropě. Pro vás asi bude nejdůleitějí, e Ordine Nuovo udeří nejdříve proti vem, kdo jí stojí v cestě tady, v Itálii. A to jste na jednom z prvních míst vy a vá společník dr. Bene Carloss . .

,,Ten je přece váně nemocen.” namítl Occarsi.

,,Vědí o tom, a proto máte být odstraněn nejdříve vy.”

Ve čtvrtek dopoledne?”

To je první varianta. Neudeří vak dříve ne ve čtvrtek. A se vrátí éf komanda, mladý Lucchese, z Francie …”

To znamená, e to mohou také odloit?”

Ano.”

Kdy mi potom řeknete definitivní datum?”

Mohu to udělat a ve čtvrtek ráno. Dám vám signál telefonem. Čekejte přesně v osm nula nula. Vytočím vae číslo v bytě a třikrát nechám zaznít tón. Potom zavěsím. Za minutu budu toté opakovat. To znamená, e akce je připravena. Přepadové komando na vás bude čekat před soudní budovou. Musíte vechno zařídit tak, aby vybraní policisté zakročili na vá signál z budovy v 10.45 hod in. Ordine Nuovo tam přijede se dvěma vozidly se esti lidmi. Velitelem komanda je právě Pierre Luigi Lucchese. Patří do vedoucí pětky organizace. Budu s mm ve voze. Je to modrý fiat číslo RO 93-74-81. Číslo je samozřejmě falené. Vechno musí proběhnout bleskově. Já se naoko pokusím utíkat. Někdo z policistů a vystřelí. Budu předstírat, e jsem zasaen. Jen tak vám potom mohu pomoci.

Vydáte zprávu, e jsem podlehl zranění. Jinak by mě lidé z Ordine Nuovo oddělali i v base, nebo by mé nali i v Jiní Americe. Tak co, souhlasíte?”

Occarsi v duchu konstatoval, e jeho společník připravil celý plán velmi důvtipně. Určitě nebyl v podobných případech nováčkem

,,Souhlasím. Ale co uděláme v případě, budé-li akce přeloena na jiný termín, nebo odvolána?”

,.Rozhodující je můj signál ve čtvrtek v osm nula nula. Kdyby se něco změňilo, nebudu vás vůbec volat, to je jasné. Potomsi hlídejte potovní schránku, vhodím vám tam obálku se vzkazem, kde a kdy se sejdeme. Pochopte jednu věc - musím postupovat velmi opatrně. Telefonovat u nebudu, protoe vá telefon je soustavně odposloucháván . .”

Můj telefon? Také Ordine Nuovo?” zeptal se naoko překvapeně Occarsi.

Ne tak docela. Pracuje pro ně několik chlapíků z odposlechové sluby kontrarozvědky. Ti jim dávají informace.”

Rozumím. Myslím, e jsme definitivně domluveni. Budu čekat na vá signál telefonem nebo vzkaz ve schránce. Zatím připravím doklady a peníze. Můete se spolehnout.”

Jetě na jednu věc bych vás chtěl upozornit. Pro policejní zátah nepouívejte lidi z policejní centrály. Tam to má Ordine Nuovo propikované svými lidmi. Vyberte pár spolehlivých z některého okrsku a řekněte jim, e jde o akci proti gangsterům nebo lupičům. Čím méně toho budou vědět, tím lépe. Vak mi rozumíte …”

Úplně . .

Schůzka skončila. Occarsi chtěl zaplatit účet, ale informátor jej zarazil festem ruky.

Já vás přece pozval . .

Occarsi se zvedl a zvolna vyel na ulici. Zastavil první taxík a zamířil k sanatoriu St. Michael za doktorem Carlossem. Měl pocit, e konečně dostal do rukou rozhodující trumf, na který tolik měsíců čekal.

V pondělí - 26. července v poledních hodinách přeruily vechny západoevropské rozhlasové stanice své pravidelné pořady a zařadily stručnou zprávu agentury France Presse: Policejní prefektura ve městě Nice oznamuje, e během víkendových dnů byl vyloupen bankovní dům Société Générale. Pachatelé loupee se dostali do hlavní trezorové místnosti

v podzemí banky speciálně vybudovaným tunelem z prostoru městské kanalizace a podzemního koryta řeky Pailloise.

Podle prohláení ředitele banky pana Jaquese Gueneta bylo uloupeno 60 miliónů franků na hotovosti a dosud nespecifikovaná částka z 317 trezorů, které banka pronajímá soukromníkům.

Loupe vyetřují specialisté přivolaní z Paříe. Policejní prefekt v Nice prohlásil, e pachatelé pouili velmi originální technická zařízení pro vybudování tunelu a probourání zdi do pancéřové místnosti v podzemí banky. Policejní experti se domnívají, e loupe uskutečnilaskupinadeseti muů pracujících v podzemí a dosud nezjitěný počet pomocníků na povrchu. Na místě činu policie objevila větí mnoství technických prostředků, které tam pachatelé museli zanechat, kdy v rychlosti prchali z podzemí banky. Důvodem útěku byla rozvodněná podzemní říčka Pailloise, její stoupající hladina hrozila, e přehradí ústupovou cestu.

Na vyetřování loupee se intenzívně pracuje. Ředitelství bankovní společnosti Société Générale vypsalo odměnu jeden milión franků na dopadení pachatelů.”

Dr. VittorioOccarsi poprvé zaslechl zprávu agentury France Presse, kdy ve 13.00 hodin ujíděl ve svém autu k sanatoriu St. Michael. Poslední pochybnosti o upřímnosti nabídky neznámého informátora padly.

ii

Doktor Vittorio Occarsi el ve středu večer spát a velmi pozdě. Byl v celém domě úplně sám. Jetě ne ulehl, prohledal potovní schránku na dveřích. Zprávu od informátora v ní nenael.

Nemohl usnout. Stále jej trápily dohady a pochybnosti. Věděl, e příli mnoho riskuje. Svým způsobem překračoval i pravomoci, které mu jeho funkce poskytovala. Ale neměl jiného východiska.

Pro informátora připravil poadované peníze i doklady. Musel vynaloit hodně námahy, ne přesvědčil nadřízené

funkcionáře o nutnosti a účelu svých opatření. Postupoval velmi opatrně. Magnetofonový záznam ze schůzky v restauraci Trattoria Pontevecchio spolu s fotografiemi informátora ukryl na bezpečných místech ve svém domě Penění částku 50 000 dolarů uloil do soukromého sejfu v bance. V kanceláři nechal pouze nevyplněný cestovní pas

Plán akce projednal se svým spoluákem kapitánem Visinim, éfem 3. policejního okrsku, k němu měl absolutní důvěru. Do skupiny policistů, která měla provést zátah, vybrali nejspolehlivějí mue. Nic neponechali náhodě. Celá akce měla běet jako přesně seřízený stroj.

Policisté si během středy obhlédli místo a rozdělili jednotlivé úlohy. Okolní prostor byl velmi výhodný pro policejní zátah. Rozhodli se, e dvěma vozidly zablokují výjezdy z ulice a osm muů, oblečených do civilu, provede zátah nasignál zesoudní budovy. Occarsi zařídil uvolnění jedné kanceláře v budově soudu pro vedoucího policejního komanda. Z místnosti byl dokonalý přehled po celé ulici před budovou. Vozidla gangsterů z Ordine Nuovo určí sám Occarsi, a rozpozná svého informátora.

Vittorio ve středu v podvečer jetě naposledy navtívil dr. Carlosse v sanatoriu St. Michael. Stručně ho informoval o opatřeních, která do neděle zajistil. Dr. Carloss jeho postup schválil.

Nyní ji Vittorio leel dlouhou dobu v posteli a znovu v duchu probíral celý plán akce, která moná rozhodne nejen o jeho dalím ivotě, ale určitě zasáhne do vnitropolitické situace v celé Itálii. Tisíckrát sám sebe přesvědčoval, e postupuje správně. Zároveň si byl vědom, do jaké mlýnice se dostane, a zveřejní údaje o Ordine Nuovo, o jejích plánech a akcích. Ale vnitřně cítil, e nemá jiného vyhnutí. Jednou use musí udělat přítr vradám, únosům, výhrůkám, přepadům a dalím teroristickým násilnostem, které se jako morová epidemie íří po jeho rodné zemi. Zatím mohl shomacfovat jen otřesná fakta o pumových útocích, o vradách, o únosech a trestat jen řadové pěáky z neofaistického podzemí. A trestal je tvrdě. Hlavní esa mu vak stále unikala pod rukama, kadý z nich byl slizký jako had. Věděl, e je to také zásluhou přívrenců, které neofaisté mají mezi policisty. Proto policejní akce, ač pečlivě připravované a utajované, udeřily větinou do prázdna. Po celou tu dobu si byl vědom, e pokud chce v tomto boji obstát, musí proniknout dovnitř Ordine Nuovo. Proto stále čekal na svou příleitost. A ta nyní přila.

Přestoe cítil nesmírnou únavu, nemohl usnout. Rozbouřená nervová soustava jej znovu a znovu přiváděla do víru připravované akce. Usnul teprve k ránu, kdy u ze zahrady začal do místnosti pronikat chladnějí vzduch a lépe se dýchalo.

Také Emmi Occarsiová nemohla ze středy na čtvrtek usnout. V pondělí přiletěla s dětmi do Londýna a v úterý odjela se svou vagrovou Mary Pearsovou a synovcem Jimmem do jejího venkovského domu na poloostrově Cornwallu, poblí rybářského městečka Looe. Byla ráda, e nezůstali v Londýně. I děti uvítaly pobyt u moře společně s bratrancem Jimmem jako fantastickou změnu a u během cesty spřádaly plány, co vechno podniknou.

Emmi měla Vittoriovu sestru velmi ráda. Mary se provdala za Torna Pearce v roce 1947. Poznala jej vak u v době války, kdy Pearce byl zajat italskými vojsky za bojů v severní Africe a převezen do zajateckého tábora v Itálii. Po skončení války pokračoval v důstojnické kariéře a do roku 1960, kdy odeel na vlastní ádost do zálohy. Zaloil soukromou firmu a podle informací jeho eny vydělával sluné peníze. Emmi se nikdy blíe nezajímala o druh obchodní činnosti svého vagra, jen z manelových veselých poznámek věděla, e Tom je éfem nějaké společnosti, která poskytuje ochranu britským firmám proti průmyslové pionái.

Manelé Pearcovi byli dlouhou dobu bezdětní, a v roce 1962 se jim narodil syn Jimm. Lpěli na něm ví svou bytostí.

Obě rodiny spolu udrovaly velmi srdečné a přátelské vztahy. Proto také Emmi nemusela po příjezdu nic dlouze vysvětlovat. Řekla pouze, e Vittorio má nějaké problémy v práci a prosí sestru a vagra, aby pár dní u nich mohla s dětmi zůstat.

Přestoe cesta do Palerma a potom do Londýna proběhla bez problémů, stále se nemohla zbavit nepříjemného, tísnivé-ho pocitu a obav o Vittoria. Svým enským instiktem vycítila, e Vittoria čeká velmi nebezpečná a riskantní akce. Přála si, aby u byl vemu tomu trápení konec a oni mohli být zase vichni pohromadě. Nejraději by se rozjelazaním,aby mu byla na blízku, mohla ho podpořit třeba jen pohlazením nebo laskavým slovem. Ale věděla, e to není moné. Nejvíce ji deprimovala její momentální bezmocnost. Vittorio ani nechtěl, aby mu z Anglie alespoň zavolala. Slíbil, e jakmile to bude moné, ozve se sám.

Emmi leela u otevřeného okna s očima dokořán a marně se snaila usnout. Z dálky k ní doléhal tlumený hukot mořského příboje a s přibývajícími minutami rostl její neklid a strach. Nakonec vstala, přes ramena přehodila upan a potichu vyla na verandu. Schoulila se do proutěného křesla a znovu se ponořila do těkých mylenek.

Dne 29. července v sedm hodin ráno probudil pronikavý zvuk budíku dr. Occarsiho z těkého spánku. V celém těle cítil nesmírnou malátnost. Nemilosrdně se hlásila únavaz probdělé noci. Namáhavě vstal a v koupelně nasebe pustil chladnou sprchu. Na lačný aludek vypil vychlazenou pomerančovou ávu, a kdy se oholil a oblékl, posnídal silnou černou kávu a několi toustů s máslem.

V 07.45 hodin usedl ve své pracovně za psací stůl k telefonu. Čekal na smluvený signál. Čas se vlekl hlemýdím tempem. Zapnul tranzistorové rádio a začal nervózně přecházet po místnosti. Hlasatel chrlil informace pro turisty a lidi, kteří hodlali vyrazit nadovolenou. Čekal je den plnýsluncea krásné pohody.

Sloupové hodiny na knihovně začaly monotónně odbíjet osmou hodinu. Occarsi pohlédl na telefonní přístroj, ale ten zarytě mlčel. Čekal jetě pět minut, pak zvedl sluchátko, aby se přesvědčil, zda přístroj funguje. Uslyel normální tón.

V 08.35 hodin zavolal na policejní okrsek a kapitánu Visinimu oznámil smluveným heslem, e akce se nekoná. Postupoval přesně podle dohovoru s informátorem. Vypnul rádio, vzal aktovku se spisy a zamířil k východu. Jetě jednou zkontroloval potovní schránku, byla prázdná. Napětí povolilo. Svým způsobem to i uvítal. Cítil určitou vnitřní úlevu. Zamkl dům, vsedl do vozu a vyjel na ulici. Jetě jednou zpytoval poh ledem obě strany ulice, zda náhodou neuvidí známou tvář z restaurace Pontevecchio. Ale vilová ulice byla prázdná. Zařadil rychlost a vydal se za svými sluebními povinnostmi. Hodiny na palubní desce ukazovaly čas 08.55 hodin.

*

Ve stejnou dobu, kdy Vittorio Occarsi marně čekal na signál z telefonu, vrcholilo na výpadové silnici v severním předměstí Říma, směrem od města Viterbo, malé drama. Několik přísluníků dopravní policie, spolu s nimi i náhodní řidiči a posádka

sanitního vozu, se u více ne třicet minut marně snaili vyprostit z havarovaného tmavomodrého fiata s poznávací značkou RO-93-54-81 tělo mue, který leel uvnitř v bezvědomí. Dopravní nehodu způsobil řidič nákladního auta, který přehlédl značku, přikazující přednost jízdě na hlavní silnici a bez rozhlédnutí na ni vjel. Tím dolo k hromadné kolizi několika osobních aut, přijídějících ze severu od Viterbo. Nejvíce na to doplatil řidič tmavomodrého fiatu, jeho vůz byl odmrtěn mimo vozovku a několikrát se převrátil. Nakonec tělo zraněného mue vyprostili přivolaní poárníci, kteří uvolnili pomačkanou karosérii autogenem.

Policejní důstojník vyetřující nehodu nael u zraněného mue řidičský průkaz na jméno Emilio Bartorelli. V edém pomačkaném saku, umazaném zaschlou krví, objevil automatickou pistoli a zásobníky s dvaceti čtyřmi náboji. Podle svědectví ostatních řidičů cestoval mu ve voze úplně sám. To vechno policista uvedl do protokolu. Na dotaz, zda někdo z přítomných zná zraněného osobně, nedostal ádnou odpověď.

Obsluha sanitního vozu naloila bezvládné tělo na nosítka a za jekotu sirény vyrazila směrem k centru města. V těsném závěsu za ní se drela sportovní alfa-romeo, obsazená dvěma mui, kteří přijeli několik minut po havárii na místo nehody a se zájmem pozorovali činnost dopravních policistů.

Přelíčení skončilo v 11.00 hodin. Doktor Occarsi sloil spisy a pomalým krokem sestupoval po schodech k hlavnímu vchodu. Pozdravil se s vrátným, který mu uctivě zasalutoval, a vyel před soudní budovu. Oslnilo ho prudké polední slunce. Lidé kolem pospíchali bez zájmu o své okolí. Horský vzduch byl prosycen zápachem spáleného benzínu ze stovek aut, pomalu se plouících přeplněnou ulicí. Na okamik se zahleděl na dlouhou nepřetritou řadu vozidel, zaparkovaných před budovou. Hledal modrého fiata, ale bez výsledku. Toto zjitění jej definitivně uklidnilo.

Zabočil do postranní uličky vedle soudní budovy, kde byla vyhrazena místa pro parkování zaměstnancům soudu. Jeho vůz stál přímo na prudkém slunci s rozpálenou karosérií a nesnesitelným horkem uvnitř. Provoz v postranní ulici byl znatelně mení, auta zde projíděla větí rychlostí.

Odemkl dveře a na zadní sedadlo poloil aktovku se soudními spisy. Chvilku čekal venku, ne se vnitřek vozu

troku ochladí. Potom si svékl sako a pověsil je na háček ze svým sedadlem. Pomalu se vsoukal dovnitř a zasunul klíček do spínací skříňky. Motor naskočil. V okamiku, kdy chtěl zavřít dveře, přehnala se kolem sportovní alfa-romeo. Ulicí třeskla dávka ze samopalu. Projektily prorazily zadní sklo a levou stranu auta. Několik z nich zasáhlo doktora Occarsiho. Jeho bezvládné tělo se zvolna sesulo pod sedadlo. Jen hlava zůstala trčet nad vozovkou Na edém betonu se objevila tmavá kalu krve.

Lidé na chodníku prchali v panické hrůze do otevřených průjezdů a obchodů.

Sportovní alfa-romeo se bleskově propletla mezi ostatními vozy v ulici a zmizela na hlavní třídě. Její řidič si počínal s naprostou bravurou a zřejmě dokonale znal místní situaci. A po několika minutách zazněl z dálky jekot sirény policejního vozu.

Za třicet minut po atentátu na doktora Occarsiho zazvonil telefon několik desítek kilometrů od Říma, v nenápadné vilce na břehu mořského zálivu poblí lázeňského města Marinella. Na brance byla připevněna dřevěná tabulka s umělecky vyřezávaným nápisem VILLA La SPERANZA.

Na zahradě pod velkým slunečníkem seděla společnost esti lidí a obědvala. Bylo pravé italské léto, plné suchého vedra. Ale od moře vál příjemný vánek, prosycený vůní soli a mořských řas. Čtyři mui a dvě eny, vichni oblečeni do bílých pláových úborů, si pochutnávali na chladném lehkém víně. Pozornost byla upřena na edovlasého mue, sedícího v čele stolu.

Z vily vyel sluha a rychlým krokem se blíil ke společnosti. V ruce nesl telefonní přístroj s djouhou ňůrou.

Promiňte, pane, e ruím. Z Říma volá mladý pán. Je prý to nesmírně důleité . ‘pronesl omluvně a podal telefonní sluchátko mui v čele stolu.

Co se děje?” řekl do telefonu proedivělý mu.

Udělali jsme ten obchod, otče. Před chvílí…” ozval se vzruený hlas ze sluchátka.

Dej bůh, aby vechno dobře dopadlo…”

Vechno je v pořádku. A na Emilia. Měl autonehodu, neastná náhoda. Udělali jsme to tedy sami.”

Co je s Emiliem? Je mrtev?”

Ne, je těce raněn. Odvezli ho do nemocnice Salvátor Mundí. Ale budou z toho asi oplétačky . .

Kdo to vyetřoval?‘1

Asi z desátého okresu, je to v jejich rajónu.”

Dobře, to zařídíme. A ty se hned vra!”

Mu odloil sluchátko a chvilku zůstal nehybně sedět.

Nějaké komplikace?” zeptalase mladá černovlasá ena po muově pravici a lehce poloila dlaň na jeho ruku. Její dotek jako by ho přivedl do skutečnosti.

Nechte nás teď o samotě! Musíme projednat nějaké obchodní záleitosti,” řekl eně hlasem, který zněl jako vojenský povel. Obě eny se okamitě zvedly a zamířily ke vchodu do vily. Čtveřice muů zaujala místo těsně kolem éfa. Jeden z nich nalil do prázdných číí chladivé víno.

III

V 17 hodin se nebe nad rybářským městečkem Looe náhle zatáhlo edivými mraky a na zemi zabuily první deové kapky.

Emmi Occarsiová vak rozmary anglického počasí ani nevnímala. Odpoledne si chvíli hrála s dětmi v zahradě a potom psala dlouhý dopis Vittoriovi. Na nic se vak nemohla pořádně soustředit. Neustále cítila nesmírné vnitřní vzruení a tísnivý pocit strachu. Nepomohlo ani silné sedativum, které jí odpoledne vnutila vagrová.

U více jak hodinu zamyleně seděla u okna, zahloubána do svých mylenek. Vyruil ji a bouřlivý příchod dětí. Emmi odela do kuchyně připravit něco k večeři.

Deové kapky buily na okenní tabulky a nízko nad zemí se hnaly těké mraky. Emmi jen podvědomě vnímala zvuk televizoru a hlasité dětské komentáře k vysílanému programu. Za okamik vklouzla do kuchyňky Mary. Její nápadná podoba s Vittoriem Emmi znovu vrátila k mylenkám na svého mue. Mary ji mlčky objala a pohladila po vlasech.

,.Zbytečně se trápí. Uvidí, dnes večer Vittorio zavolá a vechno bude v pořádku,” konejila ji tichým hlasem. Emmi na ni vděčně pohlédla. Tísnivý pocit troku polevil. Z pokoje, kde děti sledovaly televizní program, zaznělo několik výrazných hudebních akordů.

Musíme si pospíit s večeří. U začíná televizní zpravodaj—

ství. .řekla Mary vesele a začala připravovat zeleninový salát. Takej Emmi se znovu pustila do práce.

,,Maminko … maminko … tatínek .. ozval se najednou vzruený hlas malého Luigiho.

Obě eny v rychlosti vběhly do obývacího pokoje. Na televizní obrazovce jetě nazlomek vteřiny zahlédly Vittoriovu fotografii a potom hlasatel rychlým hlasem četl zprávu. Emmi uměla jen patně anglicky, proto s očima rozířenýma hrůzou sledovala svou vagrovou, jak napjatě poslouchá.

,,Vittoria zavradili!’* hlesla Mary a dlaněmi si zoufale zakryla svou tvář.

*

Pohřeb Vittoria Occarsiho se změnil v obrovskou tichou demonstraci. Tisíce lidí lemovaly ulice, kterými pohřební průvod procházel. Vechny italské listy bez rozdílu odsoudily tuto sprostou vradu.

Emmi Occarsiová vak celý ten čas ila jakoby v jiném světě. Nevnímala ani projevy soustrasti, odmítla vechny ádosti televize, novin i rozhlasu. Věděla jen jednu jedinou pravdu -Vittorio, její jediný a milovaný Vittorio u není. U nikdy ji něně nepohladí po vlasech. U nikdy si spolu neposedí jen sami dva v jejich zahradě. U nikdy, nikdy! Nebude nic ne prázdná samota. A u vůbec nemohla pochopit, proč hozabili. Takového čestného a dobrého člověka!

Odevzdaně souhlasilase vím, co jí navrhli ohledně pohřbu. Vechny starosti převzal její vagr Tom Pearce se svou manelkou. Společně přiletěli z Anglie, hned druhý den poté, co v televizi hlásili zprávu o atentátu na Vittoria.

Po smutečním obřadu se vrátili do jejich domu. Emmi byla úplně vyčerpaná a vysílená. S posledním zbytkem sil se doslova doplazila do své lonice a zhroutila se na postel. S očima, které u nemohly plakat, hleděla strnule do stropu. Jako blesk jí proletěla hlavou mylenka, aby i ona vechno trápení ukončila a odela za Vittoriem. Ale potom si vzpomněla na děti. Na jejich uplakané a utrápené oči. I ony byly bezradné, nedovedly si vysvětlit tolik věcí, na které hledaly odpovědi právě u ní. Vzpomínka na děti ji znovu vrátila k ivotu. Zatím se o ně starali její rodiče a před tím Torna Mary. Znovu se zamyslela. Přes nesmírný al a lítost se pomalu začal drát na povrch pocit nenávisti. Byla to nenávist, násobená nesmírným hořem. Nenávist k neznámým lidem, kteří ji vzali Vittoria, jediného člověka na světě, jeho milovala bezezbyt-ku. V její roztěkané mysli se najednou začaly objevovat střípky vět, které jí Vittorio říkal poslední večer, kdy spolu seděli v zahradním altánku.

,,Jsou to lidé, kteří se netítí ničeho. ivot člověka pro ně nemá ani cenu pohozené mince … Teď je taková situace, e by mohli ublíit naim dětem, Emmi … Odjeď! Alespoň načas… uvidí, vechno se spraví. O mne se neboj, netroufnou si

Jak bláhová tehdy byla! Vittoriova slova ji sice vzruovala, ale strach vůbec necítila. Opájela se pocitem romantiky -Vittorio ji zasvětil do své hry! Tehdy vak měla jednat, donutit ho, aby vechno nechal a odjel s ní. Udělali to u jiní a ijí si v blahobytu a pokoji. Jen Vittorio, ten snílek, na to doplatil. A proč? Protoe byl čestný a dobrý? Protoe vůbec nemyslel na sebe? Proč? Proč?

Z mylenek ji vyruilo tiché zaklepání na dveře. Do lonice vstoupila Mary.

,,Emmi, nepotřebuje něco? zeptala se laskavě.

Ne, díky… jen odpočívám … jsem úplně na dně, odpověděla zlomeným hlasem.

Mary usedla na okraj postele a něně ji uchopila za ruku.

Chce s tebou mluvit dr. Carloss. Čeká u telefonu .. 

Bene? Co mi teď můe chtít?

Nevím, Emmi, ale moc tě prosí.

Zvolna se zvedla a unaveným krokem vyla z lonice. Na stolku v hale zvedla sluchátko.

Emmi, drahá, tolik bych tě chtěl alespoň slůvkem potěit, uslyela hluboký Carlossův hlas.

Ach, Bene, prosím tě…

Vím, děvčátko, vím … teď jsou vechna slova nanic. Ale jedno mi věř, já zůstanu s tebou a s dětmi a do smrti…

Vím, Bene, jsi hodný … odpověděla tie. Carlossův hlas jako by skutečně troičku zmírnil její bolest.

Emmi, chtěl bych tě o něco poprosit. Já sám jsem v těké situaci. Doktoři mě doslova přivázali na postel. Proto tě moc prosím, nemohla bys na pár minut za mnou zajít? Nemyslím hned, a si vechno vyřídí . .. Moc tě o to prosím, Emmi, mluvil k ní naléhavě.

Přijedu Bene, určitě přijedu.”

Děkuji ti…

Bez rozloučení unaveně zavěsila sluchátko a pomalu zamířila do jídelny. Zarazil ji vak domovní zvonek. Mary la otevřít. Chvíli pozorovala dění na ulici průzorem ve dveřích a potom otevřela.

Do haly vstoupili dva mui. Z jejich chování bylo na první pohled zřejmé, e se jedná o stráce zákona.

,,Jsem poručík Capelleti ze zvlátního oddělení ministerstva vnitra. Toto je můj pomocník inspektor Rosetto. Velice se omlouvám, e přicházíme v tak tragický den pro paní Occarsiovou, ale vyetřujeme celý ten neastný případ,1* řekl mu s účastí v hlase.

,,$ čím vám můeme pomoci, pane poručíku?** zeptala se Emmi rezignovaně.

,.Potřebovali bychom prohledat osobní věci, tím myslím samozřejmě pracovnu vaeho manela. A pokud byste byla ochotna a schopna sdělit nám své osobní poznatky, například, zda vá manel neměl v poslední době nějaké návtěvy, zda mu někdo nevyhrooval, třeba v korespondenci, v telefonu. Prostě vechno, co by nás mohlo přivést na stopu pachatelů.

Obávám se, e vám nepomohu. Manel se mi s takovými věcmi nesvěřoval, odpověděla Emmi ostraitě. Celé jednání policejního důstojníka budilo dojem, e přiel, aby pouze splnil formálně svou povinnost. Jeho unuděná a doslova otrávená tvář to signalizovala.

Uvedla oba policisty do Vittoriovy pracovny a potom tie sledovala, jak povrchně prohlíejí pracovní stůl, knihovnu a některé písemnosti, které Vittorio nechal v zásuvce sekretáře. S prohlídkou byli hotovi během dvaceti minut.

Děkujeme, signora: Pokud něco závaného zjistíme, dáme vám okamitě vědět.** Poručík Capelleti se obřadně uklonil a spolu se svým pomocníkem zmizeli za dveřmi.

Emmi po jejich odchodu pocítila náhlou lítost. Bylo jí jasné, e tito lidé určitě Vittoriovy vrahy nenajdou. Ani se o to vlastně nesnaí.

Ur

Jetě v době, kdy ulicemi Říma procházel smuteční průvod, doprovázející na poslední cestě dr. Vittoria Occarsiho, zazvonil telefon v kanceláři redaktora Alberta Lorenza z římského deníku Corriere de la Serra. Lorenzo nebyl přítomen, a tak jeho sekretářka pro něj zaznamenala vzkaz neznámého mue, který nechtěl uvést své jméno.

Dr. Vittorio Occarsi musel zemřít, protoe se přes vekerá varování neustále stavěl do cesty naí organizaci Ordine Nuovo, která je předurčena k tomu, aby obnovila slávu a velikost Itálie. On byl první na řadě jako váné varování vem, kteří by ho chtěli následovat.

Při této příleitosti znovu prohlaujeme, e se při uskutečňování naeho poslání nezastavíme před nikým a před ničím. Síla a velikost nové Itálie - to je cíl, za který bojujeme. Při tom smeteme z cesty vechny, kdo by nám v tom chtěli bránit.

Nazítří 3. srpna se těchto několik řádek rozletělo po celé zemi. Mnoha lidem to připomnělo dobu před více jak čtyřiceti roky. Mnohé z nich při tom zamrazilo v zádech.

Emmi Occarsiová se vydala za Benem Carlosem a v pátek 5. srpna. Mezitím musela zařídit spoustu věcí, na které by bez pomoci Torna a Mary vůbec nestačila. Největí starost měla o děti. Obě nesly otcovu smrt velice těce. I malý Luigi, který obvykle u svých her zapomínal na svět kolem, sedával teď zamlkle ve svém koutku a jen vzdychal. Proto Emmi poprosila své rodiče, aby děti u nich mohly pár dní zůstat.

V pátek dopoledne se v doprovodu Torna a Mary vydala do sanatoria St. Michael.

Dr. Carloss leel na posteli a četl. Kdy uslyel klapnout dveře, unaveně zvedl oči od knihy.

Emmi se v duchu zhrozila jeho vzezření. Neviděla ho několik týdnů, ale za tu dobu zestárl alespoň o deset let. Jen husté edivé vlasy zůstaly stále stejně nepodajné. Kdy uviděl Emmi, v očích mu radostně blýsklo.

Vítám tě, děvčátko! pozdravil ji srdečně.

Bene . .Na víc se nezmohla. Hned měla oči plné slzí.

Přitáhl ji něně k sobě. Usedla na okraj postele a on jí lehce hladil ruku. Věděl, e ádná slova nemohou utiit její bolest. Teprve po chvilce si viml Torna Pearce, stojícího tie u dveří. Nechápavě na něj pohlédl. Emmi si přes slzy vimla Carlosso-vých rozpaků, a proto hned reagovala.

Bene, to je můj vagr Tom Pearce. On a jeho ena Mary mi se vím pomohli. Přestoe je Angličan, mluví perfektně italsky. il zde několik let.

Oba mui si mlčky podali ruce. Carlos Pearcovi nabídl idli a po očku ho pozoroval. Chvilku se Emmi vyptával na děti, ale bylo vidět, e má něco na srdci a váhá o tom hovořit. Zřejmě mu vadila Pearcova přítomnost. Angličan to zkueným okem vytuil, a proto vstal a zamířil ke dveřím pokoje.

Chcete určitě něco sdělit Emmi, co bych neměl slyet. Počkám venku, pronesl perfektní italtinou. Pohlédla na něj nechápavě.

Proč, Tome? Zůstaň, prosím tě, obrátila se s otázkou v očích na Carlosse.

Pan Pearce pochopil. Chci ti opravdu sdělit něco důvěrného. Ale myslím, e bude lepí, kdy zde zůstane.

Jak si přejete.” Tom znovu usedl na idli.

Emmi, chci se tě na něco zeptat. Kdy za mnou byl Vittorio naposledy minulý týden ve středu odpoledne - připravoval se na velmi důleitou věc. Říkal mi, e tě v hrubých rysech informoval, co hodlá udělat.”

Ano, Bene.”

Muselo se tedy přihodit něco nepředvídaného, s čím nepočítal. Stále na to musím myslet.”

Já taky Bene.”

Moná, e ho prozradil člověk, který mu poslal ten dopis…”

Emmi se znovu v mysli vybavil poslední nádherný večer, kdy byli s Vittoriem sami. A potom nenadálý telefonát, podivný dopis ve schránce …

To je právě to, co mi nedává spát, Emmi. Vittorio měl v ruce závaný důkaz. Sám mi ho ve středu ukazoval. Magnetofonový záznam a fotografii člověka, který Vittoriovi..

Doktore, měl byste být opatrnějí. I zdi mohou mít ui,” přeruil ho ostře Pearce.

Carloss na něj překvapeně pohlédl a okamitě Pearoovu naráku pochopil.

Děkuji vám, pane Pearci. Opravdu jsem si neuvědomil…”

Pearce se usmál. Neomlouvejte se, u mne u je to něco jako nemoc z povolání.”

Nerozumím vám . .

V Londýně vedu firmu, která zajiuje ochranu obchodním a výrobním společnostem proti průmyslové pionái. Odposlech v místnosti dnes dokáe instalovat kdejaký amatér. A vai protivníci, pokud je mi známo, jsou profíci na slovo vzatí.”

Ano, máte pravdu,” souhlasil Carloss.

Pearce vzal na stolku dopisní papír a z kapsy saka vyndal propisovací tuku.

Tady napite, co chcete sdělit Emmi.”

Carloss chvilku přemýlel a potom ráznými tahy napsal několik slov. Emmi po přečtení podala papír Pearcovi. Stálo na něm:

Vittorio mi sdělil, e oba důkazy uschová doma. Trezoru v kanceláři nevěřil. Ví, kde by to mohlo být?”

Oba mui nyní zírali na Emmi, která usilovně přemýlela.

Nevím, Bene. Ale podívám se ..pitla.

Dobře a dej mi vědět.”

Pearce vyndal z kapsy zapalovač a nad umyvadlem papír zapálil. Popel spláchl do odpadu.

Rozloučili se a pomalu vyli před budovu. Na lavičce v parku na ně čekala Mary. Seli se u zaparkovaného auta.

Pearce usilovně přemýlel. Jeho profesionální instinkt i zkuenost mu říkaly, e vlastně Vittoriovou smrtí nic neskončilo. Naopak! Pro Emmi a její děti vznikla velmi nebezpečná situace. Pearcův mozek pracoval jako přesně seřízený kalkulátor. Jetě ani nedoli k vozidlu a bylo mu jasné, e proti své vůli se nakonec dostal do nebezpečné hry i on sám. V duchu začal proklínat celou tu ztřetěnou Itálii s jejími váněmi, hlukem i zmatkem. A to se muselo přihodit právě v době, kdy on sám má rozpracováno několik finančně velmi perspektivních případů. Ale profesionální zkuenost i logika věci nabízely jediný závěr - musí se do hry zapojit, ale jen potud, aby z ní rychle vyachoval sám sebe a pokud to půjde, i Emmi s dětmi.

Děvčata, pomalu bude poledne. Mohl bych vás pozvat na malý oběd, abychom si v klidu o vem pohovořili? Moc bych vás o to prosil.

Mary sice netuila, o čem si musí pohovořit, ale znala svého mue a příli dobře, aby pochopila, e se něco přihodilo během návtěvy u doktora Carlosse.

Chvilku projíděli městem, ne Pearce nael volné místo k zaparkování poblí malé trattorie, zastrčené do postranní uličky. Restaurace byla téměř prázdná. Číník je posadil k volnému stolku u okna a Mary začala studovat obsáhlý jídelníček. Pearcovo zkuené oko zaregistrovalo zeleného volkswagena, který několikrát přejel kolem restaurace. Asi po dvou minutách veli do místnosti mladý mu s dívkou. Vybrali si stolek kousek od nich. Pearcovi bylo jasné, e lidé z Ordine Nuovo začali míchat karty. Otázka vak zněla - kdy vynesou na stůl svůj dalí trumf.

Inspektor Giuseppe Lisette z 10. policejního okrsku, vyetřující hromadnou autohavárii z 29. července, k ní dolo na silnici směrem od města Viterbo, se v pátek 6. srpna nestačil divit. Výpovědi svědků i vlastní přiznání řidiče kamiónu zcela jednoznačně potvrzovaly, e nejvánějí obě havárie, jistý Emilio Bartorelli, nemá na nehodě nejmení vinu. Zbýval pouze jeden negativní poznatek - automatická pistole, kterou u zraněného nali. Pistole nebyla přihláena a Bartorelli ani nevlastnil zbrojní pas. To vak samo o sobě neznamená příli váný přestupek. Odbyla by to pokuta pár tisícovek lir.

Nelegálně drená pistole byla vlastně také jediným důvodem, proč tento případ dostal vyetřující inspektor Lisette-pracovník kriminálky.

Bartorelli vak utrpěl váné zranění a lékaři nedovolili jeho výslech. Inspektor Lisette se u chystal uloit akta k vyřízení na pozdějí dobu, kdy si ho ráno zavolal éf okrsku, poručík Rovigo, a nařídil mu, aby celý případ připravil k předání a více se o něj nezajímal.

Lisette byl zvyklý poslouchat, a proto bez otálení rozkaz splnil. Ponechal si pouze kopii prvního protokolu a fotokopii BartoreJliho dokladu. Z dlouholeté policejní zkuenosti věděl, e ve sluebních zákrutách spisy často mizí a potom se obyčejně snesou hromy a blesky na nejnií instanci.

Inspektor Lisette samozřejmě nemohl tuit, e obyčejná silniční havárie zajímá jistou skupinu muů ve vile LaSperan-za v lázeňském městě Marinella. Po několik dnů se na různých místech nenadále rozdrnčely telefony. Ten poslední dneního rána na jeho vlastním stole, kdy ho povolal velitel okrsku a vydal mu příkaz k předání případu. Neviditelné nitky a propojení zatím fungovaly na sto procent.

*

Tom Pearce a obě eny se zdreli u oběda a téměř do třetí hodiny odpoledne. Po celou dobu seděl u vedlejího stolu milenecký pár.

Domů přijeli kolem půl čtvrté. I tentokrát se za nimi drel po určitou dobu zelený volkswagen. Tom ho ztratil z očí teprve několik set metrů před odbočkou do ulice Cenesio, kde stála vila manelů Occarsiových.

Zajeli s vozem na písčitou zahradní cestu a zaparkovali před garáí. Dům byl prázdný.

Emmi vsunula klíč do zámku a chtěla odemknout. Zámek vak nepovolil. Bezmocně pohlédla na Torna. Ten rovně zkusil otočit klíčem. Potom vzal za kliku a dveře se otevřely.

Zapomněla jsi zamknout, Emmi… to se stává, konejilji.

Vím určitě, e jsem zamkla,” odpověděla zamyleně a vstoupila do haly. Jetě ne ji manelé Pearcovi stačili následovat, uslyeli zděený výkřik. Pearce vběhl dovnitř. Letmý pohled do haly vyrazil i jemu dech.

Na velké hromadě uprostřed haly leela změ nábytku, obrazů, koberců, roztrhaných tapet, obleků a dalích věcí.

Pearce okamitě pochopil, co se stalo. LidézOrdineNuovo nečekali a vydali se u hledat kompromitující materiál.

Emmi stála se svěenýma rukama nad tou spoutí a tie plakala.

U nemohu dál … vezměte mě odtud … uteču … nenávidím tady vechno . . vzlykala zoufale.

Pearce vyprostil z hromady převrenou klubovku a několik idlí. Potom vzal Emmi něně kolem ramen a posadil ji.

Odejdeme, Emmi, slibuji ti to. Zůstane u nás a na vechno zapomene. I děti zapomenou, konejil ji.

Také Mary k ní přistoupila a pohladila ji po vlasech. Tom má pravdu, odjedeme . . Emmi na ně vděčně pohlédla.

Pearce potom proel celý dům. Vude, v kadé místnosti stejná spou. Jeho zkuenému oku vak neuniklo, e v celém tom nepořádku je určitý systém. Bylo mu okamitě jasné, e dům prohledávali profesionálové, kteří se dokonale vyznali ve svém řemesle. Vůbec nepochyboval, e také nalezli, co hledali. Neuetřili ani jeho osobní věci. Pomalu sestoupil dolů do haly. Mary mezitím troku upravila místo v kuchyni a na vařič postavila konvici s černou kávou.

Musíme o tom uvědomit policii. A to hned tecf, rozhodl Pearce. Zavolám na nejblií velitelství a oznámím jim násilné vloupání/1

Emmi jen rezignovaně pokrčila rameny. Seděla zhroucená v klubovce s očima nepřítomně upřenýma na stěnu haly. Stále měla pocit, e se jí zdá straný, neskutečný sen. Vůbec nemohla pochopit, e začíná úplně ivočině nenávidět věci i místa, kde proila tolik krásných chvil. Neposledy před deseti dny. A dnes tu sedí zlomená a zoufalá, vechno kolem ji děsí. Znovu se otřásla pocitem zoufalé nenávisti. Ten pocit jako by jí vrátil logický úsudek. Někde ve městě, moná, e dokonce kousek odtud, ije člověk, který to vechno způsobil. To on volal Vittorióvi, to on mu napsal dopis, to on ho pozval na schůzku. Toho člověka musí najít a pomstí se za Vittoria a za vechno své hoře. Ktomu rozhodnutí ji dovedla prostá enská logika. Cítila, e se v ní něco zlomilo, něco, co vůbec neznala. Vekerá únava jako by z ní v ten okamik spadla. Najednou rázně vstala a obrátila se na svého vagra.

Tome, ne přijede policie, podíváme se kolem. Moná, e Vittorio ty věci ukryl tam, kde by je nikdo nehledal

Pearce na ni překvapeně pohlédl. Ale Emmi u stoupala nahoru po schodech k jejich lonici.

Inspektor Lisette se ten den musel divit podruhé. Náhoda tomu chtěla, e vzal slubu za svého kolegu, jemu váně onemocněla manelka.

S výjezdovou skupinou zasahovali během odpoledne jen ve dvou běných případech.

A v 17 hodin je dozorčí poslal k případu násilného vloupání do vily v ulici Censio č. 23 - majitelka Emmi Occarsiová.

V 17.15 Lisette zazvonil u zahradní branky. Dovnitř je pustil Pearce, jemu se kriminalista prokázal sluebním průkazem.

Inspektorovi Lisettovi stačil jediný pohled, aby okamitě poznal, e nejde o obyčejné vloupání. Tady se něco usilovně hledalo. Z novin věděl o brutální vradě dr. Occarsiho, a proto mu bylo jasné, e jde zřejmě o souvislost. Toto zjitění mu na náladě nepřidalo. Ale musel splnit svou povinnost. Proto se pustili do práce přesně podle obvyklého způsobu. Nejdříve sňali kontrolní otisky Emmi Occarsiové a manelům Pearcovým, aby je mohli odliit od případných otisků, které tam zanechal pachatel nebo pachatelé. Usilovně pracovali více ne hodinu. Za tu dobu Lisette vyslechl vechny přítomné a napsal předběné protokoly. Jeho předpoklad, e nejde o obyčejné vloupání, potvrdila majitelka domu, Emmi Occarsiová. Z kazety na klenoty se jí nic neztratilo, přestoe perky pachatel vysypal na podlahu v lonici.

Potom Lisette vystavil potvrzení pro pojiovnu. Právě kdy se chystal ukončit etření, musel se podivit toho dne znovu.

K telefonu ho volal velitel okrsku.

Zabalte to tam, Lisette, a vrate se na stanici. Vůbec nejde o ádnou vloupačku, ale o akci nějakých radikálů. Do toho se kriminálka míchat nebude.

Ale Lisette byl přece jen pečlivý a svědomitý úředník. Instinktivně cítil, e zde něco nehraje. A také troku litoval neastnou vdovu. Aby alespoň svému svědomí učinil zadpst, vyndal z náprsní taky svou vizitku s telefonním číslem a podal ji Emmi Occarsiové.

Signoro, velice lituji, ale nic podstatného jsme nezjistili. Kdybyste snad později na něco přila sama nebo vai přátelé, zavolejte mi na toto číslo. Rád vám pomohu. Potom kývl na své podřízené a celá skupina odpochodovala.

Alespoň budeme mít pokoj, povzdechla Emmi. Pokud to půjde, uklidím věci, vyházenézeskříní…Cítila, e potřebuje činnost. Mozek jí horečně pracoval. Znala Vittoria, jak dovedné dokázal schovávat věci, kdy si hrával s dětmi. Vdycky se smíchem říkával, e nejlepí úkryt je ten, na který se vichni dívají.

Také Tom Pearce usilovně přemýlel. Byl si téměř jist, e v domě u ádné materiály ukryty nejsou. Nasvědčoval tomu systematický způsob, jakým lidé z Ordine Nuovo doslova rozebrali bytový interiér na kousky. Muselo jich být nejméně deset, protoe k tak důkladné prohlídce měli necelé tři hodiny. Ale je také moné, e ji celou nedokončili. A to by znamenalo, e se mohou vrátit.

Přesto i on začal po bytě pátrat. Zaměřil se předevím na místa a jednotlivé věci, které na první pohled vylučovaly monost úkrytu. Skončili kolem desáté večer, bez výsledku.

V lonici upravil na zemi matrace, na které se uloily Emmi a Mary, Sám si ustlal na íněnku dole v hale. V přízemí zavřel okenice a dveře zajistil řetízkem. Jetě jednou se přesvědčil, zda je vechno v pořádku a potom teprve zhasl světlo.

*

Ve 22.10 hodin zazvonil ve vile La Speranza telefon. Po sluchátku chvatně sáhl edovlasý mu.

Lucchese, prosím,” řekl hlubokým, vyrovnaným hlasem.

,,Tady Carmine. Vyřiďte prosím Pierrovi, e jsme zatím nic nenali. Museli jsme odjet, protoe se vrátili nai hosté ..

Pokračujte tedy v noci.”

Bude to moné a zítra. Jedou k notáři. Teďzůstali doma,” informoval vzdálený hlas v telefonu.

Pierre se s vámi zítra spojí. Musíte to nalézt za kadou cenu! Rozumí?”

Ano, pane …”

Od zítřka mi podávej zprávu na milánské číslo.” edovlasý mu zavěsil sluchátko a chvilku zůstal sedět v křesle. Potom pomalu vstal a zamířil ke dveřím na terasu. V proutěných křeslech tam čekali dva mladí mui a mlčky sledovali jeho příchod. Terasa byla jen spoře ozářena světlem, pronikajícím přes záclony v zasklených dveřích.

Jak to mládenci vyřídili, otče?” zeptal se ramenatý pořízek.

patně, nic nenali…”

Smůla.”

Moná, e tam vůbec nic není. Co kdy je to podraz?” zapojil se do hovoru třetí mu. U jeho první slova prozrazovala, e italtina není jeho rodným jazykem.

Ba ne. Occarsi byl mazaný chlap. Měl něco za lubem. Dostal jsem dodatečně zprávu, e na den, kdy jste prováděli akci, měl připraven policejní zátah přes třetí okrsek. Ale ráno kolem deváté hodiny ho odvolal.”

Potom měl určitě něco v ruce, ale chtěl asi počkat,” pronesl mu s cizím přízvukem.

Má pravdu, Seppe. Sháněl dohromady velkou částku peněz, enu s dětmi poslal do Anglie. Něco bylo ve vzduchu …” souhlasil starý mu, který se představil do telefonu jako Lucchese.

Ty peníze mě zneklidňují. Co kdy se mu podařilo získat někoho z naí organizace?” ozval se ze tmy Sepp.

Také jsem na to myslel. Ale zatím se snad nemůe nic stát. Occarsi je mrtev a Carloss si jetě alespoň tři nebo čtyři týdny poleí. V nej horím se podíváme na zuby té vdově. Ale seznámím s celou situací plukovníka,” rozhodl starý Lucchese.

Je to nutné?” ozval se ze tmy hlas jeho syna.

Za této situace jeto nanejvý nutné,” odpověděl Lucches-se senior hlasem, který předem vylučoval jakoukoli odmluvu.

Torna Pearce probudilo nesnesitelné dusno, způsobené uzavřenými okenicemi, do nich se zvenčí opíralo prudké ranní slunce. Bylo půl osmé. Unaveně vstal a protáhl rozlámané tělo, nezvyklé na tvrdou íněnku.

Pomalu se odebral dozdemolované lonice, kterou předtím obývali s Mary. V hromadě věcí hledal svůj holicí strojek. Ale ten leel a úplně na ^odku a k tomu jetě s úplně rozbitým obalem. Rozmrzele ho odloil a dlaní přejel po strnisku na bradě. Vyel na chodbu a zamířil ke koupelně v naději, e najde nějaké holicí propriety po Vittoriovi. Mezi zbytky roztřítěného umyvadla a zrcadla se válely kartáčky na zuby, mýdla, ampony, rozbité skleničky od kolínské vody a dalí spousta různých koupelnových věcí.

Drátkem kartáčku na zuby se v nich prohraboval. Pod zmuchlaným ručníkem nahmatal něco tvrdého. Vyndal elektrický holicí strojek Philips. Jetě starý typ s dvěmi výkyvnými frézami. Obal nebyl poruen. Zasunul ňůru do záuvky a motorek se rozběhl na plné obrátky. Na podlahu poloil střep zrcadla a vsedě na bobku se začal holit. Ale u při prvém dotyku tváře poznal, e jeho snaha bude marná. Frézy vůbec nezabíraly. Vztekle stiskítlačítko a uvolnil horní kryt. Hřídelky byly prázdné. Jen na jedné z nich byl namotaný tenký ocelový

drátek nebo struna. Vzruením se mu zatajil dech. Nemohlo být pochyb, zcela náhodně objevil úkryt, kam Vittorio ukryl magnetofonový záznam. V ten okamik zapomněl na holení a rychle pospíchal do Vittoriovy pracovny. U včera si viml v hromadě věcí malého nahrávače.

Stiskem spoutě se přesvědčil, e přístroj funguje. Od tohoto okamiku u jeho ruce pracovaly s dovedností profesionála. Navinul strunu na kotouč, připojil sluchátko pro tichý odposlech a jako kočka přeběhl do kuchyně. Roztočil kohoutek vodovodu. Celá místnost se okamitě zaplnila hukotem tekoucí vody. Jetě se pohledem přesvědčil, zda za sebou zavřel dveře. Pak stiskl tlačítko na přehrávání.

,,Jsem rád, e jste přiel, uslyel chraplavý hlas, navíc zkreslený nahrávacím zařízením. Potom se před ním začala pomalu odvíjet celá ta záhadná schůzka, o které mluvila Emmi. Dech se mu tajil, kdy slyel jména Biagia, Lucchese, bankovní loupe ve Francii. Cítil* jak mu celé tělo zalévá studený pot.

Záznam ze schůzky skončil. Pearce u chtěl vypnout přístroj, kdy se ozval jasný Vittoriův hlas. Určitě mluvil někde na tichém místě přímo do mikrofonu.

Prověřil jsem některé údaje, které informátor sdělil na schůzce. Soudní akta k případu Biagia jsem uloil mezi spisy dr. Carlosse v jeho trezoru. Bez tohoto záznamu nikomu nic neříkají. Mladý Biagia má záznam v trestním rejstříku. Byl vyslýchán v případu paování narkotik. V roce 1972 odeel do západního Německa, údajně za prací. Podle výpovědi dalích zadrených uíval i jméno Emilio Bartorelli.

Zjistil jsem i totonost Pierra Luigiho Lucchese. Je synem ředitele obchodní společnosti Eurotrade se sídlem v Miláně ..

Ve sluchátku to prasklo a záznam skončil. Pearce vypnul přístroj a zastavil tekoucí vodu. Přestoe byl zvyklý na různá překvapení, tentokrát se jen pomalu vzpamatovával. Ale potom začal znovu pracovat jeho profesionální mozek. V jednom okamiku se dokonce spokojeně uklíbl. V několika vteřinách dokázal udělat rychlý závěr - proti své vůli byl vtaen do hry. Dobrá. Ale nikdo neví, e on sám drí v ruce obrovský trumf. Jeho obchodnický mozek rychle zkalkuloval, e má anci shrábnout odměnu jednoho miliónu franků, vypsanou francouzskou bankou Société Générale. A to u je důvod, aby ve hře pokračoval.

Rychle vyběhl z kuchyně, magnetofonový záznam pečlivě ukryl do svého rozbitého holicího strojku, v koupelně se

nakonec oholil téměř tupou iletkou a s dobrou náladou el vzbudit obé eny. Ani slůvkem se jim vak nezmínil, jaký fantastický objev učinil.

Vyřízení pozůstalosti na sebe vzala advokátní kancelář, kterou telefonicky zajistil dr. Carloss z nemocnice. Tím odpadly dalí starosti. Také pojiovna poslala své lidi k provedení odhadu. Opravu rozbitého nábytku si vzal nastarostTom Pearce a podařilo se mu sehnat malou firmu, která byla ochotna vechno zajistit.

Nic jim tedy nebránilo v odjezdu. Ale jakkoli dříve Emmi pospíchala, nyní odjezd pod různými záminkami odkládala. Důvodem byla stále jetě naděje, e nalezne důkazy, o kterých mluvil Bene Carloss. Samozřejmě nevěděla, e jeden z důkazů ukrývá Tom Pearce, který rovněs odjezdem nepospíchal. I on stále jetě doufal, e najde fotografie, které neznámý mu, vystupující pod jménem Biagia nebo Bartorelli, odevzdal Vittoriovi. Bylo mu jasné, e jestli fotografie nali lidézOrdine Nuovo, pak u je vekeré snaení marné. Ale podle přísloví e naděje umírá poslední, pomáhal Emmi velmi horlivě s úklidem.

Tak uběhly dva dny. Po celou dobu téměř neopoutěli dům. Neměli samozřejmě ani tuení, e tím velmi komplikují ivot skupině muů, čekajících v několika vozidlech v okolních ulicích.

Za dva dny udělali pořádný kus práce. Rozbité střepy a ostatní neopravitelné věci soustředili dole uprostřed haly. Emmi a Mary poskládaly prádlo a postupně je urovnaly do prádelníku. Nakonec zůstala velká hromada atů, naházená na podlaze. Emmi postupně aty roztřídila, na jednu hromadu vybrala ty, které si hodlala vzít pro sebe a děti do Anglie, na druhou sloila Vittorjovy svrky.

Pearce přinesl kufry a spolu se svou enou se začali připravovat na cestu. Emmi skládala věci do skříní. Znovu na ni padl pocit hlubokého smutku. Kadý kousíček atů jí připomínal, e Vittorio u není. Znala ty věci tak důvěrné! Věděla, které aty nejraději nosil i pro jaké příleitosti. Pomalu je zavěovala na ramínka. Mezi posledními věcmi v hromadě nala Vittoriův svrchník. Věděla, e ten měl nejraději. Koupil si ho při jejich svatební cestě v Paříi. Teď tady leel zmuchlaný, s kapsami obrácenými naruby. Rukou urovnala záhyby a opatrně jej pověsila na ramínko. Zkueným enským okem bezděčně zhodnotila, e i po letech drí perfektní fazónu. Jen levá klopa byla nějak prohnutá. Zasunula pod ni ruku a bolestivě vykřikla. V prstu ucítila bodnutí.

Pearce na ni zavolal z vedlejí místnosti. Emmi mezitím odhrnula klopu a sejmula z ní malou obálku, připíchnutou pendlíkem k látce. Za dveřmi uslyela kroky. Chvatně obálku otevřela a na dlaň jí vypadly tři fotografie neznámého mue. Úplně mechanicky jednu z nich zastrčila do kapsy upanu. Právě včas.

Tome, podívej, nala jsem to!” vykřikla, a jí hlas vzruením přeskočil.

,,Emmi!” zahřímal, ale sám věděl, e u je pozdě. Byl přesvědčen, e lidé z Ordine Nuovo při své poslední návtěvě určitě nechali v kadé místnosti odposlech. U proto, e kompromitující materiály nenali. O tom se nyní mohl na vlastní oči přesvědčit.

Mlčky vzal Emmi z ruky fotografie a se zájmem si prohlíel neznámou tvář. Nález znamenal dalí trumf pro jeho vysokou hru. Ale bylo mu také jasné, e výkřik, kterým dala Emmi lidem z Ordine Nuovo najevo, kdo je nyní dritelem hledaných důkazů, velmi zkomplikuje jejich odjezd. Horečně přemýlel. Potom si vzpomněl na nabídku italského policisty, který před dvěma dny přijel v čele výjezdové skupiny vyetřovat vloupání do domu. Věděl, e jedině rychlost je můe zachránit.

Odvedl obě eny do koupelny a tam jim v hukotu tekoucí vody eptem vysvětlil svůj plán. Jeho základním bodem byl okamitý odjezd z Itálie. Vůbec nezáleelo na tom, kam. Hlavně co nejrychleji zmizet. Důleitou roli měl sehrát inspektor Lisette.

Emmi podle Pearcova návodu vytočila inspektorovo telefonní číslo. Na stanici vak nebyl. Proto ho zavolala do bytu. Zastihla pouze manelku, která slíbila, e vzkaz vyřídí.Situace se tedy nevyvíjela příznivě.

Pearce mezitím horečně prohledával velkou hromadu rodinných fotografií, které lidé z Ordine Nuovo vysypali ve Vittoriově pracovně. Po chvilce v ní objevil fotografii, na ní byl zřejmě někdo z Vittoriových spoluáků. Emmi potvrdila, e jde o Vittoriova přítele ze studií, který se odstěhoval do USA.

Pearce uloil fotografii do obálky, kterou Emmi objevila pod límcem Vittoriova svrchníku.

Obě eny potom v rychlosti zabalily zbývající věci do zavazadel a Emmi podle Pearcova návodu napsala kratičký dopis dr. Carlossovi.

Milý Bene,

po velkém hledání se mi asi podařilo objevit jeden z důkazů, které jsi měl na mysli. Protoe vak můj vagr musí neodkladně odcestovat zpět do Anglie, kde je bezpodmínečně nutná jeho přítomnost při podpisu obchodního kontraktu a já zde nechci zůstat s dětmi sama, nemohu Ti doručit uvedené věci osobně. Vyuila jsem proto laskavosti pana inspektora Lisetta, který Ti dopis i s fotografií odevzdá.

Přeji Ti brzké uzdravení a pokud Ti to dovolí zdraví, rádi Tě uvítáme v naem novém domově v Anglii.

Tvá Emmi

P. S. Vyřizuji rovně srdečné pozdravy od svého vagra Torna a jeho eny Mary.

Potom Emmi zavolala svým rodičům a krátce hovořila i s dětmi. Potvrdila, e druhý den odletí přesně podle původního dohovoru. Poprosila svou matku, aby raději připravila vechno k odjezdu u ten večer.

Tím splnili první část Tomova plánu. Museli vak čekat na inspektora Lisseta. Objevil se a v osm hodin večer.

Omlouvám se, e přicházím troku pozdě, ale dnes jsem měl volno a vyjel jsem si s kamarády zarybařit. .spustil ve dveřích místo pozdravu.

My se vám musíme omluvit, inspektore,” odpověděl Pearce a pustil policistu zdvořile napřed. Okrádáme vás o vá volný čas.”

Zavedl ho do haly a nabídl mu místo v křesle.

Paní Occarsiová mě poádala, abych za ni vyřídil jednu záleitost,” začal, kdy se opatrně posadil na polámanou idli proti inspektorovi.

Myslel jsem, e jde o to vloupání,” Lisette se zavrtěl nervózně v křesle.

Jistě, jde o to vloupání, v jistém smyslu ano.”

Nerozumím.”

Podívejte, inspektore, víte přece, e paní Occarsiová je vdova po doktoru Oqcarsim, kterého minulý týden zastřelili neznámí pachatelé před soudní budovou.”

Ano, jistě…”

Doktor Occarsi pracoval na případu odhalení neofaistické organizace. Získal řadu důkazů a jeden z nich ukryl zde v domě. Vy, jako zkuený policista, jste musel okamitě zjistit, e nelo o běné vloupání s cílem ukrást peníze nebo jiné cennosti. Normální zloději přece nedělají z bytu kůlničku na dříví.”

To máte pravdu,” odpověděl Lisette přikrceně.

1 %hWP1

Pearce přesně vytuil jeho pocity. Proto řekl úplně klidným aoviálním tónem:

,.Nechceme vám působit nějaké těkosti, inspektore. Paní Occarsiová vás pouze chtěla poádat, jako úřední osobu, samozřejmě, abyste odevzdal ten hledaný důkaz vyetřujícímu soudci dr. Carlossovi, zde na této adrese.” Před policistu poloil bílou obálku s Carlossovým jménem a adresou. Vedle ní potom stodolarovou bankovku.

Lisettemu se ulevilo. Takovou maličkost vyřídí levou rukou.

,,Můete se spolehnout, pane… pane ..

,, Pearce.”

Zítra ráno to odevzdám osobně dr. Carlossovi.”

Rád jsem vás poznal, inspektore,” loučil se s ním Pearce.

Potěení je na mé straně. Kdybyste snad někdy v budoucnu něco potřeboval, můj telefon máte ..

Před domem nasedl inspektor do svého fiata a za několik okamiků zmizel. Pearcovo bystré oko zaznamenalo, e z postranní uličky vyjelo tmavé auto a vydalo se za inspektorem Lisettem. Spokojeně se uklíbl. Jeho plán teprve nyní začal fungovat.

Rychle se vrátil do domu. V hale u čekaly obě eny s cestovními takami. Vichni tři tie vyklouzli do garáe, kde u předtím uloili ostatní zavazadla do auta.

Prudce vyjeli na ulici a zabočili na hlavní třídu. Za nimi zůstala jen prázdná vila, zářící okny do tmavé noci. Světla nechali svítit záměrně.

Pearce vak raději několik minut projíděl tichými uličkami vilové čtvrti, aby se přesvědčil, zda se za nimi někdo nedrí. Jeho předpoklad se splnil. Lidé z Ordine Nuovo spolkli vnadidlo v osobě inspektora Lisetta, které jim předhodil.

Jetě chvilku se drel na předměstí a potom zamířil přímo k bydliti rodičů Emmi. Sama ho vedla nejkratí cestou. Zastavil na hlídaném parkoviti poblí jejich domu a spolu s Emmi, zavěeni do sebe jako milenci, se vydali vyzvednout děti. Ve voze zůstala jen Mary.

Vechno lo ráz naráz. Několika větami vysvětlili starým lidem, v jaké jsou tísnivé situaci, rychle oblékli děti a zamířili k autu. Pearce nesl malého Luigiho v náručí.

Emmi uloila děti na zadní sedadlo a potom u bez otálení vyrazili na jih. To byla jediná logická trasa úniku. Pokud po nich budou lidé z Ordine Nuovo pátrat, jistě se zaměří na hraniční přechody do Francie, výcarska, Rakouska a Jugoslávie. Pearce vak chtěl během noci dojet a do Napole a odtud prvním letadlem pryč z Itálie.

Dvě stě třicet kilometrů po dálnici urazili za necelé tři hodiny. Byla jedna hodina po půlnoci, kdy zaparkovali na poloprázdném parkoviti před neapolským letitěm. Podle informační tabule Pearce zjistil, e první letadlo ráno odlétá v 05.30 hodin do Paříe. Bez problémů dostal letenky. Zbytek noci strávili ve voze.

V 05.00 hodin proli celní kontrolou a přesně podle letového řádu odstartovali. Teprve nyní se vem ulevilo. Jen na Pearce padla nesmírná únava. Během noci nezamhouřil oka.

*

Inspektor Lisette proil také velmi dramatickou noc. V dobré náladě nasedl do své fiatky před domem Emmi Occarsiové. Náladu mu dodávala stodolarová bankovka, její teplo cítil i přes látku saka.

Chvilku projíděl bez cíle ulicemi a přemítal, co udělá. Určitě nepojede hned domů, ale zastaví se někde na skleničku v dobré společnosti. Potom vak začal v duchu počítat, co vechno potřebují do domácnosti, a původní nadení z něj postupně začalo opadávat. Nakonec přece jen neodolal a poblí svého bydlitě zastavil na skleničku dobrého vína. Ale v místnosti bylo nesnesitelné horko, proto se zdrel jen půl hodiny.

Před lokálem se zhluboka nadechl čerstvého vzduchu. V kapse nahmatal klíček od vozu a sklonil se k zámku. A to byl také poslední okamik, na kterýsi pamatoval. Snad jetě jen to, e z ničeho nic ucítil prudkou bolest v zátylku.

Kdy se probral z bezvědomí, nechápal, co se děje., Leel na posteli v nějaké neznámé místnosti a kousek od něj seděl na idli jeho kolega z policejní stanice, inspektor Grotte, a ustaraně se na něj díval.

,,Giuseppe, Giuseppe… sláva bohu, u jsi přiel k sobě! zvolal vesele.

Mario, co se stalo, kde to jsem? vysoukal ze sebe s námahou.

Ve pitále, starý brachu, konejil ho Grotte laskavě.

A proč?

Nějací roáci tě pěkně zřídili. Lidé tě nali před vaí hospodou v bezvědomí.

Lisetta znovu straně rozbolela hlava. Kde mám aty? Dones, Mario, prosím tě, můj kabát… zasténal.

Tady má vechno na věáku. Grotte mu podal upiněné sako a pomohl mu nadzvednout se na posteli. Lisette jediným

hmatem zjistil, e z kapsy zmizely vechny jeho věci-sluební průkaz, dopis pro dr. Carlosse i stodolarová bankovka. Vyčerpaně se zvrátil na postel a zavřel oči.

V

Sídlo společnosti EUROTRADE bylo v posledním patře na třídě St. Raffaele v Miláně, poblí luxusního hotelu DUOMO. Zařízení budovy se na první pohled neliilo od běných budov, pouívaných obchodními organizacemi na celém světě. Snad jedinou kuriozitou byla skutečnost, e patro pod ředitelstvím firmy EUROTRADE bylo prázdné, s výjimkou několika místností pouívaných pro nepřetritou slubu uvedené firmy. Zkuený pozorovatel by vakjistě pokrátkédobě zjistil,e tato nepřetritá sluba není ve skutečnosti nic jiného ne ozbrojená ochrana, kterou zajiuje skupina dokonale vycvičených muů.

V pátek 13. srpna panoval ve vech místnostech firmy zvýený ruch u od časných ranních hodin. Ve vzduchu muselo viset něco velkého, kdy bylo nenadále svoláno zasedání výkonné rady. Její členové se seli v kanceláři generálního ředitele Lucchese přesně v 10.30 hodin. Nechyběl nikdo.

V čele stolu zasedl edovlasý Lucchese, po jeho pravici plukovník Enrico Salerno, jinak éf oddělení vojenské zpravodajské sluby SID v italském generálním tábu, proti němu mladý, ambiciózní Pierre Luigi Lucchese - syn generálního ředitele. Dále byli přítomni dr. Pietro Tieri - zástupce generálního ředitele, a César Dibella, personální éf společnosti EUROTRADE. S výjimkou mladého třicetiletého Lucchese se věk ostatních členů výkonné rady pohyboval od padesáti pěti do sedmdesáti let.

Téměř hodinu projednávali běné obchodní záleitosti. Mladá tíhlá stenografka měla za tu dobu popsáno hodně listů ve svém poznámkovém bloku. Vedle příkazů pro ředitele filiálek v enevě, Neapoli, Hamburku, Paříi a Mnichově byly v něm i návrhy nových obchodních spojení. I odborník by musel uznat, e výkonná rada se skutečně vyzná a obchodní záleitosti řeí s přehledem a na vysoké úrovni. Pevné otěe sice třímal starý Lucchese, ale hlavní slovo jaksi samo sebou patřilo jeho zástupci dr. Tierimu. Jediný, kdo do obchodní

debaty nezasahoval, byl plukovník Salerno. Seděl zamylené skloněn nad svými papíry a zdálo se, e je duchem úplně j inde.

V 11.30 hodin ukončil Lucchese projednávání obchodních záleitostí a propustil stenografku. Pokynem hlavy vyzval přítomné, aby ho následovali.

Otevřel dveře, dovedně zabudované do dřevěné stěny za jeho pracovním stolem. Jednoho po druhém vpustil do malé místnosti bez oken. Uvnitř byl příjemný chládek, udrovaný klimatizačním zařízením. Vybavení místnosti - v porovnání s luxusem éfovy pracovny - vak spíe připomínalo vězeňskou celu. Stěny, strop i podlaha byly obloeny edými deskami z umělé hmoty, pohlcující zvuk. Uprostřed stál obyčejný dřevěný stůl s esti idlemi kolem.

Mladý Lucchese zavřel dveře a stiskl černé tlačítko na zdi. Ozval se tlumený um, vzdálený hukot tekoucí vody a do toho zaznívala směsice lidských hlasů. Nemohlo být ádných pochyb - výkonná rada se přemístila do speciálně vybavené místnosti, zajitěné proti monému odposlechu. Z ukrytých miniaturních reproduktorů, zabudovaných pod deskami z umělé hmoty, se ířila směsice zvuků, nahraných na magnetofonovém pásku a dokonale kryla rozhovor uvnitř místnosti.

Mui zasedli kolem stolu těsně jeden vedle druhého.

,,Pozval jsem vás, abychom se poradili o současné situaci, která se nevyvíjí přesně podle naich předpokladů,” zahájil druhou část porady Lucchese.,,Vechno se zkomplikovalo a po akci proti Occarsimu.”

Na to jsem upozorňoval předem, e v době, kdy provádíme sloité operace, se musíme vyvarovat takových, s odputěním, neuváených hloupostí,” skočil mu do řeči ostrým tónem plukovník Salerno, poprvé při dnení poradě.

,,S tím nesouhlasím! Nikdo přece nedává do souvislosti akci v Nice s doktorem Occarsim. Tam jsme přece u jednou museli ukázat pevnou ruku a jetě ji ukáeme,” reagoval pobouřeně mladý Lucchese.

,,Tak dost! Nemáme čas na nějaké slovní potyčky. Co se stalo, to se stalo. Je zbytečné nad tím lamentovat. Problém není v tom, e obě akce proběhly v těsném sledu. Hlavní potí pramení z toho, e jsme podcenili Occarsiho. A potom, z neschopnosti skupiny v 10. okrese zajistit dokončení akce.”

,,Zamíchal se do toho ten Angličan,” namítal mladý Luchese.

,,A to je také jeden z důvodů, proč jsme se dnes seli. Prosím plukovníka Salerna, aby podal zprávu o výsledcích etření.”

Generální ředitel se v očekávání obrátil k plukovníkovi. Ten otevřel černé desky, vyňal z nich několik archů papíru a začal číst:

Anthony Pearce, narozen 16.5.1923 v Brightonu. Absolvent vojenské akademie v Sunhurstu. Zúčastil se 2. světové války jako velitel roty v severní Africe. V roce 1943 zajat naimi vojsky. A do konce války, v zajateckém táboře Citta di Castello. Tam se seznámil s Marií Occarsiovou, sestrou Vittoria Occarsiho. V roce 1945 uzavřeli sňatek a odjeli do Anglie. Pearce znovu nastoupil jako důstojník do britské armády. Slouil v Adenu, Singapuru a západním Německu. Větinou působil ve tábních funkcích jako specialistaspojař.

V roce 1968 odeel na vlastní ádost do zálohy a spolu s několika bývalými kolegy zaloil firmu CONTACT, která se specializuje na poskytování ochrany obchodním a výročním společnostem proti průmyslové pionái. V současné době zaměstnává asi 25 vysoce kvalifikovaných odborníků. Kapitálovou situaci se nám nepodařilo zjistit. Je vak nezvratným faktem, e Peacova firma vysoce prosperuje. Ve své brani má známku nejvyí jakosti. Zatím se specializovali předevím na pomoc britským firmám, ale měli i zakázky ze západního Německa a Francie.” Salerno skončil a zaklapl desky.

Děkuji vám, plukovníku . .Lucchese chvilku nad něčím přemýlel a potom pokračoval: e je to mazaný chlap, o tom u se mohli přesvědčit nai lidé minulý týden. Vypálil jim fybník téměř před nosem.” edovlasý mu se při tom vztekle podíval nasvéhosyna, který provinile sklopil oči. Akci zpackali jeho podřízení.

Nebudu vás unavovat zbytečnými podrobnostmi, pánové. Musím vak konstatovat, e dr. Occarsi měl ve svém drení nějaké závané materiály, svědčící proti nám. Máme váné a zdůvodněné podezření, e tyto materiály má nyní Pearce,” vysvětloval váným hlasem Lucchese.

Máte alespoň zdání, o co jde?” zeptal se dr. Tieri.

Ano, údajně jde o magnetofonový záznam a nějaké fotografie.”

To by potom znamenalo, e v naich řadách je zrádce,” konstatoval Salerno a oči mu zlověstně blýskly.

Asi ano …” připustil Lucchese.

V tom případě musíme bezpodmínečně zruit akci v Paříi,” reagoval Tieri.

Počkejte, doktore, neplate se a přemýlejte troku,” uklidňoval ho plukovník Salerno. Akci v Paříi provede stejná skupina jako v Nice. Osobní odpovědnost má tady Piere,”

hlavou ukázal na mladého Lucchese. Kdyby Occarsl věděl, co děláme v Nice, určitě by vyuil pro něj tak fantastickou anci. Ale on nic neudělal. Tedy nevěděl o tom ani člověk, který, jak předpokládáme, zradil. Z toho vyplývá, e pro akci v Paříi nehrozí nebezpečí.”

,,S tím souhlasím, reagoval mladý Lucchese. Celá skupina je pohromadě v Alpách. Já zařídím pouze doplnění technických prostředků, o které jsme přili při té povodni. Na Seppa je stoprocentní spolehnutí, ten si určitěsvé lidi ohlídá.‘1

Potom nic nenamítám. Vy musíte znát situaci nejlíp,” řekl smířlivě dr. Tieri.

Ale, pánové, nepřeskakujme od jednoho problému k druhému,” napomenul je starý Lucchese. Nejdříve se musíme poradit, co uděláme s tím Pearcem a potom přijde na řadu Paří.”

Já nechápu, k čemu by Pearce chtěl vyuít nějaký magnetofonový záznam. Vdy není padlý na hlavu, aby se s námi sám pustil do kříku,” přemýlel nahlas personální ředitel Dibella.

Neznáme obsah toho záznamu,” namítal Salerno.

Tak ho jednodue poleme za jeho vagrem,” vytěkl vztekle Piere Lucchese.

Počkej, chlapče, ne tak zhurta,” uklidňoval ho otec. Pearce je profesionál a u se jistě důkladně pojistil proti kadé eventualitě. Myslím, e by plukovník Salerno měl nejdříve prostřednictvím svých specialistů důkladně Pearce prověřit a oukat. A teprve potom připravit návrh dalího postupu. Souhlasíte, plukovníku?”

Chtěl jsem navrhnout toté,” reagoval Salerno. Můete se spolehnout, na akci polu nejlepí lidi, kteří se s určitostí vyvarují diletanských chyb.” Salerno při posledních slovech pohlédl posměně na mladého Lucchese. Ale měl bych jetě několik zásadních připomínek k naí dosavadní taktice. Myslím si, e je naprosto nesprávné, kdy akce, při nich ukazujeme tvrdou ruku, nesou hned nai vizitku. Tím myslím například takové bláznivé prohláení pro tisk, jaké podal Pierre po atentátu na Occarsiho.”

Mladý Lucchese se hněvivě nadzvedl na idli a zřejmě chtěl ostře reagovat. Zarazilo jej vak otcovo gesto.

Co tedy navrhujete, plukovníku?” zeptal se starý Lucchese.

Myslím, e zásadní koncepce by měla vypadat následovně. Řekli jsme si, e naí strategií je vyvolat v zemi chaos, strach, nedůvěru a paniku. Na tom nic neměním. Vytvářejí se tak

vhodné podmínky pro radikální řeení. Ale tento stav nám musí vyvolat radikální levice. Lépe řečeno, musíme ho vyvolat my pod plátíkem radikální levice. A napětí a chaos dosáhnou vrcholu, vystoupíme s alternativou vlády pevné ruky, která zatočí s levicovými radikály, totálně vyřídí celou levicovou opozici a umlčí tlachaly z řad křesanské demokracie, kteří koketují s levicí.”

Jak toho chcete dosáhnout?” se zájmem se zeptal dr. Tieri. *

Jednodue. Budeme pokračovat v nastoupené cestě teroru, ale nae komanda převezmou názvy levicových radikálů. Poučme se v západním Německu, pánové!”

Venku byl nádherný letní den. Prohřátými ulicemi procházeli bezstarostné lidé a těili se z hezkého počasí, nadcházející dovolené a z tisíce dalích prostých věcí, z nich se skládá ivot a pocit těstí. Nikdo z nich netuil, e jen pár desítek metrů od nich, v posledním patře moderní budovy, rozhoduje pětice muů o ivotě a smrti jejich spoluobčanů, o těstí či alu mnohéhoz nich. A nikoho z náhodných chodců by při pohledu na nablýskanou kovovou firemní tabulku EUROTRADE Co.Ltd. ani vesnu nenapadlo, esezanískrýváčernáakrvavá minulost i přítomnost Itálie - neofaistická organizaceOrdine Nuovo.

*

Také Tom Pearce od chvíle, kdy zmizel z Itálie, vyvíjel horečnou činnost. Jetě z celního prostoru na londýnském letiti Heathrow se telefonicky spojil se svými lidmi a uvedl celou firmu do nejvyí pohotovosti. Starost o Emmi Occarsiovou a její děti ponechal své eně.

Hned druhý den vyrazilo do různých zemí Evropy několik jeho specialistů s velmi delikátními úkoly. Vichni do jednoho měli za sebou bohatou praxi na poli průmyslové pionáe a dokonale se vyznali v tlačenici.

Pearce sám postupně navtívil několik svých bývalých spoluáků z vojenské akademie a vedl s nimi velmi důleité rozhovory. Vichni navtívení pracovali ve významných funkcích buď n$ ministerstvu zahraničí, nebo přímo v centrále Secret Intelligence Service. Během týdne se na jeho stole začaly objevovat zpracované informace a záznamy, jak se postupně vraceli jeho lidé ze sluebních cest. K nim přiřadil i informace získané od svých přátel.

První zpráva přila z Bonnu:

Ordine Nuovo - v překladu Nový pořádek, je jakási italská odno tajné neofaistické mezinárodní organizace, operující na území západní Evropy. Tato organizace je také v některých pramenech nazývána Černá internacionála. Jejím cílem je vybudovat v Evropě nový pořádek přesně v bývalém duchu hitlerovského Německa a faistické Itálie. Konečným cílem je vytvoření jednotné a radikální fronty ze vech průmyslově vyspělých zemí a v koordinované akci zlikvidovat socialistické reimy ve východní Evropě.

Největí zázemí má neofaistická organizace právě v Itálii a západním Německu, kde je napojena na průmyslové, vojenské a policejní kruhy.

Vedle vysloveně teroristických činů, které mají nastolit mezi obyvatelstvem pocit strachu, labilnosti a tím záměrně vytvářet vhodné klima pro organizovaný úder proti demokratickým systémům, shromaďuje i značný finanční kapitál prostřednictvím nastrčených firem. Tyto firmy provádějí rozsáhlé obchodní transakce se zbraněmi pro rasistické reimy v Jiní Africe a Rhodesii, organizují paování diamantů mezi Jiní Afrikou a černým trhem v Paříi, Bruselu a-Miláně. Velký finanční kapitál má přitom slouit pro dalí financování rozvoje neofaistického hnutí, jeho rozíření na dalí země a pro vytvoření vhodné situace v některých zemích k uchvácení moci ozbrojeným pučem. V současné době se zaměřují hlavně na Itálii.

Celá organizace je přísně zakonspirována, má striktní a nelítostná pravidla. Vystoupit z ní vlastně nikdo ani nemůe. Takové snahy se jednodue trestají smrtí.

Zpráva získána od informátora z policejního ředitelství v Bonnu.

Na druhém listě bylo hláení Pearcova nejzkuenějího agenta, kterého poslal do výcarska a Itálie:

Firma EUROTRADE Co.Ltd byla zaloena v roce 1966 a zaregistrována u obchodní komory v Římě jako společnost pro export, import a zprostředkovací činnost.

Má otevřený účet u římské banky Largo Tritone a u výcarské banky CreditSuisse. Kapitálová výe je uváděna v hodnotě 20 miliónů dolarů.

Sídlo ředitelství firmy - Milán, via St. Raffaele č.11, kde má pronajaty dvě horní patra ve výkové budově. Mimo to společnost je zde jetě několik meních italských firem a tři filiálky amerických firem - Century z Chicaga, Tensity z New Yorku a Elmer z Bostonu.

Filiálky - Neapol, Řím, Mnichov, Hamburk, Paří, eneva.

Firmu řídí výkonná rada v čele s Albertem Lucchesem. Podle daňových přiznání se v posledním roce zabývala prodejem speciálně upravené elezné rudy do Jiní Af riky a do Izraele. V této souvislosti byla v obchodním kontaktu se západoněmeckou firmou STEAR. Tato firma patří v NSR k monopolním výrobcům zařízení na obohacování uranové rudy. Dále EUROTRADE provedla několik větích transakcí, při kterých zprostředkovala prodej vojenské výzbroje a zařízení do Rhodesie, Jiní Afriky a některých jihoamerických států.

Při osobním etření v budově podnikového ředitelství v Miláně jsme zjistili, e firma má velice dobře organizovanou ostrahu a střeení hlavních místností. Celé poschodí, kde jsou kanceláře ředitele a vedoucích funkcionářů, má dva na sobě nezávislé poplané elektronické systémy zvlátní konstrukce. Navíc je poschodí nepřetritě střeeno ozbrojenou hlídkou. Stejná zařízení jsou pravděpodobně i na střee budovy. Pozorováním z okna nedalekého hotelu Duomo prověřeno, e denní Chod firmy řídí zástupce generálního ředitele dr. Pietro Tieri. Do zaměstnání cestuje černým citroenem poznávací značky Mi-63-71-70 a je doprovázen tříčlennou ozbrojenou osobní stráí.

Zjitěné poznatky k hlavním funkcionářům firmy:

Alberto Lucchese - generální ředitel

Narozen 1906 v Aímě v rodině advokáta. Studoval na jezuitské koleji, ale ze studia v roce 1925 uprchl. Vstoupil do faistické strany Fasci di Cambattimento a několik let působil ve faistickém mládenickém hnutí. V roce 1925 absolvoval vojenskou akademii pro záloní důstojníky. V roce 1935 povolán k činné slubě. Postupně velel rotě a praporu.

V roce 1941 odjel s italským expedičním sborem do Ruska. V březnu 1942 byl raněn a po vyléčení pracoval a do konce války v týlových slubách.

V letech 1945-1952 pobýval v Jiní Americe. O jeho působení z tohoto období nejsou poznatky.

V letech 1952-1962 byl tichým společníkem zprostředkovatelské firmy LAVELLO, zabývající se nákupem a prodejem produktů těké chemie. Firma zanikla v roce 1963.

V roce 1966 je spoluzakladatelem firmy EUROTRADE.

Alberto Lucchese je hodnocen jako zkuený a úspěný

obchodník, který jde bezohledně za svým cílem. Má jasně prokázanou faistickou minulost, ale nyní na veřejnosti vystupuje spíe jako liberální demokrat, propaguje rozvoj mezinárodní obchodní výměny. S velkou intenzitou se snaí navazovat obchodní styky do rozvojových zemí.

Jeho osobní finanční situace nemohla být přesně ověřena. Vlastní vak dům v Římě, Miláně a v lázeňském středisku Minarella. Údajně není členem ádné politické strany. Ověřeno pouze jeho členství v italsko-americkém klubu Tricity.

Dbá o svoji bezpečnost, je neustále doprovázen čtveřicí osobních stráců.

Má dvě děti - třicetiletého syna Pierre Luigiho, který je zároveň členem výkonné rady Eurotrade a pětadvacetiletou dceru Julianu - studující na paříské univerzitě francouztinu a filozofii. Oba jsou svobodní. Juliana s rodinou neudruje styky.

Lucchese je od roku 1969 vdovcem.

Dr. Pietro Tieri - zástupce ředitele

Narozen roku 1914 ve Spenzanu v jiní Itálii. Otec vlastnil rozsáhlé zemědělské pozemky.

V roce 1938 ukončil univerzitu v Římě a za pomoci otce si otevřel advokátní kancelář v Catanzanu.

V roce 1939 povolán do armády. Absolvoval důstojnický kurs.

V roce 1943 zajat Američany na Sicílii. Po válce pokračoval v advokátské praxi. Vyhrál několik komplikovaných soudních procesů, zaměřil se větinou na případy z finančních a obchodních kruhů.

V roce 1966 přijal funkci zástupce ředitele Eurotrade, ale nadále řídí svou advokátskou kancelář.

Není členem ádné politické strany. Bezdětný, manelka původem Rakuanka - Judith Hefnerová. Bydlí na adrese Viale Marche č. 71, Milán. Telefon 48 81 22. Fotografie přiloena.

Plukovník Enríco Salerno - člen výkonné rady

Narozen 1925. Absolvent vojenské akademie 1949. V různých velitelských funkcích. V létech 1963-1966 zástupcem vojenského ataé ve Washingtonu. Po návratu zařazen na generálním tábu, potom působil v letech 1968-1970 ve zpravodajské sekci velitelství NATO v Bruselu.

Od roku 1971 zastává funkci náčelníka bezpečnostního oddělení italské vojenské zpravodajské sluby SID.

Je enatý, manelka operní zpěvačka Valentina Salerno. Bezdětný. Členem výkonné rady se stal v květnu roku 1974. Dalí údaje se nepodařilo zjistit, fotografie přiloena.

César Dibella - personální ředitel Eurotrade

Podrobnosti k jeho osobě se nepodařilo zjistit.

Zpráva získána prostřednictvím informátora ve výcarské bance Credite Suiss, vytěením zaměstnance obchodní komory v Římě, studiem diplomatické revue Washington Diplomatic Circle, archívních materiálů v redakcích několika římských novin a vlastním pozorováním …

Pearce dočetl a několik vteřin seděl zamyleně v křesle. Přestoe zprávy, získané jeho lidmi, byly pouze první orientační informací, uvědomil si, e pokud ses Ordine Nuovo pustí do hry, čekají ho s určitostí velmi těké chvíle. V duchu přiznával, e předtím neměl o existenci takové organizace ani potuchy. Občas sice četl nebo zaslechl kusé informace o nějakých únosech, výtrnostech, potyčkách, ale nepřikládal tomu nikdy velký význam. Také proto, e byl pěkně zaneprázdněn řízením své firmy, která svým způsobem rovně bojovala o právo na existenci v nelítostném boji na poli průmyslové pionáe. Konkurence v této brani je nelítostná.

V posledních dnech po návratu z Itálie u byl mnohokrát na pochybách, zda má vůbec v akci pokračovat. Ale vidina odměny ve výi jednoho miliónu franků, vypsaná francouzskou bankovní společností Société Générale, představovala kapitál, který by mu zajistil do konce ivota klidný a spokojený ivot. ivot bez denního rizika, bez obav a strachu, e se dopustí ve své práci osudové chyby, na kterou těce doplatí. V duchu hodnotil vlastní ance a usilovně přemýlel o dalím postupu. Nakonec udělal tři zásadní rozhodnutí.

Prvním, nejdůieitějím úkolem, dalo by se říci úkolem absolutní priority, bude vyhledání a kontaktování mue jménem Emilio Bartorelli, alias Biagia. Pokud u ho samozřejmě neobjevili lidé z Ordine Nuovo. Ale pro Pearce představoval Bartorelli klíč k zámku celé této podzemní organizace. Rozhodl se, e na to soustředí hlavní úsilí a nasadí vechny pracovníky firmy, které můe postrádat.

Druhým důleitým rozhodnutím bylo předsevzetí, e zatím nebude slídit kolem vedoucích funkcionářů firmy Eurotrade, o kterých předpokládal, e musí být v úzkém kontaktu na Ordine Nuovo. Proto pouije starý zpravodajský trik - svým nezájmem jim troku pocuchá nervy a vyčká, a sami projeví iniciativu.

Posledním opatřením, ale stejně důleitým jako ty předcházející, bude zajitění osobní bezpečnosti vlastní rodiny a stejně tak zajitění bezpečnosti Emmi Occarsiové a jejích dětí. Rozhodl se, e vechny odveze ke svému příteli do severního Skotska. Tam budou v naprostém bezpečí.

Samozřejmě uvede celou firmu do stavu pohotovosti, zvýí a zdokonalí bezpečnostní opatření.

Kdy učinil tato opatření, měl pocit určité úlevy.

Jetě zběně přelétl očima zbývající informace, jesi nechal zjistit tak říkajíc z rutiny, přestoe neměly přímou souvislost s opatřeními, která hodlal v nej bliích dnech organizovat. Mezi zprávami nalezl informaci odr. Bene Carlossovi, o svém zavraděném vagrovi, o policejním inspektorovi Lisettovi. Krátce se zastavil u informace o dr. Carlossovi a nevěřícně zakroutil hlavou, kdy se dočetl, e Carlos pochází z váené lechtické rodiny, ale u od mládí je jakousi ,černou ovcí’ -humanista, liberál, někde dokonce hodnocen jako rudý.

Potom vechny spisy pečlivě sloil a uschoval do sejfu zvlátní konstrukce se speciálním zabezpečovacím zařízením. Tam vdycky schovával největí tajemství své firmy. Ani netuil, e uběhne jen několik dní a bude tam moci uloit informaci, která s definitivní platností rozhodne o jeho střetnutí s Ordine Nuovo

VI

V pátek 20. srpna 1976 začínal pro milióny Francouzů dlouhý třídenní víkend. Na tento den bylo přeloeno pracovní volno z 15. srpna.

Paříské ulice, spalované árem letního slunce, se vyprázdnily u ve čtvrtek večer.

Také předměstí lle Saint-Louis, kde mají svá sídla ministři, herci a zpěváci pop music vedle rodiny bývalého prezidenta Pompidua a jednoho z nej bohatích muů světa - barona Rotschilda, bylo v tyto dny téměř bez ivota.

Krátce před osmnáctou hodinou zastavilo v ulici Quai de Bourbon kryté dodávkové auto s označením městské správy. Skupina muů něco chvilku kutila kolem kanalizačního poklopu a po několika minutách dva z nich sestoupili do podzemí. Ostatní nasedli do auta a zmizeli v postranní ulici.

V 19.00 hodin zastavila stejná dodávka asi o300 metrů dále. Za několik minut přijelo jetě dalí mení nákladní auto. Náhodný pozorovatel by musel dojít k závěru, e se jedná o pracovníky městských kanalizací, kteří pracují na odstranění nějaké poruchy. Vichni také byli oblečeni do lutých gumových obleků, celé místo ohraničili dopravními značkami ,,práce násilnici” az jejich počínání bylo zřejmé, e jsou dobře sehranou partou.

Asi v 19.30 hodin zvedli speciálním zvedákem těkou

litinovou desku, uzavírající vchod do podzemí městské kanalizační sítě. A na dva mue zmizeli ostatní v tmavém otvoru. Ti dva nahoře začali postupně spoutět do podzemí autogenové lahve a nářadí, uschované v plátěných obalech.

V 19.45 hodin byl na ulici úplný klid. Oba mui znovu pomocí zvedáku zasadili litinovou desku na její místo, sklidili výstrané značky a s vozidly odjeli do tiché postranní uličky, kde zaparkovali. Mu z nákladního auta přesedl ke svému kolegovi do malé dodávky. Ten pootevřeným oknem prostrčil anténu miniaturní radiostanice, na prvý pohled připomínající tranzistorové rádio. Z reproduktoru se ozval praskot atmosférických poruch. Druhý mu se netrpělivě podíval na náramkové hodinky. Bylo přesně 20.00 hodin.

Z reproduktoru chrčivě zazněl hlas:

,,Slyíte mě?”

,,Oui…” Reagoval rychle mu s radiostanici.

OK,” ozvalo se znovu v reproduktoru a hlas zmlkl.

Oba v autu se na sebe významně podívali a mus radiostanicí spokojeně zakýval hlavou.

Tak to můeme spustit,” řekl věcně jeho partner. Vystoupil z vozu a otevřel zadní dveře dodávky. Jeho společník uzamkl kabinu a oba zmizeli v zavazadlovém prostoru bez oken. Do tmy zazněl tlumený úder přibouchnutých dveří a potom u se v ulici rozprostřelo ticho.

Řidič dodávky otevřel malý koený kufřík, ve kterém byla uloena vojenská polní radiostanice. Chvilku něco kutil s ladicími knoflíky. Nasadil si sluchátka a spokojeně se usmál.

Mám poldy na příjmu. Dávají si dvacet. Kolem nás je úplný klid . .pronesl tie ke svému společníkovi.

Ten zaujal pozici těsně za zadními dveřmi. Pohodlně se usadil na nízkou stoličku a úzkým průzorem zamířil dalekohled na průčelí kamenné budovy, převyující okolní domy o celé jedno patro. Nad krytým vchodem zářil do tmy neonový nápis - La Banque Société Générale.

Francie stála během měsíce u podruhé před největí seznací roku 1976.

V pátek večer těsně před desátou, zastavil Tom Pearce se svým vozem u první telefonní budky při vjezdu z výpadovky A1 na severním okraji Londýna. Po paměti vytočil číslo a chvilku naslouchal. Ve sluchátku se ozval enský hlas.

Ano?”

Tady Tom. Má pro mě něco?” zeptal se tie.

Vechno je O.K., éfe. Mike volal před chvílí, cesta za vámi byla úplně čistá.”

Dobře, ozval se Harry?”

Ano, poslal obálku.”

Fajn. Za půl hodiny na tebe počkám ,U slunce . . Zavěsil a spokojeně se uklíbl. Teď měl konečně jistotu. Sloitá operace, při které odvezl do bezpečí obě eny s dětmi, se podařila na sto procent. A na nejsevernějím pobřeí Skotska v malém městečku Thurso je určitě nikdo hledat nebude. Tím si uvolnil ruce pro vlastní akci.

Pomalu se vrátil ke svému vozu a zvolna vyrazil do centra města. V duchu znovu hodnotil svou situaci. Měl příjemný pocit, e prozatím vycházejí vechny jeho předpoklady. Schůzka, kterou si sjednal za půl hodiny do pivnice U slunce”, by mu měla přinést dalí důkazy. V obálce se vzkazem od Harryho, kterou mu doručí pracovnice jeho agentury, nebylo nic jiného, ne zpráva od jeho nejlepího technika v oblasti elektronických zařízení o monostech napíchnutí” telefonních linek a umístění prostředků odposlechu v pracovnách i soukromých příbytcích členů výkonné rady italské firmy EUROTRADE. Pearce prozatím stavěl na poznatku, e syn ředitele firmy Lucchese je aktivně zapojen v neofaistickém podzemí. A protoe byl zároveň i členem výkonné rady, vyplývaly z toho jisté souvislosti. Jako u mnohokrát v minulosti, i tentokrát stavěl na domněnkách. Ale neměl jiné cesty. Zároveň si byl vědom holého faktu, e jedině rychlost jeho vlastních akcí mu dává anci. Proto do úmoru honil své lidi.

U z dálky uviděl namodralou reklamu pivnice U slunce” ve Fulham Road. Nael volné místo na zaparkování a vklouzl do zakouřené barové místnosti, plné hlaholu a smíchu. Na levé straně místnosti se od stěny odloupla tíhlá enská postava a zamířila k němu.

Haló, éfe,” řekla tie vedle něj.

Haló, Susan,” odpověděl Pearce naoko oviálně. Zvu tě na drink.”

Protlačili se k barovému pultu a Perace pro Susan objednal din s toníkem a pro sebe sklenici černého irského piva guiness. Kdy byli obsloueni, nali si tiché místo v rohu místnosti. Susan postavila svou číi na římsu vyhaslého krbu a z kabelky vyndala leteckou obálku.

To posílá Harry. Přinesl to dnes odpoledne chlapík v letecké uniformě společnosti Pan American.”

Tak jsme byli s Harrym domluveni. Je to nejrychlejí způsob, jak sem dostat zprávu z Itálie.** Pearce netrpělivě roztrhl obálku. Na tenkém papíře byla strojem psaná zpráva:

Objekt č. 1 v Miláně-zatím nelze zakoupit. Mnoho ručitelů a nepřehledná situace. Hledám náhradní řeení v sousedství.

Objekt č. 2 v Římě - zakoupeno, ale u od pondělka je stále prázdný.

Objekt č. 3 v Marinella -zakoupeno. Velká frekvence, nutná tvoje přítomnost.

Budu čekat 23. 8. u Fontány ve smluvenou dobu. Potvrď telegramem.

Harry

Pearce dočetl tyto na první pohled nesmyslné věty, které pro něj vak měly nesmírnou cenu. Dozvěděl se z nich, e jeho specialista pronikl pomocí dokonalé techniky do mládenec-kého bytu mladého Lucchese v Římě a rovně tak do letního sídla jeho otce v lázních Marinella. Jak předem předpokládal, nepodařilo se proniknout do objektů firmy Eurotrade.

Podle poslední věty vyrozuměl, e jeho pracovník sehnal pro něj důleité zprávy, které nesnesou odkladu. To jenom urychlilo Pearcovo rozhodnutí - vyrazit neprodleně zpět do Itálie.

?

V sobotu 21. srpna 1976 ve čtyři hodiny ráno zazvonil telefon na velitelství policejního okrsku v lle Saint-Louis na paříském předměstí. Sluchátko zvedl policejní čekatel Clamart, který tu noc slouil svoji první samostatnou slubu dozorčího na policejní stanici. Průběhem sluby vak byl velmi zklamán. Velký případ, na který stále ve svých představách čekal, se neudál. Jen pár obyčejných hospodských rvaček a jedna bitka mezi chuligány - to bylo alostné torzo jeho snů a představ.

Proto ihned ucítil nesmírné vzruení, kdy do knihy hláení zaznamenával sdělení neznámého občana, který si stěoval, e celou noc nemůe s rodinou spát, protoe z podzemí se ozývají nějaké podivné zvuky a nyní dokonce pronikl do jeho bytu tiplavý kouř, připomínající výfukové plynyzautomobilo-vého motoru. Udal jetě adresu: Rue Quai de Bourbon č. 25. Aby nedolo k omylu, uvedl, e je to hned v sousedství banky Société Générale.

Policejní čekatel Clamart zavěsil sluchátko a několik vteřin rozčileně polykal naprázdno. Horečně přemýlel. V jeho

S*

romantické mysli se mihotaly různé představy o fantastických bankovních loupeích. Potom rázně uchopil mikrofon radiostanice, přepnul na vysílání a vyzval vechny čtyři hlídkové vozy, aby udaly svou polohu, Nejblíe ulici Rue Quai de Bourbon byl vůz č. 3, jemu velel veterán hlídkové policejní sluby serant Barrot. Prostřednictvím policejní radiostanice začal velmi zajímavý rozhovor, který náleitě pobavil nejen zbývající posádky tří policejních vozů, ale také mue u radiostanice v dodávkovém voze na rohu ulice Quai de Bourbon.

Clamart: ,/Trojko, slyíte mě?

Barrot: ,,Jasně, zelenáči.”

Clamart: Nech si své pitomé fóry. Jde o důleitou věc.”

Barrot: ,,Dolo ti mlíko, viď?”

Clamart: Mám tady váné hláení. Jde o banku Société Générale.”

Barrot: Tak od toho dej ruce, zelenáči. Banka má placenou ochranu. K nám, poldům, nemá důvěru.”

Clamart: Tak co s tím uděláme?”

Barrot: Zavolej na pohotovost firmy Securior, ti je mají na starosti … Jsi tam jetě?”

Clamart: Ano.”

Barrot: Tak si zapni vařič a postav na krupičnou kai. A neprovihne snídani . .

Clamart vztekle vypnul radiostanici a najednou na něj padla a zoufalá bezmocnost. Po chvíli začal zase střízlivě uvaovat. Nakonec uznal, e starý mazák Barrot má vlastně pravdu.

V seznamu nael centrálu bezpečnostní soukromé firmy Securior a oznámil jim zprávu o podivných zvucích a pachu poblí bankovní budovy Société Générale. O podání zprávy udělal patřičný záznam do sluební knihy. Ale přesto se nemohl zbavit nepříjemného pocitu, e provihli velký případ. U chtěl sáhnout po mikrofonu a znovu zavolat Barrota, kdy se najednou rozsvítilo zelené světlo indikátoru na radiostanici. Rychle přepnul na příjem.

,,Tady trojka, slyí nás?” ozval se Barrotův hluboký hlas, ze kterého zazrfíval i určitý ironický podtón.

Slyím,” odpověděl úsečně Clamart.

Tak dobře poslouchej! U asi deset minut stojíme na rohu Rue Quai de Bourbon a koukáme, jak hoi ze Securioru kontrolují tu boudu plnou prachů. Vechno je O.K. Voláme jenom proto, e máme strach, aby ses nám tam strachy nepotentočkoval…”

Serant Barrot a jeho lidé skutečně pobaveně sledovali čtveřici pracovníků firmy Securior, kteří pečlivě kontrolovali

vechny mříe a vchody do banky Société Générale. Nemohli samozřejmě ani ve snu tuit, e jen několik metrů od nich sledují jejich policejní vůz a čtveřici chlapíků ze Securioru dva mui, ukrytí v uzamčené dodávce a pro vechny případy je mají vechny na muce svých samopalů. A u neměli ani zdání o tom, e před jejich příjezdem letěl krátký povel rádiem a v podzemí utichla okamitě vekerá činnost. Z lidí ve lutých gumových plátích, lopotících se při hloubení tunelu v podzemní stěně kanalizační stoky, se najednou stalo sehrané úderné komando, ve kterém měl kadý předem určenou roli. A hlavně k dispozici velmi účinnou rychlopalnou zbraň.

Serant Barrot i policejní čekatel Clamart stáli jen krůček od slávy, která by rázem změnila ivot kadému z nich. U Barrota stačilo udělat jen o zlomek víc, ne mu stanovil předpis a dlouholetá zaběhnutá rutina. A u Clamarta zase stačilo, aby projevil více rozhodnosti a smělosti. Kadý z nich vak udělal jen to, co musel. I lidé od firmy Securior po dvaceti minutách prohlídky odjedli s přesvědčením, e splnili svou povinnost.

Proto se senzace musela odloit o dalícji 48 hodin. V tu dobu vak policejní čekatel Clamart spokojeně vyspával únavu z dlouhé sluby a ve snech s největí pravděpodobností odhalil jednu z největích bankovních loupeí v dějinách Francie. Chybělo tak málo, aby tomu bylo i ve skutečnosti.

V pondělí 23. srpna ve 22.00 hodin zazvonil telefon ve vestibulu vily La Speranza v přímořském letovisku Minarella. Hlas operátorky z telefonní ústředny oznamoval, e spojuje mezinárodní hovor z Chamonix z Francie.

Ve stejnou dobu se ozvalo tiché klapnutí spínače magnetofonu v malém pokoji hotelu Cassela, vzdáleném necelých sto metrů od vily La Speranza. V přítmí pokoje seděli v křeslech dva mui. Při klapnutí spoutě magnetofonu jeden z nich zvedl sluchátko a přiloil je k uchu. Uslyel jasný hlas starého Lucchese.

Prosím.

Dobrý večer, otče. Tady Pierre. Chci ti podat zprávu o paříské transakci … Vechno je v pořádku, devadesát procent akcií je v naich rukách, zněl poněkud zkreslený hlas jeho syna.

Výborně! Děkuji za dobré zprávy. Byly nějaké komplikace?

Nestojí to za řeč.

Dobře. Pokračuj podle naí dohody.”

Znovu bylo slyet klapnutí spoutě magnetofonu, který se automaticky vypnul, kdy Lucchese poloil sluchátko.

Děkuji ti, Harry… perfektní práce, ozval se ze tmy hotelového pokoje hlas Torna Pearce. Má pravdu, mají něco -za lubem. Dobře, e jsi mě zavolal. Tvůj předpoklad potvrzují i ostatní zaznamenané hovory.*’

Co chce dělat, Torné?”

Já pojedu do Říma. Ty změní sídlo a předá tady ten dob Georgovi. Sejdeme se zítra večer v Římě na starém místě. To u snad budu moudřejí. Teď si chvilku odpočinem, čeká nás pěkná fuka.”

*

V úterý 24. srpna v poledních hodinách zaznamenaly vechny světové redakce senzační zprávu agentury France Presse:

Podle sdělení policejního ředitelství v Paříi dolo ve dnech 20.-23. srpna 1976 k bankovní loupei, při které pachatelé uloupili 30 miliónů franků na hotovosti. Byla vyloupena pobočka bankovního domu Société Générale na paříském předměstí lle Saint-Louis. Pachatelé pronikli do podzemní trezorové místnosti banky uměle vybudovaným tunelem z kanalizační sítě, procházející pod bankou. K vybudování tunelu a proraení elezobetonové zdi pouili stejného způsobu i nástrojů jako před měsícem ve městě Nice, kde byla vyloupena banka stejné společnosti.

Vyetřování řídí policejní komixař Gustave Jobard, který loupe komentoval těmito slovy:

Stojíme před velmi sloitým úkolem. Nai protivníci pouívají velmi svérázné a vysoce účinné technické prostředky Nebylo by to přesné nazývat je umělci, ale určitě to jsou vynikající technici.” /

Policejní experti nevylučují monost dalích podobných loupeí i v budoucnu, kdy pro proniknutí do trezorových místností bank bude pouito paříského kanalizačního systému, u kterého je vyloučeno provést nějaká preventivní opatření. Celý systém je toti dlouhý 2100 kilometrů a má přes 26 000 samostatných vstupů.

Vzhledem k opodstatněnému podezření, e loupe provedla stejná skupina pachatelů, bankovní dům Société Général zvyuje původní odměnu na jejich dopadení z jednoho miliónu franků na jeden a půl miliónu franků.

Pearce se dozvěděl o bankovní loupei v Paříi se zprávy večerního vydání II Messagero, kdy čekal v malé trattorii poblí římské fontány na svého spolupracovníka Harryho. Sdělení agentury France Presse bylo vysázeno tučnými písmeny na titulní stránce včetně fotografií podzemního tunelu, kterým pachatelé pronikli do banky.

Pearcovým tělem proběhlo nesmírné vzruení. Jeho profesionální mozek vak pracoval chladně a přesně. Nebylo ádných pochyb - zvýená aktivita mladého Lucchese, jeho cesta do Francie a telefonát z Chamonix, to vechno mělo přímou souvislost s loupeí v Paříi. Okamitě si také spočítal, e organizace Ordine Nuovo během měsíce získala 90 miliónů franků, co představuje v podmínkách jejich činnosti nesmírný kapitál. A se mu z toho zatajil dech a na chvilku propadl určité depresi. Hned se vak vzpamatoval. Vidina odměny půldruhého miliónu franků a k tomu skutečnost, e ve hře je i jeho vlastní boj o existenci, to ve se stalo jakýmsi neviditelným bičem, který ho neustále hnal kupředu.

Netrpělivě pohlédl na náramkové hodinky. Ukazovaly přesně 18.00 hodin. V ten okamik koutkem oka zahlédl, jak korálovým závěsem u hlavního vchodu proklouzl jeho společník Harry a rychle k němu zamířil.

Vechno je O.K., Tome, hlásil udýchaným hlasem. Fidlátka jsem předal Georgovi, nael si hotýlek na opačném konci ulice. Ale starý vypálil dnes ráno směr Milán.

Nevadí, Tome. Starého zatím necháme plavat. Nás čeká práce tady v Římě. Nejdříve musíme najít jednoho chlapíka, který by nám vechno mohl usnadnit. K tomu tě budu potřebovat. 

Jejich rozhovor přeruil příchod mladého číníka v pruhovaném námořnickém tričku.

Pearce objednal pro kadého velké campari s ledem a sodou a z jídelního lístku si vybrali grilovanou telecí kotletu se zeleninovým salátem a karafu bílého vína. Teprve kdy byli obsloueni, začali projednávat Pearcův plán pro nadcházející noc a přítí den.

Emmi Occarsiová od příjezdu do rybářského městečka Thurso v severním Skotsku proívala novou hlubokou duevní krizi. Značně k tomu napomáhalo i prostředí, které ji obklopovalo. Nízké edivé rybářské domky, přilepené ke skaliskům, lemujícím mořskou zátoku, k tomu chladné detivé počasí

a hlavně neustálý pocit alu a lítosti nad ztrátou Vittoria. To vechno působilo tísnivě na její nervovou soustavu. Vichni kolem nísesnaili,abyjí pomohli překonat depresivní stav, ale čím větí byla jejich snaha, tím horí muka pociovala. Na dlouhé hodiny se zamykala ve svém pokoji a očima, které u nemohly plakat, hleděla nepřítomně na edivou mořskou hladinu. V duchu byla vděčna své vagrové za péči o děti. Chápala i Tomovy obavy a opatrnost, ale pocit osamělosti a totálního zničení jejího ivota nemohla od sebe odehnat. Znovu v ní začal postupně doutnat pocit nenávisti k těm, kteří způsobili její hoře. Ten pocit, který se poprvé objevil po Vittoriově pohřbu, se začal nyní vracet s daleko větí silou a postupně přerůstal v odhodlání k odplatě nebo pomstě. Kdy byla sama, dlouhé chvíle se vydrela dívat na tvář člověka, jeho fotografii nala ukrytou pod klopou Vittoriova svrchníku. A kadou minutou také vzrůstala její nenávist k němu. Nakonec dola k přesvědčení, e to byl ON, kdo na Vittoria střílel. Chvílemi měla pocit, e z toho zeílí. Ale potom se s hrůzou přistihla, e celé dlouhé hodiny přemýlí, jak se tomu neznámému mui pomstí. A najednou v ní uzrálo rozhodnutí jako blesk - ZABIJE HO! Od tohoto okamiku zmizela deprese a Emmi začala připravovat svůj plán. ivočiná nenávist ji hnala neustále kupředu. Nemohla vydret na místě, měla pocit, e stěny hotelového pokoje ji musí kadou chvíli rozdrtit.

K definitivnímu rozhodnutí dospěla v pondělí 23. srpna pozdě večer. Před jedenáctou tie vstala, pootevřenými dveřmi nahlédla do vedlejího pokoje, kde spokojeně oddych-lovaly děti, a potom usedla k nízkému stolku. Rychlými tahy napsala italsky krátký dopis své vagrové.

Mario, drahá,

těko bych Ti teď mohla vysvětlit důvody toho, k čemu jsem se dlouhé hodiny rozhodovala. Ale nemohu tady zůstat, ani bych se nepokusila vyřeit několik věcí, které mě nesmírně trápí.

Mario, prosím Tě pro vechno na světě, co je nám drahé, postarej se několik dní o děti. Ve Ti vynahradím, a se vrátím. Nedělej si o mne starost a nehledej mě. Ne přijede Tom, budu také zpátky.

Prosím Tě, moc Tě prosím, sna se mě pochopit.

Tvá Emmi

Očima jetě jednou přelétla napsané řádky, dopis vloila do obálky a zalepila. Oblékla se do sportovního obleku, vzala připravenou cestovní taku a tie vyklouzla na chodbu.

Opatrně za sebou zavřela dveře. Chvilku napjatě poslouchala, aje vude byl klid. Po pičkách přistoupila ke dveřím na protějí straně chodby a prostrčila pod nimi obálku s dopisem % pro Mary. Potom tie jako kočka seběhla zadním schoditěm na hotelový dvůr a odtud na liduprázdnou ulici. Venku se otřásla zimou. Od moře foukal ostrý vítr, nepříjemně pronikaj í-cí lehkým oblekem.

Rychlým krokem zamířila k elezniční stanici. U dříve si zjistila, e krátce před půlnocí odjídí poslední vlak směrem na Aberdeen - místa, kde jistě najde dalí monost spojení bud1 ao Londýna, nebo Glasgowa.

Tak Emmi Occarsiová vyrazila po své vlastní stezce pomsty. Vydala se na ni bez sebemeního zaváhání nebo pocitu strachu. Ale v tu srpnovou noc urazila jen nepatrnou část své pouti. A dalí dny a týdny měly prokázat, zda její rozhodnutí bylo správné.

Vil

Inspektor Lisette byl v podstatě tvrdá nátura. V nemocnici si poleel jen tři dny a u se znovu hlásil do sluby. Od kamarádů, kteří ho chodili navtěvovat, věděl, e éf policejní stanice poručík Rovigo se na celý incident dívá rozumně a ani v nejmením mu nezazlívá, e tak lehkomyslně vklouzl do léčky. Lisette byl také zpočátku přesvědčen, e se stal náhodnou obětí chuligánů, kteří potřebovali peníze. Ale čím déle o věcí přemýlel, tím více jeho počáteční úvaha dostávala trhliny. Byl natolik zkueným policistou, aby brzy pochopil, e přepad provedli odborně”. U tento poznatek mu stačil k tomu, aby znovu začal intenzívně přemýlet o vech souvislostech. A potom stačilo jen málo a zákonitě doel k závěru, e vechno na něj bylo připraveno jen proto, aby se neznámí pachatelé zmocnili dopisu, který měl odevzdat soudci dr. Carlossovi. Po tomto zjitění pocítil znovu tísnivý svíravý pocit kolem aludku a udělalo se mu nevolno. Po delím přemýlení se vak nakonec uklidnil. On vlastně vůbec nic neví. A se vrátí na policejní stanici, uvede vechno do protokolu - návtěvu v domě Emmi Occarsiové, jednání s Pearcem, i to, jak byl poádán, aby odevzdal dopis Carlossovi. Samozřejmě pomlčí o penězích. Pokud by nastaly nějaké

komplikace, udělá jednoduché řeení - vymluví se na následky úderu do hlavy a začne marodit.

, Ale uběhlo několik dní a nic se nedělo. éf policejní stanice zběně přečetl Lisettovo hláení. Tím celá záleitost skončila a Lisette byl znovu zařazen do turnusů slueb, hotovostí, pochůzek, vyetřovaček, jak u to vyplývalo z jeho funkce a postavení. Za několik dní na celou záleitost téměř zapomněl. Jen občas si vztekle odplivl při vzpomínce nastodolaro-vou bankovku, která zmizela společně s ostatními věcmi.

V úterý 24. srpna skončila Lisettovi sluba v est hodin večer. Domů vak nepospíchal. ena s dětmi odjela před týdnem na venkov a on sám byl v domácnosti straně nepraktický. Proto zamířil přímo z policejní stanice do své oblíbené hospody. Od onoho večera, kde byl před jejím vchodem přepaden, tady poíval zvlátní vánosti a úcty.

Chvilku pohovořil s několika známými tamgasty u výčepního pultu, potom s velkou chutí spořádal pořádnou porci spagetů s masem a omáčkou, dopřál si obvyklou dávku chianti a několik minut po půl osmé vyel, dokonale spokojen, na ulici. Pomalu zamířil ke svému domovu.

Ulice byla jetě plná lidí. Po úmorném vedru, před kterým nebylo po celý den úniku, teprve večer přináel úlevu a tím i oivení do ulic. Jak u to bývá v Itálii zvykem, lidé seděli na lavičkách před domy, klábosili se sousedy nebo jen tak uívali vlahého večera.

Několik desítek metrů před svým bydlitěm Lisette náhle uslyel veselý hlas.

Zdravíčko, inspektore, to je ale náhoda.1*

Rychle se otočil a celým tělem mu proběhl mrazivý pocit. Díval se do veselé a oviální tváře Torna Pearce.

Kde se tady, proboha, berete?*’ vychrlil místo pozdravu.

Pearce neodpověděl na inspektorův dotaz, jen postoupil o několik kroků kupředu a napřáhl pravici k pozdravu.

Inspektore, udělejte si chvilku čas, zvu vás na skleničku.

Nemohu… doma …, chtěl namítat Lisette, ale Pearce mu skočil do řeči.

Doma máte pusto a prázdno. Manelka je s dětmi u moře a vy ijete jako poustevník.** Zasmál se vesele Pearce. Vechno vím od vaí upovídané sousedky. Čekám tu na vás skoro hodinu, dodal na vysvětlenou.

Lisette polkl v rozčilení naprázdno, ale nezmohl se na odpor.

Mohl jste mě alespoň předem zavolat na stanici, řekl vyčítavě.

Vidíte, na to jsem nevzpomněl,” omlouval se Pearce a pomalu tlačil policistu k zaparkovanému autu.

Jetě z mládí znám kousíček odtud jedno moc pěkné místečko k posezení. Co tomu říkáte?”

Lisette jen odevzdaně pokrčil rameny. Bylo mu jasné, e je proti své vůli zatahován do nějaké hry, která mu určitě značně zkomplikuje ivot.

Chvilku projíděli předměstskými ulicemi. Po deseti minutách Pearce zabočil na výpadovku na sever a za chvíli znovu zamířil do úzkých předměstských ulic. Potom zastavil před nízkou přízemní budovou, připomínající spíe venkovské stavení. Nad vchodem visela modrá lampa a nad ní oprýskaná dřevěná tabule s nápisem TRATTORIA MARINA. Asi padesát metrů za nimi zastavil tmavý ford-taunus a jakoby náhodou bliknul dálkovými světlomety. Pearce s uspokojením v duchu kvitoval signál svého společníka Harryho, který kontroloval jejich trasu.

Vstoupili do poloprázdné restaurační místnosti, vybavené jednoduchým nábytkem. Stěny zdobily obrazy neznámého lidového umělce-amatéra. Jejich příchodu si téměř nikdo neviml. Pearce vybral stolek v koutě s výhledem na vchod.

Kdysi zde čepovali senzační víno vlastní produkce,” vysvětlil inspektorovi. Jestli máte chu na něco k snědku, specializují se na dary moře.”

Ne, děkuji, u jsem večeřel,” odpověděl Lisette. Stále si nedovedl vysvětlit, proč ho Pearce zatáhl do takového zapadákova.

Ke stolku se přioural starý mu - číník, kuchař a majitel v jedné osobě.

Pearce objednal karafu červeného vína a k němu olivy ve zvlátním česnekovém nálevu, plátky prosoleného vysueného uzeného masa, bílý chléb a mísu čerstvého zeleninového salátu.

Lisette ochutnal víno a uznale mlaskl. Jeho mlsný jazyk okamitě zaznamenal, e Pearce se ve vínu vyzná.

Chutná vám, inspektore?”

Není patné,” odpověděl Lisette váhavě. Byl stále ve střehu. Věděl, e kadým okamikem musí přijít rozuzlení. A také se dočkal.

Měl bych pro vás výhodnou obchodní nabídku, inspektore,” začal Pearce ivoálně.

Já vak nejsem obchodník, ale policista,” namítal Lisette.

Také vám nenabízím k prodeji dámské prádlo, ale seriózní obchod v oboru, v něm jste odborník,”

,Za to jsem přece placen státem.

,,To vím. Ale zapomněl jste dodat, e jste sice placen, ale placen velmi mizerně. Já vám vak nabízím zálohu tisíc dolarů a dalí dva tácy navrch, kdy pro mne uděláte malou slubu.

Lisettovi se pod stolem roztřásla kolena. Ty peníze by nutně potřeboval, ale zároveň měl a nepříčetný strach, aby se nedostal do nějakého maléru, který by mohl způsobit, e přijde o místo.

,,Musel bych nejdříve vědět, o co by lo, odpověděl vyhýbavě.

,,Je to dob jako stvořený pro vás. Potřebuji toti diskrétně najít jednoho člověka.”

Proč si nepodáte oficiální ádost na policejní ředitelství?” namítal Lisette chabě.

Řekl jsem přece, e ho potřebuji nalézt diskrétně,” odpověděl příkře Pearce. Jetě bych dodal, e ho potřebuji nalézt také velmi rychle… Tak co, inspektore, plácneme si?”

Jestli jde skutečně jen o to, někoho nalézt, tak jsem pro. Ale jakou mi dáte záruku, e se nedostanu do nějakého maléru? U jednou jste mě poádal o malou slubu a vyslouil jsem si za to pořádnou mordu do hlavy. Nechybělo mnoho a byl jsem na pravdě boí.”

Ale to nebyla moje vina, inspektore. Věřte mi, je mi to opravdu líto. Mohu vám vak zaručit, e v tomto případě nejde o nic nebezpečného a hlavně vechno zůstane jen mezi námi dvěma.” Pearce při posledních slovech vyndal z náprsní kapsy svazek stodolarových bankovek a přesně deset z nich odpočítal. To u Lisette nevydrel a rychle vyhrkl: Tak to beru, ale necháte mi v té záleitosti volnou ruku.”

Samozřejmě.”

Lisette shrábl peníze a zastrčil je do kapsy. S chutí se napil vína. Pearce mezitím přisedl a těsně k němu a na stůl poloil obálku.

Přinesl jsem vám fotku toho chlapíka a několik základních údajů, vechno je v té obálce.”

Policista zvědavě vytáhl fotografii a zkoumavě se na ni zahleděl. Vzruením se mu zatajil dech. Tu tvář u někde spatřil. Potom si přečetl jméno Bartorelli a Biagia a bylo mu vechno jasné. Musel vynaloit velké úsilí, aby zakryl své vzruení. Jetě vlastně nehnul prstem a můe shrábnout dalí dvě tisícovky. Ví naprosto přesně, kde mue pod jménem Bartorelli hledat. Ale zároveň si vzpomněl na příkaz svého éfa, aby od toho případu dal ruce pryč a znovu jím otřásl strach. Ale jen na zlomek vteřiny. Teprve nyní mu najednou

dolo,, e nic neriskuje. Pearcovi bude předstírat, jak je to nesmírně těký úkol a zatím hned zítra diskrétně prověří v nemocnici Salvátor Mundi, jak to vlastně s Bartorellim vypadá. Několik dní počká a potom informaci předá Pearcovi výměnou za dva tisíce dolarů.

Sakra, to bude dost těká práce, řekl unaveným hlasem.

Ale také dobře zaplacená,” doplnil ho Pearce.

No uvidím, co se dá udělat. Zítra se do toho pustím. To vám mohu stoprocentně slíbit,” reagoval Lisette.

Jetě chvilku se domlouvali nazpůsobu, jak spolu budou ve styku. Mezitím dopili víno a Pearce vyrovnal účet.

Bylo několik minut před jedenáctou, kdy Pearce vysadil inspektora poblí jeho bydlitě.

Srdečně se rozloučili a Lisette zamířil k domovním dveřím. Pearce odjíděl s pocitem, e se mu podařil důleitý krok při realizaci jeho plánu.

Vlil

Ve středu 25. srpna se v 11.00 hodin náhle objevil v kanceláři generálního ředitele Eurotrade v Miláně plukovník Salerno. Jako člen výkonné rady měl právo vstupu do ředitelovy pracovny kdykoliv. Proto také čekal jen několik vteřin, ne sekretářka ohlásila jeho návtěvu.

Starý Lucchese kvůli němu okamité přeruil rozhovor s vedoucím exportního oddělení.

Vítám vás, plukovníku,” spustil bodře na uvítanou, ale v očích mu lehl záblesk obav.

Salerno opětoval přivítání strojeným úsměvem. Oba počkali, ne se vzdálí Lucchesův podřízený.

Měl jsem sluební cestu a jednání v Miláně, a tak jsem vyuil příleitosti, abych vás navtívil,” řekl hlasitě, ale očima ukázal na stěnu za Lucchescovými zády. Ten okamitě pochopil a uvedl svého hosta do speciální poradní místnosti. Kdy spustili obvyklou zvukovou kulisu, Salerno se naklonil a těsně k edovlasému éfovi.

Dostal jsem důvěrnou zprávu z Johanesburku. Musíme spustit operaci HORN,” sděloval.

Ale vechno bylo připraveno a na přítí měsíc. Tak zní přece dohoda,” namítal Lucchese.

Nedá se nic dělat, potřebují tu zásilku do tří týdnů. U jsem informoval Frankfurt. Tam je vechno v pořádku a zboí odesílají. Mám vak váné obavy o utajení operace.”

Proč? Zatím jsme nikdy nerftěli problémy,” namítal Lucchese.

Také jsme nedělali amatérské chyby jako s tím Occarsim.”

Stále vás to trápí, plukovníku?”

Ano. A mám pro to také důvody. Pearce zmizel z Anglie. Musí jít po něčem velkém, protoe dokonale uklidil obě eny a děti. Přili jsme pozdě. A také jsme ho podcenili,” vysvětloval rozmrzele Salerno.

Myslíte, e by čmuchal kolem nás?”

Nemám pro to důkazy, ale jsem přesvědčen, e ano. Znám ten typ lidí. Jestli skutečně objevil nějaké věci, o kterých mluvil Carloss, tak vyrazil po stopě. Určitě v tom vidí svou obrovskou finanční příleitost.”

Co navrhujete?” zeptal se zachmuřeně Lucchese.

Dříve nebo později se musí objevit. Střeíme jeho dům v Londýně, dům Occarsiových v Římě i bydlitě rodičů Emmi Occarsiové.

A co uděláme, a se objeví? Poleme ho za vagrem?”

Ano, ale ne hned. Je potřeba s ním promluvit, vyjednávat. Pamatujte, e je to profesionál. Sehnal jsem si o něm dalí informace. Jeho firma patří k nejlepím v Evropě. A jeho firma, to je vlastně on sám. Určitě se pojistil a pokud má nějaké důkazy, tak je dokonale ukryl.”

To opravdu operaci HORN komplikuje,” řekl zamyleně Lucchese.

Měl byste poslat svého syna a lidi, kteří prováděli akce v Nice a Paříi, někam mimo Itálii. Mám obavy, aby Pierre nevyvedl nějakou zbrklost, která byl mohla upozornit Pearce. Ten bude určitě hledat spojení právě kolem nás.”

Máte pravdu, plukovníku. Zítra přijede Pierre z Chamonix. Okamitě ho polu do panělska. A Seppova skupina zůstane ve výcarsku. Tak to bylo ujednáno.”

Já zatím připravím specialistu na Pearce. Nabízí přece ochranu proti průmyslové pionái, tak to zkusíme z té strany…”

Ve 12.05 hodin plukovník Salerno vyel na chodník před budovu Eurotrade na třídě St. Raffeale. Řidič černé limuzíny uctivě otevřel dveře a počkal, a se jeho pán pohodlně usadí. Nikdo z obou muů neměl ani tuení, e jejich odjezd zaznamenala filmová kamera, dovedně umístěná v reflektoru starího auta, které stálo zaparkováno na protějí straně ulice.

Kamera se automaticky zapínala, kdykoliv někdo překročil práh vysoké budovy, kde měla své kanceláře společnost Eurotrade. To byl jeden z dovedných kousků Pearcova specialisty Harryho.

IX

Ve čtvrtek se v sanatoriu St. Michael protáhla dopolední vizita a téměř do deseti hodin. Jako posledního pacienta navtívila suita lékařů v čele s profesorem Devalem dr. Bene Garlosse, jeho zdravotní stav se rapidně zlepil. Jen za lékaři zaklaply dveře, ozvalo se tiché zaklepání a do místnosti vklouzl mu v bílém pláti.

Mám vám osobně předat tady ten dopis, doktore/’ zaeptal, ale přesto jeho italtina hned upoutala Carlossovu pozornost. Namísto dotazů vak otevřel dopisní obálku.

Váený příteli, doktore Carlossi,

předem se Vám velice omlouvám, e pouívám tohoto neobvyklého způsobu, kterým Vás ádám o setkání. Ale donutila mne k tomu zcela mimořádnáavánásituace. Abyste uvěřil pravdivosti a hlavně věrohodnosti tohoto dopisu, uvedu několik skutečností, o kterých víte jen Vy, dále Emmi Occarsiová a já, Anthony Pearce - její vagr.

Předně, seznámili jsme se v pátek 6. srpna, druhý den po Vittoriově pohřbu, kdy jsem doprovázel Emmi při její návtěvě právě v tomto sanatoriu. Při rozmluvě se stala taková drobná příhoda. Pokud si vzpomínáte, okřikl jsem Vás v okamiku, kdy jste chtěl nahlas hovořit o některých důkazech, které vypátral Vittorio.

Od té doby se udály některé váné události, o nich bych sVámi rád hovořil osobně. Ale protoe Vá pokoj není k takové rozmluvě vhodný, prosím Vás o krátké setkání v zadní části zahrady zdejího sanatoria. Můj spolupracovník Harry, který doručil dopis, Vás povede.

Děkuji Vám předem za Vai ochotu a pomoc.

Vá oddaný

Anthony Pearce. 

Carloss dočetl, mlčky zmačkal papír a chtěl jej zahodil do koe na odpadky. Harry jej vak posunkem ruky zadrel. Vzal

zmačkaný papír, nad umyvadlem jej zapálil a popel spláchl do odpadu.

Mezitím si Carloss oblékl upan a očima dal Harrymu pokyn, aby vyel z místnosti. Pomalu proli téměř prázdnou zahradou a po několika minutách Harry zmizel za souvislým ivým plotem, lemujícím zahradní cestu. Na několika místech byly v uměle upravených výklencích umístěny parkové lavičky. U jedné z nich stál Pearce v pruhovaném nemocničním pláti a z dálky se na Carlosse usmíval.

,,Jetě jednou se omlouvám za tuto makarádu, doktore. Ale neměl jsem jinou monost k bezpečnému kontaktu. Jsem vám zavázán, e jste přiel.”

,,Vítám vás, Pearci, vá dopis mě opravdu překvapil. Ale čekám vysvětlení, co vás přinutilo k takovým tajnostem?”

Boj oivot, doktore!” odpověděl Pearce tvrdě a z jehotváře zmizel úsměv.

,,Boj o ivot? Nerozumím … čí ivot?” reagoval poněkud zmateně Carloss.

,,ivot Emmi Occarsiové, jejích dětí, můj ivot, ivot mé rodiny a také vá, doktore!”

Carloss si unaveně sedl na lavičku. ,,Nerozumím tomu. Myslel jsem, e Vittorio …”

,,Vittorio byl první na řadě. To víte stejně tak dobře jako já. Slyel jste přece, co měl Vittorio na magnetofonovém záznamu,” el tvrdě na věc Pearce.

,,Ale to jsou vechno nae problémy. A se uzdravím, dokončím práci, kterou zahájil Vittorio. Vás se to, Pearci, vůbec netýká. Jste Angličan, obchodník …”

,,Snad se mě to netýkalo a do doby, ne jsem přijel na Vittoriův pohřeb a hlavně ne jsem nael ty věci, o nich lidé z Ordine Nuovo vědí, e je mám. Bohuel, doktore, tip dostali přímo od vás.”

To je přece nesmysl!” Carloss téměř vykřikl.

,.Nezlobte se, ale je to fakt. Vae prořeknutí na pokoji způsobilo, e lidé z Ordine Nuovo rozebrali dům mé vagrové na kousky. Hledali pochopitelně ten záznam a fotografie. A mně potom stálo hodně námahy, abychom vichni se zdravou kůí vyklouzli.”

,,Četl jsem v novinách, e Emmi zmizela. Dělal jsem si - starosti. Ale navtívil mě její otec a ten mi řekl…”

,.Doktore, to je v této chvíli vedlejí. Je s dětmi v bezpečí. Věřte mi! Já vak teď potřebuji vai pomoc.”

Jakou pomoc? A co vůbec chcete dělat, Pearci?”

Nebudete tomu moná věřit, ale rozdám si to s Ordine

Nuovo.” Carloss na něj nedůvěřivě vytřetil oči. Co vás k tomu vede? Vzpomeňte na Vittoria! Vdy jde skutečně

0 ivot!”

,.Právě proto, doktore. Právě proto. Ale k tomu mám navíc anci vydělat pořádné peníze,” vysvětloval Pearce $ ironickým úsměvem. ,,Kdy se spolu dohodneme, máte navíc i vy anci zatočit tady s tou sebrankou jednou provdy.”

Carloss se zpytavé zahleděl Pearcovi do očí a potom řekl pevným hlasem: Jestli to vechno, Pearci, děláte jen pro ty peníze, tak v té hře nemáte naději ani jako ten poslední obyčejný policajt, co jen plní rozkazy.”

Pearce poznal, e Carlosse patně odhadl. Zřejmě il stále v představách vysokých morálních principů, čestnosti, humanity a tak dále. Proto okamitě reagoval.

Peníze mě v této chvíli nezajímají. Jde přece o víc, doktore. Pochopte, e mám na starosti i Emmi a její děti. ňekněte mi upřímně, měla by anci přečkat v bezpečí tuto stranou dobu někde tady v Itálii?”

Carloss jen zamítavě zakýval hlavou.

Tak vidíte. A k mým ivotním zásadám patří, e nejlepí obranou je útok. To mě naučili u v kadetce v Sunhurstu, ale

1 poslední roky, co se ivím tímhle pinavým řemeslem.”

Dobře, Pearci, řekněte mi konkrétně, co byste potřeboval.”

Poloím vám otázku doktore. Co byste udělal v případě, kdybych vám předal do rukou nezvratné důkazy o lidech z Ordine Nuovo, jména, adresy, funkce? A hlavně informace o tom, co v poslední době udělali a co hodlají udělat? Můete mi přímo odpovědět?” ,

Připravil bych úder, který by je musel citelně zasáhnout. Ale to je z vaí strany jistě jen teoretická monost,” ujioval sám sebe Carloss.

Uvidíme,” reagoval Pearce. Říkáte úder? Ale máte vůbec spolehlivé lidi, kteří by takový úder provedli? Pokud vím, neofaisté mají své picly i na vysokých místech v policejním aparátě. Vzpomeňte na Vittoria!”

Ano, ale jsou vak jetě poctiví policisté, na které je spolehnutí.”

Tak u přemýlejte, jak to vechno zařídit, aby vás lidé z Ordine Nuovo neoddělali dřív, ne něco dáme spolu dohromady.”

,, Vy skutečně máte v ru kách dů kazy, o kterých jste m Iuvi I ? “

Mám důkazy, které ukryl Vittorio, a dalí jetě seenu. Sám brzy poznáte, e na mne a moje lidi je spolehnutí.”

Pearci, uvědomte si, e je to příli vysoká hra. Taková hra si neádá jen dokonalou profesionální dovednost, ale také vysoké morální kvality. Jetě jednou vás varuji. Jestli vám jde jen o peníze, předejte mi své důkazy a jděte od toho!”

Ne, doktore. Zatím od toho nepůjdu. A nechte u na mně, jak překonám ten handicap ,morálních hodno, o kterých mluvíte,” odpověděl Pearce s jemnou ironií v hlase.

Dobrá, souhlasím,” rezignoval Carloss. Co mám tedy konkrétně udělat?”

Musíte nějak v tichosti zorganizovat skupinu policistů, na které je stoprocentní spolehnutí. Vy byste měl nadále zůstat v sanatoriu. To bude pro lidi z Ordine Nuovu uklidňujícím faktorem. S velitelem policejní skupiny mě musíte seznámit. Bylo by potřeba, abyste vech no zařídil nejpozději dotřídnů.”

To se mi určitě podaří,” přisvědčil Carloss.

Výborně. Dále bych potřeboval, aby někdo spolehlivý vyzvedl ve vaí kanceláři z trezoru fascikl jistého Bartorelliho alias Biagia. Fascikl tam ukryl Vikttorio. Ten člověk je moná tím klíčem k jejich zámku.”

Vechny materiály vám budou k dispozici pozítří v tuto dobu. Bude zde čekat i velitel policejní skupiny.”

V tom případě bychom se seli zase tady. Ve vaem pokoji máte zabudovaný odposlech. Proto vechny věci projednávejte raději venku v zahradě nebo někde na chodbě. Doporučuji vám, abyste byl ve spojení jen s jedním vaím spolupracovníkem. Kadé zvýení vaí aktivity, a tím myslím i větí frekvence návtěv, budou lidé z Ordine Nuovo s určitostí registrovat.”

Spolehněte se, Pearci. Za tu krátkou dobu, co se známe, jsem se od vás přece jen něco přiučil,” reagoval Carloss s úsměvem. Také Pearce se usmál. Rozloučili se pevným stiskem ruky. Pearce zmizel za ivý plotem a Carloss zamířil pomalým krokem zpět k budově sanatoria.

Ve čtyři hodiny odpoledne Pearce vystoupil z taxíku nedaleko hotelu Mantovani v ulici via Julius Caesar. Proel recepcí a kavárnou a do zadního traktu, do zahradní restaurace. Jen několik stolků bylo obsazených. U jednoho z nich uviděl inspektora Lisetta, právě usrkávajícího z orosené sklenice campari. Jejich pohledy se na okamik setkaly. Pearce neznatelně zakýval hlavou, jetě ve vchodu e obrátil a zamířil na toaletu. Zůstal stát u umyvadla a čekal. Lisette vyklouzl do místnosti za několik vteřin.

Tady máte toho vaeho chlapíka. Vechno je napsané uvnitř obálky,” zaeptal a strčil Pearcovi do rukou modrou úřední obálku.

Díky inspektore, jste třída,” odpověděl Pearce také eptem. Obálku zastrčil do kapsy a Lisettovi vtiskl dodlaněsvazek stodolarových bankovek. Je to přesně na chlup podle naí dohody,” dodal s úsměvem.

Policista chvatně ukryl peníze do náprsní taky. Nemyslete si, nebyla to hračka. Ale kdy zase budete něco potřebovat, víte, kde mě najdete. Tecf se poroučím … Pozdravil vztyčeným ukazovákem, kterým ukl do okraje klobouku. Rychle se otočil a vyel na chodbu.

Pearce si umyl ruce, chvilku jetě počkal a potom se stej nou cestou vrátil na ulici. Zastavil první taxi a nechal se zavést na náměstí sv. Marka. V autě tam na něj čekal netrpělivě Harry.

Tome, to je dost, e jde. Přila urgentní zpráva z Londýna.”

Tak co se stalo?” zeptal se Pearce netrpělivě.

Zmizela tvoje vagrová Emmi. Děti vak zůstaly v Thuřso u tvé eny!”

Hrome!” zaklel Pearce a těce se zvrátil do sedadla.

Pěkná lamastika, Tome. Myslí, e v tom mají prsty?”

Nevím, Harry. Ale nejdou mi na rozum dvě věci. Za prvé, jak by objevili úkryt v Thurso a za druhé - proč by nechali na místě děti? Tady mi něco nehraje. Pokud by chtěli dělat nátlak na enskou, určitě by k tomu vyuili monosti rozvázat jí jazyk hrozbou, e něco udělají jejím dětem.”

To je fakt. Ale co se potom tvé vagrové přihodilo?”

Nevím, Harry. Byla nervově úplně vyčerpaná. Moná, e jí něco vlezlo do hlavy. Kdo ví? Tecf u je jasné, e jsem udělal chybu. Někdo ji tam měl hlídat. Charles má spoustu starostí s hotelem a na ostatní mu nezbývá čas.”

Pojedem v tom dál?” zeptal se Harry naoko klidným hlasem, ale po očku napjatě pozoroval svého éfa.

Tecf u musíme. Nemáme vyhnutí. Stojí-li za zmizením Emmi lidé z Ordine Nuovo, brzy se to dozvíme. Proto si musíme pospíit a sehnat nějaké trumfy do rukávu. Tecf se podíváme na jednoho chlápka, který leí v nemocnici Salvátor Mundi, chirurgická klinika, pokoj č. 381. Problém je v tom, e na pokoji s ním jsou jetě dalí dva pacienti. Nejdříve obhlídneme situaci a potom se do toho pustíme. Kadá minuta má cenu zlata.”

Cestu ze severního Skotska do Říma proila Emmi Occarsiová jako ve snu. Vechno dělala jakýmsi podvědomým způsobem. Celou cestu také nad ničím jiným nepřemýlela. Od samého počátku jejího rozhodnutí jí bylo jasné, e bez pomoci se neobejde. V duchu probírala vechny své známé a přátele. Na prvním místě stál Vittoriův přítel a spolupracovník dr. Bene Carloss. Ale ten byl také první, koho vyloučila. Bene by s určitostí okamitě odhalil její plány. Ale i ostatní přátele a známé musela nakonec vyloučit. Potom si náhle vzpomněla na policistu, který přiel vyetřovat vloupání do jejich vily po Vittoriově pohřbu. Nabízel jí přece pomoc! Horečně začala hledat ve své kabelce. Mezi doklady objevila i jeho vizitku. Giuseppe Lisette-policejní inspektor. Byla zde i jeho soukromá adresa a telefon. Rozhodla se, e u něj nejprve zkusí těstí. Nějak podvědomě cítila, e by nebylo vhodné, aby se objevila ve svém domě nebo v bydliti rodičů. Proto po příletu do Říma si nejprve na letiti pronajala v kanceláři firmy Hertz osobní vůz Fiat 127 a potom si v předměstském penziónu telefonicky zajistila ubytování. Stále se vak nemohla rozhodnout, co podnikne. Téměř hodinu projíděla bez cíle přeplněnými římskými ulicemi. Nakonec se vydala na jiní předměstí do penziónu Montani v ulici Eustachio Manfredi. Zaplatila předem na jeden týden, čím značně zlepila náladu nevrlé majitelce penziónu. Na pokoji se osprchovala a troku upravila. Nakonec dospěla k rozhodnutí, e jediným pozitivním krokem, který můe skutečně udělat, je spojení s inspektorem Lisettem. Jetě sice nevěděla, jak zdůvodní policistovi svou ádost, ale tím se netrápila. Vdané situaci pro ni znamenal jediný záchytný bod. Proto bez váhání vytočila jeho číslo do bytu. Telefon vak vyzváněl několik vteřin bez odpovědi. Počkala půl hodiny v a zkusila to znovu. Telefon opět vyzváněl naprázdno.

Bezradná a plná vnitřního neklidu nakonec vytočila číslo policejní stanice na Lisettově vizitce.

Policejní okrsek deset. U telefonu serant Venelio, ozval se rázný hlas ve sluchátku.

Prosím inspektora Lisetta, pitla Emmi.

Inspektor Lisette není přítomen. Nastupuje slubu a zítra v poledne. Mohu mu něco vyřídit?’*

Zpráva Emmi totálně zaskočila. Horečně přemýlela, co má udělat. Věděla jen jediné - musí pospíchat.

Haló jste tam jetě?” uslyela znovu hlas ve sluchátku.

Ano … ano … jistě,” odpověděla zmateně.

Tak co mám inspektorovi vyřídit?” naléhal policista.

Řekněte mu, e ho prosím, aby mě navtívil nebo zavolal. Jde o důleitou věc.

Tak rychle, jméno a adresu!  ádal nekompromisní hlas na druhém konci.

Emmi Occarsiová, penzión Montani, via Eustachio Manfredi, telefon 80 33 47. Ale raději bych mu vechno vysvětlila osobně. Jde toti o to vloupání do bytu….chtěla jetě dodat na vysvětlenou, ale zjistila, e mluví do němého sluchátka. Policista okamitě po zapsání jména a adresy zavěsil.

Emmi odloila sluchátko a náhle pocítila nesmírnou únavu. Na noční stolek postavila telefonní přístroj, potom otevřela okno dokořán a ulehla na postel. Téměř v okamiku usnula.

*

Telefonický vzkaz Emmi Occarsiové převzal na policejním okrsku serant Venelio, který měl ten večer slubu. Rázně načmáral na list, vytrený z bloku jméno, adresu a číslo telefonu. List poloil Lisettovi na psací stůl a zatíil jej těkým popelníkem. Tím pro něj povinnost skončila. Po dobu noční sluby pečlivě zaznamenával podobné vzkazy i pro ostatní přísluníky jejich policejního okrsku a předával jim je stejným způsobem.

Po desáté hodině náhle vpadl do dozorčí místnosti velitel okrsku poručík Rovigo. Vyslechl hláení seranta Venelia, zběně se zeptal na vechny novinky, několikrát proel sluební místností, potom jetě nakoukl do prázdné a tiché centrální kanceláře, ve které ve dne kypí bouřlivý ruch a zamyleně se zastavil u několika oputěných pracovních stolků. Potom spěně zamával na rozloučenou serantu Veneliovi a zmizel.

Venelio samozřejmě nemohl tuit, e důvodem velitelova spěchu byl právě list papíru, který on sám poloil na stůl inspektora Lisetta.

*

V pátek odpoledne se ředitel Eurotrade Lucchese vrátil z Milána do své vily v lázních Minarella. Na zahradě před domem u na něj čekal jeho syn Pierre.

Vítám tě, otče. Jaká byla cesta?”

Strané vedro,” odpověděl starý. Obřadně syna objal a políbil na tvář.

čtyři mui Lucchesovy osobní stráe počkali, a otec se synem zmizí ve vile a potom zaujali svá obvyklá místa.

Cestou jsem se radiotelefonem spojil se Salernem. Přijede kadou chvíli. Má pro nás mimořádně důleitou zprávu,” sděloval starý Lucchese synovi. Ty se připraví na cestu. Musí na několik týdnů zmiet, abychom měli jistotu. Zařídíme to tak, e bude na dovolené ve panělsku.”

Stalo se něco, tati?”

Nai lidé nenali toho Pearce. Zmizel. Salermo má podezření, e Pearce proti nám něco připravuje.”

Ale jakou to má souvislost se mnou?”

V poslední době jsi dělal několik závaných akcí. Potřebuje si odpočinout. Ta akce s Occarsim nám skutečně neposlouila. A navíc jsme museli spustit operaci HORN. Zásilka u je vlastně na cestě.”

Během rozhovoru oba mui vystoupili po irokém schoditi do prvního poschodí a iroce rozevřenými skleněnými dveřmi vyli na terasu s nádherným výhledem na mořskou zátoku. Pierre přistoupil k malému barovému pultu, z lednice vytáhl láhev bílého vína a nalil chladný nápoj do dvou vysokých číí. Jednu postavil na proutěný stolek před otce.

Tecf mě informuj o akci v Paříi, Pierre,” pobídl syna Lucchese.

Vechno lo podle plánu, otče. Peníze u jsou ve výcarsku. Cenné věci jsme zatím uloili v Chamonix.”

V telefonu jsi naznačil nějaké komplikace..

Během akce bankovní ochrana a policisté několikrát kontrolovali budovu zvenčí, ale nic nezjistili.”

Dobře. Spojení se Seppem je zajitěno?”

Ano. Telefon do penziónu Hubert v St. Moritzi, jen pro naléhavé případy. Kurýr je připraven v Miláně.” Pierre Lucchese chtěl jetě négo dodat, ale na térasu vstoupil jeden z členů osobní ochrany, následován plukovníkem Salernem.

Vítám vás, plukovníku,” zavolal nahlas Lucchese a vyel mu vstříc. Přátelsky si stiskli ruce. Salerno vrhl pohled na Pierra Lucchese. ^uďte zdráv, Pierre,” řekl chladné.

Dobrý den, plukovníku,” vyklouzlo neochotné Pierrovi z úst. Vzájemná nevraivost obou muů byla patrná z kadého jejich gesta.

Lucchese dal pohybem ruky pokyn osobnímu stráci, aby odeel. Potom vzal pod paí plukovníka a vedkho ke křeslu.

Dáte si něco k pití, pane plukovníku?” ozval se úsečný Pierrův hlas od barového pultu.

Prosím whisky se sodou a ledem.”

Tak povídejte, co se stalo?” pobízel Lucchese. Salerno nejdříve upil se sklenice. Bylo na něm vidět, e jen s největím

usním potlačuje vzruení, i kdy se vdy stavěl do pózy rozváného a chladného člověka.

Mám zprávu, a Emmi Occarsiová je v Římě,” řekl naoko klidným hlasem.

To není moné, neudrel vzruení mladý Lucchese. Říkal jste přece, e ji Pearce s dětmi odvezl někam do Anglie,” namítal Lucchese senior.

Ano, to vechno je pravda. Ale teď se najednou objevila v Římě. A dokonce se ubytovala v penziónu. Přili jsme na to včera zcela náhodou. adala o schůzku jednoho policistu z 10. okresu, ale zprávu zachytil velitel okrsku, jeden z naich nejspolehlivějích lidí. Ihned nás uvědomil.”

Potom se nám nabízí fantastická ance, plukovníku,” reagoval ivě Pierre.

Myslíte?” opáčil ironicky Salerno. Já v tom spíe vidím nějaký trik toho Pearce. Co kdy nám ji poslal jako volavku? Nezapomeňte, e je to mazaný chlap.”

To by snad mohl udělat v Anglii. Ale tady? Nemá přece anci,” namítal Pierre.

A budete, mladý mui, pracovat tolik let ve pionái jako já, tak poznáte, e nejhorí věcí pro tuhle práci je vdycky unáhlený úsudek.”

Co tedy navrhujete, plukovníku?” zeptal se Lucchese a káravým pohledem umlčel syna.

Tu enskou u střeíme jako oko v hlavě. Zatím ádné kontakty, jen utajený dohled z povzdálí. Poručík Rovigo odvelel inspektora Lisetta, kterého Occarsiová volala, na výpomoc do Rimini. Tím jsme ji od něho odřízli a budeme čekat, čekat co udělá.”

Máte dostatek lidí?” zajímal se starý Lucchese.

Zatím ano. Occarsiová bydlí v penziónu Montani. Máme ho pod dohledem a samozřejmě jsme napíchli i telefon. Neudělá ani krok, ani bychom o ní nevěděli. Uvidíme, s čím na nás vyrukuje.” Salerno se znovu napil whisky.

Mladý Lucchese mezitím usilovně přemýlel. Nedovedl si opravdu vysvětlit, proč Occarsiová přijela do Itálie. Skutečnost, e se ubytovala v penziónu a nejela domů, svědčí o její jisté opatrnosti. Salerno má asi přece jen pravdu, kdy za tím vidí Pearcůvtrik. Ale on, Pierre, by to vyřeil úplnějinak. Pěkně by tu enskou skřípnul a musela by zpívat. Salerno by dělal nejraději vechno jen v rukavičkách - pozorovat, kombinovat. To není práce pro chlapa. Ale ze veho nejvíce jej vzruovala otcova zpráva o zahájení operace HORN. To se u týkalo bezprostředně i jeho osoby. Proto nemůe dovolit, aby kvůli

nějakému ztřetěnému Angličanovi a jeho příbuzné byly ohroeny vechny jeho plány a ambice. Vtom okamiku v něm uzrálo pevné rozhodnutí. U jenom na půl ucha poslouchal, jak se otec s plukovníkem domlouvají na dalích opatřeních, která podniknou. Potají se několikrát podíval na hodinky.

Salerno zůstal na večeři a odejel a po osmé hodině. Pierre okamitě po jeho odchodu otci oznámil, e druhý den odjídí do panělska. Starý Lucchese jeho rozhodnutí schválil.

Ve 23.20 hodin zaznamenal pracovník Pearcovy firmy na magnetofon v hotelovém pokoji poblí vily La Speranza Pierrův telefonický hovor s neznámým muem z Říma.

Jeho věta - Pozvi příbuzenstvo a čekej zítra v 18.00 hodin v mém bytě” - přinutila Pearcova mue k tomu, e se znovu oblékl a vyel do teplé italské noci. V nejblií telefonní budce vytočil římské číslo 4321171. Kdy uslyel ospalý éfův hlas, stručně jej informoval o obsahu rozhovoru zaznamenaného na magnetofonovém pásku. Ani to tuil, dal vlastně povel k zahájení dalího dramatického kola.

X

Emmi Occarsiová se inspektora Lisetta nedočkala. Cítila, e se její situace stává kritickou. Tři dny, které uplynuly od jejího odjezdu ze Skotska, s určitostí vyvolaly u vagrové paniku. Jestlie Mary uvědomily Torna, začne po ni neprodleně pátrat, pokud u tak neudělal. Na druhé straně byla stále jetě pevně rozhodnuta, e splní své předsevzetí a najde Vittoriova vraha. Po téměř celonočním přemýlení, kdy marně čekala na inspektora Lisetta, se rozhodla zatelefonovat své vagrové a uklidnit ji.

Ráno si z pokoje penziónu objednala bleskový hovor do hotelu Glamorgan ve skotském Thurso. vagrovou s dětmi nezastihla. Podle sdělení malitele hotelu odjeli ráno na celodenní výlet. Zanechala tedy pouze vzkaz, e se jí daří dobře, aby o ni neměli obavy. Troku se uklidnila. Ale náhleji napadlo, e by rovně měla podat zprávu Tomovi, aby náhodou zbytečně nepodnikal nějaké akce na její nalezení. Znovu si objednala bleskový hovor. Tentokrát do Londýna na telefonní číslo Tomovy agentury.

Operatérka v centrále ji zavolala během deseti minut. Ve sluchátku uslyela neznámý příjemný dívčí hlas, hovořící oxfordskou angličtinou.

Agentura Contact, u telefonu Susan Maxwellová, dobrý den.

Prosím pana Pearce, poádala Emmi anglicky.

Pan Pearce není momentálně přítomen. Mohu mu něco vyřídit? 

Řeknete mu, e volala Emmi. On u bude vědět… Do Londýna se vrátím asi za pět dní. Jetě zavolám.’ t Spolehněte se, madam. Ale můete mi sdělit svůj telefon? Moná, e pan Pearce by vám chtěl zavolat osobně nebo mi řekněte, kam bychom vám mohli podat zprávu?**

Jetě nemám pevnou adresu. Volám z letitě, odpověděla chvatně a zavěsila. Nemohla vak vědět, e Suzan Maxwellová, osobní sekretářka Torna Pearce, je zkuená pracovnice, zvyklá jednat operativně a rychle. Také nemohla vědět, e vichni zaměstnanci Pearcovy firmy jsou v nej vyí pohotovosti právě kvůli ní samotné.

To bylo také důvodem, proč se Susan Maxwellová okamitě spojila s londýnskou mezinárodní ústřednou, kde zjistila, e hovor Emmi Occarsiové byl objednán jako bleskový z římského telefonního čísla 803347. Tento důleitý poznatek spěně zakódovala a podle pokynů, které jí uloil Pearce, odeslala telegramem na římskou adresu Pearcova tajného bytu.

*

Ve stejnou dobu, kdy Emmi Occarsiové se marně snaila dovolat své vagrové v Thurso, seděl Pearce v zaparkovaném vozidle poblí nemocnice Salvátor Mundi a usilovně přemýlel, jak by nenápadně kontaktoval mue jménem Emilio Bartorelli.

Inspektor Lisette mu nechal zprávu, e Bartorelli měl dne 29. července časně ráno autonehodu na výpadovce do Viterbo. Utrpěl těký otřes mozku a řadu povrchových zraněni. Přestoe se jeho zdravotní stav zdál zpočátku velmi váný, Bartorelli se poměrně rychle zotavil.

Pearce rovně věděl, e na nemocničním pokoji leí s Bartorellim dalí dva pacienti, kteří se pravidelně zúčastňují povinného rehabilitačního tělocviku. To byla tedy jediná vhodná chvíle pro kontakt.

Tato hodina bude moná rozhodující pro celý dalí průběh akce. Proto se na kontakt téměř celou noc velmi pečlivě připravoval a do posledního detailu promýlel kadou větu, kterou hodlal vyslovit.

V 09.55 hodin vystoupil z vozu azamířil k nemocnici. Rychle

proel kamenným průjezdem, který jetě pamatoval koňská spřeení, a přes zahradu zamířil k vysoké budově chirurgické kliniky. Výtahem vyjel do třetího patra a zvolna proel dlouhou nemocniční chodbou. Pohyboval ses jistotou a samozřejmostí. U minulý den odpoledne se seznámil se situací v nemocnici. Právě kdy míjel pokoj č. 381, málem se srazil s dvojicí pacientů, doprovázených nemocničním zřízencem, kteří vyli z pokoje. Pearcovo bystré oko zahlédlo Bartorelliho, jak sedí na posteli u otevřeného okna.

Chvilku počkal, a se trojice muů vzdálila a potom tie bez klepání vklouzl do pokoje. Opatrně zasebou zavřel. Bartorelli jeho příchod ani nezaznamenal.

Promiňte, pane Biagio, jsem zástupce pojiovny Largo Tritone a mám s vámi projednat úhradu vaí pojistky za havarovaný vůz, řekl Pearce oviálním tónem a postoupil a těsně k posteli, kde seděl mu, kterého hledal. Zcela záměrně pouil Bartorelliho pravé jméno Biagia.

Několik vteřin seděl mu na posteli jako zařezaný a nemohl ze sebe vypravit ani hlásku.

To je … to je omyl. Jmenuji se Bartorelli,” vykoktal.

Pearce se jen uklíbl a zamítavě mávl rukou. Na tom teď nezáleí, jak se vlastně jmenujete. Důleité je, e jste ten pravý, koho hledám.” Pearce udělal významnou pauzu. Přiel jsem za vámi, abychom dokončili kontrakt z minulého měsíce. A zdůrazňuji, úspěně dokončili.”

Táhněte k čertu s takovými řečmi! O ádném kontraktu nevím,” reagoval ostře Bartorelli. U se zřejmě vzpamatoval z prvního oku.

Ale ano, vzpomeňte si. Neděle 25. července, trattoria Pontevecchio …,” vysvětloval stále na oko oviálně Pearce.

Neznám … nic nevím!” vykřikl téměř zoufale Bertorelli.

Opravdu? Posílá mě za vámi dr. Vittorio Occarsi,” vypálil Pearce.

Ten je přece mrtev!” vyjekl Bartorelli.

Tak vidíte. U jstesi vzpoměl. Ale uklidněte se, já přicházím jako jeho přítel.”

Nevěřím!” zasípal Bartorelli.

Pearce vyndal z malého kufříku kapesní magnetofon a stiskl tlačítko.

Dobrý den doktore. Jsem rád, e jste přiel,” ozval se jasný Bartorelliho hlas z reproduktoru.

Tato kratičká větě způsobila, e se Bartorelli vymrtil jako ocelová pruina a bleskově sáhl pod poltář. Ne mohl Pearce cokoliv udělat, díval se do ústí pistole.

Záznam a vá kufřík! Rychle! syčel Bartorellihohlas, plný vzteku.

Myslíte, e jsem pratěný pytlem přes hlavu?” reagoval s úsměvem Pearce. Tady je záznam i s magnetofonem. Ale pamatujte si, e kdy do jedenácti hodin nevyjdu z nemocnice, dostane stejnou nahrávku jistý pan Pierre Lucchese… Člověče, schovejte tu bouchačku a poslechněte si, co vám řeknu. Čas letí straně rychle, řekl smířlivě.

Bartorelli stál proti němu bledý jako stěna a ruka s pistolí mu bezvládně klesla. Potom těce dosedl na lůko.

Co chcete?” zeptal se zdrceně.

Dokončit tu věc, kterou jste začal s doktorem Occarsim.”

Ale já ho nemohl varovat! Měl jsem autonehodu. Věřte mi, proboha!” zaúpěl prosebně.

Chci vám věřit.”

Zabil ho Pierre, vím to ..vysvětloval sípavým hlase.

Pearce mu nabídl cigaretu a připálil. Bartorelli lačně nasál kouř.

To mi vechno vysvětlíte později. Tecf bych chtěl vědět některé dalí věci.”

Kdo ale jste? Podle výslovnosti…”

Jsem Vittoriův přítel a dokončím, co on začal!”

Chcete spáchat sebevradu?”

Ne, to rozhodně nechci. A k tomu, abych vyvázl se zdravou kůí, mi pomůete vy!” $

Doktor Occarsi vak souhlasil s určitými podmínkami,” namítal Bartorelli.

Také já s nimi souhlasím. Připravím vám perfektní doklady a padesát tisíc dolarů v Banca Nationale v Buenos Aires. Tak jste to přece měli domluveno, mám pravdu?”

Ano,” hlesl Bartorelli.

Výborně. Vidím, e si konečně rozumíme.”

Bartorelli vak nad něčím usilovně přemýlel. Seděl na posteli se sklopenou hlavou a nervózně si mnul dlaně.

Co kdy je to vechno, co mi říkáte, podraz?” zeptal se znovu nejistě a napjatě sledoval Pearcovu reakci.

Poslyte, Bartorelli, dr. Occarsi před svou smrtí udělal určitá etření, která se týkala i vás. Z těch etření vyplynulo, e jste se nějakou dobu zabýval paováním narkotik, byl jste dokonce vyslýchán a dostal jste se z toho. Kdy jsem ty věci četl, zdálo se mi, e budu jednat s chlapíkem, který má vech pět pohromadě a snadno si spočítá, jak na tom je. Ale vae reakce mě překvapuje.”

Mám rád ivot,” reagoval Bartorelli. A tady jde o vechno!”

Tak usi, proboha, dejte konečně dohromady, e vás mám v ruce se vím vudy. Jste na tom totálně mizerně, to u vám nad dolo. Z hlediska Ordine Nuovo i z hlediska zákonů. Ale já nechci hnát věci do krajnosti. Taková spolupráce nestojí za nic. Chci se rozumně dohodnout. U chápete?” Pearce rázně odměřoval svá slova.

Snad ano,” rezignoval Bartorelli. Co tedy chcete vědět?”

Nejdříve vechno o Pierrovi Lucchesovi.”

To je největí bestie. Namočil mě do té jejich bandy,” reagoval prudce Bartorelli.

Jakou hraje úlohu v Ordine Nuovo?”

Patří k vedení. Ale to vechno dělá jen proto, aby zakryl své dalí kefty.”

Jaké kefty?”

Má svou vlastní sí na paování a ilegální prodej narkotik. O tom snad vím jen já a jeho dva osobní střelci. Sítě Ordine Nuovo dovedně vyuívá k transportu zásilek narkotik. Ani jeho ctihodný otec netuí, co synáček za jeho zády vyvádí,” vysvětloval Bartorelli a oči mu vzruením plály.

Také Pearce byl vnitřně značně rozruen. Potvrzoval se jeho předpoklad, e mladý Lucchese by mohl být jedním ze zranitelných článků spletitého řetězu Ordine Nuovo.

Jak jste se to dozvěděl?”

Lucchese mě vytáhl v roce 1972 z lapáku. Sehnal mi dobrého obhájce. Propustili mě pro nedostatek důkazů. Potom jsem musel pracovat jen pro něj. Převzal celou moji sí ze západního Německa. Avak peníze, které mi údajně ukládá na tajné konto, jsou vázány jeho podpisem. Jsem vlastně doslova jeho majetkem.”

Potom nechápu, proč dělá takové divočiny, účastní se na přepadech nebo dokonce vradí?” namítal Pearce.

,,S tím začal a v poslední době. Chce získat co největí vliv ve vedení a pověst odhodlaného radikála.”

Proč zabil dr. Occarsiho?”

Právě proto, chtěl ukázat svou odvahu a oddanost. Zapojil do toho lidi jen ze své skupiny.”

Jaká je vae úloha v Ordine Nuovo?”

Patřím do skupiny Pierra Lucchese. Jsem něco jako jeho asistent, ale ve skutečnosti mu zajiuji jen chod a distribuci sítě narkotik.”

Proč vás tedy chtěl vzít ssebou naakci proti Occarsimu?”

Aby zavřel zobáky ostatním členům skupiny, kteří poukazovali na to, e nechodím na riskantní věci. Nevěděli, e v porovnání s nimi mi jde vlastně denně o krk …”

Pierrova skupina udělala ty loupee v Nice a Paříi?’* vypálil otázku Pearce.

Ne tak docela. To dělali profíci. Nějací západní Němci a Francouzi. Technické prostředky jsou z USA. Podrobnosti vak nevím.

Máte z nemonice spojení na Lucchese?**

Ano. Několikrát jsem s ním mluvil telefonem. Včera za mnou poslal jednoho ze svých stráců. Dostali hláku, e přes jednu západoněmeckou firmu jde nějaká zásilka do Jiní Afriky. Pierre chtěl vědět, zda bychom toho mohli vyuít pro nae obchody. 

Počkejte, Bartorelli, ne tak rychle. Pěkné po řadě mi odpovězte. Jaká západoněmecká firma?**

Myslím, e SEWAG.

Druh zásilky?**

Obohacená uranová ruda.”

Pearcovi vzruením zabuilo srdce. Pro koho je určena?”

To nevím.”

Datum a jméno lodi?”

Pozítří ráno mají přistát v Janově. Je to norská loď Bow Oak, ale pro nás, myslím pro můj druh obchodu to nejde vyuít. Příli krátká doba.”

Dobře Bartorelli. To by pro dneek stačilo. Za chvilku se vrátí vaí spolupacienti. Nechci, aby mě zde viděli. Jen jetě jednu otázku, nebo vlastně nabídku. Jde o peníze, o hodně peněz.”

Víc, ne mi slibujete?”

Ano.”

Tak u to vyklopte!”

Jde o ty dvě banky ve Francii.”

O tom vak nevím vůbec nic. Tam pracovali úplně cizí lidé.”

Vím. Ale Lucchese byl u toho. A vás pustí ze pitálu, snate se něco zjistit. Stačí maličkosti. Vechno má svou důleitost.”

Pokusím se o to.”

Zítra na mne počkejte na chodbě. Budu tady přesně v deset hodin.”

Spolehněte se, pane… eh …?”

Jmenuji se Charles Smith.”

Bartorelli se koutkem úst neznatelně usmál. Bylo mu jasné, e jeho návtěvník mu s určitostí nesdělil své pravé jméno. Ale to patřilo i k jeho zvyklostem.

Kde vás najdu, pane Smith?”

Nikde. Já budu ten, který se vdycky objeví. Ale znovu vám opakuji - ádné hlouposti! Ve vaem zájmu. Pearce sloil magnetofon a uloil jej do kufříku. Potom podal Bartorellimu ruku na rozloučenou. Pomalu se otočil a vyel na chodu. Tam si ulehčené oddechl. Cítil vnitřní uspokojení. Bartorelliho dostal přesně tam, kam potřeboval. Navíc se mu při skládání magnetofonu podařilo nenápadně umístit miniaturní transmiter s mikrofonem pod ocelovou konstrukci Bartorelliho postele. S informacemi nahranými na dalím nahrávačí v náprsní kapse získal velmi důleité a cenné body ve svůj prospěch.

U chodníku stálo zaparkováno několik stovek aut. U z dálky uviděl zeleného taunuse, u něho postával jeho partner Harry. Pearce na okamik zastavil a Harry v rychlosti nasedl.

Je to výrobně, Tome. Odposlech funguje na jedničku, hlásil. Magnetofon jsem ukryl v kufru. Příjem je výborný. Slyel jsem kadé vae slovo.

Alespoň budeme mít přehled, kdo za ním chodí. Teď jedeme vyzvednout potu od Susan a potom znovu nemocnice, tentokrát za dr. Carlossem. Vezu mu zprávu, která mu s určitostí vyrazí dech. Prověříme si na ní, jak poctivé policajty má dr. Carloss k dispozici”

*

Dne 28. srpna ve čtyři hodiny ráno zbývalo norské nákladní lodi Bow Oak asi deset mil k příravu v Janově. Na kapitánském můstku měl slubu první důstojník Elf Jacobson spolu s dalími dvěma členy lodní posádky. Nad obzorem ji začínalo svítat, a tak bylo moné pouhým okem rozeznat obrysy italského pobřeí. Kdyby na ně v přístavu nečekala namáhavá práce, mohl by se docela těit z krásného počasí a několika hodin radovánek na soui.

Plavili se u více jak čtyři dny a jetě dalích dvacét je čekalo. Z mylenek ho vyruil hlas mue u kormidla.

Pane, míří k nám strání člun. Signalizují, abychom zastavili,”

Elf Jacobson vyskočil z křesla a lodním dalekohledem namířil na pobřeí. Uviděl člun italské pobření stráe, opakovaně vysílající signál - ZASTAVTE! ZASTAVTE! Nezbývalo, ne uposlechnout. Dal pokyn do strojovny a v několika minutách loď Bow Oak zastavila.

Mezitím se na obzoru vyhouply dva tmavé body a spolu se

stráním člunem se rychle blíily. Elf Jacobson značně zneklidněl. Telefonem vzbudil kapitána a informoval ho o situaci.

Na lodi zaburácely motory policejních helikoptér a po provazových ebřících se začali spoutět abí mui - členové policejního komanda. K boku přirazil strání člun a na palubu vystoupila skupina muů v civilu vedená ramenatým hromotlukem, který kapitánovi strčil pod nos nějakou listinu.

,,Jsem vrchní policejní inspektor Veneto a toto jsou moji spolupracovníci, představil se ramenáč a ukázal na skupinu muů. Mám příkaz, kapitáne, udělat prohlídku vaí lodi. A to jetě dříve, ne přistanete v janovském přístavu.”

Mohu znát důvod? Toto je zcela neobvyklý způsob, pane vrchní inspektore,” ohradil se kapitán.

Ujiuji vás, e k tomuto postupu nás nutí velmi závané důvody. Máme toti informaci, e ilegálně převáíte zásilku strategického materiálu.^

Policistovo vysvětlení zasáhlo oba lodní důstojníky jako blesk. Dobře věděli, e nedeklarovanou zásilkou překračují zákon. Nemohli vak pochopit, odkud italská policie o ní získala informace. Příkaz k naloení speciálního kontejneru dostali telegraficky od ředitele lodní společnosti v době, kdy kotvili v Hamburku. lo vlastně o přeloení z lodi na loď. Také místo určení se měli dozvědět a rádiem. Rozhodně to neměl být přístav Janov. Tam na ně čekala zásilka nějakého strojního zařízení.

Proto kapitán jen rezignovaně pokrčil rameny a ukázal italským policistům cestu do nákladního prostoru. Ze zkuenosti věděl, e v podobných případech je lepí policii neodporovat.

V rukou několika policistů se objevily detekční přístroje. Tajná zásilka byla lokalizována během deseti minut.

Kapitáne, zcela oficiálně vám kladu otázku. Co je v tom kontejneru?” zeptal se vrchní inspektor Veneto přísným úředním hlasem.

Podle nákladového listu - upravená elezná ruda s nějakým chemickým substrátem. Doklady mám v kanceláři.”

Tak říkáte elezná ruda? Zajímavé. Ale to není pravda. Podívejte sel” Policista vzal od jednoho svého mue detekční přístroj a přiloil ho ke stěně kontejneru. Ručička načíselníku divoce poskočila.

Váený pane, tajně přepravujete obohacený uran. Protose vás tái, kam je určen?”

Nevím,” hlesl kapitán.

Pojcfme do vaí kajuty. Chci se seznámit s plavebním programem,” vyzval ho policista.

Spoiu s nimi el i kapitánův zástupce Elf Jacobson. V kajutě si vrchní inspektor Veneto chvilku prohlíel plavební deník a ostatní doklady. Potom se znovu zpytavě zahleděl na oba důstojníky.

Tak jetě jednou vám poloím několik otázek. Pro tuto chvíli je to naposledy. Pamatujte si, e na vaich odpovědích moc záleí. Předevím vám oběma. V těchto věcech nemíním vůbec ertovat.” Udělal významnou pauzu, během ní se jeho černé oči doslova vpíjely do tváří obou vyslýchaných muů.

Kapitáne, kde jste zásilku naloili?”

V Hamburku.”

Kde přesně?”

Přivezl ji přístavní pendl. Přivezl vlastně dva stejné kontejnery. V jednom je asi opravdu elezná ruda. V nákladových listech je to uvedeno.”

Podívejte se, kapitáne, chtěl jsem to s vámi zkusit po dobrém, ale jak vidím, nemáte pochopení pro fair-play. Vechno ostatní vyřídíme tedy na břehu. Nechte spustit motory a jedeme do přístavu. Tady můj zástupce bude řídit přistání a zároveň dá pozor, abyste nevyvedli nějakou pitomost.”

ádám, abych se mohl okamitě spojits norským konzulátem! Takové je mezinárodní právo,” ádal kapitán přikrceným hlasem.

Policejní inspektor, který mezitím doel a ke dveřím kajuty, se prudce otočil.

Říkáte mezinárodní právo? Najednou jste si na né vzpomněl. Najednou! Samozřejmě se spojíte, ale ne dřív, dokud pěkně nevyklopíte celou tu vivárnu. To sice není přesně podle mezinárodního práva, ale já u si to nějak zodpovím. Nakonec, vichni jsme lidé chybující.”

Elf Jacobson zamířil rovně ke dveřím. Mám slubu na můstku,” řekl na vysvětlenou. Vyel z kajuty azačal stoupat po úzkých schodech nahoru. Za sebou uslyel kroky a supění. Uviděl mohutnou postavu policejního inspektora. Počkal, a policista dorazí těsně k němu.

Ta zásilkka je určena do Johanesburku. Dispozice jsme měli dostat zítra rádiem. My v tom nejedeme, pane komisaři. Chceme jen vydělávat peníze. Keft nám sjednal zástupce naí firmy v Hamburku Helmut Frieburg. Zařídil i celní odbavení přes své kontakty. Je to nae druhá zásilka tohoto druhu. Tu první jsme vezli před třemi měsíci. Opět Hamburk-Johanesburk. Policista si zamyleně zapálil doutník a zpytavé si Jacobsona prohlíel. Dobrá, jetě uvidíme.” odpověděl neurčitě.

*

Inspektor Lisetteje dočasně sluebně mimo Řím. Bohuel, nevíme, kdy se vrátí. To bylo strohé sdělení, které Emmi Occarsiová uslyela po desáté hodině ráno v telefonu. Zapůsobilo to na ni jako studená sprcha. Tím vlastně ztratila poslední naději na pomoc, kterou bezpodmínečně potřebovala. Znovu na ni padl pocit hluboké beznaděje. Ze zamylení ji vytrhlo rázné zaklepání na dveře. Spěně si zapnula upan a v domnění, e přichází pokojská, otevřela.

Za dveřmi stál Pierre Lucchese, oblečen do elegantního edivého obleku. Bez vyzvání rychle vstoupil dovnitř.

Promiňte, signora, e se takto chovám. Ale nechci vám způsobit nepříjemnosti, kdyby mě někdo uviděl, jak k vám vcházím/* řekl zdvořile a znalecky si Emmi prohlíel. Kdo jste? A co si to vůbec dovolujete?*’ chtěla protestovat, ale návtěvník poloil významně ukazovák na ústa.

Nekřičte, prosím vás. Jsem policejní inspektor Gianni, přítel a kolega inspektora Lisetta/’ vysvětloval tie.

Jeho vysvětlení Emmi poněkud uklidnilo. Ukázala rukou na jediné křeslo v místnosti a sama usedla na okraj postele.

Giuseppe, tedy inspektor Lisette se velmi omlouvá, u vám nestačil ani zavolat, to víte, sluba u policie, člověk neví dne ani hodiny. Pracuje na nějakém případu v Rimini. Prosil mně, abych za vámi zael a zeptal se, co potřebujete, nebo v čem bychom vám mohli pomoci. Zde je můj policejní průkaz.” Rozevřel před ní malou kníečku se státním znakem, fotografií, hodností a jménem Enrico Gianni.

Emmi jen letmo pohlédla nafotogragii. Usilovně přemýlela. Mladý mu vypadal sympaticky, ale něco jí na něm vadilo. Moná sebevědomí nebo drahý oblek, který tak kontrastoval se vzhledem inspektora Lisetta. Na druhé straně si byla jista, e Gianni musí přicházet od Lisetta, protoe pouze jemu zanechala vzkaz. Bohuel, jen těko by Emmi mohla pochopit, jakými sloitými cestami její vzkaz proel a před jakým akutním nebezpečím nyní stojí.

Inspektor Lisette mi kdysi nabídl pomoc, budu-li ji potřebovat. Proto jsem mu volala,” odpověděla tie.

Chápu, Giuseppe je kavalír. A hlavně k tak krásným enám, jako jste vy, signoro,” reagoval Lucchese podlézavě.

Pane, zabili mi mue. A já teď potřebuji pomoc. Vae slova, vae slova jsou nemístná, vykřikla hněvivě a do očí jí vstoupily slzy.

Prosím, promiňte mi to, omlouvám se … nevěděl jsem. To mi Giuseppe v té rychlosti nestačil říci. Určitě bych si něco takového nedovolil,” omouval se. Dostal nasebe vztek. Jediná nevhodná věta a vechno mohla pokazit.

I já se omlouvám. Jsem teď v posledních dnech značně nervově labilní. Samozřejmě, nemohl jste vědět…

Pokud to bude v mých silách, rád vám v zastoupení inspektora Lisetta pomohu. Musíte mi vak vysvětlit..

Chci najít vraha svého mue, pane!” řekla pevným hlasem Emmi Occarsiová. Její oči zaplály hněvem.

Pierre Lucchese - otrlý gangster a zabiják ~ náhle ucítil, jak mu na čele vyvstává studený pot. Z té eny vyzařovala smrtelná nenávist a odhodlání obětovat třeba i vlastní ivot, jen aby pomstila svého mue. Bylo v tom něco jako kus středověké vendety - krevní msty. Potom si vak uvědomil, e je mu vlastně vydána na milost a nemilost a to ho uklidnilo.

Máte na někoho podezření?” zeptal se se zájmem.

Vlastně ani nevím … Mám fotografii a jméno člověka, který vylákal mého mue na schůzku. Telefonoval mu a potom mu strčil do schránky dopis. Vittorio se s ním seel v jedné restauraci. To bylo v neděli 25. července. Ve čtvrtek 29. července potom Vittoria zabili.”

Lucchese jen stěí zakrýval vzruení. Okamitě si uvědomil, jak cenné informace se mu dostávají do rukou. Riskantní operace, kterou podnikl, za to stála. Salerno bude úplně vyřízený. Vyuil svého výsadního postavení v organizaci a přesvědčil vedoucího skupiny, která střeila penzión Montanu, e přichází splnit příkaz vedení. Své lidi rozmístil v těsném sousedství penziónu. Vůbec neočekával, e Emmi Occarsiová k němu pojme takovou důvěru. Byl dokonce odhodlán, e ji v případě nutnosti se svými lidmi unese násilím. Ale věci se zatím vyvíjely příznivě.

Manel doma ukryl fotografii toho mue. Lidé z Ordine Nuovoo tom museli vědět, protoe v naí nepřítomnosti rozbili vechen nábytek,” vysvětlovala dále Emmi.

Myslíte, e jiné důkazy o tom člověku vá cho neměl?” zeptal se Lucchese, jen stěí zakrývaje svůj zájem.

Bene Carloss, to je manelův přítel a spolupracovník, hovořil jetě o nějakém magnetofonovém záznamu. Ale ten jsme nenali.”

Kdo jetě s vámi hledal, paní Occarsiová?”

Můj vagr, Anthony Pearce. Ale toho se celá záleitost vůbec netýká, dodala rychle. Lucchese zavětřil, ale dál naoko hrál úlohu policisty, který se vyptává tónem, prozrazujícím pouze profesionální účast.

Co tedy chcete od nás, myslím inspektora Lisetta a mne, abychom udělali?’* zeptal se laskavě.

Chci, abyste mi pomohli najít toho mue,” odpověděla rozhodným hlasem.

Proč si nepodáte oficiální ádost? Museli by vám přece vyjít vstříc?” namítal naoko přísně.

Blázníte? Nikdo mi nepomůe. Faisté tam vude mají své picly. Policie u u nás dvakrát vyetřovala. Přili, jen aby se neřekio. Ale já tu slubu nechci zadarmo. Stanovte si, kolik chcete, inspektore, a předem říkám, e budu souhlasit.” ^

Moji cenu byste nemohla zaplatit, signora,” odpověděl s jemnou ironií v hlase.

Dostanu vysokou částku za manelovu ivotní pojistku, věřte mi!” téměř vykřikla.

O penězích zatím mluvit nebudeme. Lisette mne poádal, abych vám pomoh I, a já to udělám. Musíme se vak dohodnout na určitých principech naí spolupráce.”

Řekněte, co mám udělat a já to splním.” Znovu cítila obrovskou vnitřní sílu. U zmizel i počáteční pocit nedůvěry. Konečně nala člověka, který nabízí nezitnou pomoc.

Také Lucchese usilovně přemýlel. Stále si nemohl udělat konečný názor. Důvěřivost, s jakou se mu Occarsiová svěřovala, v něm vyvolával pocit nejistoty. Vzpomněl si na Salerna a jeho varování, e Pearce mohl Occarsiovou nastrčit jako volavku. Ale teď u nemohl couvnout. Rozhodl se, e za kadou cenu musí tuhle enu dostat z penziónu někamjinam.

Předně si myslím, e byste měla okamitě změnit bydlitě. Jde o vai bezpečnost. Pokud jste volala z penziónu mezistátně, je nebezpečí, e by vás faisté mohli vyčmuchat. Potom byste u nikdy vraha nenala. Mohu vám nabídnout ubytování u své tety v Camarela. Je to sice na venkově, ale budete tam v úplném bezpečí.”

Nechtěla bych vás obtěovat. Mohu změnit penzión. Nezáleí mi na penězích.”

Ale na ivotě vám snad záleí? Pokud chcete, abych se do té věci pustil, trvám na tom, e odtud zmizíme spolu. A to hned teď. Jen mi jetě ukate fotku toho chlapíka. Moná, e ho dokonce budu znát.”

Emmi se naklonila pro kabelku, stojící na nočním stolku a vytáhla z ní malou obálku. Podala ji Lucchesovi. Ten

netrpělivě sáhl dovnitř. Fotografie byla v obálce zadní stranou nahoru. Prudce ji otočil. Z fotografie se na něj dívala tvář jeho nejbliího spolupracovníka.

Znáte toho člověka?” zeptala se naléhavě. Poznala jeho vzruení. .

Ano… ne… vlastně jsem s ním kdysi přiel do styku,” napravoval počáteční roztritost, způsobenou okujícím zjitěním.

Kdo je to? Řekněte mi, kde honajdu?” zvolal Emmi a hlas jí vzruením přeskakoval.

Tie, prosím vás. Najdeme ho, ale dá mi to pořádnou práci,” mluvil u zase přesvědčivě. Vá manel naletěl pěknému ptáčkovi, jen co je pravda. Ten člověk u seděl ve vězení pro paování drog. Vůbec bych se nedivil, kdyby vaeho chotě zastřelil.”

Pomůete mi ho najít, inspektore?” ptala se Emmi rozechvělým hlasem a očima doslova visela na jeho rtech.

Pomohu. Moji podmínku vak znáte. Musíme odtud.”

Ano, hned si sbalím věci. Vdy s sebou vlastně ani nic nemám.” V rychlosti začala skládat osobní potřeby do cestovní taky. Přes ruku přehodila lehké letní aty a odela se převléknout do koupelny.

Lucchese usilovně přemýlel. V okamiku, kdy uviděl Bartorelliho fotografii, zapomněl na varování plukovníka Salerna a vechny jeho smysly se upřely k jediné mylence -zabije zrádce. Ani vteřinu nepochyboval o tom, e Bartorelli je zradil. Vztekem se otřásal při pomylení, e Bartorelli zradil předevím jeho samotného. On jediný věděl o tajných obchodech s narkotiky, které dělal na vlastní pěst.

Bartorelli leí v nemocnici Salvátor Mundi. Znovu mu hlavou bleskla záhadná autonehoda, která způsobila, e Bartorelli se nemohl zúčastnit akce proti Occarsimu. Najednou si vzpomněl na Pearce a Salernovo varování. Jeho bystrý mozek začal dávat dohromady logická fakta. Mimo fotografie měl Occarsi v drení jetě nějaký magnetofonový záznam. Je moné, e jeho ena skutečně o záznamu nic neví. Jsou potom pouze dvě osoby, které by ho mohly vlastnit. Pearce a dr. Carloss! On vak má proti nim v ruce obrovský trumf - Emmi Occarsiovou!

lehl pohledem na dveře koupelny. Ze skleněnou výplní z matného skla uviděl siluetu její postavy, jak se obléká. Je to docela pěkná enská, pomyslel si. Ale jeho mylenky u opět směřovaly k Bartorellimu. Musí to s ním neokladně vyřídit a také se připravit na střetnuti se Salernem. Únos Emmi

Occarsiové bez souhlasu vedení organizace mu jen tak hladce neprojde. Proto z ní musí dostat za kadou cenu vechno o Pearcovi a Carlossovi a hlavně zjistit, kdo má ten magnetofonový záznam. Jestli se mu to podaří, bude mít proti Salernovi v rukou vechny trumfy.

Ze zamylení ho vytrhlo klapnutí dveří. Emmi Occarsiová sloila do taky poslední věc - upan a zatáhla zdrhovadlo.

Jsem připravena, můeme jít,” řekla odhodlaně.

Lucchese jí vzal z ruky zavazadlo a opatrně otevřel dveře na chodbu. Vude byl klid. Tie za sebou zavřeli a po schoditi seběhli do přízemí. Hala s recepcí byla prádzná.

Na ulici je oslnilo prudké polední slunce. Lucchese zamířil rychlým krokem do postranní ulice. Jen stěí mu stačila. Zastavil u červeného sportovního fiata, odemkl dveře, cestovní taku hodil na zadní sedadlo a galantně počkal, a Emmi usedne.

Bylo přesně 11.40 hodin, kdy prudce vyrazili na hlavní ulici a zamířili směrem na severovýchod. V těsném závěsu za nimi se drela dvě vozidla, obsazená vybranými lidmi Lucchesova úderného komanda.

Přiblině ve stejnou dobu zavolal telefonem vedoucí skupiny střeící penzión Montani plukovníka Salerna a oznámil mu, e Pierre Lucchese se svými lidmi právě odvezl Emmi Occarsiovou.

Plukovník Saíerno jen naprázdno zalapal po dechu a jeho tvář zbrunátněla od vzteku.

Idiot, diletant..zasípal. Nemohl najít vhodný výraz, kterým by vyjádřil vechno opovrení k tomuto člověku, neustále mařícímu vechny jeho plány.

Zajistěte kontrolu telefonu do jejího pokoje. Sledujte dál penzión,” vydal příkaz a zavěsil.

Toho dne to byla ji druhá zdrcující informace, doručená ria jeho stůl.

V osm hodin ráno se dozvěděl z hláení dozorčího důstojníka, e speciální policejní skupina pod vedením vrchního inspektora Veneta zadrela norskou obchodní loď Bow Oak poblí přístavu Janov, V lodi objevili nedeklarovanou zásilku obohacené uranové rudy, určené pro výzkumné atomové středisko Rossing v Jiní Africe. Tím totálně zkrachovala jejich vlastní operace HORN, její součástí bylo tajné paování uranové rudy do Jiní Afriky.

Salerno si uvědomoval, e zásah policie byl inspirován perfektní informací, a to přímo z vedení jejich organizace. Jeho profesionální mozek znovu probíral vechny detaily akce a kadého, kdo o ní věděl. Ačkoliv jetě neznal vechny podrobnosti, podvědomě cítil, e přímou souvislost by měl hledat v Pearcově osobě. Jeho lidé stále jetě Angličana neobjevili. Byl si vak stoprocentně jist, e je k Pearcovi dovede Emmi Occarsiová. Tecf vak přiel ten idiot Pierre a práci desítek lidí obrátil vniveč. Salerno znovu zlostně zaskřípal zuby. Dokud budou rozhodovat o činnosti organizace takoví diletanti, nikdy se nepodaří nastolit v Itálii nový pořádek. Z mylenek ho vyruil pobočník.

Pane plukovníku, signor Collieri z ministerstva zahraničí čeká v před pokoj i… naléhavá záleitost.41

A jde dál,” téměř vykřikl Salerno.

Do místnosti vstoupil asi čtyřicetiletý dlouhán s řídkými černými vlasy a módním knírkem pod nosem. Kapesníkem si neustále utíral čelo. Jeho světlé aty byly pod paí propocené.

Omlouvám se, pane plukovníku,” spustil hned ve dveřích místo pozdravu.

Pojcfte dál, signore Collieri,” zval ho Salerno laskavě. Energickým pohybem ruky dal pokyn pobočníkovi, aby odeel.

Řekli jsme si, e se oficiálně nebudeme stýkat!” zasyčel Salerno v ústrety svému hostovi poté, co pobočník zmizel za dveřmi.

Jde o docela mimořádnou věc. Dostal jsem odpověcf z Londýna na ná včerejí poadavek. Je to důleité.”

Salerno ucítil, jak se mu vzruením chvějí kolena. Ten den to u byla třetí důleitá zpráva. Bude stejně zdrcující jako předelé? Navenek vak zachoval ledový klid.

Dobře, mluvte,” řekl odměřeně.

Angličané okamitě reagovali na nai ádost, kterou jsme poslali přes centrálu …”

Stručně, řekněte výsledek!” přeruil ho netrpělivě Salerno.

Ta ena i s dětmi je v jejich moci,” odpověděl vzrueně Collieri a znovu si otřel čelo kapesníkem.

Výborně!” zvolal Salerno. Napětí okamitě povolilo. Kdy to provedli?”

Dnes ráno. Vechno klaplo na sto procent. ádají dalí dispozice.

Salerno chvilku usilovně přemýlel. Dávejte dobrý pozor, Collieri. Potřebujeme, aby pořídili věrohodný záznam hlasů

vech tří dětí. Něco na způsob poselství, e jsou zdrávy a daří se jim dobře. Ta ena a napíe dopis svému mui a vysvětlí mu, e je s dětmi v drení naí organizace. To vechno potřebuji nejpozději zítra večer. Musíte to nějak zařídit. Najměte si třeba soukromé letadlo, nebo a někdo přijede od nich. Jde o čas. Rozumíte mi, Collieri?

Ano, pane plukovníku.”

Jetě něco. A počítají s tím, e by si Pearce mohl vynutit rozsáhlou policejní akci. Má styky na vysoké úrovni. Proto úkryt musí být dokonalý. V současné situaci nepřichází přesun zadrených do Itálie vůbec v úvahu.”

Rozumím.”

Tak běte, čas letí.” Salerno podal Collierimu ruku. Ten se po vojensku postavil do pozoru, udělal rázný obrat a rychle odeel. Salerno se jetě chvilku zamyleně za ním díval. Ne kadá zpráva musí být zrovna patná, pomyslel si. Zvedl telefon a vytočil tajné číslo dr. Tieriho v Miláně. Se zástupcem generálního ředitele Eurotrade si sjednal naléhavou schůzku na třetí hodinu odpoledne. Potom přikázal pobočníkovi, aby na 12.30 hodin zajistil vrtulník a zbývající čas věnoval přípravě nejsloitějí operace své kariéry.

XI

V letních měsících kolem poledne se pravidelně v Římě uvolňuje provoz ve středu města. Nesnesitelný sluneční ár zahání lidi z ulic do stínu. Začíná polední siesta.

Proto mohl Pearce projet na jiní okraj metropole za čtyřicet minut.

Ve 12.05 hodin zastavil poblí penziónu Montani v ulici via Eustachio Manfredi.

Okamitě po rozlutění zprávy od své sekretářky Susan Maxwellové začali společně s Harrym pátrat po adrese s telefonním číslem 803347. Ke svému překvapení objevili název druhořadého penziónu. To Pearce troku mátlo. Nedovedl si vysvětlit, proč by se tam Emmi ubytovala. Proto jeho polední putování bylo spíe jakýmsi průzkumem terénu.

Vůz postavil na prázdné místo v řadě zaparkovaných aut a asi deset minut nepřetritě pozoroval penzión. Jeho zkuený zrak brzy “zjistil, e dům není vůbec střeen a také pohyb dovnitř i ven je téměř minimální. To ho poněkud uklidnilo.

Předpokládal, e kdyby Emmi byla v drení Ordine Nuovo, bude penzión s určitostí velmi pečlivě hlídán. Po kratím uvaování vystoupil z auta a v nejblií telefonní budce vytočil číslo penziónu. Telefon vyzváněl téměř minutu, ne se ve sluchátku ozval skřehotavý enský hlas.

Dobrý den, tady doktor Carloss, prosím k telefonu paní Occarsiovou,” řekl Pearce přes kapesník a snail se co nejlépe vyslovovat a správné pouívat italský přízvuk.

Počkejte chvilku, zavolám ji.

Chvíli bylo ve sluchátku ticho. Potom se ozvalo namáhavé supění a zadýchaný hlas oznamoval: Tak u zde není. Dnes odjela. Na pokoji nic nemá, ale zaplatila předem …

Dále neposlouchal. Zamyleně zavěsil sluchátko a pomalu se vracel ke svému vozu. Odjezd Emmi ze Skotska si stále nedovedl vysvětlit. Po zralé úvaze vak přiel k závěru, e lidé z Ordine Nuovo v tom nemohou mít prsty. Ledae by koupili někoho od jeho firmy. Ale o úkrytu věděl pouze on sám a jeho sekretářka Susan. U té vak předem vylučoval nějakou podlost. Potom tedy zbývá jediné-Emmi jedná na vlastní pěst. Zřejmě ji k tomu něco donutilo, co on sám nezná. Náhle ho polil studený pot. Co kdy Emmi objevili a teprve teď a odvezli ji; Potom je otázkou několika hodin, aby z ní vytáhli, kde je ukryta Mary s dětmi. Dají jí třeba drogy nebo budou jinak vyhroovat. Ze zkuenosti věděl, e v takových případech ť selhali lidé s daleko tvrdí náturou ne nervové vyčerpaná ena.

Prudce vyrazil směrem k centru města. Jeho oči horečné hledaly nějaký potovní úřad. Asi po pěti minutách uviděl budovu poty na levé straně ulice. Vůz nechal stát na dvojitém parkování a mezi projídějícími auty prokličkoval na druhou stranu vozovky. Plátěná koile se mu lepila na tělo.

Z náprsní kapsy vyndal malou tabulku, kterou pouíval ke kódování zpráv pro svoji firmu. Její pomocí napsal příkaz pro Susan:

Okamitě zařid odjezd Mary a dětí z Thurso. Urgentní. Ubytuj je v Aberdeenu. Čekej na dalí pokyny.

Tom.

Teprve po odeslání bleskového telegramu si troku odechl, ale pocitu strachu a stísněnosti se u nezbavil.

Odpoledne odeslal dalí kódovaný telegram pro Susan.

V něm dal podrobné pokyny i ostatním členům jeho firmy.

Potom leel celou noc na posteli a znovu promýlel dalí postup. Cítil, e v nejbliích hodinách by mělodojít k rozuzlení. Stále byl přesvědčen, e proti Ordine Nuovo drí v rukách

téměř vechny trumfy. Jeden z nich u dokonce pouil. Pomoci Carlosse zasadil první úder - odhaleni trasy a kanálu pro paování obohacené uranové rudy doJiní Afriky. Carloss poslal na akci zkueného chlapíka, který se svými lidmi získal řadu usvědčujících materiálů. Dokonce zatkl několik členů Ordine Nuovo a dalí dal pod dohled. Hlavní esa vak stále drel on sám ve svém rukávu. A také je sdělí jen výměnou za pořádný balík peněz. Daleko větí, ne nabízela francouzská banka Société Générale. Platit bude Lucchese, Salerno a jejich kumpáni. Předevím vak starý Lucchese, pokud mu záleí na synovi. Ale i mladého má v hrsti. Jetě jedna schůzka s Bartorellim a bude moci rozjet akci - nejdříve starého Lucchese. Potom přijde na řadu mladý a za ním dalí.

Proívál budoucí hru velmi intenzívně. Stále se vak nemohl zbavit pocitu neurčité tísně. Nakonec přece jen usnul. Neonové rafije elektrických hodin nastřee budovy naproti Pearcova oknu ukazovaly dvě hodiny po půlnoci. Zbývalo u jen osm hodin k prvnímu dějství závěrečného dramatu.

?

V 11.00 hodin vystoupil Pierre Lucchese z výtahu ve třetím poschodí chirurgické kliniky v nemocnici Salvátor Mundi a pomalu zamířil k pokoji č. 381, kde leel Bartorelli. Svůj plán měl přesně promylen. V nemocnici se pohyboval s takovou samozřejmostí, jakoby patřil k personálu. Lehce zaklepal a suverénně vstoupil. V pokoji byla tři lůka, vechna prázdná.

Lucchese znovu vyel na chodbu a krátce přemýlel, co udělá. Nepřítomnost Bartorelliho na nemocničním pokoji mu naruila plán. Nakonec se rozhodl, e se po Bartorellim poohlédne v nemocniční zahradě.

Byl krásný slunečný den. Pacienti posedávali kolem cestiček na parkových lavičkách, nebo se zvolna procházeli v chládku pod vysokými platany.

Lucchese na akci vyjel jen se svými dvěma stráci, které nechal v autě na ulici. Pro to, co chtěl udělat, nepotřeboval svědky. V těle cítil únavu, kterou jetě násobilo strané vedro. Vypětí posledních dní a nocí se neúprosně hlásilo. Dlouho do noci hovořil s Emmi Occarsiovou. Vynaloil vekeré schopnosti a um, aby získal její důvěru. Ubytoval ji ve vilce, kterou měl tajně pronajatou u přes rok. O dům pečovala stará hospodyně, která navíc plnila i funkci kuchařky. Výhodou úkrytu bylo, e leel mimo hlavní město, na tichém místě. Proto i ubytování Emmi Occarsiové proběhlo bez problémů.

V jejím případě mu nyní čas hrál do ruky. Po celou noc se vak musel stále vracet v mylenkách k Bartorellimu. U v noci si umínil, e ho vyřídí nejdříve. Proto za Occarsiovou ráno ani nezael. Nechal jí lakonický vzkaz, e vyrazil po stopě mue, kterého Emmi hledá.

Po příjezdu do ňíma nejdříve zavolal dosvého mládenecké-ho bytu. Tam čekal ji od minulého dne jeden z jeho muů a hlídal telefon. Lucchesovi sdělil, e během večera mu několikrát volal otec. Nic bliího neříkal ani se nevyptával. Bylo mu jasné, e starý u ví od Salerna o jeho činu. Cítil, e se nad ním stahují mraky. Ted1 lo skutečně o vechno. Proto procházel nemocničním parkem jako elma na čekané. Zkoumavě si prohlíel pacienty na lavičkách i ty, které potkával. Náhle se zarazil. Vzátočině uviděl vytáhlou Bartorelliho postavu, převyující o hlavu ostatní chodce. Bartorelli el pomalým krokem vedle mue v plátěné koili a plátěných kalhotách. Něco mu ivě vyprávěl.

Lucchese se otočil a očima zatékal po okolí. Hledal úkryt. Asi deset metrů zpět stál na pravé straně cesty miniaturní altánek s několika lavičkami, obsazenými třemi pacienty. Vichni byli zahloubáni do čtení novin. Usedl na volné místo a také rozevřel pohozené noviny. Ze skrytu napjaté pozoroval Bartorelliho. Najednou jej polilo horko a ucítil, jak se mu vzruením svírá hrdlo. Nebylo pochyb - Bartorelliho doprová-h zí Pearce! Nejradéji by vyskočil a nasypal olovo do obou. Jen stěí se ovládal.

Dobře, přijdu za vámi dnes přesné v pět, spolehněte se, uslyel Lucchese Pearcův hlas v okamiku, kdy míjeli jeho úkryt. Oba mui li spolu jetě několik kroků a potom se rozloučili.

Lucchese chvilku počkal a potom rychlým krokem zamířil k hlavnímu východu z nemocnice. V těch několika vteřinách mu uzrál v hlavě plán.

* ? *

Na dvanáctou svolal Pearce poradu do pronajatého bytu na via Alciato. Přijel rovnou ze schůzky s Bartorellim. Cestou autem z nemocnice Salvátor Mundi si znovu probíral vechno, co mu Bartorelli sdělil. Teprve nyní pochopil celý sloitý a rozvětvený systém neofaistické organizace. I kdy Bartorelli budil dojem jednoduchého člověka, měl bystrý postřeh, výbornou pamě a hlavně u definitivně pochopil, e nemá na vybranou.

Na schůzce uloil Bartorellimu poslední důleitý úkol. Měl pomocí svých styků v Ordine Nuovo vypátrat místo, kde se ukrývá mladý Lucchese. Toho si Pearce vybral jako prvního pro osobní kontakt.

Pierre Lucchese představoval podle Bartorelliho informací skutečně nejzranitelnějí místo celého vedení. Bartorelli znal systém jeho tajných obchodů s narkotiky, věděl i o některých finančních částkách získaných z ilegálního prodeje zbraní pro jihoafrické rasisty a z ilegálního prodeje jihoafrických diamantů na černém trhu v Římě, Paříi, Bruselu a Miláně. Pierre Lucchese dokonale vyuíval výsadního postavení svého otce v neofaistické organizaci a vydělával na tom spoustu peněz. Z operací, které z pověření Ordine Nuovo řídil, si vdycky ponechal tučnou část i pro sebe.

Pearce byl přesvědčen, e ho zlomí právě na základě těchto údajů. V případě nutnosti pohrozí, e vechno bude předáno jeho největímu odpůrci a soupeři - plukovníku Salernovi.

Auto zaparkoval na hlídaném parkoviti asi tři sta metrů od domu. U během cesty bedlivě sledoval, zda se za ním někdo nedrí. Na to dbal vdycky a za vech okolností. Také při chůzi z parkovitě k domu si několikrát nenápadně prověřil, zda je za ním čistý vzduch.” Z dálky uviděl v obývacím pokoji pronajatého bytu zataenou roletu na levé půlce velkého francouzského okna. Toto zjitění ho rovně uklidnilo. Jeho lidé mu dávali najevo, e i oni přili na schůzku bez problémů.

Vyjel výtahem do estého patra a potom pomalu sestoupil po schodech o dvě patra níe. Také to patřilo k rutině jeho práce. V domě panoval klid. Větina nájemníků buď trávila dovolenou, nebo byla v práci.

Nemusel ani zvonit. Harry u v průzoru ve dveřích sledoval jeho příchod.

Přila zpráva od Susan? zajímal se eptem u ve dveřích.

Jetě ne. Nevím, co se mohlo stát, odpověděl Harry starostlivě.

Přijel Alec?

Vichni jsou přítomni, éfe, odpověděl Harry a pokusil se o veselý tón. Zavřel dveře a pojistil je jetě řetízkem.

Veli do velkého obývacího pokoje, ponořeného do poloera. Pouze úzkými těrbinami v páskových aluziích na oknech pronikalo do místnosti světlo. Klimatizační zařízení udrovalo příjemný chládek.

Kolem nízkého kulatého stolu seděli čtyři mui, kteří při Pearcově příchodu vstali a přátelsky se s ním pozdravili. Přestoe se vichni oslovovali křestními jmény, u z letmého

pohledu bylo zřejmé, ze Pearce jako éf má jednoznačnou autoritu 3 respekt.

Harry, udělej mi dvojitou skotskou se sodou a hodně ledu. Moc tě prosím. Venku je vedro k padnutí, poádal Pearce a unaveně se posadil do prázdného křesla. Znovu přelétl pohledem své mue a povzbudivě se na ně usmál. Harry před něj postavil orosenou sklenici se sodou a whisky.

Tak mládenci, blíí sefinále,” řekl Pearce. Teďse musíme poradit, jak rychle zatáhnout oponu. Nejdříve si vak provedeme malou rekapitulaci naich aktiv a pasív.” Znovu se napil chlazené whisky. Georgi, podej zprávu, jak to vypadá se starým Lucchesem na jeho haciendě.” Při posledních slovech se obrátil na mladého, asi třicetiletého mue s hezkým obličejem a postavou jako vystřienou z módního urnálu.

Starý je ve svém hnízdě u třetí den. Předevčírem jej navtívil plukovník Salerno. Po té návtěvě byl velmi nervózní mladý Lucchese. Telefonoval do Říma a dával dohromady své lidi. Odjel hned druhý den časně ráno. Otci volal kolem poledne a potvrdil mu, e odjídí na dovolenou do panělska. Asi za hodinu potom volal Salerno a ptal se, kde je Pierre. Starý mu řekl, e na dovolené. Salerno se jen hystericky zasmál a oznámil, e mladý jede na vlastní pěst a udělal něco s nějakou enskou. Nikdo vak nebyl jmenován. Potom jetě volal dr. Tieri z Milána a ádal o souhlas ke svolání výkonné rady. Souhlas dostal a rada se sejde zítra v 10,00 hodin. Nikoliv vak v Miláně, ale u starého v Minarelle. Zbytek dne byl starý Lucchese nějak moc nervózní. Viděl jsem ho, jak přechází po zahradě a nikde nemá stání. Večer volal několikrát do Říma, asi do bytu svého syna. Tam vak nějaký chlap opakoval stále dokola, e mladý pan Lucchese není přítomen. To jevechno, éfe.

. Dobře, řekl Pearce. Harry, informuj nás o výsledcích odposlechu Bartorelliho v nemocnici.”

Situace na pokoji se změnila. Bartorelli je tam nyní úplně sám. Zbývající dva pacienty včera propustili/’

Měl nějaké návtěvy?” zajímal se Pearce.

Ano. Hned jak jsi odeel, zřejmě někomu volal. Byl dost netrpělivý, neustále přecházel po pokoji. Včera večer za ním přila nějaká ena. Asi to byla jeho dívka nebo manelka. Oslovoval ji Julie. Bartorelli je opatrný, na pokoji s hí nehovořil. Asi na deset minut vyli na chodbu. Potom se vrátili a on ji eptem prosil, aby vechno připravila, jak se domluvili a čekala na zavolání. Zapřísahal ji, aby za ním u nechodila.”

Přily jetě nějaké jiné návtěvy?” zajímal se Pearce.

Dvakrát byl za nfm nějaký chlap, kterého Bartorelli oslovoval jménem Enzo. Ale také s nim vdycky jednal na chodbě. Myslím, e to bude ten střelec mladého Lucchese.”

Moc jsme nezjistili,” konstatoval Pearce zklamaně. Ale-cu, informuj nás osvém etření,” poádal mue po své pravici, který jediný měl na sobě sako a uvázanou vázanku. Věkem se blíil Pearcovi, ale jeho větrem olehaná a drsná tvář připomínala spíe námořníka.

Zaměřil jsem se předevím na plukovníka Salerna a hledal nějakou skulinku v jeho minulosti, kterou bychom mohli podle potřeby rozířit.”

A nael jsi něco?”

Něco by zde bylo,” konstatoval Alec. Salerno působil v letech 1963 a 1966 ve f u nkci zástupce italského vojenského ataé ve Washingtonu. Obeel jsem několik lidí na ministerstvu zahraničí, kteří v té době pracovali na naí ambasádě ve Státech a potom jsem navtívil naeho vojenského přidělence z té doby, plukovníka Jonese. Moc mi tohoneřekli, ale Jonessi vzpomněl, e Salerno se nějak divně vypařil, nebo byl odvolán ze svého úřadu. Ani se oficiálně nerozloučil. Proslýchalo se, e byl zapleten do skandálu s nějakým americkým novinářem. Vydal jsem se po té stopě a za pomoci naeho kontaktu s FBI se mi podařilo vytáhnout zajímavá fakta … Alec se rozhlédl po přítomných a udělal malou pomlku, jakoby hledal vhodný výraz. Jeho kolegové dobře věděli, e Alec náleitě vychutnává jejich napětí. Byl si vědom své hodnoty. Ale nikdo na něj nenaléhal.

Ten Salerno je pěkný grázl, pánové…(konstatoval sue. V roce 1950 ho vyetřovali pro podezření, e zavradil dívku jménem Rosalina Beartzotová. Motivem byla chorobná árlivost. Nakonec ho zprostili obaloby pro nedostatek důkazů. A právě ten nedostatek důkazů je zajímavý. aloba toti nemohla předvést dva korunní svědky, kteří údajně Salerna viděli, jak na Rosalinu vystřelil z revolveru. Svědci prostě zmizeli. Celou aféru se potom podařilo Salernově rodině ututlat a mladý pokračoval ve vojenské kariéře. Po příjezdu na ambasádu do USA se Salerno stal obvyklým předmětem zájmu novinářů bulvárního tisku. Oni se přece hrabou v minulosti kadého diplomata a hledají různé senzace a aféry, aby s tím v příhodnou dobu mohli vyrukovat. To je běná praxe i u nás v Anglii. Jene Salerna se chopil jeden bystrý mládenec jinénem Jimmy Conway z lokálního plátku Bronx News. Kdy zjistil, e Salerno má v minulosti kraloup, el tvrdě za věcí. Zajel dokonce sem, do Itálie a čmuchal kolem dokola. A u

měl těstí, nebo jen bujnou fantazii, prostě vypracoval hypotézu, e Salerna zachránila mafie, která zlikvidovala svědky. Svou hypotézu doloil několika zajímavými fakty a připravil obrovský článek pro noviny. V té době se hodně v Americe psalo o mafii. Právě skončil souboj dvou mafiánských klanů v New Yorku, a tak Conway měl čáku vydělat pořádný balík. On vak chtěl zřejmě mnohem víc a vyhledal Salerna. Dal mu vechno přečíst. Potom se staly dvě zajímavé události - do týdne Conway zmizel a do čtrnácti dnů Salerno pakoval kufry a dal Washingtonu vale!”

Ty předpokládá, e Salerno poslal Conwaye pod kytičky?” skočil Alecovi do vyprávění Pearce.

Nepředpokládám, ale vím to na sto procent!” odpověděl důrazně Alec. Někdo v místnosti překvapené hvízdl, ale oči vech byly upřeny na mue s tváři mořského vlka.

Conway měl toti dívku, u které schoval kopii své reportáe a k tomu jetě několik údajů navíc. A potom … Conwayovo tělo náhodou objevili.”

Kde, prosím tě?” nemohl Pearce ovládnout vzruení.

Ve starém sudu od nafty, který moře vyvrhlo na plá u města Whitby. Podle policejního protokolu byl Conway zastřelen esti střelami ráe 7,65 mm. Jeho tělo uloili vrahové - nebo vrah - do barelu a se zátěí vhodili do moře. Zátě se nějak uvolnila a mořský proud vynesl sud s Conwayem na břeh. Podle FBI je to přímo klasický způsob, jak se mafie zbavuje nepohodlných lidí.”

To je vechno pěkné, ale my potřebujeme důkazy,” namítal Pearce.

Já ty důkazy mám, hned vám je ukáu.” Alec rozepnul koenou aktovku a vyndal z ní desky.

Zde je Conwayův článek, zde kopie jeho místopříseného prohláení a zde jeho novinářský blok. Vechno jsem koupil za pět tisíc dolarů od paní Evelyn Gordonové, která v roce 1966 vechny věci uschovala. V té době byla toti jeho snoubenkou!”

Proč je nepředala úřadům?” zeptal se nedůvěřivě Pearce.

Chtěla to udělat, ale nikdo neměl zájem. Zřejmě vysoká politika, nevím. Také ádné noviny ten článek neotiskly.”

Salerno zřejmě u té vrady nebyl. To provedli střelci mafie. Dobrá práce, Alecu. Těch pět táců za to stojí.”

Mám jetě něco, éfe … řekl Alec.

Tak nenapínej!”

Je to jen tip, který nemusí vyjít… Kdy mě ná kontakt u FBI pomáhal s tím případem Conway, jen tak mei řečí se

zmínil o jednom chlápkovi, po kterém jdou u několik měsíců. Je to nějaký expert na banky, techniku, poplané systémy a podobné. Sám se do ničeho nepoutí, jen plánuje a zajiuje techniku. Také není v ádné organizaci, ale pracuje samostatně. Několik fuek udělal pro mafiánský klan v Chicagu. Tam ho FBI zasekla.”

Co je s ním?” zeptal se Pearce.

Letos v březnu ho měli pod intenzívní kontrolou. Představ si, ukázal mi pár fotek lidí, se kterými se ten člověk etkal. Jedna mi připomínala a moc nápadné naeho Salerna. Ale ručit zato nemohu.”

Má tu fotku?” zeptal se Pearce.

Jo …” Znovu otevřel desky a podal Pearcovi barevnou fotografii, na které bylo mono rozeznat dva mue, sedící za stolem v nějaké restauraci.

Také ho mohli vzít troku zepředu. Ale já si myslím, e pan plukovník se na ní určitě pozná,” Pearce přiloil fotografii k ostatním spisům. Potom se znovu rozhlédl po svých Spolupracovnících.

Jedinou starost mi teď dělá Susan. To si vezme na starost George. Zajeď na hlavní potu a zavolej na nae tajná čísla. Někam přece musela podat zprávu.”

Mladý mu se okamitě zvedl a zmizel za dveřmi.

Musíme si pospíit. Čas letí jak závodní kůň. Ve čtyři hodiny jdeme na věc,” končil poradu Pearce.

XII

Velké elektrické hodiny ve vestibulu nemocnice Salvátor Mundi ukazovaly za dvě minuty pět, kdy Pearce proel branou a zamířil k pavilónu chirurgické kliniky. Jeho pomocník Harry vklouzl do zaparkovaného taunuse, ve kterém nepřetritě běela odposlechová aparatura, napojená na Bartorelliho pokoj. V pronajatém bytě zůstal pouze Alec. Vech bez rozdílu se zmocnilo napětí, vyvolané Tomóvým plánem. Nikdo nebyl na pochybách, e přítích dvacet čtyři hodin rozhodne o celém výsledku sloité akce.

Pearce vyjel výtahem do třetího patra. Chodba byla téměř prázdná. Jen na vzdáleném konci sedělo na lavičce několik pacientů v pruhovaných nemocničních plátích. Zastavil se před dveřmi pokoje č. 381 a tie zaklepal. Uvnitř vak byl klid.

Znovu zaklepal, tentokrát mnohem hlasitěji a bez otálení vklouzl dovnitř. Rozhlédl se po místnosti. Dvě postele byly prázdné. Harry měl přesné informace, pomyslel si. Potom uviděl Bartorelliho, leícího pod přikrývkou na lůku.

Haló, je přesně pět a jsem tady, zahlaholil. Bartorelli se vak ani nepohnul. Pearce pomalu přistoupil k posteli. Pod bílou přikrývkou se rýsovaly obrysy Bartorelli ho těla.

Pearce odkryl Bartorelliho obličej. Díval se na vytřetěné, ale u vyhaslé oči. Nemohlo být pochyb - Bartorelli byl mrtev. Pearce ucítil, e se mu rozlévá po těle studený pot.

To je konec, Pearci! uslyel za sebou hlas, plný ironie a výsměchu.

Prudce se otočil. U dveří stál Pierre Lucchese s pistolí v ruce.

To je konec, Pearci,” opakoval. Dohrál jste a teti dobře poslouchejte. Jste usvědčen z vrady. Já a můj přítel Enzo odpřisáhneme, e jsme vás přistihli, kdy jste krtil tohoto člověka. Kolega Enzo byl jetě tak duchapřítomný, e vás při tom vyfotografoval. Čekají vás kruné chvíle, Pearci.” Lucchese stále mluvil výsměným hlasem. V jednom okamiku udělal výmluvný posunek rukou. Z rohu pokoje, zakrytém panělskou stěnou, vystoupil podsaditý, zamračený chlap. Také drel v ruce pistoli.

Myslíte si, Lucchese, e jsem takový prosáček a z těch vaich bouchaček a řečí se podělám? Podceňujete mně, mladý mui,” odpověděl Pearce klidným hlasem a udělal krok zpět směrem k oknu. Byl si vědom, e celý rozhovor monitoruje Harry v autě u nemocniční zdi.

Stát! ádné pohyby! Teti poroučím já. Budete dělat vechno přesně podle mých pokynů, Pearci. Jedna věc navíc a polu vás za tím hovadem, co leí na posteli,” reagoval podráděné Lucchese a výhrůné zdvihl pistoli.

Smrt Bartorelliho Pearce těce zasáhla. Úspěch měl téměř na dosah ruky. Myslel si, e vechna opatření udělal s profesionální dokonalostí, na vem pracoval se svými nejlepími lidmi. Ted mu bylo jasné, e protivníky podcenil. Horečně přemýlel, jak vyváznout. Naději skládal v Harryho, který u s určitostí vyhlásil v jejich úkrytu poplach. Ale jedno bylo jisté-pečlivě připravený plán se zhroutil jak domek z karet a nezbývalo nic jiného ne improvizovat.

Dobře, Lucchese, poslouchám,” odpověděl bezbarvě.

Pojedeme na mení výlet. Ale upozorňuji vás, nemocnice je obsazena mými lidmi. ádné triky vám nemohou vyjít… Enzo, prohledej ho!” poručil rázným hlasem.

Pdsaditý chlapík - gorila - zastrčil pistoli do kapsy a přistoupil těsně k Pearcovi. Jeho ruce s krátkými prsty jezdily po Pearcově těle v naučeném rituálu.

Bouchačku nemá, éfe,” hlásil chrčivým hlasem.

Dobře, vyjdi na chodbu a dej signál!” přikázal znovu Lucchese. A vy, Pearci, přejděte pomalu ke dveřím!”

Pistolník na několik vteřin zmizel na chodbě. Potom se znovu objevil a hlásil, e cesta je volná.

Na chodbě si Pearce vzali mezi sebe a zamířili k výtahu. Pearce si viml, e z chodby zmizela skupinka pacientů v pruhovaných upanech, kterou zahlédl na lavičce při příchodu. Pouze jeden z nich čekal u výtahu, pravačku zasunutou významně v kapse upanu. Druhou rukou přidroval otevřené dveře výtahu. Pearce věděl, e je v dokonalé pasti.

Sjeli do přízemí, rychlým krokem přeli nemocniční dvůr a hlavní branou se dostali před budovu. U chodníku stál zaparkovaný lutý mercedes s označením taxi. Pearce vmáčkli na zadní sedadlo mezi Enza a dalího hromotluka, který ji čekal uvnitř. Lucchese usedl vedle řidiče a prudce se rozjeli. Pearcovo oko jetě stačilo zaregistrovat zeleného taunuse, jak zvolna popojídí kolem dlouhé řady zaparkovaných vozů a marně hledá místo pro parkování. Toto zjitění jej poněkud uklidnilo.

Emmi Occarsiová proila v liduprázdné vilce poblí městečka Camarela den plný očekávání a bláhových nadějí. Lucchesův lakonický vzkaz ji naplnil novou vírou.

Byl překrásný den a vzduch kolem voněl čerstvě pokosenou travou a květinami. Po snídani se procházela chvilku zahradou, obehnanou vysokou zdí. Poprvé od Vittoriovy smrti cítila určitou úlevu a nervové uvolnění. Znovu se v mylenkách vrátila několikrát ke svému rozhodnutí - pomstít Vittoria. Ted, kdy se zdálo, e za krátkou dobu najde vraha svého mue, si náhle uvědomila zásadní a nejdůleitějí detail celého plánu -jak to vlastně udělá?

Kdy se jetě ve Skotsku rozhodovala a proívala nesmírné záchvaty bolu, beznaděje a zoufalé nenávisti, v té době věděla jen jedno - musí se pomstít! Také celá její cesta do Itálie i marné pátrání bylo impulsívní, vyvolané pocitem nesmírné křivdy a alu. Ale teď v tichu zahrady najednou začala pociovat nejistotu sama nad sebou. Budu vůbec schopna to udělat? Ptala se v duchu několikrát. Budu, budu, musím!”

tie si eptem opakovala. Nevěděla, e za zataenými aluziemi v okně j i se záj mem sled uj í dva páry očí a pozoru] í kadý jej í krok. A samozřejmě neměla ani tuení, e venkovní vrata jsou pečlivé uzamčena a před nimi jetě navíc stojí zaparkovaný osobní vůz, rovně obsazený dvěma vybranými stráci. Pierre Lucchese tentokrát neponechal nic náhodě.

Emmi se před poledním árem schovala do svého pokoje v prvním poschodí, kam jí hospodyně přinesla lehký oběd a karafu bílého vína. Jídla se téměř nedotkla, ale víno vypila s chutí. Ucítila v celém těle sladkou únavu a asi hodinu spala.

Odpoledne přijelo auto se dvěma mui. Uctivě Emmi pozdravili a na její dotaz, kdy přijede inspektor Gianni, jen pokrčili rameny. Cosi kutili v jedné místnosti v přízemí a potom nosili nějaká zavazadla do sklepa. Před pátou znovu odjeli.

Emmi se chvilku dívala na televizi, ale s přicházející tmou se jí znovu začal zmocňovat pocit neurčité tísně. Unaveně vystoupila po schodech do svého pokoje. Zavřela se do koupelny a asi dvacet minut stála pod vlanou sprchou. A kdy ji roztřásla zima, vrátila se zpět do pokoje. Venku u byla úplná tma. Někde v domě tlumeně hrálo rádio. Chvilku stála u okna a potom si la znovu lehnout. Uklidňovala se tím, e inspektor Gianni zatím hledaného mue nenael. Pomalu sejí únavou klíila víčka. V deset hodin večer usnula.

lutá mercedeska s bílými pruhy taxi sluby polykala kilometry s naprostou pravidelností. Mui v autě mlčeli.

Pearce se snail zapamatovat alespoň přiblině směr, ale řidič se dokonale vyznal. Jetě v Římě kličkoval úzkými předměstskými uličkami a pro výjezd si vybral vedlejí silnici. Tam odbočil prudce doprava a vrátil se na hlavní výpadovku směrem na Tivoli a Avenzano.

Pearce se v duchu modlil, aby Harry neztratil jejich stopu. Ale chtěl mu alespoň troičku roli usnadnit. K tomu potřeboval zapnout transmiter, aby Harry mohl pouít speciální zaměřovač s lokalizátorem. Transmiter měl Pearce ukrytý v zapalovači.

,,Poslyte, Lucchese, mohl bych si zapálit? Přece víte, e v kapse nemám bouchačku. Nebo se snad bojíte, e vás odprásknu tabatérkou?” zeptal se ironicky.

Lucchese se otočil na předním sedadle a hlavou pokynul Enzovi. Nabídni mu cigáro a připal! přikázal.

Počkejte, a mi vyndá z kapsy zapalovač a cigarety. Kouřím jen svou značku, pochopte, nasadil prosebný tón.

Dávej pozor na jeho ruce, Enzo. Je to neřád. Ale af si zapálí,” souhlasil Lucchese.

Pearce sáhl nejdříve pro tabatěrku a ukázal ji Enzovi. Druhou ruku nenápadné zasunul do kapsy a nahmátl zapalovač. Palcem stiskl spou transmiteru. Potom demonstrativně ukázal zapalovač Enzovi a zapálil si cigaretu. S rozkoí vyfoukl kouř Lucchesovi na zátylek. Cigarety i zapalovač schoval do kapsy.

Jedeme daleko? Aby vás třeba nehledal papínek,” snail se vyprovokovat svého věznitele k hovoru.

Drte zobák, Pearci! Vechno se dozvíte,” odsekl Lucchese a ani se na Pearce nepodíval.

Víte, e jste vlastně jasnovidec, Lucchese? Právě dneska večer jsem vám chtěl zavolat a nabídnout výhodný obchod. Jste přece odborník na bankovní transakce, vicfte?” útočil znovu Pearce.

Lucchese se otočil, zlomek vteřiny překvapeně Pearce pozoroval a potom řekl: Vechny obchody a transakce pro vás končily dnes v pět odpoledne. To si pamatujte! Ated drte hubu, nebo dostanete roubík. Jasné?”

Lucchesovou reakcí byl Pearce překvapen. Ten člověk je bucf ílenec, nebo fetuje, pomyslel si. Při tom zjitění ho zamrazilo v zádech. Ale potřeboval získat minuty, aby je Harry mohl nalézt.

Nezlobte .se, Lucchese, ale musím si nutné odskočit. Zastavte mi někde,” řekl prosebné. Jestli to bude u hospody, tím lip. Umírám ízní a předem oznamuji, e vem platím jednu rundu vychlazeného piva,” oznamoval oviálně.

Lucchese se dotkl rukou řidiče a zakýval na souhlas. Asi po pěti minutách uviděli na pravé straně silnice zahradní restauraci s rozvěenými lampióny a prostorným parkovitěm, na kterém stálo několik aut. Slunce u zapadlo za obzor.

Zabočili na parkovitě a zůstali stát a na jehosamém konci. Dva stráci vzali Pearce mezi sebe a vedli ho na toaletu. Asi pět kroků za nimi postupoval Lucchese s pravačkou v kapse saka. Řidič odběhl do restaurace pro nápoje. Stejnou cestou se vraceli. Pearce se rozhlédl po parkoviti. Zeleného taunuse nikde nezahlédl.

Znovu ho nacpali do kabiny mezi sebé. Za několik vteřin se vrátil řidič a kadému podal plechovku vychlazeného piva.

Enzo, sáhněte mi do levé kapsy u koile. Mám tam taku s peněz). Slíbil jsem, e zaplatím. Nechtěl bych, aby Ordine Nuovo přilo kvůli mně do finančních neznází,” rýpnul znovu do Lucchese.

Ten vak jen vztekle vyhodil prázdnou plechovku od piva na zem a zabouchl dveře. Jedem! těkl směrem k řidiči a a do městečka Camarela nepromluvil ani slovo.

Pearce se pomalu začínal zmocňovat pocit nejistoty.

*

Emmi Occarsiovou probudilo ze spánku prudké přibouchnutí dveří u auta. Jakoby z dálky uslyela směsici muských hlasů a potom byl náhle vude kolem klid. Chvilku leela nehnuté s očima otevřenýma a naslouchala. Zvenčí bylo slyet jen bzučení cikád a někde v dálce zaduněl na mostě vlak. Náhle uslyela tiché kroky za svými dveřmi a opatrné otvírání. Hrdlo se jí sevřelo hrůzou. S námahou zadrovala dech. V odlesku měsíčního světla uviděla ve dveřích muskou postavu a potom uslyela, jak někdo eptá: Je to dobré, spí… Dveře se tie zavřely a ozvalo se klapnutí venkovní západky. Potom byl vude opět klid. Jen jetě někde dole zavrzalo dřevěné schoditě.

Emmi se posadila na posteli a v rozčilení si začala třít spánky. Nebylo pochyb - někdo ji zamkl v pokoji. Ale proč? Najednou na ni padl děs. Co kdyfcjě to vechno jen hra á ona ve své důvěřivosti sedla na lep? Co kdy inspektor Gianni není vůbec policista? Co kdy ji nali lidé z Ordine Nuovo?

U nemohla dál uvaovat. Plna hrůzy vyskočila z postele a rychle si oblékla plátěné kalhoty a halenku. Potom vzala svoj i cestovní taku a její obsah vysypala na postel. Rukama horečně prohledávala hromadu věcí, které jí v tuto chvíli nebyly na nic. A na jedinou! Pod levou dlaní ucítila jemný povrch semiového obalu. Uvnitř byl malý stříbrný browning 6,35 mm, který jí před rokem věnoval dr. BeneCarloss. Přijde doba, kde se ti moná hodí, Emmi!” pronesl tehdy prorocky. Vichni se tomu dárku smáli. Vichni a na Carlosse. Jen jednou se zeptala Vittoria, jak se s tím zachází. Vysvětlil jí to.

lutá mercedeska zastavila na nádvoří osamělé vily severně od městečka Camarela. Vichni vystoupili z vozu. Pearcovi stráci jej opět vzali mezi sebe a zamířili k osvětleným dveřím.

Celá venkovní zed byla obrostlá břečanem a tmavá okna se jen matně leskla v měsíčním světle. Pouze osvětlené dveře v přízemí zářily do noci.

Vstoupili do přízemní haly a odtud do mení místnosti,

zařízené ve stylu venkovské usedlosti z italského jihu. Okna zakrývaly těké závěsy.

Nejprve vstoupil Enzo, za ním Pearce a nakonec stráce, který seděl v autě po Pearcově levici. Lucchese se někde ztratil.

Enzo ukázal pistolí Pearcovi na idli v koutě. Pearce okamité a bez řečí usedl. Věděl, e mui kolem jsou samé nuly, pistolníci, zvyklí plnit jen příkazy. Proto nemělo význam zbytečně je drádit.

Asi po pěti minutách se v místnosti objevil Lucchese. Něco poeptal Enzovi a ten rychle odeel. Zůstal pouze druhý stráce, který si postavil idli ke stěně těsně vedle dveří a pohodlně se na ní rozvalil. Pistoli vak drel v ruce.

Ze dvora se ozvalo zabouchnutí dveří u auta, potom zakvílení startéru a hukot motoru. Motor chvilku běel naprázdno, znovu bylo slyet dvakrát za sebou bouchnutí dveří a auto se prudce rozjelo. Pearcovi blesklo hlavou, e podle zavírání dveří odjely zřejmě tři osoby. Ale tecf musel soustředit vekeré své smyslu na Lucchese, který netrpělivě přecházel po místnosti, jako by na něco čekal.

Za dveřmi se ozval zvonek telefonu a Lucchese kvapně odběhl. Stráce u dveří se zvedl a významné si pohrával s pistolí. Z haly zněl rozčilený Lucchesův hlas, opakovaně ádající telefonní centrálu, aby zkusila znovu zvonit na číslo 62 31 32 v Římě. Pearcova kybernetická pamě okamitě reagovala. Lucchese ádal o spojení do svého římského bytu. Tam podle Georgova hláení seděl jeden z Lucchesových lidí. Zjitění, e se na telefonu nikdo nehlásí, bylo neklamným signálem - jetě něco jiného je ve vzduchu.

Mezitím Lucchese vztekle pratil sluchátkem a vrátil se zpět do místnosti. Stráce za ním přibouchl dveře a znovu se posadil na idli.

,,Tak, Pearci, začneme,” spustil Lucchese perfektní angličtinou.

Jak si přejete, ale můete mluvit italsky. Nebo snad nechcete, aby nám támhleta vae gorila rozuměla?” odpověděl Pearce ironicky.

Je vám doufám jasné, e jste v situaci, ve které máte vlastně jedinou monost - udělat, co vám řeknu.” Lucchese ostentativně nechal Pearcovu poznámku bez povimnutí a dál mluvil anglicky. Přestal se procházet a rozkročmo usedl na volnou idli. Mezi ním a Pearcem stál jen těký dubový stůl.

Vdycky jsou, Lucchese, dvě monosti. Vdycky. A pokud tu druhou monost neznáte, rád vám ji řeknu.”

Tak si to tedy spočítáme, Pearci. Říkali o vás, e jste třída ve svém oboru. Proto si myslím, e dokáete dávat dohromady fakta. Určitě jste to také udělal a teď tady hrajete pitomou komedii, která není k ničemu, reagoval Lucchese podráděně.

Nejdřív musím vědět, co ode mne chcete, řekl Pearce naoko smířlivě.

Chci magnetofonový záznam ze schůzky, na které Bartorelli vyvanil Occarsimu spoustu nesmyslů, to za prvé. A za druhé - vae místopřísené prohláení..

Proboha, zadrte, Lucchese!” vykřikl Pearce pobaveně. Vy jste se snad zbláznil. Stále jenom chcete, chcete. Měl byste to upřesnit. Snad by bylo lepí formulovat vá poadavek tak, e to chcete ode mne koupit a hned také navrhnout nějakou kulantní sumu. Potom budeme jednat jako obchodníci. A mohu vám předem slíbit, e při troce dobré vůle se dohodneme.”

ádné obchody, Pearci. A cena vám je doufám jasná-vá ivot!” reagoval Lucchese ostře.

Potom je cena straně vysoká as vámi oni jednat nebudu,” odpověděl Pearce a výrazem ve tváři dával najevo své rozladění.

S kým byste chtěl jednat?” zeptal se posměně Lucchese.

Třeba s vaím otcem, nebo jetě lépe se Salernem.”

Lucchese se vymrtil jako blesk a udeřil prudce Pearce do tváře. Zabiju tě, zabiju tě .. ty .. ty,” sípal vztekle a znovu se napřáhl, e Pearce uhodí. Ten vak u nečekal. Hranou levé ruky odrazil Lucchesův úder a pravačkou ho přesně mířenou ranou na bradu poslal k zemi. Od dveří vyskočil stráce a zezadu se na Pearce vrhl. Pearce se pootočil, bleskovým úderem mu vyrazil pistoli z ruky a kolenem ho ví silou udeřil do slabin.

Stát, Pearci, střelím!” ozval se ječivý Lucchesův výkřik za stolem. Sednout na idli a nehýbat se!”

Pearce si otřel dlaní kapičky krve kolem úst a zvolnasi sedl. Mezitím chlap na zemi přestal kvílet a pomalu se odoural na své místo u dveří. Při cestě sebral na podlaze pistoli a levou rukou si neustále třel poraněné slabiny.

Také Lucchese si znovu sedl na své místo a nenávistně blýskal po Pearcovi očima.

Tak poslouchejte, vy Jamesi Bonde,” zasyčel. Jednat budete jen se mnou. Protoe já vás mám v hrsti se vím vudy.”

Pearce se tvářil, jako by ho Lucchesova slova vůbec nezajímala.

Přistihli jsme vás s Enzem při činu, jak jste zavradil Bartorelliho. K tomu máme vechno při ruce, včetně svědeckých výpovědí nemocničního personálu. Jako expert jistě víte, jaký je v Itálii trest za vradu. Lucchese rozčileně hovořil a při tom míchal do angličtiny italské výrazy.

Jestli si myslíte, e takovou prostinkou hypotézu spolknu, tak jste na omylu. Taková obvinění by vyvrátil kterýkoliv praktikant u venkovského advokáta. S tím na mne nechocfte. A navíc, já mám v pokoji Bartorelliho ji několik dní zabudovaný odposlech. Vechny hovory nepřetritě zaznamenáváme na magnetofon. Pokud budete mít zájem, zítra ráno vám mohu přehrát třeba scénu, jak jste Bartorelliho odborně krtil. A k tomu vám moná přidám jako milou pozornost fotokopii místopříseného prohláení nebo svědectví, ověřenou notářem, o tom, jak jste úkladně zavradil doktora Occarsiho.”

Jste blázen, Pearci. Kadý soudce v Itálii hodí takové důkazy do koe.” A

Ale to nic nemění na tom, e jste sprostý vrah, Lucchese. Roztrhají vás v novinách, bude z vás psanec.

Kalu na to! Ano, zabil jsem Occarsiho, zabil jsem ho. Co na tom. A také zakroutím krk té jeho paničce, ktei á si myslí, e pro ni hledám vraha jejího mue. Ale před tím ji jetě dotáhnu sem dolů a zavolám své chlapy a oni si ji tady před tvýma očima vypůjčí. A ty bude zpívat přesně podle mojí noty. Rozumí?” Lucchese byl vztekem ve tváří modrý.

Rozumí mi, Pearci? Tecf u rozumí, e nemá anci? Já to byl, kdo zabil Occarsiho, já, jen já. A zabiju dalí, ty vanily, kteří se ohánějí demokracií, humanismem a jsou jen ksindl, nic ne ksindl. Slyí, Pearci? Kalu na tvoje důkazy, kalu, kalu!” Lucchese se nakláněl přes stůl a v jakémsi nervovém oku křičel své výhrůky.

Střelil jsem na něj, do toho jeho běloučkého ksichtu .. větu u nedořekl. Místností se rozlehl tlumený výstřel, potom dalí a dalí. V otevřených dveřích stála Emmi Occarsiová, bledá jako křída, V napřaených rukách drela browning a ránu za ranou střílela do Lucchesova těla. Vechno se událo tak neočekávaně a tak náhle, e ani stráce u dveří nestačil zasáhnout. Teprve kdy Lucchesovo tělo kleslo k zemi, zvedl stráce ruku s pistolí. Ale to u se vymrtil Pearce jako ocelová pruina a celou svou vahou na něj dopadl. Místností zaduněl výstřel a ze stropu odlétlo kus omítky. Vzápětí se ozval bolestný výkřik a tlumené prasknutí kosti. Podlaha zaduněla od nárazu pistole. Mu zůstal bez hnutí leet. Pearce jej odzbrojil.

Emmi Occarsiová stála v otevřených dveřích a upřeně se dívala na bezvládného Lucchese. Z malé tečky pod levým okem mu vytékal tenký pramínek krve. Rozléval se po krku a na límci bílé koile tvořil stále se zvětující skvrnu.

Pearce pomalu přistoupil k Emmi a opatrně ji vzal kolem ramen. Ten dotyk jako by ji přivedl k ivotu. Celá se schoulila do jeho náruče a začala usedavě plakat.

Pojď, Emmi, musíme pdtud. Pojcf, prosím tě! naléhal na ni tie.

Vedl ji do tmavé haly. Zůstali stát uprostřed a naslouchali.

V domě panoval mrtvolný klid. Pearce usilovně přemýlel. Podle toho, e se jetě nikdo neobjevil, bylo zřejmé, e jsou nyní v domě jen sami dva. Lucchese zřejmě poslal své mue pryč. Vzpomněl si na odjezd auta. To jeho předpoklad potvrzovalo. Znovu se podíval na Emmi, která stála jakoby bez ivota a odevzdaně čekala na jeho pokyny. Zavedl ji ke koené lenoce v hale.

,Počkej zde chviličku, Emmi. Hned jsem zpátky, zaeptal. Zkusil venkovní dveře, ale byly zamčeny. Vrátil se do místnosti, kde leeli Lucchese a jeho stráce. Nejdříve prohledal Lucchese. V náprsní kapse objevil policejní průkaz na jméno Enrico Gianni, větí sumu peněz - samé výcarské franky.

V kapse saka nael svazek klíčů. Zkusil Lucchesovi nahmatat tep. U první dotyk mu stačil. Lucchese byl mrtev.

Potom prohledal pistolníkův oblek. Také u něj nael svazek klíčů. Rychle veel do haly a zkusil odemknout hlavní dveře. Při pátém klíči měl těstí. Opatrně pootevřel jen úzkou těrbinu a napjatě poslouchal. Zdálo se, e venku je klid. Vrátil se zpět do haly. Pevně uchopil Emmi za ruku a pomohl jí vstát.

Emmi, vzpamatuj se, proboha! prosil ji tie. Musíme pryč, tecf hned, hovořil k ní naléhavě.

Ano, Tome, chci pryč, hlesla zlomeným hlasem.

Pomalu vyli na dvůr a zamířili k hlavní bráně. Vrata byla zajitěna závorou. Pearce se nechtěl zdrovat hledáním klíčů od branky, proto nadzvedl závoru a otevřel jednu půlku vrat.

V ten okamik ho oslnily reflektory dvou aut a ze tmy zazněl úsečný povel: Odhoďte zbraň! Ruce vzhůru!

Pearce vyndal pistoli z kapsy kalhot a hodil ji do písku před sebe. Pomalu zvedl ruce nad hlavu. Zasebou cítil horký dech Emmi. Tiskla se k němu a celá se chvěla.

Ze tmy vyel mu v civilu a rukou mu přejel po kapsách a koili. Potom mu dotykem dal pokyn, aby připail. Na Pearcových zápěstích zaklapla pouta.

Čelem vzad! Jdeme dovnitř! zavelel neznámý hlas.

Vrátili se do tmavé haly. Někdo posvítil baterkou na vypínač. Mu, který Pearcovi nasadil pouta, rozsvítil. Stáli uprostřed místnosti. Pearce se rozhlédl kolem. Byli obklopeni skupinou pěti muů v civilních atech. Z jejich pohybů i jednání bylo zřejmé, e jsou to policisté. Nikdo nepromluvil ani slovo. Jakoby jetě na někoho čekali. Za několik vteřin se ve dveřích objevila silueta dalího příchozího. Pearce sebou bezděčně trhl. Byl to Harry, ale také s pouty na rukách. Provinile se na Pearce usmál. Do dveří jej postrkoval hromotluk v policejní uniformě. Za ním veel mu střední postavy, ve světlých elegantních atech a slaměném klobouku. S úsměvem se rozhlédl po přítomných.

Prohledat dům! Dámu a tady toho pána odveďte do auta! ukázal prstem na Lmmi a Harryho. ,,Já si zatím pohovořím s panem Pearcem. Sundejte mu pouta, Rovigo! přikázal rázným hlasem. Pearce bezpečně poznal plukovníka Salerna.

Mui bez řečí splnili vydané příkazy. Rovigosňal Pearcovi pouta, ale stále se drel v jeho blízkosti. Salerno si se zájmem prohlíel halu a potom nahlédl do místnosti, kde na zemi leel mrtvý Lucchese se svým pistolníkem. Salerno překvapeně hvízdl a obrátil se k Pearcovi.

*,Perfektní práce, Pearci,” řekl uznale. Rovigo, polete tam někoho ze svých lidí, a pořídí snímky a zařídí vechno potřebné!  Choval se jako člověk, který je přesvědčen o své absolutní převaze. Usedl do koeného křesla, ve kterém před několika minutami odpočívala Emmi. Rukou pokynul Pearcovi, aby se také posadil.

Konečně jsme se setkali osobně, Pearci. koda, e a tak pozdě. Salerno se tvářil, jako by seděl s dobrým přítelem někde v klubu a bavili se o posledních koňských dostizích. Mohli jsme se tak vyhnout vem nepříjemnostem.”

Pearce bedlivě Salerna pozoroval a hodnotil. Je to pozér a chce mě ohromit svojí suverenitou, pomyslel si.

Nyní jste se dostal do situace, kdy budeme jen stěí hledat styčné body pro dohodu,” pokračoval dál nasládlým hlasem.

Přijde na to, jakou dohodu máte na mysli, plukovníku,” zavrčel Pearce.

Výborně! Poznal jste mě. Tedy jsem se ve vás nezklamal. Stále jsem upozorňoval své přátele, e jste profesionál na slovo vzatý. Také támhle toho jsem varoval.” Salerno ukázal na dveře místnosti, kde leel Lucchese.

To byl ílenec. Doplatil na svoji zbrklost a diletanství. U soudu dokáu naí nevinu,” reagoval Pearce ostře.

Salerno ho zarazil pokynem ruky. Vím, vím. Nemusíte se

omlouvat. To je epizoda, kterou pro tuto chvíli pomineme. Chci se s vámi dohodnout, Pearci.

,,0 čem? To u dnes slyím podruhé/*

Předáte mi vechny důkazy, které máte proti nám výměnou za ek, vystavený na vae jméno v hodnotě sto tisíc dolarů. Tím ekem si koupím vai mlčenlivost. Rozumíte?**

Co kdy odmítnu?**

Neodmítnete, Pearci. Dávám vám své slovo důstojníka, e neodmítnete. Salerno se pobaveně usmál.

Podívejte se, plukovníku, já jsem se do celé té pinavé aféry dostal zcela náhodou. Není mi nic do vaí politiky, vaich ,posvátných ideálů* a dalích věcí, které vai lidé malují v noci po zdech a volají tajně telefonem do redakcí novin. Ale hnusí se mi takové svinstvo, jaké provedl mladý Lucchese mému vagrovi. Proto jsem se do vás pustil. A kdy něco dělám, tak to dělám důkladně. To mi věřte. A k tomu mám navíc monost vydělat na tom spoustu peněz. Proto jsem na vás osobně i na tu vai zavivenou organizaci sehnal takové důkazy, které vás poloí rovnou do márnice. Jen pro osvěení vaí paměti -loupee v Nice a Paříi, uran pro Jiní Afriku -tam u jsem vám poslal poprvé svou navtívenku s upozorněním, e svou věc myslím váně!** Pearce hovořil a stále upřeně pozoroval Salerna. Jeho chování si nedovedl vůbec vysvětlit. Seděl proti němu a stále se jen pobaveně klebil. Proto zkusil poslední trumf.

K tomu mám moc hezké povídání jednoho amerického novináře, nějakého Jimmy Conwaye,** řekl.

Salerno sebou při vyslovení jména Conway bezděčně trhl, ale hned se zase usmíval.

Bravo, bravo, bravo, Pearci! Lituji, e nepracujete pro mne. Jste skutečně odborník par exellence. Ale bohuel vám znovu musím opakovat svou původní nabídku. Zatím nic neubírám, nic nepřidávám.

Blázníte, plukovníku?** Pearce téměř vykřikl. Vdy vás mám takhle v hrsti!** Strčil mu zaatou pěst a před nos. Salerno jeho ruku odstrčil a přestal se usmívat. Obličej mu ztuhl v neproniknutelnou masku. Jen z očí sálala nenávist.

Dost ji té komedie, Pearci! Jste na dně. Do čtyřiadvaceti hodin mi osobně předáte vechny důkazy. A já vám jako protihodnotu vydám vaeho syna, vai manelku a děti Emmi Occarsiové. Pochopte u jednou, člověče, e hra je u konce. Salerno udělal krátkou pomlku. Tady vám vechno vae ena píe.** Hodil na stolek před Pearce obálku.

Teď si vezměte tu enskou a vaeho chlapa a zmizte odtud.

Zítra v deset hodin večer přinesete vechno na policejní stanici v 10. okrese. Doufám, e vám je jasné, e materiály budou kompletní, ádné kopie, ádná zadní vrátka. ena a děti budou čekat u telefonu na jednom místě poblí Londýna. Můete dát pokyn vaim lidem u firmy, aby je na určený signál vyzvedli. Ten signál jim dáte sám, a po naem souhlasu. Nejprve se přesvědčíme, jestli jste nás nepodvedl. A teď jděte!

XIII

Od dramatických okamiků v oputěné vile u městečka Camarela uplynulo téměř estnáct hodin, ale Pearce a Emmi Occarsiová stále jetě cítili nesmírnou tíseň a strach.

Pearcovi bylo jasné, e totálně prohrál. Teď u nezáleelo vůbec na ničem. Přesně podle Salernových pokynů připravil originální magnetofonovou kazetu z Vittoriova jednání s Bartorellim, k tomu přidal kopii, kterou se chtěl pojistit. Navíc připojil záznam i s kopií ze schůzek, které měl sám s Bartorellim i záznam z odposlechu v nemocničním pokoji. Do obálky dal fotografii Salerna, kterou Alec přivezl z New Yorku, spolu s článkem amerického novináře Conwaye a dalí pomocné materiály.

U se nemuseli skrývat. Své lidi poslal zpět do Londýna a sám se ubytoval společně s Emmi Occarsiovou v její vile.

Salerno ve vlastním zájmu i zájmu organizace Ordine Nuovo zlikvidoval ve ví tichosti následky dramatické noci ve vile nedaleko Camarela.

Pearce v duchu proklínal okamik, kdy se dal strhnout vidinou peněz a pustil se po stopě Ordine Nuovo. Chtěl vydělat milión a nyní zápasí o holý ivot své eny a svého syna, spolu s nimi i o ivoty nevinných dětí Emmi Occarsiové. A při tom nemá vůbec ádnou záruku, e Salerno splní svůj slib. Je mu doslova vydán na milost a nemilosti

Stále vak nemohl pochopit, kde udělal chybu. Ocitl se v situaci, kdy o tom ani nemohl soustředěně přemýlet. Jedno vak bylo jasné - byla to velká improvizace ve vem. Kdy ho Lucchese odvezl z nemocnice, jeho společník Harry neměl vůbec anci, aby se za nimi udrel v závěsu. Byl sám a nepomohla ani moderní technika. V zoufalé situaci se rozhodl k zoufalému činu. Vytočil Salernovo telefonní číslo, které se před několika dny marně snail napíchnout a lakonicky mu oznámil, e Pierre Lucchese nechal ve svém bytě mue, který zná jeho úkryt. Sám se skryl v autě poblí Lucchesova

bytu a čekal. Během dvaceti minut tam přijelo několik vozidel, mue vyzvedli, naloili do auta a vyrazili ven z města. Harry je z povzdálí sledoval v domnění, e ho přivedou k Lucchesovi a tím také k Pearcovi. Málem by se to podařilo. Ale byl objeven a bez dlouhých řečí zajat. To vechno Pearce horečně probíral v mysli, ale soustředit se nemohl. Mylenkami byl stále u své eny a syna.

Také Emmi Occarsiová proívala hluboký nervový ok. Jetě nikdy ve svém ivotě neublíila člověku, nato aby na někoho vystřelila. Předtím se vechno zdálo tak prosté, -najde vraha a zabije ho. Nyní, kdy to udělala, cítila jen nesmírnou hořkost a smutek. A také lítost nad svým ivotem -ivotem bez radosti a perspektivy.

V est hodin večer náhle někdo zazvonil u zahradní branky. Pearce poodhrnul záclonu a v poloeru uviděl přihrblou postavu dr. Carlosse.

Je tady Bene Carloss, Emmi. Mám ho pustit dál? zeptal se nerozhodně.

Emmi jen němě přikývla na souhlas. Pearce elektrickým tlačítkem uvolnil zámek zahradní branky a vyel Carlossovi na verandu naproti.

Přiel jsem za vámi, Pearci, řekl Carloss zamračeně.

Proč?**

Máme spolu jetě něco dokončit, pokud se nemýlím/*

Situace se změnila, doktore. Musel jsem to vzdát, odpověděl Pearce a ustoupil stranou, aby Carloss mohl projít dovnitř. Ten se vak stále nehýbal z místa.

Něco jsem se dozvěděl. I my máme své informace, Pearci,** odpověděl Carloss tie. Nemůete jim to předat, člověče!**

Dnes večer s tím končím a jedu domů. Totálně jsem prohrál, slyíte? Totálně

Varoval jsem vás, Pearci. el jste jen po penězích. Ale znovu vás ádám, předejte mi alespoň Vittoriův záznam, ten mi postačí.**

Co s ním chcete udělat? Vdy je máte vude. U policie, ve vládě, v armádě, dokonce na generálním tábu, v diplomatických slubách, vude se vám rozlezli. Jak s nimi chcete bojovat? Jak? Vechno, co proti nim chcete udělat, vědí ve stejnou chvíli i oni. K čemu vám budou ta jména? Na co?’*

Zveřejním je v novinách.

Nesmysl. Které noviny to otisknou? Jmenujte mi je! Kadý se dnes bojí o krk. To je výhoda těch gaunerů z Ordine Nuovo-jejich argumentu - kulce do hlavy - tomu kadý dobře rozumí. 

,.,Ale najdu noviny, které to zveřejní, určitě komunisté …

Ne, Cariossi, nedám vám nic. Nezáleí mi tady na ničem. Rozumíte? Chcete to dát komunistům? Jaký je v tom rozdíl? Vdy i oni chtějí nastolit diktaturu ..

Jste hlupák, Pearci. Vůbec jste nepochopil, o co dnes v Itálii jde. A já si myslel, e jste takový poctivý mizera, e jste dobrý chlap. Zklamal jste mě ..

Carloss se otočil a rázně za sebou přibouchl dveře. Pearce zamířil ke svému pokoji. Nikdo z obou muů si neviml Emmi Occarsiové, stojící ve stínu přivřených dveří do obývacího pokoje.

Carloss právě zlostně uchopil kovovou kliku zahradní branky, kdy za sebou uslyel tichý hlas.

Bene..

V osvětlených dveřích stála Emmi a několika drobnými krůčky k němu přistoupila. Uchopila ho za ruku a vtiskla mu do ní něco kovového.

Tam je asi to, co hledá, zaeptala.

Emmi..

Bene, nic neříkej. Jen tě prosím, počkej s tím, a nám vrátí Mary s dětmi. Slib mi to!

Slibuji, Emmi. Co teď bude dělat? zeptal se tie.

Vrátím se domů … i s dětmi… chci jako Vittorio …

Carloss jí pevně stiskl ruku. Pomohu ti, Emmi…aděkuji. Unaveně se obrátil a pomalým krokem zamířil na ulici.

Jetě chvilku stála a dívala se, jak jeho shrbená postava zvolna mizí ve večerním eru. V tom stisku Carlossovy ruky jako by se do ní vlévala nová ivotní víra. Náhle jí bylo dobře u srdce.

Konec

Epilog

Dr. Vittoria Occarsiho faisté zavradili uprostřed léta za bílého dne na runé římské ulici. Ve chvíli, kdy jsem se dozvěděl tuto tragickou zprávu, mi vyvstal před očima jiný letní den před téměř čtyřiceti roky. V ten den gestapáčtí pohůnkové v koených kabátech bestiálně tloukli mého otce a my, tenkrát děti, jsme stáli s rukama opřenýma o zeď a s hrůzou a děsem sledovali tuto stranou scénu.

Faismus je stále stejný. A se obléká do koených holínek a hnědých koil, nebo koených pláů a tyrolských klobouků, nebo do elegantních atů poslední módy a jezdí třeba ve sportovních vozech nejnovějích světových značek. Vdycky je spojen s násilím, vradami, terorem, utrpením a krví.

A tak je tomu i v dnení Itálii, kde vrada římského vyetřujícího soudce zahájila dlouhý řetěz dalích vrad, únosů, vydírání, ozbrojených přepadů, loupeí - zkrátka dosud nezaznamenaný růst terorismu a zločinnosti. Vrcholem potom byl únos a chladnokrevná vrada předního italského politika-Aido Mora.

Itálie se tedy stala jakýmsi evropským kolbitěm, kde v tvrdém, nelítostném boji jde vlastně o samotné bytí či nebytí italského národa.

Ale Itálie, to není jen teror, vrady a únosy. Je to také země tvrdé a poctivé práce, dobrých a pracovitých lidí, jiskřivého vína, modrého nebe, země, kde prostí lidé se radují i rmoutí, vychovávají své děti, ale kde také musí těce bojovat s předsudky a tmářstvím. Je to země se slavnou kulturou a historií. Je to vak také země s vyspělou dělnickou třídou, která dává záruku, e vrazi z neofaistického podzemí budou i tam s konečnou platností rozdrceni. V tom je víra, naděje i záruka budoucnosti.

Autor