Peter Cheyney

Bláznův gambit

kapitola první

O’MARA

Shaun Aloysius O’Mara vešel do stínu nízké zídky, která ohraničovala nevelký kostelní pozemek. Nejistě zídku překročil a vydal se přes malý hřbitov k tisovému háji.

Bylo horko. V nemilosrdném slunečním žáru se vůbec nedalo dýchat. O’Mara klopýtl o nízký náhrobek a ošklivě zaklel. Ohlédl se a spatřil zdejšího faráře, mužíka s hubeným bílým obličejem, v obnošené a oblýskané sutaně.

Začal se smát. Vysmíval se knězi. Dal se do zpěvu, zpíval v bretonštině, hrubý a sprostý popěvek. Kněz jen pokrčil rameny a zmizel v chladivé temnotě krytého vchodu. O’Mara poslouchal, jak jeho kroky v dáli odumírají. Napadlo ho, že podrážky obnošených střevíců vydávají na kamenných dlaždicích podivný zvuk.

O’Mara byl přiopilý. Vždycky byl alespoň přiopilý. Pinty a galony alkoholu, laciného piva a zaručeně pravého koňaku, který se zaručeně skládal z prachšpatného lihu a barviva, mu otupily látkovou výměnu. Galony levných řezaných destilátů a padělaných vín mu zaplavily krevní oběh octem, zkalily mu oči do žluta, znetvořily mu lícní svaly a seškrtily žaludek.

O’Mara byl vysoký a statný. Kdysi to býval překrásný chlap. Hezoun – dbalý na sebe, nedůtklivý a namyšlený. Teď však měl kůži pod modrýma očima povadlou a napuchlou; svěží vzhled ustoupil šedavému odstínu pijana, který už téměř dosáhl třetího stupně alkoholismu. Světlé zářivé vlasy, které se mu nad inteligentním čelem vlnívaly tak, že budily v mnoha ženách závist, byly teď nestříhané, umaštěné, nemyté a zplihlé.

O’Mara překročil nízkou zídku na druhém konci hřbitova. Tady už nenašel ani kousek stínu. Slunce mu nelítostně pražilo do obnažené hlavy. Cítil, jak se mu propaluje hustými vlasy na temeni a rozpaluje hnědou a špinavou kůži šíje.

Měl na sobě modré sametové kalhoty, které mu visely pod pasem jako pytel a nad rozbitými botami se zužovaly. Při chůzi se mu vyhrnuly nohavice a obnažily nemyté kotníky – O’Mara nenosil ponožky. Kdysi světle modrá košile ztemněla špínou a potem. U krku ji měl rozhalenou; knoflíky nevydržely tlak široké, osmahlé hrudi.

O’Mara vešel do tisového háje. Vnořil se do vlhkého stínu; v chladivém přítmí čtverhranné mýtinky bylo pod hustou klenbou jako v ledničce. Venku je pekelné vedro, pomyslel si O’Mara. Ale tady v hájku je přímo smrtelný chlad.

Klopýtl o kořen a upadl; byl tak unavený, že se ani nepokoušel vstát. Ležel a tiše si brumlal.

Litoval v duchu sám sebe. Poslední zdravá osmina mozku mu napovídala: tohle je třetí stadium – stavy sebelítosti, slabosti a nevolnosti; třesavka v levé ruce a noze, pocity, že se o tebe každou noc pokouší mrtvice, neschopnost vybavit si vzpomínky.

O’Mara si pomyslel, že tu hru možná přehnal. Přeskočil vlastní stín. Pokládal celou kamufláž s pitím za zábavu, ale ona ho přemohla.

Jestliže však pracuje alespoň osmina mozku, je všechno v pořádku – Quayle to tak říkal. Quayle tvrdil, že O’Mara může všechno, protože O’Mara všechno snese a dokáže nemožné.

Řekl si: k čertu s Quaylem! Quayle je snad vševědoucí. Zná každou proklatou maličkost. Quayle vám vždycky poví, co si můžete dovolit a co ne.

O’Mara ležel na vlhké zemi a proklínal Quayla; dával mu hrozná jména a přirovnával ho k naprosto nevyslovitelným věcem.

Už občas zapomínáš, řekl si. A to je skvělé. Vlastně bylo by to skvělé, ale musel bys zapomenout, kam jsi uschoval koramin, heroin a schránku s injekční stříkačkou. Pak by to bylo přímo vynikající.

Začal si recitovat básně. Dokud si vzpomínáš na verše, všechno je v pořádku. Znamená to, že mozek přece jen funguje; víceméně funguje. Potom se přinutil vybavit si logicky svou vlastní osobnost. Jmenuje se O’Mara – to ale přiznává jenom sám sobě. Jmenuje se Shaun Aloysius O´Mara, narodil se a vyrostl v County Clare. Umí hrát na k klavír a jezdit na koni. Výtečně střílí, ovládá plavbu na člunu i hovoří čtyřmi jazyky. Ano, tohle je on – či vlastně byl.

Protože teď se jmenuje Philippe Garenne. Philippe blázen, obejda Philippe. Špinavý ochlasta, který pomáhá nějakému Volanonovi v Garáži Volanon na protějším břehu řeky. Za chvíli vstane, vypotácí se z tisového háje a vyšplhá se na kopec, aby se rozhlédl po sluncem zalité řece. Řeka tu ústí do moře. Na jejím druhém břehu budou rybářské domky a prázdný pseudohotel a biograf, který vypálili Němci. A napravo, kousek od přístaviště, kde kotví čluny, bude Garáž Volanon a hned vedle Kavárna Volanon. A všivák Volanon bude stát ve dveřích kavárny se zahnutou dýmkou v zubech, pokuřovat caporal a uvažovat, kde zase vězí ten ožralý blázen Philippe … Ach, k čertu s Volanonem … k čertu s tou jeho kavárnou … čert vezmi i proklatou garáž!

O’Mara povstal. Pomaličku se zvedl. Stál uprostřed chladného hájku a přemítal o bolesti v levé paži; zlobí ho nervy.

Za chviličku ta bolest zmizí. Ale neúprosně se vrátí. Zítra se vrátí… vždycky se druhý den vrací.

Začal přemýšlet o Eulalii. Výraz ve tváři se mu změnil; poněkud změkl. Seňorita Eulalie Guimaraesová …a jaká seňorita!Nádherná, božská a svůdná seňorita Eulalie Guimaraesová, která žije v nádherném a božském apartmá v Edificio Ultramar na Copacabaně, Rio de Janeiro. Vyvolal si v duchu jistý obraz … připadalo mu, že ho od něho dělí už celé věky.

Viděl sám sebe. Vychází z koupelny; do salónu proudí otevřenými okny slunce a ozařuje vybledlý koberec a světle žluté stěny. Má na sobě pruhovaný župan – proužky šedé jako doutníkový popel se střídají s černými pruhy krepdešínu. Tomu se říká župan! Je pod ním nahý a cestou přes pokoj se mu bosé nohy boří do vybledlého koberce. Dobře utvářené nohy, které ke koberci lnou jako kočičí tlapky. Jde přes koberec k rádiu a zapíná ho. Ozve se tiché tango; připadá mu, že sluneční paprsky hudbu rozehřívají.

Stojí před rádiem a pokyvuje hlavou do taktu; kouří přitom malý černý doutník, jehož vůni cítí i teď.

A když se obrátí, uvidí Eulalii. Stojí ve dveřích v krajkovém župánku a s drobnými sametovými trepkami na nohou. Je tmavovlasá, má bledý a podlouhlý obličej, třešňové rty a velké, hnědé a kouzelné oči. Když se usměje, zazáří slunce jasněji a úsměv jí rozvlní rty a vy cítíte, že jste dostali chuť okamžitě s tím něco udělat. Že to musíte udělat.

Eulalie se opře rukou o stěnu a usměje se na něho; pak řekne: „Příliš štěstí prý škodí. A my jsme přespříliš šťastní, než aby to vydrželo, Shaune. Přespříliš …“

Odchází. A on se směje, protože Eulalie mluví nesmysly. Sladké nesmysly.

Stojí před rádiem a poslouchá žhavé přívaly cukrového tanga, pohupuje se do taktu.

A pak se ozve zvonek.

Zazvonění v něm vyvolá stejný pocit jako později vstup do tisového háje, o kterém zatím nemá tušení. Jako by vám někdo položil mrtvolně chladnou ruku na nahou hrud. Tak mu to alespoň připadá.

Rychle jde ke dveřím a otvírá je. Venku stojí Willis –posel z anglického velvyslanectví – usmívá se a v rukou má dopis.

O’Mara v duchu zaslechne Eulalii… „A my jsme přespříliš šťastní, než aby to vydrželo, Shaune. Přespříliš …“

Bere dopis a Willis odchází. Otvírá obálku. Je to přepis šifrované zprávy, která přišla diplomatickou poštou. Od Quayla. Zpráva je lakonická: „Okamžitě se vrať stop Zábava skončila stop Quayle.“‘

A je to.

Obléká se a píše Eulalii, která je stále ještě v koupelně.

„Promiň, Eulalie … ale nemám povinnosti jen k tobě. Už delší dobu je tu i někdo jiný. Musím jít. Shaun.“

A vykrade se ven a všechno nechá v bytě – i šaty. Protože tak je to nejsnadnější. Pro ni i pro něho; a vyhne se tak spoustě otázek. Zejména těm, které by mu nebyly po chuti.

A je to, pane Quayle … Vrať se … zábava skončila … Čert vás vem, pane Quayle!

A teď stojí v tisovém háji, kde je i za parného dne chladno. Teď tu stojí a uvažuje a pokouší se přemýšlet mozkem, který je ze tří čtvrtin ochromen špatnými lihovinami a jehož zbytek nemá o nějaké úvahy zájem.

Pít ale musel. Alespoň to pokládali za nutné. A jaké má k čertu právo o tom pochybovat? S Quaylem se ještě nikdo nikdy nehádal. A když … tak jenom párkrát… A nikdy o věcech, které by za to stály.

Tahle záležitost je ale pěkně dvojsečná! Když se totiž chcete něčím stát a podaří se vám to, nezbude vám dost vtipu, až dojde k akci. Nezbude vám dost disciplíny a nezbude vám vlastně už vůbec nic. Bude z vás jenom ochlasta a poloviční blázen. A když se z vás ochlasta nestane, je akce v trapu. Takže v tom vězíte v každém případě až po uši. Děkuju pěkně, pane Quayle… děkuju mockrát… a k čertu s vámi, pane Quayle, doufám, že všechno půjde hladce a jednoho mlhavého dne spadnete pod autobus a vezme vás rohatej.

Zahoupal se mu žaludek… začalo mu být špatně. Stál, opíral se o strom a čekal, až ho to přejde.

Kdosi o něm řekl… kdo to jen byl… snad Ricardo Kerr: ,,O’Mara vás okouzlí, bude s vámi jíst a popíjet, bude si s vámi povídat, hrát karty a obírat vás o peníze, přebere vám ženskou a bude vám přísahat věrnost na věky – a pak vás zabije, když to náhodou bude potřeba.“ Tohleto o něm řekl Ricky Kerr. Strašně rád by věděl, co by řekl, kdyby ho viděl teď.

O’Mara si uvědomil, že se potřebuje napít. Teď hned a čehokoliv. I kdyby to byla jen všivá samohonka, kterou si Volanon pálí vzadu za garáží. Každý se musí napít, jakmile se cítí jako on. To se nedá popřít.

A znamená to, že musí obejít ústí řeky, vrátit se do Garáže Volanon, ohnout hřbet a říci Volanonovi, že se omlouvá za včerejší večer, kdy plivl do tváře nákupčímu ryb Tierchemu. Volanona to parádně namíchlo. Co ale může koneckonců dělat? Potřebuje v garáži pomocníka, a dokonce i ochlasta O’Mara je lepší nežli nic. Vždyť je dobré tři dny v týdnu schopný pracovat… alespoň někdy …

Bude muset obejít říční deltu a snad přitom vypotí něco lihovin a udělá se mu lépe. A snad se dnes konečně něco stane … snad. Čeká na to už dlouhé měsíce a pravděpodobně k tomu vůbec nedojde. A přitom se asi tak za pět týdnů dopracuje do čtvrtého stadia alkoholismu, do toho stadia, kdy se vám na stěnách začínají objevovat všelijaké potvory.

O’Mara pomalu vyklopýtal z tisového háje a potácel se po travnatém okraji vysokého útesu. Na protějším břehu řeky spatřil Volanona, který stál ve dveřích kavárny …

O’Mara se potácel po útesu. Byla by legrace, kdybych spadl dolů, pomyslel si. A mohlo by mi to ušetřit spoustu nepříjemností. Ale já nespadnu. Kdepak, pane, děkuju pěkně … Kdepak, pane Quayle, děkuju mockrát a čert vás vem, pane Quayle!

Z kostela vyšel kněz v zašlé sutaně a vydal se k okraji hřbitova. Hleděl na 0’Maru, který se nemotorně vláčel po stezce na útesu.

„Chudák Philippe,“ řekl si kněz. „Chudák Philippe …“

kapitola druhá

TANGA

O’Mara ležel na zemi a zády se opíral o nabílenou zeď Garáže Volanon. Zdálo se, že si se zájmem prohlíží rozbitou pravou botu, ale ve skutečnosti ji vůbec nevnímal. Když ze škvíry ve sluncem prohřáté zdi vyběhla ještěrka a zmizela v další štěrbině, O’Mara sebou křečovitě trhl. Uklidnil se, až když si uvědomil, že ještěrku opravdu viděl.

Neměl toho dne vůbec nic na práci. Po včerejším večeru, kdy mu Volanon šeredně vyspílal, se O’Mara rozhodl zůstat několik dní co nejstřízlivější; pokud možno co nejstřízlivější – a pokud možno je třeba zdůraznit. Řekl si, že ještěrky nemůže ani vystát. Sklíčeně si pomyslel, že život se potáhne dál úplně stejně jako dosud. A potáhne se tak pořád, až na to, že on bude každým dnem o něco opilejší a o něco tupější. A pak přijdou zimní deště a on asi pojde na zápal plic.

O’Mara ještě nikdy na smrt nepomyslel, a tak ho ten nápad z nejasných důvodů pobavil. Nakonec si řekl, že nemá ani špetku naděje na nějakou akci, že je částí naprosto neměnného obrazu a že to tak bude pokračovat. Je to dost drastický obraz v porovnání s překrásným okolím, zvláště teď, kdy svítí slunce a rozjasňuje červenou střechu a bílé zdi garáže.

A pak se to stalo.

Zpoza rohu úzké hlavní ulice probíhající rybářskou vesničkou se vyřítilo auto – vůz značky Typhoon. Řidič byl zkušený, při této rychlosti a s tak dlouhým vozem mu totiž nezbylo než projet zatáčku smykem. Auto se řítilo dobrou padesátkou po špinavé cestě, vedoucí k nejbližšímu rameni řeky, pak zpomalilo a zastavilo přímo před garáží.

O’Mara se ani nepohnul. Opět ho rozbolela levá paže. Do levé nohy dostal třesavku. V tuhle hodinu se mu to stávalo dennodenně. Lidé tomu říkali různě. Doktor ze sousedního města byl natolik taktní, že to prohlásil za jistý druh nepravé angíny. Ve skutečnosti za to mohlo pití – spousta chlastu a potom caporalky – spousta cigaret. Tohle, a rozhodně ne strava a nervy.

O’Mara se zahleděl se zvýšeným zájmem na rozbitou pravou botu. Zničehonic jím projel lehounký záchvat zimnice. Co když už nadešla ta pravá chvíle! Dokáže ji zvládnout? Neztratil odvahu? Koutkem oka pozoroval auto. Otevřela se dvířka a objevila se ženská noha – krásná noha, v punčoše z nejčistšího hedvábí. O’Mara tu nohu znal. Proboha, pomyslel si… už je to tady! Tanga!

Tak tedy Tanga! Tanga de Sarieuxová, kterou potkal jen jednou, ale často pak na ni vzpomínal. Na její líný, tichý hlas s nádherným francouzským přízvukem.

Tanga vystoupila z auta a kráčela ke garáži. Zmizela v chladném stínu za otevřenými posuvnými dveřmi. Kráčela se svrchovanou sebejistotou, s ladným držením těla, které jí bylo vlastní. O’Mara si pomyslel: To je ale kus! A zjistil, že se lehounce chvěje.

Bylo nadmíru klidné odpoledne. Od moře nevál ani nejslabší vánek. Ve vzduchu bzučely mouchy – slyšel obvyklé zvuky horkého léta, ještě zdůrazněné tichým a klidným okolím. Z garáže k němu dolehl Tanžin chladný a čistý hlas – pokoušela se někoho přivolat. Pohlédl na vůz a zjistil, že jedna z předních pneumatik je téměř prázdná. Takhle to tedy vymysleli!

Míjely minuty. Tanga vyšla z garáže a kráčela k autu, za ní Volanon. Volanon byl tlustý, mastný a zpocený. Flekaté plátěné kalhoty měl kolem těla připevněné provázkem. Přes vršek kalhot mu přetékalo břicho.

„Jestliže jde jenom o tohle, madam,“ povídal, „za chvilku bude vůz v pořádku. Když se mi ovšem podaří donutit toho opilého blázna k práci.“ Pohlédl na O’Maru a zavolal: „Hej, Philippe! Pojď sem, ty ochlasto! Vyměníš kolo! Vzadu je rezerva!“

Tanga se zadívala na O’Maru. „Myslíte si, že to svede?“ zeptala se chladně. „Připadá mi opilý!“

„Madam má pravdu,“ pokrčil Volanon rameny. „Je opilý. Nikdo ho ještě střízlivého neviděl. Navíc je prolezlý nemocemi. Když se tak člověk na něho dívá, neubrání se dojmu, že má i světobol. Přesto však dokáže pracovat. Do jisté míry.“

„A proč mi tu pneumatiku nevyměníte vy?“ zeptala se i Tanga.

„Dovolte, madam!“ ohradil se pyšně Volanon. „Já jsem přece majitel podniku!“

Tanga se rozesmála. Volanon se naopak zachmuřil, ještě jednou se zlostně podíval na O’Maru, otočil se a vykročil ke garáži. Ve dveřích se však ohlédl a zavolal: „Žádám vás, madam, abyste zaplatila mně – tomu opilci Philippovi žádné peníze nedávejte!“

Tanga přikývla. O’Mara poslouchal, jak v útrobách garáže zaniká pleskot Volanonových sandálů. Duševně se připravil na to, že musí vstát. A taky povstal. Napřed se převalil na kolena, poklekl, zavěsil se rukama na vršek nízké zídky a vytáhl se. Postavil se jen s obtížemi. Chvíli se opíral o zeď a pak se pomalu vydal k autu. Tanga ho pozorovala s nechutí.

„Hever je vzadu v kufru,“ řekla. „Rezerva je na zámek.

Tady je klíč. Dost pospíchám. Stihnete opravu rychle?“

„Samozřejmě,“ přisvědčil O’Mara. „To se rozumí.“ A mnohem formálněji pokračoval: „Madam, výměna kola dlouho nepotrvá. Základem tohoto skvělého, ba prvotřídního podniku je rychlost!“

„Dobrá,“ odsekla.

„Zdá se mi však, že jste píchla,“ dodal O’Mara. „Jestliže i přejete závadu opravit, než pojedete dál – a já bych to doporučoval – budete muset počítat s krátkým zdržením.“

„Co znamená krátké zdržení?“ zeptala se. Pokrčil rameny a odpověděl: „Asi tak půl hodiny.“ Tanga se zahleděla přes řeku. Dívala se na malý kopec se hřbitovem a kostelíkem na vršku.

Pak řekla: „Někde tu stojí vila jménem Cote ďAzur. Nebude to zřejmě daleko. Mohla bych tam zajít a za hodinku si auto vyzvednout. Do té doby snad budete hotov?“

„Rozhodně ano,“ potvrdil O’Mara. Opíral se o kapotu a prohlížel si Tangu. Prohlížel si ji hladově, ale ne urážlivě. Díval se na ni tak, jak se starý O’Mara dokázal dívat na ženy, aniž je to pohoršovalo – se zvláštní směsí pokory a drzosti, obdivu a nevyřčené otázky.

Připadalo mu, že si ji prohlíží hrozně dlouho. Znovu si pomyslel: tak tedy Tanga! A přestože ho to nikdy nenapadlo, dokonce ani předtím, než se musel pustit do té alkoholické akce, uvědomil si náhle, že Tanga má naprosto všechno: krásu, inteligenci a ten zvláštní, ale navýsost potřebný švih, který je základem kamufláže v té podivné profesi, jíž se upsala a kterou vykonává i on – nebo snad vykonával?

Měla na sobě krepdešínovou blůzu a sukni blatouchové barvy a rty jí zářily malinovou červení. Černé vlasy byly sčesané do pážecího účesu a svázané jantarovou stužkou. Měla překrásný obličej: vyjadřoval jakousi svůdnou hrdost, pro ni tak příznačnou. O’Mara si řekl, že několikrát uvidět Tangu znamená úplně zapomenout na Eulalii. Eulalie patří vzdálené minulosti; tak to alespoň právě teď cítil.

„Podle mě to je báječný nápad, madam,“ prohodil. „Nebudu muset s opravou pospíchat.“

Zamířil k zadnímu kufru a po chvíli se vrátil s heverem. Usedl na zem, zasunul hever pod přední nápravu a začal otáčet rukojetí. Pomaličku vůz zvedal.

„Říkáte, že jsem píchla,“ ozvala se Tanga. „Hm … to je zajímavé. A nemohl by třeba ucházet ventilek?“

„Podíváme se na to,“ nedal se O’Mara. Kolo se lehce opíralo o zem. Převalil se na kolena a po čtyřech k němu dolezl. Roztřesenými prsty začal rozebírat ventilek.

„Buď to jde ztuha, madam,“ řekl, „nebo mi prsty už tolik neslouží.“

Tanga se zahleděla přes řeku ke kostelu. Tichou angličtinou a se svým zvláštním a kouzelným přízvukem řekla: „Poslouchej, ty můj nádherný, sladký opilče. Myslím si, že jsi prostě úžasný!“ Hlasitěji a francouzsky dodala: „Ventily jdou vždycky ztuha, když je dlouho nikdo neprohlíží. Navíc jsou zanesené tím ohavným jemným bretaňským prachem.“ Tichounce pokračovala v angličtině: „Jsi prostě báječný. Nejenže jsi hrozně opilý, ale začínáš dokonce tloustnout a břichatět. Copak se stalo s mým nepřekonatelným O’Marou?“

O’Mara tiše zaklel. Stále ještě neobratně manipuloval s ventilkem.

„Přesně v šest bude telefonovat nějaký Taudrille,“ pokračovala tiše Tanga. „Rozumíš? Už je to tady, příteli! Přesně v šest bude telefonovat Taudrille. Chápeš to?“

Přikývl. „Jasné. Volanon tu v šest nebude. Hovor převezmu sám. Zná přece číslo?“

„Samozřejmě, můj drahý blázínku,“ Tanga se usmívala a pořád ještě se dívala přes řeku ke kostelu. Mluvila na něho, jako by tam nebyl. Musel se přemáhat, aby na ni nepohlédl.

Tiše se zeptal: „A potom?“

Téměř neznatelně pokrčila rameny. „Pak všechno záleží na tobě. Konečně se to začíná hýbat. Stačíš na to, můj báječný, chytrý a opilý Shaune?“

„To ví jen bůh – já ne,“ odpověděl. „Mám ale láhev koraminu. Když si vezmu dvojitou dávku, postaví mě na nohy. A na dost dlouho.“

Usmála se. Bloudila teď pohledem po řece. Zdálo se, že ji zaujal odlesk slunečních paprsků na vlnách.

„Však to budeš, drahoušku, potřebovat,“ řekla. „Něco na výdrž budeš potřebovat jako sůl, zvláště když …“ potichoučku se zasmála – „zvláště když Taudrille nestačí přijet včas.“

„Co to k čertu znamená?“ zeptal se O’Mara. Znovu pokrčila rameny.

O’Mara zaslechl pleskot Volanonových sandálů. Konečně se mu podařilo ventilek odšroubovat. „Madam,“ prohlásil, „ventilek za to nemůže. Píchla jste.“ Vstal a vyndal ze zadního kufru nářadí. Sejmul z kola kryt a začal povolovat šrouby.

Volanon došel ke dveřím garáže. Stál a pozoroval O’Maru.

Tanga zamířila k němu. „Mám tu ve vile Cote ďAzur přátele,“ řekla. „Je to hodně daleko? Chtěla bych je navštívit a asi tak za hodinu bych se vrátila. Váš člověk tvrdí, že do té doby opravu stihne.“

„Výborně, madam,“ odpověděl Volanon. „Za hodinu to ten blázen Phihppe určitě svede. Já tu už ale nebudu, snad byste proto raději zaplatila předem. Potom vám řeknu, kde je Cote ďAzur. Je to jen kousek.“

O’Mara koutkem oka zahlédl, jak Tanga dává Volanonovi peníze. Chvíli pak spolu hovořili, ukazoval jí, kudy se dostane do vily. Pak Tanga odešla. Volanon ji doprovázel pohledem. Nato zamířil k O’Marovi a zastavil se nad ním.

„To je ale ženská,mon vieux! Tak krásnou ženskou jsem už dlouho neviděl,“ popichoval ho. „Nesbíhají se ti sliny?“

„Nic mi to neříká,“ prohlásil sveřepě O’Mara.

Volanon přikývl. „Tak jen abys ji to spravil pořádně,“nabádal ho. „Ne aby z toho zbyla kůlnička na dříví. Může z ní bejt kunčaft jedna radost!“

A vrátil se do garáže.

O’Mara popadl těžké kolo za příčle a odtrhl je. Práce se mu líbila, konečně dělal něco určitého. V šest tedy bude telefonovat Taudrille, řekl si. Snad už zas konečně začne pořádný život. Odkutálel kolo stranou a opřel je o nízkou zídku. Překvapeně si uvědomil, že si brouká nějakou písničku.

Bylo půl čtvrté odpoledne.

Pan Quayle – do jehož povolání nikomu vůbec nic není – byl muž s náběhem pleši, který nedávno překročil padesátku. Seděl za stolem ve své kanceláři v budově International Refrigeration Company na Pall Mail a říkal si, že lidský život je právě tak tragicky směšný jako za válečných let. Platilo by to, i kdyby k tragédiím nedocházelo tak často. Vždyť jsou teď ještě pochmurnější, neboť z jakýchsi prapodivných a zcela nevysvětlitelných důvodů je lidský život v době míru pokládán za cennější nežli za války.

Takový přístup k věci označoval pan Quayle za slabost. A tato slabost mu jenom ztěžuje jeho dost zvláštní povolání – spočívá totiž v manipulaci s mnoha lidskými životy a občas se stává, že se někteří jedinci, jejichž raison d’?tre jako by vyprchal, musí rozloučit s pozemským bytím.

Pan Quayle si prohlížel dva seznamy, které měl před sebou na stole. Byly to jmenné seznamy. Jeden dlouhý a druhý krátký. Dlouhý seznam obsahoval jména těch pracovníků Quaylova podniku, kteří za války zahynuli, nebo kteří jsou nezvěstní; v krátkém seznamu byli zapsáni ti, kdož od konce války pouze ,zmizeli’.

Zabzučel stolní telefon a Quayle zvedl sluchátko. Ozval se sladký hlásek: „Pane Quayle, venku jsou čtyři stěhováky z pracovního úřadu. Mají asi za to, že se budeme stěhovat.“

„A mají naprostou pravdu, Myro,“ odpověděl Quayle. „Budeme se stěhovat. Řekni službě, aby začali v půl šesté vyklízet úřadovny. V šest musí být všechno na vozech. Auta pak zajedou ke Golden Square a zaparkují na západní straně náměstí. Tam už na ně bude čekat předák z pracovního úřadu a každý vůz dostane nového řidiče. Předák ostatně bude vědět, co dělat.“

„Dobře, pane Quayle.“

„A kde je Ernest Guelvada?“ zeptal se Quayle.

„Doma. Dnes ráno jsem mu telefonovala. Řekla jsem, že ho asi zavolám ještě jednou.“

„Tak mu povězte, aby sem ve čtvrt na pět přišel,“ přikázal Quayle a zavěsil.

Vzal do rukou delší seznam. Místo písmen psacího stroje před ním vyvstávaly tváře jeho lidí – například Eversley. Mladý hudební fanatik. Eversley měl smůlu. Nevydržel dlouho. Ve čtyřiačtyřicátém ho dostali nacisti. Přesto však měl svým způsobem štěstí: zastřelili ho. A pak je tu paní Gwendolina Erminová – plnoštíhlá, pěkně rostlá ženská, která bezvadně hovořila německy, vypadala jako určitý typ Germánek a byla tak hezká a něžná.

Quayle se doslechl, že paní Erminová nezemřela právě nejrychleji. Chovali se k ní dost nešetrně. A pak tu je chytrá Francouzka Mavriqueová. Zatkli ji v Paříži, dali jí co proto a ona toho spoustu vyzvonila –musela totiž mluvit – každý člověk má určitou mez odolnosti – a díky jí se pak dostali na kobylku Michaelsonovi s Dubourgem. O ty přišel také. A byli to skvělí agenti.

Vytáhl zapalovač. Dlouhý seznam vzplál a Quayle pozoroval, jak se ve skleněném popelníku usazuje šedivý popel. A je to. Quayle si povzdechl. Jaká škoda, že ti lidé museli takhle skončit – mnozí z nich byli skvělí. Pomyslel si, že takhle jich vlastně skončila většina. Na některé si vzpomínal …

Vzal do rukou krátký seznam a pečlivě ho pročítal. Pak ho zapálil a smísil jeho popel v popelníku se zbytky seznamu předešlého. Ten krátký seznam ho ani v nejmenším nepotěšil. Dlouhý seznam představoval oběti válečné mašinérie, ale s krátkým to bylo jinak.

Quayle si pomyslel, že se konečně začíná něco hýbat.

V duchu si představil šachovou partii. Nehráli však v ní dámy, králové, věže, střelci a pěšci. Hráli v ní muži a ženy a těm můžete říkat, jak chcete. Začal promýšlet připravovanou ,partii’ a probíral přitom v mysli své spolupracovníky; rozvažoval, co se stane v důsledku toho, k čemu už došlo.

Přemítal dlouho. Vykouřil spoustu cigaret a posoudil množství variant, z nichž každá se zakládala na jiné teoretické bázi; vytvářel nové kombinace, ale vždycky vycházel z dané situace, která teď dosáhne kritického bodu. Ze situace, v níž opilec a blázen Philippe Garenne zjišťuje v malé a dosti sešlé garáži u Saint Brieuc, že pneumatika jistého auta je píchlá.

Po chvíli se znovu vrátil k přítomnosti. Jedním si byl jist. Připravovaná partie se dá doplnit už jenom jedním určitým člověkem. Člověkem, který je natolik chytrý a natolik oddaný, aby jednal naprosto přiměřeně.

Ten člověk se jmenuje Guelvada. Ernest Guelvada –známý jako Ernie – muž, který se za války zúčastnil belgického odboje a který se teď stal díky svým zásluhám Angličanem. Guelvada, který každému připadal jako zosobněné štěstí a který nevýslovně nenáviděl všechno týkající se nacismu … který nacismus nesnášel natolik, že u něho občas emoce převládly nad rozumem a výsledek pak mohl obětem jeho zatrpklosti připadat až nesnesitelný.

Guelvada má dostatek nenávisti, aby jednal naprosto nelítostně, jestliže bude takové jednání nezbytné; má dostatek inteligence, aby dokázal využít příležitosti, když situace vyžaduje rychlou změnu taktiky; dost mužnosti a srdnatosti, aby dokázal předstírat – alespoň předstírat, když ne opravdu zažít – jisté slabosti, půjde-li v akci o ženu; pokud ta žena bude dost přitažlivá a nebude-li ona slabost ohrožovat – nebo alespoň zdánlivě ohrožovat – probíhající akci.

Rozhodně to musí být Guelvada, řekl si Quayle.

Předmět Quaylových úvah odbočil ze sluncem ozářené Piccadilly na St. James Street. Guelvada byl sporý, dobře oblečený chlapík – nosil báječné šaty, jejichž vzory lze zahlédnout ve výlohách krejčovských dílen, ale jimž nikdo –s výjimkou Guelvady – nikdy nevěnuje pozornost. Měl kulatý obličej a spokojené držení těla dobře naladěného člověka – skrýval tím svoje pocity. Ve skutečnosti totiž příliš šťastný nebyl. Během válečných let žil v tak zvláštní, tak různorodé a – dokonce i pro něho – tak vzrušující atmosféře, že mírové klima – i když ještě nebyl takový mír, jak by si mnoho lidí přálo – ho spíše nudilo.

Teprve asi v polovině St. James Street začal Guelvada uvažovat o Quaylovi. Asi dostanu výpověď, řekl si.

Už je definitivně po všem. Na všemožných místech se scházejí ministři, diplomati a různí ,poradci, aby rozhodovali o osudu světa. Už se asi nebude střílet v temných zákoutích; chmurné a pomalé řeky už neponesou na vlnách nehybná těla. Už se nebude v tmavých uličkách pracovat nožem; zmizely tiché a napjaté výslechy, kdy bylo nutno někoho přimět k řeči, protože jeho informace byly nezbytné pro bezpečnost mnoha ostatních. Tohle všechno už pomalu míjí, řekl si Guelvada – pokud to už vůbec neskončilo.

Neviděl to rád – ani v nejmenším. Bylo to, jako by mu někdo bral z náručí milovanou ženu a on byl proti tomu bezmocný. Přenesl se v duchu o několik let nazpět – do roku 1940 – k neradostnému obrázku těla mladé ženy, kterou miloval a s níž právě skoncoval nepřítel. Navlhčil si rty. Od té doby si vyřizoval účty a dělal to s chutí. Teď už, jak se zdá, doba vyřizování účtů minula. Rozhodně je to škoda.

Zabočil na Pall Mail. O něco níže – před Quaylovým úřadem v budově International Refrigeration Company – stály dva velké stěhovací vozy. Guelvada si povzdechl. Měl tedy pravdu. Bude to výpověď. Vešel do budovy a vyjel výtahem do prvního poschodí. Rozrazil dveře hlavní úřadovny a vešel dovnitř. Upejpavá blondýnka, sedící u centrály, tázavě řekla: „Dobré odpoledne …?“

Guelvada perfektní angličtinou odpověděl: „Dobré odpoledne. Jmenuji se Ernest Guelvada. Jdu za panem Quaylem.“

„Můžete jít přímo dovnitř, pane Guelvado.“

Guelvada prošel úřadovnou, otevřel dubové dveře na druhé straně a zavřel je za sebou. Na opačném konci místnosti seděl v rohu u šikmo postaveného stolu pan Quayle se zapálenou cigaretou v ústech. Quayle vzhlédl.

„Nazdar, Ernie,“ řekl.

„Buďte zdráv – či možná sbohem,“ odpověděl Guelvada. „Viděl jsem totiž před úřadem stěhovací vozy.“

„A to tě mrzí, co?“ zeptal se Quayle.

Guelvada pokrčil rameny. „Pročpak ne?“ řekl. „A teď… co na mě vůbec zbylo?“

Quayle se usmál. Pod téměř holou lebkou laskavě zářila jeho velká kulatá tvář. „Na tvém místě bych si takové starosti nepřipouštěl.“

„Nu, to rád slyším,“ oddechl si Guelvada. „Byl to jen dohad. Když jsem venku viděl ty stěhováky …“

„Z toho nic nevyvozuj,“ přerušil ho Quayle. „Stěhováky si může najmout kdokoliv. Sedni si.“

Guelvada usedl. Quayle vstal, udusil cigaretu a začal přecházet po místnosti. Guelvada tiše seděl a uvažoval.

Po chvíli Quayle prolomil ticho. „Jde o tohle, Erneste. Válka už oficiálně skončila. Říkám oficiálně. Neoficiálně se ve světě, který sedí na bedýnce dynamitu, děje spousta podivných věcí. Svět naléhavě potřebuje mír, ale řada lidí si myslí opak. A tito lidé dnes mají spoustu příležitostí. Rozumíš?“

„Poslouchám,“ kývl Guelvada. „A rozumím dokonale.“

„Dobrá,“ pokračoval Quayle. „Pak tedy chápeš, že konec války musel ovlivnit techniku tak zvláštních organizací, jako je naše – organizací, které se během války zabývaly naprosto jednoznačnou činností. Teď je potřeba dělat to jiným způsobem. Musíme být mnohem opatrnější. A znamená to, že naši spolupracovníci budou muset víc riskovat.“

„Člověk musí riskovat pořád,“ mínil Guelvada.

„Já vím,“ souhlasil Quayle. „Ale je riziko a riziko.“ Usmál se na Guelvadu a věcně dodal: „Nerad bych tě viděl viset.“

Nastalo ticho; pak Guelvada řekl: „Chápu. Dřív měl člověk možnost chytit do zad kulku nebo ránu nožem či skončit ještě méně příjemně, ale nikdo nebyl oficiálně pověšen. Teď máme i tuhle šanci.“

„Přesně tak,“ potvrdil Quayle.

Guelvada zatáhl z cigarety. „Buď jak buď, nové zážitky,“ usoudil. „A snad zábavné. Mám už jizvy po střelných a bodných ranách, ale ještě nikdy mě nevěšeli.“

Quayle usedl za stůl. „Jistě víš, že podobné organizace, jako je naše, má i bývalý nepřítel,“ pokračoval. „Těmto organizacím se ještě nikdo nedostal na kobylku. Měli jsme možnost se o nich dozvědět a díky tomu jim čelit. Po skončení války však přešly do ilegality. Dá se jen stěží zjistit, co s nimi je. Dají se vysledovat jen podle svých akcí. Jednu odrůdu válečných zločinců postavili před soud a popravili, ale lidé, o kterých mluvím, jsou asi nejschopnějšími představiteli našich protivníků. Nejsou to zřejmě zvlášť příjemní braši, ale nelze jim upřít odvahu a jsou teď asi mnohem bezohlednější než kdy předtím.“

„Teď samozřejmě musí něco dělal,“ souhlasil Guelvada.

,,Nečinnost pro ně znamená hrob, takže jim zbývá jen akce. Nezáleží už na tom jaká, protože se cítí jako krysy v pasti.“

Quayle přikývl. „Jde nám hlavně o člověka jménem Rozanski,“ pokračoval. „Dost zvláštní typ. Za první světové války byl v Německu nižším důstojníkem elitního jezdeckého pluku – a byl určitě skvělý důstojník. Pak se mu stala nehoda - zranění levé nohy. Už nemohl jezdit na koni. Mohl samozřejmě přejít k jiné zbrani, ale to se mu nezamlouvalo. Přijal, až když mu nabídli místo u čerstvě založené německé zpravodajské služby. Měl pro tu práci předpoklady. A měl ji rád. Nakonec byl po válce odvelen ke špionážní sekci pro práci v zahraničí. Vedl si znamenitě. Když to pak začalo s Hitlerovým režimem vypadat špatně, když bylo jasné, že Německo prohrálo … však víš, co se stalo. Většina špionážních sekcí, jak sekcí vnitra, tak sekcí zahraničních, přešla do ilegality. A o těch sekcích nikdo nevěděl, dokonce ani armáda, výzvědná služba nebo gestapo. Nic kloudného se o nich nedozvěděli ani spojenci, protože neexistovaly žádné písemné doklady. Můžeme sice Rozanskiho zatknout, ale nepovede to vůbec k ničemu. Nemůžeme mu dokázat ani to nejmenší. Rozumíš?“

..Rozumím,“ přikývl Guelvada. „Leccos sice víte, ale nic nemůžete prokázat.“

„Kdybych jen mohl, nepřál bych si nic dokazovat, K ničemu by mi to nebylo,“ mínil Quayle. „Od chvíle, kdy byl oficiálně vyhlášen mír, přišel jsem ve střední Evropě o sedmatřicet agentů, a to za okolností, kdy bych neměl ztratit ani jediného. Nikdo netuší, kdo v tom má prsty. Vlády vítězných mocností to nevědí. Němci to nevědí. Nikdo to neví, ale leccos si můžeme domyslet.“

„Chcete dostat Rozanskiho?“ zeptal se Guelvada. „Ano,“ potvrdil Quayle. „Rozanski velkoryse operoval po celé Evropě. S nepředstavitelnou lehkostí si opatřuje falešné papíry a pasy. Má dost peněz,vytvořili si asi po válce nějaký tajný fond. To bych také rád zjistil.“

„A víte, kde Rozanski operuje nyní?“ zeptal se Guelvada.

„Zhruba ano,“ odpověděl Quayle. „Navíc se situace vyjasňuje. Rozanski totiž stárne. Musí mu být už padesát šest nebo padesát sedm let. Člověk nemá věčné nervy .I Rozanski taky něco prožil.“

Guelvada mlčel. Quayle několik minut přecházel po dlouhé místnosti, než znovu promluvil.

„Řeknu ti všechno, co víme,“ prohlásil. „Nebo alespoň kolik bys měl znát. Rozanski o tobě určitě ví. Spousta lidí o tobě ví – tedy po Evropě,“ usmál se. „Pokusím se nějak Rozanskimu naočkovat, že po něm paseme. Že jsem ti uložil, abys ho vyřídil; buď pomocí tvého směšného švédského nožíku, nebo některou z tvých dalších metod – tedy s použitím techniky, kterou jsi tak účelně uplatňoval za války. Pokusím se mu to namluvit. A myslím, že to zvládnu.“

„Dobrá,“ ozval se Guelvada. „A potom?“

„Potom bych rád, abys po něm šel,“ odpověděl Quayle. „Rozanski si bezpochyby uvědomí, že ho nemůžeme odrovnat stejným způsobem jako za války. Ví, že teď musíme jednat mnohem opatrněji. Jinými slovy, dojde mu, že než se s ním budeš moci vypořádat, budeš pro to muset vytvořit ideální situaci. Aby jeho smrt vypadala jako nešťastná náhoda či podobně. Bude mu tedy jasné, že se neustále snažíš vytvořit vhodnou situaci, v níž by přišel o krk jakoby nešťastnou náhodou. To ovšem znamená, že tě bude hlídat jako drak. Jestli to tedy rozjedeš přesně podle mých představ – a ty jsi skvělý herec, Ernie – tak ho určitě vyplašíš.“

„A pak?“ zeptal se Guelvada.

„Jakmile se člověk vyděsí,“ pokračoval Quayle, „začne dělat spoustu roztodivných věcí. Začíná ztrácet hlavu. Zvlášť když při svém nebezpečném povolání šťastně prokličkoval celou válkou. Snad přijde na to, že život pořád ještě chutná sladce, zejména jemu, protože s jinými zacházel dost bezohledně.“

Guelvada přikývl. „Možná.“. „Úvahy stranou, Ernie,“ prohlásil Quayle. „Dnes večer ti pošlu hlášení, v kterém budeš mít do puntíku, co dělat. Přečti ho a spal.“

„Budu s někým spolupracovat?“ zeptal se Guelvada.

„Ano,“ přisvědčil Quayle. „Máš svým způsobem štěstí, protože budeš pracovat s nesmírně chytrou ženskou. Je to jedna z nejlepších agentek, jaké jsem kdy znal. A nadto je hrozně krásná. Jmenuje se Tanga. Hraběnka de Sarieuxová.“

„Tak tedy chytrá ženská?“ zavětřil Guelvada.

„Nesmírně chytrá,“ potvrdil Quayle. „Pro tuhle práci to je nezbytné. O’Maru myslím znáš?“

„Aby ne!“ zvolal Guelvada. „Na O’Maru se nezapomíná! To je kus chlapa! On v tom jede také? Bude to asi báječná parta, co? Každý je buď krásný, nebo expert…“

Quayle zvážněl a řekl: ,,O’Mara v tom jede taky. A snad si přeje, aby to nebyla pravda.“

„Už dlouho vím, že Rozanski pracuje ve Francii,“ pokračoval. „Francouzské Druhé oddělení se po něm chtělo natáhnout, ale řekl jsem jim, aby ho nechali na pokoji. Vyhověli mi, a tak si dělal, co chtěl. A jak se zdá, soustřeďoval se víceméně na mé lidi. V případě potřeby dokáže být naprosto chladnokrevný. Je jedním z těch, kdo pevně věří ve správnost všeho, co dělají. Vkládá do práce duši. Asi tenhle druh lidí znáš.“

„Ale znám,“ ušklíbl se Guelvada. „Špatně se s nimi vychází. Jsou hrozně odporní… prostě neřádi.“

„S tím plně souhlasím,“ přikývl Quayle a pokračoval: ,,Čtyři z mých lidí zmizeli v okruhu asi třiceti mil od bretaňského města Gouarecu.“

„Opravdu zajímavé,“ usoudil Guelvada. „A připadá mi divné, že …“

„Divné to je,“ přerušil ho Quayle. „Co myslíš, mohli si to zavinit sami nějakou neopatrností?“

Belgičan pokrčil rameny. „Buď neopatrností, anebo chybnou organizací,“ mínil. „Ostatně… právě jste prohlásil, že Rozanski se asi zaměřoval na naše lidi. To se mi nezdá. Vždyť Francouzi ještě nesložili ruce do klína. Prostě nemohli. Musí toho ještě spoustu objasňovat. A Druhé oddělení…“

„Máš sice pravdu,“ souhlasil Quayle, „ale Francouzi nám neřeknou, co mají na práci, dokud z nějakého důvodu nepotřebují pomoc. My jim také nic neprozradíme, dokud nežádáme o spolupráci.“

„Takhle tedy!“ hvízdl Guelvada. „Už tomu rozumím… Takže Rozanski sice ví o nás, ale neví nic o Francouzích, protože se s nimi ještě nedostal do konfliktu. Asi proto, že do našich akcí vidí, ale francouzské mu jsou záhadou. Někde asi něco vyčenichal a …“

Quayle přikývl. „Přesně tak,“ potvrdil. „Rozanski nějak něco vyčenichal. A z toho vychází. Možná že má ještě někoho nad sebou, ale spíš pracuje na vlastní pěst v posledním zoufalém úsilí zasáhnout terč – ten nejdůležitější – a zasáhnout ho dřív, než mu předloží účet a nežli poputuje tam, kam přijdou všichni dobří nacisté, na které to prasklo.“

„Určitě máte pravdu,“ usmál se Guelvada. „Jsem totiž přesvědčen, že máte pravdu vždycky. Myslím, pane Quayle, že nikdy neděláte chyby.“

„Dělat chyby mě neláká,“ potvrdil Quayle. „Každý můj chybný krok obvykle někdo odnese. A to mi rozhodně nezvedá náladu. Nijak mě neutěšuje, že to odskákal někdo jiný.“

Pohlédl na šedou hromádku popela v popelníku. „Rozanski něco ví,“ pokračoval. „Někde musel něco vyšťourat. Z toho vyšel a několikrát se mu podařilo zaskórovat. Vzpomínáš si na nějakého Parlasse, který s tebou na začátku války pracoval v Belgii?“

Guelvada přikývl.

„Parlasse zabili. Hodili ho pod vlak asi tak pětadvacet mil od Gouarecu; pak přišel o život další muž a potom nějaká Desperesová – nádherná ženská – a potom mladá Irčanka Lissolová. Tehdy mě napadlo, že Rozanski něco ví. Abych se lépe seznámil s technikou jeho práce, musel jsem mu předhodit nějakou další oběť.“

„Už chápu,“ usmál se Guelvada. „Aspoň si myslím, že chápu. Předhodil jste mu určitě kapitální kořist!“

Quayle přikývl. „Předhodil jsem mu Shauna Aloysia O’Maru,“ řekl se suchým úsměvem. „Doporučeně!“

„Proboha!“ zasténal tiše Guelvada. „Snad ne O’Maru?!“

„Nic jiného mi nezbývalo,“ pokrčil rameny Quayle. „Museli dostat nějakou parádní štiku.“

„Chápu,“ zabručel Guelvada. „Už chápu …“

„Pečlivě jsme to naplánovali,“ pokračoval Quayle, „už před časem. Šlo o to, že O’Mara musí s úrovní dolů. Je dost přirozené, že po válce od nás dostane vyhazov; bohatě se mu odměníme – a na shledanou! Tomu se dá věřit. O’Mara tedy odejel do Paříže. Ďábelsky tam utrácel a hrál a pil jako duha. Dostal to za úkol – aby se shazoval, aby šel ke dnu – nebo až málem ke dnu. Sám víš, jak je O’Mara ješitný na svou pověst; bude schopen pracovat, i kdyby se upil k nepříčetnosti – dokonce i kdyby ho to mělo odrovnat.“

„Nikdy jsem nepochyboval, že O’Mara je chlap na svém místě,“ podotkl Guelvada. „Přesto však …“

V Paříži se dostal do pěkné kaše,“ pokračoval Quayle. Byl prostě skvělý. Několikrát ho dokonce sebrala policie, pár hlaváčů vědělo o jeho válečných zásluhách, o tom, co pro ně udělal. Proto se na mne obrátili. Řekl jsem jim, že už nemám s O’Marou vůbec nic společného; že k nám už nepatří a že ho pro mě za mě můžou poslat třeba na Ďábelské ostrovy.“

„Výborně,“ zamručel Guelvada. „Skvělá práce.“

,,S O’Marou to šlo od deseti k pěti,“ vyprávěl Quayle. Alespoň zdánlivě. Vyhodili ho nejméně z deseti pracovišť, Sehnal si jiné zaměstnání. Zašili ho a zase propustili. S každou novou prací se ale krůček za krůčkem přibližoval k Bretani. Zná to tam jako své boty. Začal pracovat na statku, ale ukradl něco statkáři. Dostal se dokonce do špitálu, protože neměl daleko k deliriu tremens. Co ti mám povídat, bylo to divadýlko …převezl dokonce i mě!“

„ O’Mara byl odjakživa vynikající herec,“ poznamenal tiše Guelvada. „Všechno musí dělat dokonale. Dokonale až do konce.“

..Doufám, že to nebude konec,“ prohlásil příkře Quayle. „Totiž … O’Mara dostal práci poblíž Saint Brieuc. Pomáhá nějakému Volanonovi. Volanon se také rád napije, takže s O´Marou nezachází nijak zle; myslí si ostatně, že to je nějaký blázen jménem Philippe Garenne, který už měl co dělat s policií. Volanon má nedaleko ústí řeky maličkou garáž; O’Marovi neplatí prakticky nic. Dává mu trochu jíst a nalévá do něho tolik mizerného šnapsu, aby u něho zůstal …“

„Teď už do toho začínám trochu vidět,“ ozval se Guelvada.“Rozanski určitě zná O’Maru!“

.Správně,“ potvrdil Quayle. „Rozanski zná O’Maru. Musí vědět, že O’Mara pro mě za války pracoval. Dříve či později se tedy Rozanski bude chtít dostat O’Marovi na kobylku – zvlášť když je teď O’Mara v jeho operační oblasti, kterou pokládal za naprosto bezpečnou!“ dodal se suchým úsměvem. „Z toho vyplývá, že O’Maru brzy vyčmuchá a neujde mu, jak teď žije. A něco s tím udělá. Určitě ho odrovná jen kvůli těm starým hříchům a proto, že O’Mara pro mě za války pracoval. Napřed se však bude snažit něco z něho vytáhnout, a rozvázat jazyk alkoholikovi není tak těžké …“

„Propána, Quayle, vy ale dokážete být tvrdý,“ posteskl si tiše Guelvada. „A jak!“

„Tohle je taky tvrdá hra,“ podotkl Quayle. „Na citečky prostě nemám kdy. Nikdy jsem ostatně nevedl kurs ručních prací…“

„To tedy ne,“ souhlasil Guelvada. „Kurs ručních prací to rozhodně nebyl. Ale stejně! To přece … Rád bych se vás na něco zeptal.“

Quayle vyčkával.

„Rozanski asi není žádný hlupák,“ pokračoval Guelvada. „I když dojde k závěru, že O’Mara je pouze ochlasta, který pro vás kdysi pracoval, a i když ho může pro staré hříchy odrovnat, stejně nechápu, proč by se měl zdržovat tak bezcenným exemplářem. Odkopnutý blázen O’Mara přece nic důležitého neví! Co může prozradit? … i když ho budou co nejrafinovaněji mučit… co jim může říci? Za těchto okolností přece Rozanski nemůže ani očekávat, že mu O’Mara něco zajímavého poví!“

„Rozanski si bude i za těchto okolností vědom, že O’Mara zná alespoň jednu věc,“ prohlásil suše Quayle.“Že totiž ví, kdo jsem já!“

Guelvada tichounce hvízdl. „Takhle tedy! Chcete si Rozanskiho pověsit na krk! Využíváte téhle příležitosti! Chápu. Rozanski tedy dostane O’Maru a přinutí ho k řeči; O’Mara nevydrží a prozradí jim, kdo jste vy – vy, hlava organizace, centrum veškerých akcí! O’Mara jim řekne, kdo jste a kde vás hledat…“

„Ano, zcela správně,“ potvrdil Quayle. „K tomu asi dojde a pak Rozanskimu nezbude, než s tím něco udělat. Bude se muset pokusit všechno uzavřít – alespoň pokud se týče mne. A díky tomu také vyloží karty ať už jakýmkoliv způsobem… komukoliv … a kdykoliv … A to mu zláme vaz.“

„Výborně,“ pochvaloval si Guelvada. „Je to báječný plán. A co O’Mara?“

Quayle jenom pokrčil rameny. „Když se kácí les, lítají třísky …“ Pohlédl na hodinky. „Běžte domů. Dnes večer vám obvyklou cestou pošlu instrukce. Zítra ráno musíte být ve Francii.“ Usmál se na Guelvadu. „V příštích dnech se to může pořádně rozhýbat.“

Guelvada povstal. „Jak se zdá, připíšu si na konto pár opravdu rušných dnů. Doufám však, že se opět brzy uvidíme.“

Ouayle se pořád ještě usmíval. „Uvidíme se,“ řekl.

,,Aspoň doufám.“

Guelvada vyšel z místnosti.

Bylo pět hodin. Z koupelny ve vile C?te d’Azur vyběhla Tanga a cestou do obývacího pokoje si přepásala žluté krepdešínové šaty. Služebná Yvetta – dlouhá, vyzáblá dívka s tvrdým výrazem v obličeji – stála u okna s telefonním sluchátkem v ruce.

Tanga se posadila; přehodila si nohu přes nohu, vzala si z krabice na stole cigaretu a zapálila ji. Každý její pohyb byl okouzlující, plný přirozeného půvabu.

„Tak co, Yvetto?“ zeptala se.

.. Okamžik, madam,“ odpověděla služebná. „Mluvila jsem se Súreté Nationale. Říkají, že sem zavedou přímou linku; tak prý nás nikdo nebude moci odposlouchávat.“

„Ano?“ usmála se Tanga.

Yvetta chvíli hovořila do telefonu a pak se obrátila k Tanze. „Ještě nám zavolají,“ dodala. Zavěsila a pohlédla na svou paní.

Tanga z úst vypustila uzounký proužek kouře. Pozorovala, jak se rozšiřuje, rozpouští ve vzduchu a mizí. „Nu, povídej, Yvetto,“ pobídla služebnou. „Jaké to tu bylo? Nenudila ses?“

Služebná pokrčila rameny. „Co můžete v takovém hnízdě dělal jiného, než se nudit?“ odpověděla. „A navíc mě život nijak zvlášť netěší. Od chvíle, co mně ty svině zabily manžela.“

„Já vím,“ povzdechla Tanga. „A je mi to líto. Ve vzpomínkách jsou manželé vždycky daleko přitažlivější. Měla jste ho tak ráda i za živa?“

Služebná opět pokrčila rameny. Trochu kajícně se usmála „Snad máte pravdu, madam,“ přiznala. „Když žil, asi mi nebyl tak blízký, jak mi to připadá nyní.“ Složila ruce do klína – byly to útlé, ale silné ruce.

„Přijela jsem a najala vilu,“ pokračovala. „Vystupovala jsem jako hospodyně pana de Chervasse a jeho manželky, Lidé mi uvěřili, zejména když sem oba na čtrnáct dní přijeli, Jistě o jejich pobytu víte, vždyť jste ho sama zařizovala.“

Tanga přikývla.

„Když odjeli, zůstala jsem ve vile jako hospodyně. Vůbec nic se tu neděje, a tak si lidé potrpí na klípky. Rybáři nemohou přijít na chuť lufťákům, ale co nevědí, to nepovědí. Začala jsem se proto dávat do řeči s panem Tierchem, to je místní nákupčí ryb. On si také rád popovídá. Často sem po ránu zaskočil na sklenku byrrhu. Vždycky se opřel o sloupek u vrat a vykládal. Tak jsem se také dozvěděla o Philippu Garennovi.“

„Co o něm říkali, Yvetto?“

„Že se pomalu upíjí k smrti. Já si to ostatně myslím také. Viděla jsem ho a je ho škoda. Kdysi to musel být krásný chlap. Každou chvíli ho najdou na ulici zpitého do němoty. Volanon, jeho zaměstnavatel, si ale také rád přihne.“

Tanga to komentovala jediným slovem: „Ano?“

Zazvonil telefon. Služebná pozvedla sluchátko. „Hovor z Anglie, madam.“

Položila sluchátko a tiše odešla.

Tanga prošla místností a zvedla sluchátko.

„Dobré odpoledne, paní hraběnko,“ ozval se Quaylův hlas.

Tanga se tichounce zasmála. „Dobré odpoledne.“

„Jakpak to u vás vypadá s počasím?“ zeptal se Quayle. „Myslíte, že bude hezky?“

Tanga se opět zasmála. „Naopak,“ odpověděla. „Co nejdřív přijde bouřka, ale nevím, jak silná.“

„Doufám, že to říkáte na základě věrohodné informace,“ ozval se rychle Quayle. „Máte zprávu od meteorologického odborníka?“

„Mám hned několik důvěryhodných informací,“ odpověděla Tanga. „Mám je od pána, který meteorologii rozumí – je to nějaký Epps z Paříže. Ale i pan Epps to nejspíš od někoho slyšel.“

„Od Taudrilla?“ naléhal Quayle.

„Přesně tak,“ usmála se Tanga. „Pan Taudrille si myslí, že může dojít k menší bouřce a to asi tak kolem šesté dnes večer; jakmile se k ní začne schylovat, oznámí to prý telefonicky.“

„Pokud k tomu hovoru dojde,“ zeptal se Quayle, „bude jeho adresát v takovém stavu, aby byl schopen varování využít?“

Rozhodně ano,“ zněla odpověď. „Vzhledem k tomu, co má za sebou, si přinejmenším zasluhuje obdiv.“

,,Tomu rád věřím,“ podotkl Quayle. „Je tedy schopen čelit jakékoliv nepohodě?“

Tanga pokrčila rameny. „Podle mého to závisí na prudkosti bouře a na mnoha jiných okolnostech.“

,,Výborně,“ prohlásil Quayle. „Zdá se, že všechno jde nadmíru hladce. A jak se cítíte vy? Dobře?“

,,Ale ano,“ odpověděla Tanga. „Jsem se svou služebnou ve vile Cote ď Azur. Pán a paní de Chervasse mně vilu na měsíc pronajali. Mám tady vůz. Teď mi právě v garáži Volanon opravují píchlou pneumatiku. Za chvilku si auto půjdu vyzvednout.“

,, Kdyby došlo k bouřce, dejte mi raději vědět,“ upozornil Ouayle.

Zajímalo by mě, co asi může po bouřce přijít,“ zvídala Tanga. „Příliš se v tomhle počasí nevyznám.“

,,Já také ne,“ zasmál se Quayle. „Ale po řádné bouřce musí být pěkné dusno – vzduch přesycený vlhkostí – a není vyloučeno, že dojde k dalším blýskanicím.“

„Ach tak …“ povzdechla tiše. Doufám, že se už těšíte na návštěvníka,“ dodal Quayle. „Na pána, kterého jste pozvala do Cóte ďAzur.“

Tanga pozvedla obočí. „Já jsem si tedy někoho pozvala? Ale. ale!“ A téměř neslyšně se zasmála.

.Samozřejmě,“ potvrdil Quayle. „Jistého pána, jehož jste kdysi potkala v Paříži – myslím, že loni. Snad jste už zapomněla, že jste ho na pár dní pozvala k sobě. Ale tehdy jste mi říkala, že to je velice zajímavý člověk. Určitě si vzpomenete na jméno – pan Ernest Guelvada.“

Tanga opět pozvedla obočí. Trošku se usmála – protáhla jeden koutek svých báječných úst. „Mnohokrát děkuju, že jste mi to připomněl,“ řekla. „Jsem koneckonců ráda, že si pan Guelvada našel volnou chvíli. Je to skvělé.“

„Rozhodně ano,“ souhlasil Quayle. „Patří totiž k těm lidem, které neškodí mít při bouřlivém počasí nablízku. Tak au revoir, paní hraběnko. Přeju vám mnoho štěstí.“

„Děkuji,“ odpověděla Tanga. „A nápodobně.“ Zavěsila sluchátko a vešla do ložnice. U toaletky stála Yvetta.

„Měla byste mi připravit plátěný kostým, Yvetto,“ oslovila ji Tanga. „Půjdu si vyzvednout auto z garáže.“

„Dobře, madam. Smím vědět, co se děje?“

Tanga pokrčila rameny. V očích měla úsměv a bezmyšlenkovitý, téměř lhostejný výraz. Dlouhými, bílými a pevnými prsty udusila v popelníku cigaretu.

„Ještě nevím, co se chystá,“ odpověděla tak tiše, jako by si povídala pro sebe. „To ví jen bůh … a ten nám teď vůbec nic neprozradí.“

Yvetta málem uraženě pokrčila rameny, „To ne …“ odsekla. „Ale kdyby to byl člověk, madam … kdyby to byl člověk, tak byste už našla způsob, jak to z něho vytáhnout. O tom nepochybuji…“

„Však já taky ne,“ odpověděla suše Tanga.

A usedla k toaletce.

O’Mara seděl na okraji rozbité postele. Postel stála u zdi malé a špinavé místnosti nad hlavním vchodem do Garáže Volanon; tady spával. Z místa, kde seděl, viděl o něco čistším koutkem okna černou polovinu auta, které nechal po skončení opravy stát před garáží. Seděl, díval se na vůz a uvažoval, co bude dál. Bolest v levé paži zmizela, ale nohy neměl právě nejjistější. Vstal a vyzkoušel je. Prošel místností mnohem pevnějším krokem, než doufal.

Vybavil si, v jaké byl fyzické kondici, než se pustil do tohoto dobrodružství. Za jak dlouho se teď dosáhne do stejné formy? Zamířil k oknu, opřel se o zeď a špinavým sklem pohlížel ven.

Úzkou cestou přišla Tanga a vkročila mu do zorného pole. O’Mara posuzoval její chůzi. Připadalo mu, že se pohybuje s jakýmsi neosobním půvabem; jako by ji chůze po tomto přízemním světě příliš nezajímala.

Obešla vůz a prohlédla si pneumatiky. Pak zašla dozadu ke kufru a vytáhla ze zámku klíč, který tam O’Mara zanechal. Nasedla, zacouvala ke garáži, stočila volant a zamířila k hlavní silnici.

O’Maru napadlo, že Quayle má ďábelsky šťastnou ruku. Pro danou situaci se mu vždycky podaří najít pravé lidi. O’Maru by zajímalo, jaké místo zaujímá Tanga v Quaylově plánu; co má s celou akcí společného, co asi bude mít na práci právě s ním. Je to ale kus ženské, pomyslel si. Ženská, která může nadrobit spoustu malérů.

Uvědomil si, že až na ženy rybářů, poměrně zajímavou služebnou, která se starala o Tierchovy nemovitosti a Yvettu du Closovou – hospodyni Chervassových v Cote ďAzur – s níž párkrát hovořil, neviděl už celé měsíce žádnou pořádnou ženskou. A určitě se dá v kterékoliv zemi jít pěkně dlouho a pěkně daleko, než padnete na takovou kočku, jako je Tanga.

O´Mara odešel od okna. Vyšel z místnosti a zamířil do pokoje. kde spával Volanon. Otevřel dveře a vstoupil dovnitř. Malé hodiny stojící v koutě na židli – jediném nepoškozeném kusu nábytku v místnosti – ukazovaly za pět minut tři čtvrti na šest. Opíral se o dveřní zárubeň, hleděl na hodiny i rozvažoval. Jestliže si teď vezme dvojitou dávku koraminu na lačný žaludek, dostane se mu droga do krevního oběhu za patnáct minut. Dvojitá dávka koraminu mu obvykle pomohla rozproudit myšlení a do jisté míry koo-drdinovat pohyby. To znamená, že řekněme za pět minut šest už bude na nohou. Povzbudivé účinky koraminu však dlouho nevydrží – jistě ne déle jak tři čtvrti hodiny. Bude to vůbec stačit? Sakramentská smůla – musí si pálit prsty za naprosto neznámých okolností a brát přitom v úvahu věci, o kterých prakticky nic neví. S tím se bude muset něco udělat.

Vrátil se do pokoje, nalil si trochu vody z otlučené konve do ještě otlučenějšího umývadla a důkladně si ošplíchal hlavu i obličej. Utřel se nepříliš čistým ručníkem, zamířil v posteli, pozvedl špatně vycpanou matraci, zatápal pod ní rukou a vytáhl láhev koraminu, pouzdro s narkotiky a injekční stříkačku. Vrátil se k umývadlu, nalil zbytek koraminu z láhve do šálku, pozvedl šálek a s kajícným úšklebkem řekl: „Ať ti to přinese štěstí, O’Maro!“ Vypil tekutinu v šálku a zapil ji douškem vody. Naplnil z ampulky injekční stříkačku. Sáhl do kapsy pro zápalku, rozžehl ji o kalhoty na stehně a chviličku podržel injekční jehlu v plameni. Vysoukal si rukáv na levé paži, pomalu zabodl jehlu do ruky nad loktem a vyprázdnil stříkačku do svalu. Potom ji vrátil do pouzdra a spolu s lahví koraminu uložil pod matraci. Oblékl si špinavé a roztrhané sako, posadil se na okraj postele, sepnul prsty a civěl na stěnu před sebon.

Začal přemýšlet o Eulalii Guimaraesové, která mu připadala tak vzdálená … neviděl ji už celé věky. Zjistil, že si nedokáže vybavit její obličej. Teprve po chvíli si uvědomil proč: mnohem výrazněji se mu vtíral do mysli obraz té druhé ženy – Tangy. O’Mara se ušklíbl. Je přece podivné, že se muž za takovýchto okolností může zabývat srovnáváním krásy dvou žen.

Je to však opravdu podivné? Existuje vůbec něco podivného? Seděl a připadalo mu, že tak sedí už celou věčnost. Pak se mu začalo v hlavě vyjasňovat. Koramin a injekce začaly působit. O’Mara se zhluboka nadechl. Prožíval příjemný pocit síly, dokonalé kontroly a koordinace, pocit, který se dostavoval, jakmile začal účinkovat koramin. Jakési neodůvodněné uspokojení, na ničem nezávislé, ale přesto určité uspokojení.

Dole začal vyzvánět telefon.

Téměř okamžitě pocítil reakci: náhlou psychickou depresi, která prýštila z vědomí, co ten zvuk znamená. Seděl na posteli a civěl před sebe. Dole neustále zvonil telefon. Mám spoustu času, pomyslel si O’Mara. Není proč spěchat; telefon bude zvonit a zvonit, dokud ho někdo nezvedne. Připomínal si večery, kdy byli oba s Volanonem zpití natolik, že se nemohli hýbat; kdy telefon neustále vyzváněl, vyzváněl k zešílení, jako hrůzný doprovod jeho alkoholických snů. Volá mě Taudrille, pomyslel si.

Začal přemýšlet o Taudrillovi; jak asi vypadá. Nato pokrčil rameny, prudce se odstrčil rukama a vstal. Sestoupil po dřevěném, holém a špinavém schodišti do garáže. Zamířil do zchátralé kanceláře v rohu a zvedl sluchátko.

„Haló,“ promluvil. „Tady Garáž Volanon … u telefonu Philippe Garenne.“

„Pane Garenne,“ odpověděl kdosi, „jmenuji se Taudrille. Snad jste už o mně slyšel?“

„Ano,“ přitakal O’Mara. „Dostal jsem vzkaz, že budete v šest hodin volat.“

„Jsem vždycky přesný,“ poučil ho Taudrille.

O’Mara jenom zabručel: „Ano?“

„Situace je trochu napjatá,“ pokračoval hlas v telefonu. „Myslím, že zakrátko dostanete návštěvu, pane Garenne. Asi už víte, kdo vás přijde navštívit.“

„Ano, tak trochu…“ O’Mara se opřel o dřevěný rozviklaný stůl. Lehce se začínal potit.

Myslím, že zas moc velký strach z toho mít nemusíte,“ utěšoval ho Taudrille. „Víte snad, co tím myslím?“

O´ Mara sc cynicky zašklebil. „Jistě, rozumím,“ odpověděl ,přesto se strachu neumím zbavit úplně.“

Nu, to je přirozené,“ usoudil Taudrille. „Jsem teď asi tak čtyřicet mil daleko, ale mám skvělý vůz a silnice tu jsou dobré. Nejpozději za tři čtvrtě hodiny budu na místě.

Počítám, že našim přátelům nezbude tolik času, aby se vám důkladně zprotivili.“

„V to doufám také,“ řekl O’Mara. Nastalo ticho.

,,Tak au revoir, pane Garenne,“ ozval se Taudrille.

,,Au revoir,“ odpověděl 0’Mara a zavěsil. Seděl na dřevěném stole a hleděl přímo před sebe. Už je to tady! Připomněl si nebezpečné situace, které prožil během války, situace, kdy všechno vypadalo na draka, ale on si i toho nic nedělal. Tenkrát byl totiž O’Mara – 0’Mara s velkým O. Ale teď … Natáhl před sebe pravou ruku. Třásla se,. Tělem mu střídavě probíhaly horké a chladné vlny znovu ho rozbolela noha.

Zašklelebil se. „ Ó jaký to byl pád, mí krajané!“ Napadlo ho, že Shakespeare musel mít nemalý smysl pro humor. Ten Shakespeare, který má co říci ke každé myslitelné situaci, jež se v životě může vyskytnout.

Seskočil ze stolu. Co by asi Shakespeare řekl téhle situaci, pomyslel si.

Po chvíli vyšel z nevelké kanceláře, prošel garáží, zamířil ven a rozhlédl se po krajině. Byl teplý večer, slunce už pomalu zapadalo. Všechno vypadá tak krásně, pomyslel si O´Mara. Vybavil si ženu jménem Tanga. Pak začal uvažovat o Eulalii Guimaraesové. Proč se jen v takových chvílích člověku vždycky vnucují tváře žen? Za chvilku o kousek poodešel, usedl na zem a opřel se zády o nízkou bílou zeď. Seděl a čekal.

Přesně v půl sedmé se objevilo auto. Přiřítilo se z úzké vesnické hlavní třídy a se zaskřípěním brzd se zastavilo přímo před garáží. Muž vedle řidiče otevřel dvířka a vystoupil. Zavřel dvířka, opřel se o ně zády a zahleděl se na O´Maru. Byl to vysoký hubený člověk. Měl snědou tvář a pod nosem černý, tužkovitý knírek. Jeho šaty se vymykaly jakémukoliv popisu. Mohl mít na sobě prostě cokoliv. Přijeli opelem, který už toho měl hodně za sebou.

Řidič vystoupil na druhé straně z vozu. Obešel kapotu, zastavil se několik kroků od auta a díval se na O’Maru. Byl o něco menší než ten druhý a značně hubený. Měl vysoké, vystouplé lícní kosti. Pod nimi bíle svítily propadlé tváře. Vypadalo to, jako by někdo napjal sinalou kůži přes umrlčí lebku. Místo očí měl úzké štěrbiny. Měl na sobě levný konfekční oblek, který mu byl příliš velký, a měkký černý klobouk si šikmo stáhl do čela. Jako by vypadl ze starého filmu o malém gangsterovi z chicagské éry kolem pětatřicátého roku, pomyslel si O’Mara; ale s jednou výjimkou.

V mužově výrazu totiž nebylo ani stopy po naději nebo nějakém očekávání. Měl mrtvý obličej. Z hubené bledé tváře zíraly oči bezvýrazně před sebe; vypadaly jako zhasnuté reflektory auta. Muž stál uvolněně, ruce mu visely podél boků, vyhaslé a bezvýrazné oči upřené na O’Maru. Vypadal jako umrlčí lebka posazená na živém těle – na těle, které jako by se pohybovalo proti své vůli.

Na tom člověku nebylo nejmenší stopy po naději nebo po duši, nejmenší známka toho, že skutečně žije. Tak to alespoň O’Marovi připadalo.

„Dobrý večer, pánové,“ přivítal je O’Mara. „Čím vám mohu posloužit?“

Menší z obou mužů řekl velice hebkým hlasem, z něhož zazníval zvláštní kovový přízvuk: „Asi nemáme v pořádku přívodní trubici. Nejdřív jsem si myslel, že to je vzduchová bublinka. Jak víte, je teď dost mizerný benzín. Došel jsem ale k závěru, že to bude přívodní trubice mezi nádrží a karburátorem; je asi ucpaná; ne sice úplně, takže projde dost benzínu, aby auto jelo, ale jede špatně. Víte, oč běží?“

„Vím,“ odpověděl O’Mara. „To je dnes běžné, většina aut totiž delší dobu zahálela.“ Lehce se pousmál. „Váš vůz ale nevypadá na to, že by dlouho odpočíval!“

Oba příchozí mlčeli. O’Mara se pomalu zvedl, zamířil k vozu, pozvedl kapotu a prohlédl motor. Byl v dobrém stavu, někdo ho dokonce nedávno vyčistil. Odšrouboval spojnici přívodní trubice asi šest nebo sedm palců od karburátoru. Prsty ho neposlouchaly právě nejlépe.

Muž, který se opíral o dvířka, se náhle pohnul. Zadíval se úzkou cestou k vesnici a pak přišel k O’Marovi.

,,Na vašem místě bych si s tím nelámal hlavu,“ prohlásil,

O´ Mara sklopil oči. Viděl, že muž drží v ruce pistoli s krátkou hlavní. Ústí pistole se téměř dotýkalo O’Marova žaludku.

,,Dobrá,“ řekl a usmál se. „Nebudu si s tím lámat hlavu. Ale ten přívod bych měl snad přišroubovat.“ Udělal to a pak se zeptal: „Co bude dál?“

„Sedněte si vedle řízení,“ rozkázal mu temným hlasem řidič „Neodporujte a nepokoušejte se o žádnou hloupost; jinak to s vámi špatně dopadne!“

O´Mara se zašklebil. Z nějakého nevysvětlitelného důvodu se i přes hrozivou situaci poměrně bavil. „Mockrát lituju,“ odpověděl. „Jestli dobře rozumím, tak když nebudu odporovat a budu se chovat rozumně, dopadne to se mnou přímo skvěle?“

Muž jenom pokrčil rameny. „Co si budeme zbytečně vkládat! Vlezte dovnitř!“ O’Mara usedl vedle řízení. Uvědomil si, že bolest v levé noze zmizela; cítil se po všech stránkách daleko lépe. Pomyslel si, a v duchu se tomu nápadu usmál, že ho ,něco vyrvalo jemu samému’. Ten vtípek vyhovoval jeho smyslu pro humor.

Muž s hubeným obličejem vklouzl za řízení. Člověk pistolí v ruce nastoupil dozadu.

Auto se obrátilo; pomalu se rozjelo po úzké cestě, projelo vesnicí a pak zamířilo na cestu kolem říční delty. Řidič přidal plyn. Poměrně slušnou rychlostí minuli kostelík a tisový háj.

O’Mara vyhlédl z okénka. Za řekou spatřil Garáž Volanon, osvětlenou zapadajícím sluncem.

„Nenamáhejte se koukat ven,“ upozornil ho muž na zadním sedadle. „Radši se dívejte na podlahu.“

„Trhni si nohou!“ usadil ho O’Mara. Řekl to anglicky a pak to zopakoval ve francouzštině – v poněkud silnější verzi.

Muž na zadním sedadle pozvedl ruku a naplocho udeřil O´Maru do hlavy rukojetí pistole. Byl to prudký úder a O´Mara přepadl kupředu. Narazil čelem do palubní desky.Zůstal ležet v bezvědomí a z rozseknutého čela mu na podlahu začal stékat úzký pramének krve.

Řidič pootočil hlavu. „Tyhle způsoby jsou sprosté a bez kouska profesionality,“ prohlásil bezvýrazně. „Kdyby nás zastavil nějaký hloupý četník, musíme toho spoustu vysvětlovat. Bylo to naprosto bezdůvodné. Vzhledem k tomu, co ho čeká, mohl klidně vědět, kam jedeme.“

„Možná,“ pokrčil druhý muž rameny. „Lezl mi ale na nervy – zvláště on! Napálil jsem ho s chutí.“

Auto se řítilo vstříc klesajícím stínům.

Dům stál kousek od cesty a byl na spadnutí. Když k němu auto zamířilo příjezdovou cestou, zarostlou trávou a plevelem, O’Mara otevřel oči a opřel se o sedadlo.

Jedna strana domu byla zničená nějakou explozí. Zeď se zřítila a její zbytky – změť zdiva a omítky – zpola zavalily cestu. Pravá strana domu však byla jenom posekaná střepinami; měla vytlučená okna a celek působil bezútěšným a opuštěným dojmem. O’Maru napadlo, jací lidé tu asi žili a co se s nimi stalo.

Slunce zapadlo a začalo pršet. Muž s hubeným obličejem pozorně objel hromadu spadaného zdiva, minul průčelí domu a zabočil. Cesta se zúžila, byla z ní už jenom špinavá stezka. Auto zastavilo u zadní strany domu, před krytým vchodem, který byl zarostlý břečťanem.

Muž na zadním sedadle vystoupil. Stál a předním sklem pozoroval O’Maru. Po chvíli rozkázal: „Vylezte!“

O’Mara vystoupil. Cítil se hrozně slabý, ale kupodivu ho nepřepadla nervozita. S úšklebkem si pomyslel, že se teď cítí lépe než při tom dlouhém čekání. Ale takový už je život. Do jaké šlamastyky musel zabřednout, aby pustil z hlavy veškeré menší nesnáze!

Stál několik kroků od dveří a hleděl na muže s pistolí, který otvíral rezavý visací zámek – dělal to jenom jednou rukou a poočku střežil O’Maru. Druhý muž odjel s vozem o kousek dál.

Dveře se rozlétly. „Běžte dovnitř a dejte se chodbou přímo za nosem,“ poručil muž s pistolí. „Je tu tma, ale jen co se dostanu k vypínači, rozsvítím.“

O’Mara vykročil. Po chvíli uslyšel jakési cvaknutí a k jeho překvapení chodbu zalilo elektrické světlo.

„Rád bych věděl, kdo jste,“ prohlásil. „Za těchto okolností mám právo vědět, jak se jmenujete,“ zašklebil se přes rameno na muže za sebou.

„Stůjte!“ křikl muž s pistolí. Otevřel dveře po levé straně chodby. „Běžte dovnitř,“ dodal. „A jmenuji se Morosk –jenže to vám k ničemu nebude.“

.Možná že ne,“ usoudil O’Mara. „Ale je to rozhodně zajímavé.“ Vkročil do místnosti. Muž s pistolí rozsvítil další světlo. O’Mara spatřil židli a usedl. Po chvíli vstoupil řidič,postavil se zády ke dveřím a hleděl na O’Maru.

Místnost byla až na několik židlí prázdná. Neměla okna.Žárovky byly špinavé a nikdo tu dlouho nezametl. O’Mara si to všechno uvědomil automaticky a téměř podvědomě; naučili ho, aby si všímal podobných maličkostí.

Tupě ho bolela hlava. Chvílemi cítil lehké chvění u žaludku. To bude z toho, že se už dlouho ničeho nenapil. Jeho tělo není na podobnou abstinenci zvyklé. Zajímalo by ho, kdy se asi dostane k další sklínce.

Muž s pistolí přišel k O’Marovi, stoupl si před něho a zvysoka si ho prohlížel. Zpod krátkého rukávu mu vyčnívaly náramkové hodinky s hnědým koženým páskem. Měly zvláštní rytý ciferník. O’Mara se pokoušel zahlédnout, kolik je hodin. Po chvíli došel k závěru, že bude za pět minut sedm. Vrátil se v myšlenkách k Taudrillovi… Nejasně si vzpomněl, jak Tanga prohlásila cosi v tom smyslu, že když se Taudrillovi nepodaří přijet včas, bude to zlé. Vzhledem k tomu, jak dlouho jeli, nemůže být dům daleko od vesnice. O´Mara uvažoval, kde teď asi může Taudrille být.

Řidič prošel místností a zastavil se vedle muže s pistolí. Oba hleděli na O’Maru.

Chvíli bylo ticho. Pak řidič podivně nabubřelou francouzštinou pronesl: „Je nutné, abys nám zodpověděl jisté otázky. A můžeš si být jist, že nám je nakonec zodpovíš. Jakmile nám řekneš, co chceme vědět, zastřelíme tě. To se ostatně stane v každém případě. Ale bude to rychlá smrt. Proto bude nadmíru moudré, když se rozhodneš odpovídat bez průtahů. Jinak už najdeme způsob, jak tě přimět k řeči, a když pak dojde na střílení, zhostí se ho tady můj kolega takovým způsobem, že ti bude chvíli trvat, než zemřeš. Rozumíš?“

Skončil a usmál se na O’Maru. Byl to podivný, téměř soucitný úsměv. Zdálo se, že vůbec neumí uvolnit svaly v hubeném obličeji; že je ten úsměv výsledkem těžkého duševního soustředění.

O’Mara se na něho podíval. Pronesl sprosté jednoslabičné slovo ve francouzštině. Muž s pistolí napřáhl nohu a podkopl židli, na níž O’Mara seděl. Jakmile dopadl na podlahu, kopl ho do žaludku.

O’Mara namáhavě povstal. Muž ho udeřil pistolí do tváře. O’Mara odlétl stranou a zůstal napůl sedět a napůl ležet opřený o stěnu.

Řidič měkce řekl: „Ne tak zhurta, Morosku! Vždycky se do všeho moc ženeš!“ Pak se obrátil k O’Marovi: „Určitou dobu jsme tě pozorovali. Jsi alkoholik a dlouho už nevydržíš. Ale naštěstí pro nás ještě nemáš úplně otupělé smysly. Buď tak laskav a prozraď mi jméno a nynější místo pobytu osoby, pro kterou jsi za války pracoval. Osoby, která je odpovědná za tvé akce v Lisabonu a v Jižní Americe. Kdo to je? Jak se jmenuje, jak vypadá, kde je?“

O’Mara se pohnul natolik, aby viděl na muže, který ho vyslýchal. Opřel se rukama o podlahu a pokoušel se povstat. Neměl však sílu. Opět se zhroutil na zeď.

Suchým jazykem si přejel přes rozbité, krvácející rty. Ještě jednou si sprostě ulevil.

„Dej se do toho, Morosku,“ řekl hubený muž napjatým tónem.

Morosk poklekl vedle O’Mary. Zasunul si jeho bezvládnou ruku do podpaží a pevně ji přitiskl k tělu tak, aby dlaň a prsty vyčnívaly před něho. Nato podal druhému muži pistoli, pravicí vytáhl z kapsy zapalovač, rozžehl jej a přidržel plamen mezi O’Marovými prsty.

Uběhlo několik vteřin. O’Mara slabě zanaříkal. Morosk oddálil zapalovač.

„Tak co?“ zeptal se řidič.

O’Mara se pokusil promluvit. Rty se mu sice hýbaly, ale nevydal nejmenší zvuk. Muž s hubeným obličejem sáhl do kapsy a vytáhl plochou láhev. Podal ji Moroskovi, který stále ještě přidržoval O’Marovu ruku.

Morosk položil zapalovač na podlahu, popadl láhev, přiložil ji O’Marovi ke rtům a pomáhal mu pít.

O’Mara slabě zakašlal.

„Tak co?“ opakoval řidič.

O’Mara přemýšlel. Nebylo to snadné. Z prstů se mu do dlaně rozlévala řezavá bolest, pronikala zápěstím až vzhůru do paže. Pomyslel si, že si nutně musí vzpomenout na rozhovor s Quaylem. Jestli se mu to podaří, vydrží o něco déle. Jestli se mu to ale podaří…

„Tak co…“ zeptal se netrpělivě Morosk. „Budeš mluvit? Nebo ti mám přidat?“

O’Mara se na něho podíval zkaleným pohledem. Vzpomínal, co mu to vlastně Quayle řekl…“Musejí si myslet, že to tebe vynutili. Nemluv příliš brzy, to by se jim nezdálo. Jsou zaraceně chytří…až moc chytří. Budeš je muset nechat, aby tě trochu zmáčkli. Teprve potom mluv. Znají tvůj posudek. vědí, že jsi tvrdý jak křemen a i přes to pití a tvůj celkový stav budou počítat s tím, že něco vydržíš. Oni by se chovali stejně, budeš to teda muset sehrát.“

Těžce pohnul hlavou směrem k Moroskovi. Morosk se naklonil a O’Mara mu plivl do tváře.

Muž s hubeným obličejem se tiše rozesmál. „Pokračuj, Morosku,“ řekl. „Pořád je hrozně drzý. Chce si asi hrát na hrdinu.“

Morosk rozžehl zapalovač.

O’Marovi začaly stékat po tvářích slzy. Hlava mu poklesla na stranu. Ze rtů mu unikl krátký syčivý zvuk, vynucený bolestí.

„Stačí, Morosku,“ prohlásil řidič. „Počítám, že už bude mluvit. Pověz mu, co s ním uděláme, když nepromluví. Co mu uděláme s nehty …“

Morosk to O’Marovi pověděl. Pověděl mu to a tváří se přitom málem dotýkal obličeje ležícího muže. Pověděl mu to šeptem a s jistým zadostiučiněním.

O’Mara začal mluvit, tiše, monotónně, znělo to téměř jako sténání. Tvář měl rozseknutou a pohmožděnou, rty rozbité. Mluvil jen s obtížemi.

„Ten člověk se jmenuje Quayle,“ řekl slabě. „Má sídlo v International Refrigeration Company v Londýně … je malý a má modré oči…“

Pak zmlkl, protože se rozletěly dveře.

Řidič, který teď držel pistoli, se prudce otočil. V té chvíli muž, jenž rozrazil dveře, vypálil od boku. Morosk zakašlal a padl na tvář. Vzápětí hodil řidič pistoli po příchozím. Udeřila ho do obličeje. Uskočil, řidič se vrhl ke dveřím a zmizel. Bylo slyšet, jak se jeho kroky vzdalují a doznívají na holých prknech chodby.

Příchozí rychle prošel místností. Stál a hleděl na O’Maru, který ho vnímal jen nejasně.

„Já jsem Taudrille,“ řekl. „Lituji, že jsem pro jednou nebyl tak přesný. Je to možná pech.“

Taudrille jel rychle. Seděli v cestovním voze značky Delage, střechu měli nataženou a boční okénka zavřená. Ručička tachometru se chvěla mezi pětapadesáti a šedesáti mílemi za hodinu. O’Marovi neušlo, že palubní deska je anglická, ačkoliv vůz byl zahraniční a s francouzským číslem. V duchu uvažoval proč.

Taudrille byl statný, dobře stavěný muž, starý pětatřicet až čtyřicet let. Šířil kolem sebe bezstarostné ovzduší dobře situovaného člověka; působil dojmem, že ho nic nedokáže vyvést z rovnováhy. Měl kulatý obličej a velké hnědé oči, posazené široko od sebe. Zpod okraje hnědého plstěného klobouku mu vyčnívaly kudrnaté, tmavě kaštanové vlasy. Měl zvláštní ruce s krátkými, lopatkovitými prsty. O’Mara si povšiml, jak jsou ,ty prsty kratičké ve srovnání s dlaněmi a hřbety rukou. Byly to ruce typické pro manuálního pracovníka.

Zajímavý typ, tenhle Taudrille. O’Mara by rád věděl, jak k němu Quayle vlastně přišel. Jestli ho objevil právě on. Třeba ho přivedla Tanga. U Quayla si člověk není nikdy ničím jist. Lidé se objevovali a mizeli, ale pro potřebnou práci byli vždycky jako stvoření; a vždycky byli vybráni dobře. O’Mara si pomyslel, že Quayle nikdy nesáhl vedle.

Opřel se o sedadlo a prohlížel si Taudrilla. Taudrille se snad předtím opozdil, ale teď ztracený čas rozhodně dohání. A řídit umí. Seděl nad volantem shrbený jako závodník, oči upřené na cestu, z levého koutku nepokojných úst mu trčela vyhaslá cigareta.

Taudrille je praktik, řekl si O’Mara. Pohlédl na zraněnou ruku; visela v provizorním závěsu vyrobeném z vázanky. Taudrille ukonejšil spálené prsty motorovým olejem ze zásobní plechovky a pak je ovázal dvěma kapesníky. O’Mara jenom doufal, že olej byl dosti čistý.

V ruce mu zběsile cukalo a bolest probíjela až k rameni. Jinak se cítil přímo skvěle. Ten dočasný pocit pohody v něm vyvolával chladný podvečerní vzduch, který do vozu proudil ventilátorem, a pak lahvička poměrně slušné brandy, kterou držel ve zdravé ruce.

Taudrille před ostrou zatáčkou zpomalil. „Kdybych o tom chlapovi nevěděl svoje a neznal ho, šel bych po něm,“ načal rozhovor. „Jenomže já vím, o koho běží. Jmenuje se Nago. Jakmile nacisté přestali existovat jako politická partaj, začal pracovat pro werwolfy. Vím o něm všechno. Tak především: je to narkoman a v dost pokročilém stadiu. Píchá si a navíc i chlastá. Není na tom dobře psychicky ani fyzicky. Je však poměrně chytrý a občas kupodivu nepostrádá jistou duševní tvrdost.“

Přesunul vlhký nedopalek cigarety do druhého koutku úst. O’Mara si znovu lokl brandy. „Jak vidíte, je teprve čtvrt na osm,“ pokračoval Taudrille. „Dobrá. Nago nemá auto. Mohl jsem přijet o něco dříve, ale zdržela mě malá operace na jeho voze. Zničil jsem mu karburátor. Udělal jsem, co pokládám za nejlepší. Co teď může Nago dělat? Nanejvýš doklusat do Saint Lys a počkat na vlak. Před osmou žádný vlak nejede a do té doby budeme ve městě. Nago se těžko i dostane do Saint Lys jinak než po svých, musel by stopnout auto nebo nějaký povoz. To se ale neodváží. Musí se vyhýbat hlavním cestám, ne?“

„Zní to rozumně,“ souhlasil O’Mara. „Jenomže cestou může někomu zavolat. A předat informace, které ze mě vymáčkli, telefonicky.“

Taudrille mlčel, dokud neprojeli zatáčku. Pak přidal plyn. Auto se rozletělo kupředu. „To ne …“ odmítl O’Marovu domněnku. „Nago nebude riskovat, že by někdo ten hovor odposlechl. A navíc není na téhle cestě do Saint Lys žádná telefonní budka, dejte na mě. Nago se pustí do města polními cestami. Musí, zvlášť jestli pokládá informaci, kterou z vás vynutili, za důležitou – a vy říkáte, že důležitá je. A znám ještě jeden důvod, proč nebude telefonovat.“

„Jaký?“ zeptal se O’Mara.

„Chlapík, kterého jsem zastřelil, se jmenoval Morosk,“ vysvětloval Taudrille. „Morosk je známá firma. Ví o něm Druhé oddělení. Nago si bude určitě myslet, že já Moroska znám a že hned spustím poplach, aby sebrali i Naga. Řekne si, že každá telefonní ústředna čeká jen na to, až se pokusí někomu zavolat; že budou hovor snadno lokalizovat a dají celé okolí hlídat. Tohle mu určitě bude vrtat hlavou. A tak se nanejvýš pokusí dostat se do Saint Lys pěšky, a to co nejrychleji. Ve vlaku se už bude cítit v bezpečí.“

„Asi máte pravdu,“ souhlasil O’Mara. „Jak dlouho nám bude trvat cesta?“

„Touhle rychlostí asi dvacet minut.“

Taudrille pustil jednou rukou volant, zalovil v kapse u saka a vytáhl cigarety. Podal je O’Marovi. „Jednu mi zapalte,“ požádal ho. „A kuřte, příteli. V palubní desce je zapalovač. Když člověk kouří, hned všechno vypadá veseleji.“

O’Mara zapálil dvě cigarety, jednu podal Taudrillovi a pohodlně se opřel o sedadlo. Vtáhl hluboký doušek kouře a pomyslel si, že ten večer mohl celkem vzato dopadnout hůř.

Od Tanžina odpoledního příjezdu se mu značně ulevilo. Všechno, co přišlo, bylo pro něho více než dobré, přestal se totiž obírat sám sebou, působením alkoholu a všeobecnou depresí posledních měsíců. Měl teď na programu mnohem důležitější věci. Konečně pracoval. Byl zase jednou starým O’Marou.

Už se stmívalo, když Taudrille zastavil před malým bistrem na předměstí Saint Lys. Zapálil si další cigaretu, opřel se o volant a pak náhle obrátil hlavu k O’Marovi.

„Mám nápad,“ prohlásil. Vesele se usmál. „Myslím, že nebude marné, když si zajdete do bistra; dejte si něco k pití, najezte se a počkejte, až se vrátím. Nechám vůz tady. Zajdu na nádraží a poohlédnu se po našem příteli. Když ho najdu, odtáhnu ho na nějaké tiché místečko a skončuju s ním.“

„Půjde to tak snadno?“ zapochyboval 0’Mara.

Taudrille pokrčil rameny.

„Jakmile ho najdu, půjde všechno jako po másle,řekl zamyšleně. „Nezapomínejte, že Nago pracoval napřed pro nacisty a pak pro werwolfy. Nikdy nepatřil k elitě – není žádné eso. Rozumíte? Je to jen prachobyčejný přicmrdovač. Váš případ je asi první důležitá věc, kterou má za sebou. Musejí s ním ale pracovat, protože nemají lepší lidi. Jejich ilegální personál už není, co býval. Ale to snad víte.“

O’Mara přikývl.

„Takže teď mu asi narostla ramena,“ pokračoval Taudrille. „Myslí si, že vyhrál terno. Nemusí být zvlášť lehkomyslný, ale asi bude mít za to, že se o vás nějakou chvíli budu starat; že vás musím ošetřit a převézt někam, kde by vám dali ruku pořádně dohromady. Nenapadne ho, že jste natolik tvrdý, abyste pokračoval v práci, která – když dovolíte – je podle mě už předem vyhraná. Jinými slovy: bude počítat s jednou či dvěma hodinami náskoku – to přece stačí, aby se dostal do Saint Lys, nasedl na vlak a rozjel se, kam potřebuje. Nejspíš do Paříže. Každý se vždycky žene do Paříže.“

Taudrille se na O’Maru zašklebil. „Pak je tu ještě jedna věc,“ dodal. „Nago, jak dobře vím, je narkoman. Nezapomeňte, že se předtím angažoval proti Francouzům. Jak proti účastníkům odboje, tak proti makistům. A pokud jde o válečné špióny nebo zrádce, makisté se pořád mají čile k dílu. Nago je, jak jsem už řekl, narkoman. Má pravidelné nervové záchvaty a také se pořád bojí o život. Každého napadne, že po událostech dnešního večera dorazil do Saint Lys pořádně vyplašený. Zabili přece jeho kolegu Moroska - asi to udělal nějaký makista –“ Taudrille se na O’Maru zašklebil – „lidé to rozhodně budou brát takhle. No a představte si, jak by ho vyděsilo, kdyby na nádraží padl na někoho, o kom ví, že patřil k odboji, a kdyby ho ten člověk poznal. Nejsnadnější cestou, jak se ze všeho vyvléct, by pro něho bylo spáchat sebevraždu. Zkusím to … jestli ho najdu.“

„Já už jsem v pořádku,“ podotkl O’Mara. Vystoupil z auta. „Počkám, dokud se nevrátíte.“

„Au revoir,“ rozloučil se Taudrille. Vystoupil z auta a zamířil do města. Cestou si pohvizdoval.

O’Mara zašel do bistra. Uvnitř bylo jenom pár lidí a všichni se živě bavili o vlastních problémech. O’Mara zamířil k zinkovému pultu na druhém konci místnosti. Tlustý patron – s vlasy ulízanými do čela a se staromódní ofinou – si ho překvapeně prohlížel.

O’Mara pokrčil rameny. „Copak?“ zeptal se. „Tyhle proklaté automobily! Nejdřív mě ten blbec porazí, a pak, hajzl jeden, když se drápu na nohy, couvne – určitě naschvál – a ještě mi přejede prsty.“ Objednal si pivo a dva rohlíky.

„Jo, tak to bejvá,“ souhlasil patron. „Máte kliku, že jste nepřišel o život. Měl byste dostat pořádný odškodný. Pěkně vám pošramotil ciferník.“

O’Mara povzdechl a dal si na tom povzdechu nemálo záležet. Jednu stranu obličeje měl od kořene nosu až k bradě hrozně potlučenou a samou modřinu. Kůže pod očima začala dostávat hnědavý odstín. Rty měl rozseknuté a na tváři klikatý šrám od pojistky Moroskovy pistole.

Zasunul rohlíky do kapsy, sebral pivo a zamířil k rohovému stolku.

Položil zraněnou ruku na stolní desku, vytáhl rohlíky a pustil se do jídla. V ústech měl sucho a spálené prsty ho nesmírně bolely. V duchu se modlil, aby nepřišel o nehty. Ne proto, že by se snad bál bolesti, ale značně by mu to překáželo a on si právě teď nepřál, aby mu něco podobného komplikovalo život. Přes všechno se totiž cítil ve skvělé kondici a čekala ho spousta práce.

O’Mara nebyl nijak zvlášť sklíčený. Byl hluboce praktický člověk; praktičnost se u něho snoubila s vrozeným talentem pro jeho zvláštní povolání a obě složky z něho vytvořily daleko nejlepšího Quaylova agenta. Pro něho bylo posezení v bistru, události minulých šesti měsíců a události tohoto odpoledne a večera pouhými tahy v šachové hře, která, alespoň z jeho hlediska, teprve začala …

Ať si Quayle myslí cokoliv, je to jen pouhé otevření – gambit.

Připomněl si Quayla. Jestli Quayle ví, co se dnes večer přihodilo, zřejmě si řekne, že zatím může O’Maru odepsat. Nejspíš usoudí, že O’Mara toho má ažaž a že si snad s chutí odpočine. Zřejmě ho napadne právě tohle. Anebo ne? A co když právě ne!

O’Mara se zašklebil, dopil pivo, odnesl sklenici k výčepu a objednal si další. Předhodil patronovi nějakou anekdotku a vrátil se ke stolu.

Seděl tam, jedl a pil; chvílemi vyhlížel z okénka za sebou, pozoroval, jak se smráká, a přemýšlel o Taudrillovi.

Zdálo se mu, že už uběhlo moře času. Na stěnách bistra nebyly hodiny; sám hodinky neměl a patrona se nechtěl ptát. Nakonec usoudil, že na čase teď příliš nezáleží.

Přeskočil v myšlenkách k Tanze, Rozhodl se, že bude přemýšlet o ní. Pomáhalo mu to zapomenout na bolest v ruce, na únavu, na jeho celkově špatný stav. Snažil se přivolat nějaké vzpomínky na ni.

Setkal se s ní jen jednou – v Brazílii. Tenkrát už věděl, že pracuje pro Quayla, že ji mají za výbornou agentku a že se už několikrát dostala do pěkné kaše, z níž vybředla díky skvělé technice a jisté dávce nadpřirozeného štěstí, které občas takové případy doprovází.

Pamatoval se na ni dobře. Bylo to v Riu a O’Mara, který pracoval s Michaelem Kellsem, měl právě na tapetě nějakého Pasquala Puntu – člověka, který měl spoustu přezdívek a ovládal několik jazyků. Punta se jistou dobu majestátně producíroval po scéně a jedné noci zmizel v kterési postranní uličce, aby ho za týden našli na hromadě odpadků za městem. V těch dnech to ostatně nebylo nic zvláštního.

Tanga pracovala s nějakým člověkem, který si říkal seňor Elvada Intaces; byla to důležitá osoba, o níž se vyprávělo, že bude jedna ruka s nejlepšími hitlerovými agenty v Jižní Americe. O’Mara dostal pozvání na večírek – právě v době Puntova případu – a Tanga dělala hostitelku. V zastoupení pana Intacese.

O’Mara věděl, kdo je Tanga a co dělá. Když si s ní potřásal rukou, rychle ji přelétl pohledem: odhadoval, pokoušel se utvořit si nějaký úsudek.

Nepovedlo se. Vzpomněl si, že mu připadala jaksi nezachytitelná, záhadná. Překrásná, ale vzdálená a nevypočitatelná. Teď se mu snad podaří vypátrat o ní víc, pomyslel si. I když na tom vlastně nezáleží.

Začal uvažovat o Moroskovi a Nagovi, řidiči s hubeným obličejem …

Byl hrozně unavený.

Taudrille se vřítil do bistra krátce po deváté hodině. Z levého koutku úst mu visela nezapálená cigareta. O’Marovi neušlo, že zřejmě o něčem přemýšlí a že si v tom soustředění úplně zapomněl připálit nebo alespoň znovu ohřát vyhaslý nedopalek. Co asi může Taudrillovi vrtat hlavou?

Levá ruka ho nesnesitelně bolela. Bolest se ustálila na pravidelně pulsující pocukávání; zasahovala celou dlaň, zápěstí a ještě část paže. Přemítal, jak dlouho se mu budou prsty hojit; a za jak dlouho si bude moci někoho pozvat, aby se na zranění podíval. Zaháněl myšlenku na sepsi. Příliš teď ruce potřebuje, než aby celé týdny – ne-li déle – běhal po doktorech. V duchu zaklel.

Taudrille prošel místností a usedl proti O’Marovi. Lehce se potil, čelo měl zřetelně orosené. Tvářil se však spokojeně.

„Nu …“ zeptal se O’Mara. „Co takhle něco k pití?“

„Okamžik,“ zarazil ho Taudrille. „Napřed … jak jste na tom s rukou. Je to hodně zlé?“

„Zažil jsem už horší věci,“ odpověděl O’Mara se suchým úsměvem. „Viděl jste našeho přítelíčka?“

Taudrille se tiše zasmál. Ze smíchu, který se dral odkudsi z hrdla, bylo cítit cynické pobavení. Vytáhl z úst vyhaslou cigaretu a stiskl ji mezi palcem a ukazováčkem. Hodil nedopalek na podlahu a zašlápl jej.

„Náš přítelíček,“ opakoval nadmíru tiše, „dopadl takhle …“ A podíval se na rozšlápnutý konec cigarety.

„Dobrá,“ naléhal O’Mara. „A dál?“

Taudrille se na něho zašklebil, vstal a zamířil k výčepu. Nahlas a veselým tónem si objednal vermouth cassis a s pitím v ruce se vrátil ke stolu. Usedl.

„Přesně jak jsem si myslel,“ prohlásil. „Přesně tak, jenže to bylo trochu smutnější – vlastně dost žalostné. Ten Nago …“ Taudrille pokrčil rameny, pozvedl vermouth cassis a jediným douškem je vypil.

„Pokračujte,“ vyzval ho O’Mara. „Trochu si potrpíte na dramatičnost, co?“ V hlase mu zazněl nádech obdivu.

Taudrille se zasmál a přikývl. „Rád předkládám k posouzení kompaktní celek. Všechno šlo jedna radost. Přesně jak jsem předpokládal. Zašel jsem na nádraží. Na konci nástupiště je malá čekárna – dost zchátralá – a v osm dvacet měl přijet vlak na Paříž.“

„A Nago …“ zeptal se O’Mara. „Byl tam?“

„Byl,“ odpověděl Taudrille. „Seděl v rohu na lavičce, přitisknutý ke zdi. Vypadal hrozně zdrchaně, jakoby marod. Jinak v čekárně nebyla ani noha.“

„Musel mít hroznou radost,“ zašklebil se 0’Mara.

„Ani ne,“ zasmál se Taudrille. „Asi ho to nepotěšilo. Když jsem naklusal dovnitř a ukázal mu pistoli, vypadal jako tele před porážkou. Koukal na mě s takovou beznadějí, jako by mu smrtelná rána už ani nevadila.“

„Byl asi pořádně utahaný,“ usoudil 0’Mara.

„To byl,“ přikývl Taudrille. „A taky si myslím, že potřeboval další doping. Zřejmě si už nějakou dobu nepíchl, asi tak den, a začínal to pociťovat. Dal jsem se s ním do hovoru. Mluvil jsem s ním jako vlastní otec.“

O’Mara se znovu zašklebil. Taudrille je přece jen kousek, pomyslel si.

„Řekl jsem mu, že už nemá šanci, ani co by za nehet vlezlo. Je v každém případě vyřízený a bylo by fajn, kdyby si konec ulehčil. Řekl jsem mu, že mohu udělat jedno z dvojího. Upozornil jsem ho na věc dobře známou i jemu: že totiž skupiny makistů kolem Saint Lys, Gouarecu a Pont Laroche jsou pořád velmi aktivní, pořád ještě mají zájem o válečné zrádce a přívržence nacismu. Řekl jsem mu, že když ho předám makistům, zatraceně to odskáče a nakonec z něho zbude jen proklatě málo. Ale když se mi na druhé straně bude chtít svěřit, rád si poslechnu, co má na srdci, I pak ho předám místní policii, která se postará, aby se dostal k výslechu na Druhé oddělení. A když to s Druhým oddělením dobře sfoukne a budou mít chuť se dohodnout, použijí ho nejspíš jako vábničky na lidi, pro které pracuje. A bude žít dál.“

„Skočil na špek?“ zeptal se 0’Mara.

„Ale ano,“ přisvědčil Taudrille. „Prozradil mi, co jen mohl, jenomže je hrozně malá ryba a neví nic závažnějšího, pracoval s Moroskem, to byl sudeťák, a neznal nikoho kromě Moroska a dalšího neurčitého individua, které mi popsal, ale o kterém nevěděl, jak se jmenuje. Dlouho číhali, než vám skočili na krk. Věděli o vás. Věděli, že jste za války pracoval pro anglo-francouzský syndikát ,B’ a že jste to Němcům pěkně zavařil v Lisabonu a v Jižní Americe. Věděli, že jste důležitý agent. Od chvíle, kdy jste se octl v

Paříži, vás někdo sledoval, a když jste přijel do Saint Brieuc, dostali příkaz udeřit okamžitě, jakmile budete zralý. Měli za to, že jste opustil tajnou službu a že pijete, abyste mohl zapomenout – o to se už pokoušelo mnoho agenů …“ Taudrille se roztomile usmál, „– ale ne vždycky úspěšně.“

„A dál?“ zeptal se O’Mara.

„Odvedl jsem ho z čekárny. Myslel si, že s ním jdu do Saint Lys na policii. Vypadal už o něco růžověji. Koupil jsem mu taky v bistru dvojitou dávku mizerné brandy, která mu nesmírně chutnala. Sebral jsem mu jeho směšnou pistolku – pětadvacítku mausera – takovou, jaké Himmler strkal do kabelek dámských členů jednotek vnitra.“ O´Mara zívl. Byl hrozně unavený. „Řekl jsem mu, že na policii půjdeme zkratkou,“ pokračoval Taudrille. „Vydali jsme se po stezce, která vede přes pole za saintlyským nádražím. Je tam nevelký les. Táhl jsem ho lesíkem, a když jsme byli nadobro z dohledu, znovu sem se s ním dal do řeči. Usedli jsme pod strom a povídali si. Řekl jsem mu, že ho teď určitě zastřelím, a když udělá, co chci, postarám se, aby zemřel rychle. Řekl jsem mu také, kam ho střelím, když neudělá, co si přeju!“

„Hm …“ zabručel O’Mara. „Tohle se mu taky muselo strašně líbit.“

„Nakonec udělal, co jsem chtěl,“ dodal Taudrille věcně. „Napsal dopis na rozloučenou. Dopis sebevraha. A podepsal ho. Dal jsem mu potom cigaretu, a když si zapaloval, přiložil jsem mu ústí té směšné mauserovky k uchu a vystřelil mu z hlavy to, co pokládal za svůj mozek. Potom jsem otřel pažbu a vtiskl mu pistoli do ruky. A to je všechno.“

O’Mara povzdechl. Z povzdechu bylo cítit jisté uspokojení. „Co je v tom dopise?“ zeptal se.

„Myslel jsem na všecko,“ odpověděl s úsměvem Taudrille. „Opsal jsem vám ho.“ Vytáhl kousek papíru a podal ho přes stůl.

O’Mara si ho vzal a četl:

„Mám toho dost. Znají mě jako člověka, který pracoval proti Francii a proti Spojencům. Dříve či později mě dostanou makisté nebo někdo jiný. Jsem hrozně unavený, chci zemřít.“

„Výborně,“ pochvaloval si O’Mara. „Tohle by mělo uzavřít kruh. Půjdeme odsud.“ Vsunul dopis do kapsy.

Taudrille vstal. „Jsem vám k službám,“ prohlásil. „Čekám na vaše instrukce. Víte snad, co bude dál?“

„Nemám nejmenší tušení,“ odpověděl O’Mara. „Ale někdo nebo něco vyplave na povrch. Vždycky to tak bývá. Moji lidé už budou čekat, aby si s tím nějak poradili. Budu to muset vykoumat.“

„Takže Paříž?“ vyzvídal Taudrille.

„Kdepak,“ zasmál se O’Mara. „Chtěl bych se vrátit do Saint Brieuc. Nikdo mě ale nesmí uvidět. Budu se muset pořádně přikrčit. Není to takový problém, vždyť tam mám přátele …“

„Výborně,“ přikývl Taudrille. „Vždycky jsem nesmírně obdivoval anglickou organizaci. Je prostě skvělá!“

O’Mara se kajícně zašklebil. Pohlédl na svou ovázanou ruku. „Já to odnesl víc než skvěle,“ podotkl. Vdechl kouř z cigarety a povstal.

„Raději mne do Saint Brieuc odvezte,“ navrhl. „Na druhý konec říční delty. Je tam kostelík a tisový háj. Můžete mě vysadit poblíž a já vám ukážu, kde se potkáte s mými přáteli. Neodvažuju se do Saint Brieuc strčit nos – ani ve voze. Zůstanu nahoře v tisovém háji. Až poznáte moje lidi, můžete mě vyzvednout a odvézt někam mimo okres, kde by mi mohli prohlédnout ruku.“

„Výborně,“ opakoval Taudrille.

Kývli na patrona; vyšli a nastoupili do auta. Taudrille startoval. Pustil spojku a řekl: „Nebyl to špatný den. Snad odpustíte, když přiznám, že vás považuji za nesmírně statečného člověka!“

O’Mara se zašklebil. Natáhl se po láhvi brandy v kapse palubní desky.

Uvelebil se na sedadle a zavřel oči.

Hodiny na palubní desce ukazovaly čtvrt na jedenáct, Taudrille zastavil ve stínu tisového háje, na druhém konci ústí řeky poblíž kostelíka. Pohlédl na O’Maru, který seděl se zavřenýma očima. Taudrille měl na chvíli dojem, že spí.

O’Mara otevřel oči.

„Sjeďte z cesty do stínu, tam co začíná tráva,“ řekl. „Pak projdeme hřbitovem ke stezce na útesu.“ Taudrille uposlechl. Vystoupili z auta. O’Mara šel napřed tisovým hájem a zamířil podél nízké zídky hřbitova – podél zídky, přes kterou ještě nedávno klopýtal. Byla překrásná noc. Úplněk ozařoval řeku, která jako dlouhý stříbrný pruh vtékala do moře. Život je zatraceně legrační, pomyslel si O’Mara. V Londýně, v Paříži a všude jinde si lidé nalévají po večeři nějakou dobrotu nebo sedí v divadlech. Muži spolu rozmlouvají klubech na St. James Street. Lidé si připomínají dny války; blahopřejí si, že už je za nimi, vzpomínají na kryty a pumy. Právě demobilizovaní mladí důstojníci se s tím vším loučí a mnozí neradi.

A s čímpak se vlastně loučí? O’Mara se při té myšlence sardonicky zašklebil. Vůbec s ničím, ksakru. Ve světě, který stále ještě vře, právě kolují pověsti, že v Japonsku vznikají tajné organizace, které se připravují k válečné odplatě … V duchu pokrčil rameny.

Vyšli na stezku nad útesem. Stezka se vinula jako úzká stužka podél okraje útesu; pak se rozšířila ve špinavou cestu, která obtáčela říční deltu a nakonec vbíhala do rybářské kolonie. Právě po téhle stezce O’Mara dnes ráno klopýtal. Vybavoval si dojmy, svůj vztek při pomyšlení, že se bude muset vrátit do garáže, vidět Volanona a pokračovat ve smutné existenci.

Od té chvíle se přihodila spousta věcí.

Vzadu si Taudrille tichounce bzučel jakousi melodii. O’Mara se zastavil a Taudrille si stoupl vedle něho. O’Mara ukázal přes řeku.

„Přímo naproti je bílá zeď,“ upozornil. „Jediná, na kterou právě svítí měsíc. Vidíte ji? Dobrá, a hned vlevo je bílá budova. To je Garáž Volanon. Vedle garáže svítí světlo. To je Kavárna Volanon. Obě místa leží na hlavní cestě k řece.“

Taudrille přikývl. O’Mara o kousek postoupil. Stál na okraji útesu a hledal další orientační bod.

„Jeďte po cestě až k místu, kde začínají domy,“ pokračoval. „Dostanete se na hlavní silnici, která probíhá městem. Té se budete držet. A teď pozorně poslouchejte a pamatujte si, co vám povídám!“

„Nic si nenechám ujít,“ usmál se Taudrille.

„Jde o vilu, která se jmenuje Cóte ďAzur,“ vysvětloval O’Mara. „Vyjedete po hlavní silnici z města a pojedete až ke skupině tří stromů, které stojí nalevo od silnice. Jsou asi půldruhé míle za městem. Asi tak míli za těmi stromy odbočuje doleva špinavá cesta. Tam zatočíte. Zřejmě vám bude pro auto připadat úzká, ale po chvíli se rozšiřuje.“

„Rozumím,“ přikývl Taudrille. „Napřed po cestě od ústí řeky podél garáže a kavárny Volanon; pak asi půldruhé míle za město. Nalevo tři stromy a po nich první odbočka vlevo.“

„Správně,“ přisvědčil O’Mara. „Pojedete asi půldruhé míle po té špinavé cestě a pak napravo uvidíte bílá vrata. Je na nich jméno vily – Cóte ďAzur. Vjedete dovnitř a zeptáte se na madam. Až se s ní setkáte, vyřídíte jí tohle…“

O’Mara se ohlédl; pak přistoupil blíže k Taudrillovi. Naklonil se mu k uchu. „Řekněte, že jí O’Mara vzkazuje …“

Rychle ustoupil, vzepřel nohu Taudrillovi o záda a vší silou vykopl.

Taudrille přepadl přes okraj útesu. O’Mara slyšel, jak jeho tělo narazilo na převislou skálu a s temnou ranou pak dopadlo k zemi.

Stál tam a potil se vyčerpáním. Taudrille musel být hrozně překvapený – tak překvapený, že ani nevykřikl. Co mu asi tak proběhlo hlavou v těch několika sekundách, než dopadl na skály pod útesem? Jestliže byl schopen souvisle uvažovat, musel velice rychle změnit svou představu o panu O’Marovi – o tom O’Marovi, kterého pokládal za hlupáka nebo alespoň za naprosto neschopného.

Ustoupil a vytáhl z kapsy cigaretu – jednu z těch, které dostal od Taudrilla. Připálil si ji zapalovačem z palubní desky.

Plamínek a pak žhnoucí konec cigarety ukryl do pravé dlaně. Stál na pokraji útesu a prohlížel si ústí řeky.

Stál tam několik minut a kouřil; nasával do plic tabákový dým a vychutnával ho.

Pak cigaretu odhodil, zašlápl ji a odkopl přes okraj útesu. Pomalu se vydal k místu, kde byla v ostrém hřebenu průrva a kde věděl, že může sestoupit a prohledat Taudrillovu mrtvolu.

Byl hrozně unavený. Na levé noze mu naskočil puchýř a rozbité rty ho v nočním vzduchu pálily. Kráčel vpřed rovnoměrným, pomalým krokem, protože jedině tak se dokázal pohybovat.

Dlouho mu trvalo, než dorazil ke skalám v úpatí vysokého útesu. Pomalu a opatrně slézal po členitém úbočí. Byl si vědom, že jediné uklouznutí může nadobro vyčerpat i zbytek jeho sil.

Teprve za dobrou půlhodinu se dostal na místo, kde leželo Taudrillovo roztříštěné tělo.

Vypadalo jako poloprázdný pytel.

O’Mara stál a chvíli si mrtvolu prohlížel. Nato zalovil v kapse a vytáhl kousek papíru, který mu Taudrille dal v bistru v Saint Lys – kopii Nagova dopisu na rozloučenou. Znovu ji pročetl:

„Mám toho dost. Znají mě jako člověka, který pracoval proti Francii a proti Spojencům. Dříve či později mě dostanou makisté nebo někdo jiný. Jsem hrozně unavený, chci zemřít.“

Od Taudrilla bylo nadmíru prozíravé, že si udělal opis, pomyslel si O’Mara.

A dal se do práce. Rozepjal roztržené, zakrvácené sako, zasunul dopis do vrchní kapsy u vesty a pak zase sako zapjal.

Obrátil se a pomalu klopýtal přes kamení zpět ke stezce, vedoucí nahoru na útes. Neměl už sílu. Pohyboval se jako automat, poháněný jen svrchovanou silou vůle.

Bezpodmínečně musí být před úsvitem zpátky ve vile. Do rozednění je sice dlouho, ale má také před sebou dlouhou cestu. Jakmile se vyšplhá na útes, musí pryč od Saint Brieuc, musí obejít předměstí a vplížit se do vily z druhé strany.

Cesta je dlouhá patnáct mil a musí ji zvládnout během šesti hodin, do úsvitu. V polovině výstupu na útes padl. Klesl k zemi a několik minut ležel, nežli byl opět schopen se zvednout. Znovu mu začaly krvácet rty. Bylo mu k smrti zle.

Nahoře na útesu chvíli odpočíval. Pak pomalu vykročil po stezce, minul hřbitov a tisový háj. Na rovné půdě se mu šlo lépe.

Za půl hodiny se dostal k nějakému domu. Poznal pobořenou zeď a vytlučená okna; hromadu sutin na příjezdové cestě. Vzadu v otevřené kůlně na konci bývalé zahrady nalezl Nagovo auto. Otevřel kapotu a prohlédl motor. Sáhl do kapsy pro cigarety, zjistil, že už žádné nemá, a vrátil se zpátky na cestu. Pomalu klopýtal směrem na Pont Laroche. Chtěl se vyhnout Saint Brieuc v co nejširším oblouku.

Bolely ho nohy. Kulhal. Levá ruka mu od prstů k rameni bolestí přímo hořela. Na čele mu vyvstával pot.

Vrátil se v myšlenkách ke Quaylovi. Co asi tak Quayle dělá – co si jen myslí.

Quayle je určitě hluboce přesvědčen, že on, O’Mara, to dokáže – ať už jakkoliv, ale dokáže to!

A on to dokázal, u všech rohatých!

Ve čtvrt na šest, když se pomalu začala rozplývat ranní mlha, klopýtal O’Mara po dlážděné cestě vedoucí od zadní branky k vile Cóte ďAzur.

Těžce se opřel o krytý vchod, zatápal po tlačítku zvonku, našel je a přidržel na něm prst.

Po chvíli se otevřely dveře. O’Mara zahlédl jakousi hustou mlhou, která se mu vytvořila před unavenýma a vyčerpanýma očima, postavu Tangy. Stála uvnitř a pak ustoupila stranou. Viděl, jak se jí pohybují rty, ale neslyšel ani slovo.

S obrovským úsilím se odtrhl od krytého vchodu. Napůl šel a napůl klopýtal ke dveřím. Minul Tangu a přepadl kupředu; upadl v hale na tvář, chvíli se zmítal a obrátil se na záda.

Tanga tiše zavřela dveře. Rychle vykročila ke schodišti na konci široké haly. „Yvetto! …“ zavolala.

Potom se vrátila k O’Marovi a prohlížela si ho. Polovina obličeje se mu ztrácela pod obrovskou modřinou. Rozseknuté rty mu krvácely. Obě boty měl rozbité; na jedné mu dokonce scházela podrážka a nahé chodidlo, trčící ven, bylo pořezané, zakrvácené a špinavé. Z popálené ruky mu slezl obvaz a na prsty, znetvořené a pokryté silnou vrstvou motorového oleje, nebyl právě vábný pohled.

Poklekla k němu. „Ty můj blázne O’Maro,“ řekla tiše. „Jsi prostě báječný … měj chvíli strpení…“

Objevila se služebná. Stála v půli schodů a se zájmem celou scénu pozorovala. Spatřila O’Maru na podlaze. „Mon Dieu!“ vyjekla.

„Yvetto …“ řekla Tanga. „Rychle brandy. Napřed brandy … a pak lékárničku. Ale rychle!“ Yvetta zmizela.

O’Mara otevřel jedno oko, pak druhé. Díval se na Tangu. Záměrně a s velkým duševním vypětím na ni mrkl. Oči se mu zavřely.

Tanga se nad ním sklonila; odhrnula zakrvácený rukáv a špinavou manžetu košile. Měřila mu tep a její dlouhé bílé prsty vypadaly na jeho ukoptěném zápěstí jako prsty osoby z jiného světa.

Do haly vkročila postranními dveřmi Yvetta.

„Yvetto …“ nakázala jí Tanga. „Přines mi injekční stříkačku a morfium…“

O’Mara otevřel oči a zadíval se na ni. „Potřebujete se trochu prospat, příteli,“ prohlásila Tanga. „Naprosto nutně.“

Vyjmula z kazety první pomoci nůžky, rozpárala rukáv u kabátu a košile, potřela paži nad loktem lihem a obratně mu vstříkla morfium. Vstala a podala injekční stříkačku služebné. Ozval se zvonek. Zvonění jako by v hale nabývalo na intenzitě.

Tanga si přitáhla hedvábný župan pevněji k tělu. Zamířila ke dveřím a otevřela je. Na prahu, s leteckou brašnou v ruce, stál Ernest Guelvada.

Usmál se. Oči mu sklouzly z Tangy na Yvettu a potom na O’Maru, kterého už vůbec nic nezajímalo.

„Hraběnka de Sarieuxová?“ zeptal se Guelvada. „Jmenuji se Ernest Guelvada – k vašim službám. Jak se zdá, přijel jsem ve vhodnou chvíli.“

„Pojdte dál,“ vyzvala ho Tanga. „A buďte vítán.“

Guelvada vstoupil do haly. Potichu zavřel dveře. Opět sklouzl pohledem z Tangy na služebnou a spatřil lékárničku, injekční stříkačku a láhev morfia. Vrhl rychlý pohled na O’Maru.

Položil brašnu a klobouk na židli. Vykouzlil na tváři všeobsažný úsměv.

„Zdá se, že to tu bylo zajímavé,“ podotkl. „Nepřátelská akce už zřejmě začala. Snad mi někdo ukáže, kde mám toho znamenitého Irčana uložit ke spánku,“ kývl hlavou k O’Marovi.

Yvetta vykročila ke schodům. Guelvada si svlékl kabát a sklonil se k ležící postavě. Zkušeným pohybem si ji přehodil přes rameno.

Povstal, zamířil ke schodišti a ohlédl se. Nesl devadesátikilového O’Maru celkem lehce.

Podšitě se usmál. „Tak nepřátelství propuklo,“ opakoval. „Nesmí se zapomínat, že Guelvada zastane celý batalión vojska. Však já jim to oplatím.“

A začal stoupat po schodech.

Tanga ho sledovala pohledem, dokud nezmizel za ohybem schodiště. Nato zamířila k postrannímu stolečku v hale. Vzala si cigaretu a zapálila ji. Sebrala lékárničku a vydala se nahoru.

Kousek před sebou zaslechla Guelvadu, který se právě blížil k dalšímu odpočívadlu. Broukal si nějakou milostnou belgickou písničku.

kapitola třetí

ERNESTINA

O’Mara se probral z narkotického spánku, otevřel zdravé oko a přejel si jazykem po suchých rtech. Pozoroval stíny na bílém koberci a spatřil Tangu.

„Spal jste jako vyčerpaný medvěd,“ zasmála se. „Celý boží den – vždyť už je večer.“

O’Mara si pomyslel, že má kouzelný přízvuk.

Zamířila k oknu s vyhlídkou na moře. Zatáhla za provaz a světlezelené záclony se rozevřely. Rozsvítila a pokoj zaplavila měkká záře nástěnných světel.

Ložnice byla dlouhá a směrem k říční deltě měla veliká okna. Nabílený strop a zdi ve světle elektrických lamp teple zářily. Záclony a ložní pokrývka byly z jemného světlezeleného mušelínu s bílými puntíky. Na tlustém bílém koberci ležely jako ostrůvky zelené předložky.

V nízké široké posteli, podepřen zelenými plátěnými polštáři, se neladně rozvaloval O’Mara. Postel ho byla plná; vypadalo to dokonce, jako by se pod ním ztrácela. Nad poraněnou nohou měl obloukovitý kryt; levé rameno a paži, vyčnívající z šarlatového hedvábného kabátku od pyžama, který mu půjčil Guelvada, měl ovázané. Ruka mu visela na pásce. Polovina obličeje se mu ztrácela pod sterilním mulem, přichyceným leukoplastí; volné oko a koutek úst měly darebný a opovržlivý výraz, málem znuděný.

Tanga se vrátila k posteli, zastavila se u pelesti a hleděla a něho.

O’Mara si ji jedním okem prohlížel; měla na sobě rudé hedvábné šaty poseté bílými květinovými vzory, na nohou bílé kožené sandály a tmavé vlasy svázané červenou tužkou.

„Je na vás prapodivný pohled,“ řekla. „Vypadáte jako nějaký hodně mrzutý delfín, který se bůhvíjak octl v mé posteli. Jediné oko máte krvavě zakalené a dívá se dokonale škodolibě. Přitom můžete být naprosto spokojený. Vždyť přece žijete …“ A rychle dodala: „Včera v noci přijel Guelvada.“

O’Mara zachroptěl.

Tanga zamířila k nočnímu stolku, nalila do šálku brandy a sodu a vrátila se k posteli. Sedla si na pelest a nasadila hubičku šálku do koutku O’Marových úst. O’Mara čile polykal. Odložila šálek na stůl a pobaveně ho pozorovala.

„Vzpomínám si, jak jste vypadal v Riu,“ pokračovala. „Když jste tenkrát ještě s jedním chlapíkem honili Puntu. Jistě se na to pamatujete. Přišel jste na večírek; dělala jsem hostitelku Intacesovi, který pobíral pěkné peníze od nacistů. Tomu Intacesovi, kterého nakonec zastřelil Michael Kells. Kells mi vyprávěl o vašich hrdinských kouscích a já se těšila na setkání. Strašně jsem si přála uvidět slavného Shauna Aloysia O’Maru. Představovala jsem si vás jako obrovitého a krásného chlapa. A pak jsem vás uviděla. Byl to šok. Naprostý a nenapravitelný otřes, protože jste opravdu byl obrovitý a krásný chlap. Samozřejmě jsem doufala, že budete vypadat jinak, než jak si vás představuju. Třeba že budete štíhlý hezoun, který má v sobě něco zlověstného; že si mne budete prohlížet dravým a zlovolným pohledem.“

Smutně potřásla hlavou a povzdechla si.

„Uběhla léta … a teď mi ležíte v posteli a vypadáte, jako by vás přejel autobus na londýnském Strandu.“

„Dobrá, dobrá…“ zabručel O’Mara. „Vám se to vtipkuje, když jsem uvázanej za nohu. Ale přijde čas … a nebude to snad dlouho trvat… přijde čas, že budu na nohou a v akci a potom …“

„Ale, ale, drahoušku,“ usadila ho. „Jak já ti pak budu vyděšená!“

O’Mara se na ni zašklebil. „Jen si rejpejte,“ ulevil si. „Ale něco vám povím. Když jsem tak seděl dole u řeky, opíral se o zeď a najednou vás uviděl přijíždět, připadala jste mi jako posel z nebes. To bylo prima. A když jste pak vystoupila z auta, bylo to ještě lepší! Měl jsem vás za nejkrásnější ženskou, kterou jsem kdy viděl. Připadala jste mi jako doušek čistého kyslíku při silném zápalu plic. Říkal jsem si, že přese všecko stojí za to žít…“

„Vy jeden lichotníku …“ zašeptala.

O’Marovi darebácky zablýskalo v oku. „To jsem si ještě neuvědomil, že všechno vlastně závisí na možnostech srovnání. To, že jsem byl oslněn čímsi, co mi připadalo jako báječná postava, božská chůze a dokonalý půvab, už pro mě vůbec nic neznamená. Teď… když se mohu takhle.opřít a zavzpomínat si na některé opravdu báječné zeny, které jsem viděl v Riu, mohu vás, díkybohu, konečně správně zařadit…“

„A kam?“ zeptala se ostře.

O’Mara se protáhl. „Rozhodně jste hezká, laskavá, a řekl bych usedlá a domácká buchtička,“ řekl a šťastně se zašklebil. „Zbylo nám ještě trochu brandy?“

Zašla ke stolku a dolila šálek. Pokrčila útlými rameny.

„Panebože!“ povzdychla si. „Usedlá a domácká buchtička!“

Zazvonil telefon a Tanga vyšla z místnosti. O´Mara slyšel, jak se směje.

Míjely minuty. Pak se na nočním stolku ozval bzučák. O’Mara se natáhl pro telefon.

Ozval se Quayle. „Buď zdráv, Shaune. Můžeš mluvit, máme vyčleněnou linku. Tanga mi řekla, že jsi pořád ještě pohromadě; že ti dali zabrat, ale O’Mara se prý nezměnil. Říkal jsem si, ze to zvládneš!“

„To je od tebe hezký,“ mínil O’Mara. „Zatraceně hezký. Musím ale přiznat, že jsem byl na vrcholu blaha, když se objevil Taudrille. Chtěli se mi právě pustit do nehtíků …“

„To je zlý,“ přisvědčil Quayle. „Mimochodem, co si myslíš o Taudrillovi?“

„Dvakrát se mi nelíbil,“ prohlásil O’Mara, „tak jsem ho shodil z útesu. Co ty na to?“

„Hm,“ zabručel Quayle. „Napadlo mě, že může takhle skončit. Guelvada přijel?“

„Už včera v noci,“ přisvědčil O’Mara.

„Můžeš jet dál?“ zeptal se vážně Quayle.

O’Mara jenom temně zamručel: „Co má to ,můžeš’ znamenat? Jako bych někdy odpadl! Mám pohmožděnej ciferník a na pár dní mi vyřídili jednu ruku a nohu, ale jinak jsem v pořádku. Prošlo to skvěle. Mimochodem, kdo věděl o Taudrillovi? Odkud se vzal?“

„Dohodil mi ho Epps,“ vysvětlil Quayle. „Chlápek, co koketoval s nacismem a za války včas přešel k nám. A potom mluvil, aby si zachránil kůži. Počítám, že o tom věděli. Těsně před koncem války strčili Taudrilla – byl zažraný fašista a Himmlerův univerzální agent – tedy těsně před koncem války ho strčili do koncentráku a on tam rozšířil fámu, že je francouzsky agent, kterého dostali Němci. Epps tomu věřil a já ho v lom nechal. Chtěl jsem vědět, co bude Taudrílle nakonec dělat. Bylo mi jasný, že po něčem pojede.“

„Aha.zabručel O’Mara. „A dál?“

„Taudrílle se díky tobě odkopal,“ pokračoval Quayle. „Od něho musí vést stopa dál. Moc ti teď ale nepomůžu. Máš ty nějakou nit ať už sebeslabší?“

„To bych řekl,“ mínil O’Mara. „Není to nit, ale přímo provaz. Mám po čem jít.“

„A co potřebuješ?“ zeptal se Quayle. „Guelvada má peníze a může na úvěr vyzvednout, kolik jen ráčíš. Tanga zvládne všechno, oč ji požádáš. Je to pěkná ženská, co, Shaune? A chytrá!“

,,Že by byla chytrá, to jsem přehlíd,“ zakřenil se O’Mara. „Ale vím, že je usedlá … a domácká buchtička …“

„To bych ji měl povědět,“ zachechtal se Quayle.

,Já1 už to udělal,“ řekl O’Mara a zašklebil se. „Potřebuju kontakt s Druhým oddělením,“ pokračoval. „Zajisti mi styk s pařížským úřadem pro pátrání a evidenci a pak s nějakou místní odbočkou. Požádej je, aby mi umožnili dobré spojení na nějakého vůdce makistů nebo schopného pracovníka odboje a to buď přímo v místě, nebo někde v okolí. Je mi úplně fuk. kdo to bude, dle musí bejt střihoun. Potřebuju ho jen jako zálohu v případě nutnosti. Můžeš to zařídit?“

„Jako by se stalo,“ prohlásil Quayle. „Asi za hodinu ti už zavolám j|ména.“

„Prima!“, řekl O’Mara.

,.Udělal jsi pěkný kus práce,“ navázal Quayle. „Určitě jsí v pořádku?“

„Nemluv hlouposti,“ odsekl O’Mara. „Snad si nemyslíš, mě ti parchanti dokážou odrovnat?“

,,To ne ,“ odpověděl Quayle zamyšleně. „To asi nedokážou.“

,, Petře„ zeptal se tiše O’Mara. „Kde jsi u všech ďasů sebral Tangu? V životě jsem takový kus neviděl!“

V tom se rozkašlal, protože Tanga vstoupila do místnosti.

,,Tak už je u tebe,“ pochopil Quayle. „Nu … dej na ni pozor. Je to miliónová ženská – sám uvidíš. Hodně štěstí, Shaune.“

„Nápodobně,“ řekl O’Mara a zavěsil. „Ještě trochu brandy, prosím vás,“ obrátil se k Tanze. „Pak sem přiveďte Guelvadu, stoupněte si pěkně dokolečka a poslouchejte.“

Přinesla brandy. „Dnes večer byste už pít neměl,“ nabádala ho. „Potřebujete se vyspat. Mohu být domácká buchtička, ale rozhodně jsem dobrá ošetřovatelka.“

O’Mara se na ni zašklebil. „Je to legrace, ale ženské o sobě raději uslyší, že jsou ošklivé, než že jsou domácké buchty.“ Dychtivě se na ni zadíval svým jedním okem. „Abych nelhal, něco ve vás je – alespoň myslím! Jednou vám snad o tom budu vyprávět – až bude čas. Teď jděte a přiveďte Guelvadu.“

„Samozřejmě,“ odpověděla s úsměvem. „Žiju jen proto, abych mohla vyplnit, co vám uvidím na očích.“ A vyšla z místnosti.

O’Mara odhodil přikrývky, vysunul nohy z postele, sedl si a se zájmem si prohlížel obvazy. Postavil se na jednu nohu, opatrně položil na zem i druhou a zkoušel, zda může chodit. Po několika minutách se vzdal a vrátil se do postele.

Do pokoje vstoupila Tanga s Guelvadou. Guelvada měl na sobě dobře ušity smoking, hedvábnou košili, límeček a žíhanou vázanku z černého hedvábí. Elegán, ocenil ho O’Mara.

Guelvada přinesl k posteli dvě židle. Když jednu přistavoval Tanze, prohlásil: „Blahopřeji, O’Maro. Báječně ses z toho vylízal.“

„Blahopřát si budeme, až skončíme akci,“ odbyl ho O’Mara. „Na pár dní jsem uvázaný za nohu, ale musíme zařídit spoustu věcí. Máte někdo cigaretu?“

Guelvada vytáhl kuřivo. Všem připálil a chvíli panovalo ticho.

„Jedno z dvojího je naprosto jasné,“ rozhovořil se O’Mara. „A já vám povím co. Taudrille je – či vlastně byl –nacistický agent. Znalej a tvrdej chlap. Quayle to tušil, ale chtěl vědět, oč mu vlastně jde. Asi ho napadlo, že existuje nějaký vztah mezi vymíráním agentů v okolí Gouarecu a Taudrillem; krk na to ale vsadit nemohl. Proto nastrčil mě; chtěl zjistit, jak se věci mají.“

O’Mara se zašklebil. „A myslím, že jsem to rozřešil,“ dodal.

„Tanga měla spojení přes Paříž na Eppse,“ pokračoval. „Epps je asi v pořádku, ale hlava skopová. Vsadil na Taudrilla jen podle zdání. A jenom proto, že Taudrilla propustili z koncentráku, kam ho zašili schválně – prastarý trik – a protože mu toho Taudrille namluvil plnou hlavu o své spolupráci s francouzským odbojem či něco podobného. Epps si to nemohl ověřit, raději však riskoval. Jasné?“

„Jasné,“ přisvědčil Guelvada. Tanga přikývla.

„Quayle pak vsadil všechno na jednu kartu,“ pokračoval O’Mara. „Nasadil mě sem pod jménem Philippe Garenne – to je takový ožralý blázen – a přitom zatraceně dobře kapíroval, že fašouni vědí, kdo jsem. A čekal, co se stane. Dohrabal jsem se až do Saint Brieuc a začal pracovat pro Volanona; popíjel jsem póvlšňapsy a šlo to se mnou od deseti k pěti. Ale to už je za námi. Někdo si řekl, že mě trochu zmáčkne, aby ze mě vytáhl šéfovu adresu. Epps se to dozvěděl. Poslal proto přes Tangu vzkaz Quaylovi. Souhlasí?“

Tanga přikývla. „Pěkně mě to otrávilo,“ podotkla. „Věřila jsem Eppsovi. Quayle tvrdil, že se mu dá důvěřovat.“

O’Mara se zasmál. „Měla byste vědět, že Quayle nedá ani své levici znát, co ta levice dělá,“ prohlásil. „Epps dostal avízo určitě od Taudrilla. Začíná tedy Taudrillovi věřit. A proč ne? Cožpak za ním Taudrille nepřišel a neřekl mu, že odhalil dva nacistické agenty – jakéhosi Moroska a Naga – a že se ti dva chtějí vypravit do Saint Bxieuc a přinutit k hovoru nějakého Philippa Garenna – o kterém vědí, že se vlastně jmenuje O’Mara? Samozřejmě že ano, a tak mu hlupák Epps naletí.“

O’Mara potáhl z cigarety.

„Taudrille Eppsovi namluví, aby se zas tak moc nebál. Protože on, Taudrille, bude tyhle dva ostře sledovat, a jakmile dorazí do Saint Brieuc, aby se poohlédli po Garennovi, pan Taudrille přijede, postará se o pořádek a velkolepým způsobem Moroska s Nagem odrovná. Tohle Epps nahlásí Tanze a přes ni Quaylovi. Souhlasí?“

„Naprosto,“ přisvědčila Tanga.

„Dobrá,“ pokračoval O’Mara. „Quayle je bez sebe radostí. Ted je mu jasné, že Taudrille bude muset nějak vyložit karty. Pošle sem proto Tangu, aby mě varovala, že se blíží hodina H; že už po mně ti hoši jdou a že mi Taudrille zatelefonuje. Kostky jsou vrženy.“

O’Mara udusil cigaretu v popelníku. Znovu na něho dolehla únava.

„Taudrille mi podle úmluvy zatelefonoval. Ale byl v prekérní situaci. Musel mi proto lhát. Ze všeho nejdřív mě ujistil, že přijede včas, aby se mi Nago s Moroskem nedostali na kůži příliš zblízka. Neudělal to. Omluvil se mi, ale až když přijel. Prý se zdržel, protože musel Nagovi v autě zničit karburátor, aby nám nemohl ujet. Lhal, karburátor byl v pořádku. Prohlédl jsem si ho, nikdo se ho ani nedotkl.

A když už přijel, byl nápadný, až to bolelo. Vtrhl dovnitř, právě když si Morosk se mnou začal opravdu legračně hrát. Moroska zastřelil, ale Nagovi umožnil zdrhnout…“

„Ha!“ zvolal Guelvada. „Zase vousatý trik! Nago se ztratil i s vynucenou informací!“

„Přesně tak,“ souhlasil O’Mara. „Taudrille, či jak se vlastně jmenoval, nechal Naga utéci. Myslel si, že mne moje bebíčka a bolestičky natolik zaujaly, že mi to už nepálí na plné obrátky. Předhodil jsem mu, že by Nago mohl tu informaci zatelefonovat. Vyvrátil mi to; Nago prý nikomu volat nebude, a nejspíš ani nechytne stopa do Saint Lys. Bude muset pochodovat přes pole a my budeme ve městě dřív. Taudrille to takhle musel sehrát. Musel Nagovi umožnit, by se dostal na nádraží v Saint Lys, kde s ním měl smluvenou chůzku. Nago mu přece musel říct, co vlastně ze mě vytáhli.“

„Tak, tak,“ pokýval hlavou Guelvada a slabě se usmál. „A pak se náš Taudrille vypořádá s nešťastným Nagem.“

„Správně,“ přisvědčil O’Mara. „Když jsme dojeli do Saint Lys, měl jsem toho až po krk. To se báječně hodilo do krámu Taudrillovi. Posadil mě do bistra a zmizel, že prý jde hledat Naga. Vrátil se a řekl mi, že Naga našel a zabil. Nepřiznal se však, že právě on, Taudrille, je iniciátorem celé akce a že se teď zbavil jak Moroska, tak Naga, dvou lidí, kteří věděli, co všechno jsem vyzvonil; a že on je teď jediná možná osoba, která tajemství zná.“

O’Mara natáhl ruku pro další cigaretu. Když se rozhořela, pokračoval: „Kdyby mně ten hlupák při návratu do bistra alespoň řekl, že Nago podle své výpovědi přijel do města stopem, snad bych mu ještě uvěřil. Když se ale vrátil bez vysvětlení, jak se Nago dostal tak rychle do Saint Lys, bylo mi jasné, že v tom vězí až po krk. Už jsem do toho viděl“…“

„A potom?“ přerušila ho Tanga.

„Vrátili jsme se do Saint Brieuc, na druhý konec říční delty. Zaparkovali jsme auto a zamířili na útes, abych mu vysvětlil, jak se dostane do vily. Shodil jsem ho ze srázu.“

„Výborně,“ neudržel se Guelvada. „To sedlo. Počítám, že letěl dlouho?“

„Pekelně dlouho,“ odpověděl O’Mara. „Pak jsem slezl dolů, našel, co z něho zbylo, a podstrčil jsem mu dopis na rozloučenou. Opis dopisu, který nechal u Naga. Zastřelil ho v lese kousek od saintlyského nádraží. A to je všechno.“

„Takže přemoudřelý Taudrille teď leží pod útesem někde na druhém konci delty?“ zeptal se Guelvada.

O’Mara přikývl. „Něco bychom s tím měli udělat,“ podotkl. „Zřejmě ho ještě nikdo nenašel. Je to opuštěné místo – ve skalách. Jakmile ho najdou, najdou i dopis na rozloučenou a ten by snad mohl věc vysvětlit. Žijeme v dost rušných dnech, nikdo si doufám nebude lámat hlavu s neznámou mrtvolou. Doufám také, že ji ještě nenalezli. Mám totiž dobrý nápad.“

„A jaký?“ vyzvídal Guelvada.

O’Mara zívl. „Erneste,“ zeptal se. „Máš s sebou nějaké nevyplněné identifikační průkazy – ale řádně orazítkované?“

Guelvada přikývl. „Mám jich asi tucet, všechny druhy. Obstaral mi je Quayle. Jsou z pařížského osmnáctého okresu.“

„Fajn,“ zaradoval se O’Mara. „Vyplň jeden na jméno Taudrille. A raději si přimysli nějaké křestní jméno.“

„Nemusí,“ vmísila se do hovoru Tanga. „Pokud si vzpomínám, jmenoval se Jules Francois Taudrille.“

„Výborně,“ řekl O’Mara. „A teď přijdete, Tango, na řadu vy. Asi za hodinu zavolá Quayle. Zařizuje mi kontakt s Druhým oddělením; taky vám prozradí jméno místního vůdce makistů nebo někoho z odboje – prostě člověka, o něhož se můžeme v případě potřeby opřít. Jakmile navážete styk s Druhým oddělením, okamžitě se dejte do práce. Zjistěte, kdo vlastně Taudrille byl – pokud o něm něco vědí. Fašisté, nastrčení do koncentráků, používali obvykle jmen dobrých Francouzů z odboje nebo od tajné služby, těch, které chytili a popravili. Stejně to mohlo být i s Taudrillem.“

„Určitě bylo,“ potwdila Tanga. „Když se mi o něm Epps poprvé zmínil, položila jsem mu obvyklé otázky a zeptala se i na popis. Epps mi dal Taudrillovu fotografii – takový maličký kousek filmu, na jehož rubu je posudek a osobní záznamy. Prostě věcičku, jakou agenti obvykle zasouvali pod poštovní známku na použité obálce, když přecházeli k nové skupině. Epps mi to dal. Těsně před odjezdem z Paříže do Saint Brieuc jsem si obstarala zvětšeninu. Mám ji s sebou. Podle posudku byl Taudrille jedním z prvních účastníků odboje; sloužil dokonce i ve francouzské armádě, potom u kontrašpionáže a byl členem základní makistické buňky.“

„Výborně,“ opakoval 0’Mara. „Taudrille měl opravdu formát. Vsadím poslední groš, že pravého Taudrilla chytili a zastřelili; náš Taudrille si oblékl jeho šatečky a pak s nimi hladce proplouval. Proč taky ne? V míru to jde mnohem snadněji než za války.“

Obrátil se na Guelvadu. „Vezmi si od Tangy tu zvětšeninu. Vlož ji do staré obálky adresované Taudrillovi někam do Paříže. Přilep tam přetištěnou známku, aby k něčemu vypadala. Vyplň taky na Taudrillovo jméno průkazku. Počkej, až se setmí – nejbezpečnější to bude po půlnoci – tou dobou se k útesu už nikdo nepřiplete. Obejdi ústí řeky a asi tak sto kroků od kostela po naší straně najdeš místo, kde se útes propadl, takže tam vede jakási stezka dolů ke skalám. Slez k vodě, pak zahni doprava a na ploché skále najdeš mrtvého Taudrilla. Je dost daleko od čáry přílivu, takže lehce zjistíš, jestli s ním někdo pohnul. Prohledej ho - raději si vezmi nějaké gumové rukavice – a zasuň mu průkazku a obálku s fotografií do kapsy. Těžko u něho najdeš něco důležitého. Na to byl až moc fikaný, ale jeden zas nikdy neví.“

„A potom?“ zeptal se Guelvada

„Nech ho tam ležet,“ prohlásil O´Mara. „A raději si prohlédni jeho vůz. Stojí u vysokého živého plotu za kostelem. Může tam zůstat, zapadá do historky. Ale může v něm být něco zajímavého, i když o tom dost pochybuji. Hlavně se vrať, nežli tě někdo stačí vyhmátnout. Zítra si může Tanga najmout u Pontienna člun. Požádá ho, aby ji zavezl k říční deltě. Odpoledne je příliv, voda stoupá směrem ke kostelu. Pontienne se tudy bude vracet a právě v těch místech odbočuje. Tanga uvidí na břehu tělo. Může si třeba prohlížet pobřeží dalekohledem. Řekne to Pontiennovi a Pontienne zatelefonuje po přistání do Saint Lys na policii. Policie zajede do Saint Brieuc prohlédnout tělo. Lidé si o tom začnou povídat a to právě chci.“

„Smím se zeptat proč?“ ozvala se Tanga.

„Taudrille pracoval s někým, kdo znal okolí Saint Brieuc a Saint Lys,“ vysvětloval O’Mara. „Prostě musel. A ten někdo nemohl být Morosk ani Nago, protože Taudrille je už předem zamýšlel oddělat. A taky je oddělal. Musel to tedy být někdo úplně jiný. Jde zřejmě o téhož člověka, který si vyzvedl Naga po jeho útěku a odvezl ho do Saint Lys.“

„Nechci zbytečně otravovat,“ přerušila ho Tanga, „ale když bylo Nagovo auto v pořádku, proč s ním do Saint Lys neodjel sám?“

„Protože mu Taudrille přikázal, aby ho nechal na místě,“ vysvětlil O’Mara. „Taudrille potřeboval vedle svého auta ještě jedno navíc. Jestlipak víte proč?“

Tanga potřásla hlavou.

„Taudrille mě chtěl zabít, jakmile zjistí, kde bydlí moji přátelé – jakmile zjistí, kde leží vila. Měl smůlu, mě to napadlo dřív, a tak to odskákal sám. Když mě ale zabije, musí se ještě postarat o Moroskovo tělo, které leží v prázdném rozbitém domě na silnici ze Saint Brieuc do Saint Lys. Počká tedy do tmy, strčí Moroska do auta, vrátí se ke kostelu, mě posadí vedle řidiče, nastartuje a nechá vůz spadnout z útesu.“

„Přesně tak,“ přikývl Guelvada.

„Nezapomínejte, že v celé akci – když ji dobře sfoukne – má náš Taudrille pevnou půdu pod nohama,“ pokračoval O’Mara. „Mají ho za dobrého Francouze – účastníka odboje. Epps tomu věří. I Tanga by věřila. Nemají totiž důvod k nedůvěře. Taudrille má posudek a masku dobrého Francouze a všechno by mu zůstalo, jakmile šikovně odstraní mrtvoly Moroska, Naga a nepravého Philippa Garenna. Rozhodně si to takhle představoval.“

Natáhl ruku pro další cigaretu, zapálil ji a pokračoval: „O Nagovi s Moroskem by se nakonec zjistilo, že jsou nacističtí špióni. Zjistilo by se, že odpoledne přijeli do Garáže Volanon, kde byl jenom ten blázen Philippe Garenne, jako obvykle napůl opilý. Nago a Morosk věděli, že Garenne není nikdo jiný než O’Mara, bývalý agent britské tajné služby, a chtěli z něj něco vytáhnout. Proto ho odvezli s sebou a zavlekli do opuštěného domu mezi Saint Brieuc a Saint Lys; chtěli ho totiž zmáčknout a přinutit k hovoru. To se jim podařilo a pak ho zabili.“

„To zní rozumně,“ ozval se Guelvada. „Běžná nacistická praxe.“

„Správně,“ podotkl O’Mara. „Pak vznikne hádka mezi Nagem a Moroskem. To zní taky rozumně, protože Nago byl narkoman a zdravotně na tom byl špatně. Jak on, tak Morosk pracují v zemi, která už není ve válečném stavu a kde stále ještě makisté číhají na staré i nové nepřátele. Nago má Moroska po krk. Jde navíc o peníze, které dostanou za údaje vynucené z O’Mary; když Morosk zhebne, zbude pro Naga víc. Takhle si to představoval Taudrille.“

„Rozhodně ano,“ souhlasil Guelvada.

„Takže Nago teď podle všeho zastřelil Moroska. Vidí, že na cestě k řece a na stezce na útesu není ani živáčka – ostatně jako obvykle. Naloží těla Moroska a O’Mary do auta, rozjede se po stezce, vyskočí ven a nechá auto spadnout dolů. Tím máme Moroska a O’Maru z krku.“

Potáhl z cigarety. „Potom jde Nago přes pole do Saint Lys. Dostane se do města utahaný a psychicky na dně. Potřebuje další dávku své drogy, a nemá ji. Ví, že po nálezu mrtvol dojde k vyšetřování. Nakonec má takového života dost, zajde do lesíka za saintlyským nádražím, napíše dopis na rozloučenou – zdůrazňuje v něm, že má strach z makistů a zastřelí se tou svou pistolkou. Takhle si to Taudrille vymyslel,“ uzavřel O’Mara. „A docela chytře. Kdyby přijel do vily a vyprávěl tuhle historku Tanze, kdyby jí řekl, že přijel pozdě, že Nago, Morosk a O’Mara už zmizeli z Garáže Volanon, že když se dostal do domu, našel už jenom krvavé skvrny, které mu všechno vysvětlily, a že když pak prohledával okolí, našel roztříštěné auto s těly Moroska a O’Mary,uvěřila by mu. Uvěřila by, že za všechno může Nago.“

„Svatá pravda,“ přisvědčila Tanga. „Neměla jsem proč ho podezřívat.“

„Pochopitelně,“ řekl O’Mara. „A když se pak přijde na Nagovu sebevraždu a na jeho dopis, má Taudrillova historka grunt a všechno je v suchu. Bude jedinou žijící osobou, která ví, kdo je Quayle a kde ho hledat, a navíc bude členem naší organizace a spolupracovníkem Tangy; čekal by jenom na příležitost udeřit znovu. Co vy na to …?“

„Samozřejmě máš pravdu,“ prohlásil Guelvada. „Všechno klape. Takhle si to asi Taudrille naplánoval. Jakmile by tě zabil, přišlo by ke slovu tohle aranžmá. Prima historie.“

„Jedno mi nesedí,“ přerušila ho Tanga. „Vy, O’Maro, tvrdíte, že Taudrille by byl jediným člověkem, který ví o Quaylovi. Ano, ale jenom v případě, že Nago všechno nevyklopil tomu, kdo ho odvezl do Saint Lys.“

O’Mara přikývl. Usmál se na Tangu. „Dáma umí přemýšlet!“ řekl. „Právě proto uděláme, co jsem navrhl. Za vším vězí ještě někdo jiný. Myslím, že Taudrille to věděl. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby Nagovu cestu připravil sám.“

„Už je mi to jasné,“ ozval se Guelvada. „Rozhodně toho člověka musíme najít. A rychle.“

„Zítra, až si Ernest prohlédne Taudrillovu mrtvolu,“ pokračoval O’Mara,zatelefonujte, Tango, Pontiennovi. Řekněte mu, že když bude hezky – a mělo by být – projedete se na člunu při ústí řeky. Vyrazíte kolem druhé odpoledne. Projížďku vám třeba doporučil Philippe Garenne z Garáže Volanon. Vezmete s sebou nějaký dalekohled, a až budete před říční deltou obracet, popadnete ho a najdete místo, kde je strž; o kousek vlevo pak objevíte Taudrillovo tělo. Řeknete o nálezu Pontiennovi a přinutíte ho, aby připlul blíže, protože není pořádně vidět.“

„Zdá se, paní hraběnko, že bude legrace,“ mínil Guelvada.

„Ano … a snad i trochu vzrušení,“ usmála se. Pohlédli na sebe. O’Mara už tvrdě spal. „Dokáže být pěkně otravný,“ posteskla si Tanga. „Chtěla jsem mu popřát dobrou noc.“

Guelvada se poměrně bavil.

Když hodiny na kostelíku odbily jednu, zamířil s vozem do stínu tisového háje; zaparkoval na druhém konci, daleko od cesty. Stál, pokuřoval, mlčky si prohlížel dlouhý a silný vůz a uvažoval, zda si má napřed prohlédnout Taudrillovu mrtvolu nebo jeho auto.

Auto počká, řekl si nakonec. Odhodil cigaretu a zamířil přes malý hřbitov na stezku nad útesem. Kráčel rychle a tiše, slabě si něco pobzukoval.

Dorazil k průrvě v útesu a začal sestupovat. Svítil měsíc a ticho překrásné noci rušil jen lehký vánek, slabě šelestící v korunách tisů.

Guelvada začal přemýšlet o Taudrillovi. Kdo asi Taudrille mohl být, jak se ve skutečnosti jmenoval, co to jen bylo za člověka. Zřejmě obvyklý typ Himmlerova agenta, který dělal, co tenhle druh lidí obvykle dělá; přesto však musejí mít i tihle odchovanci fašistického systému, kteří jednají téměř jako roboti, nějakou známku individuality; nějaký osobní život. Guelvada, který v myšlenkách občas rád zabíhal do extrémů, si začal krátit čas úvahami, jak asi vypadal Taudrillův soukromý život. Jaké měl občanské zázemí, domov a ženy – pokud měl o ženy zájem.

Zatím se dostal až na konec stezky. Asi padesát kroků odtud byla říční delta, jejíž vody omývaly písčitý břeh. Napravo od Guelvady se táhla členitá základna skal, plochých balvanů a štěrbin mezi nimi; dost nebezpečný terén pro pěší. Guelvada, který se uměl pohybovat bezpečně jako kočka, zamířil doprava a kráčel podél útesu; držel se přitom ve stínu.

Pojednou narazil na mrtvé tělo. Leželo na ploché skále, napůl ukryté za větším balvanem. Guelvada přistoupil blíž k útesu, zapálil si cigaretu, tiše pokuřoval a prohlížel si roztříštěnou mrtvolu.

Tohle je Taudrille. A mohl to být O’Mara. Tohle Taudrille připravoval pro O’Maru. Ale nedošlo k tomu, jednak proto, že měl O’Mara štěstí, a potom z řady dalších důvodů.

Guelvada si nechal proběhnout hlavou historky, které o Shaunovi slyšel. Většina jich nelhala. Kdepak, O’Mara se nikdy nenechal zabít. Častokrát k tomu neměl daleko; nátlak, výprask a sem tam mučení, takové krůčky ke smrti už O’Mara zažil, a hlavně přežil. Jenom to nejhorší se mu nikdy nestalo. Snad proto, že je nesmírně chytrý, a když už mu přirozená inteligence není nic platná, přijde na pomoc jeho nejlepší přítel – štěstí.

Guelvada se v duchu vrátil doprostřed války, kdy pracoval v Lisabonu, především s Kanem a pak s Michaelem Kellsem, jedním z nejlepších Quaylových lidí. Tenkrát slyšel spoustu historek o Shaunovi. Mezi podivnou skupinou Britů, která ilegálně čelila nacistické hrozbě - tady se nacisté producírovali málem veřejně – byl O’Mara prakticky legendou. Guelvada si vzpomněl, jak O’Marovi přimíchali do piti nějaké narkotikum, zbili ho a uzamkli v hermetickém sklípku, do něhož napouštěli vodu. Devadesát devět lidí ze stovky by to ,mělo za sebou’, ale O’Mara ne. Měl naději jedna ku stu, a vyhrál; vedlejší dům začal hořet, požárníci, kterým hydranty nedělaly dobrotu, začali hledat vodovodní přípojku a našli O’Maru; už v bezvědomí, nos mu sotva vyčníval nad hladinu.

To byla klika. Ta trocha štěstí, kterou musíš mít. O’Mara ji měl.

A měl i leccos jiného. Osobní kouzlo, železné nervy, brilantní mozek a instinkt, který zabral, když všechno ostatní už selhalo. Kdosi o něm jednou řekl, že má ,odvahu lva, chytrost hada a instinkt ženy’.

Guelvada se zašklebil. Báječná kombinace. Snad bude k něčemu dobrá.

Pohlédl na svítící ciferník náramkových hodinek. Za deset minut půl druhé, čas k dílu.

Svlékl si sako, navlékl gumové lékařské rukavice a pustil se do nepříjemného úkolu. Po pěti minutách pečlivé práce zjistil, že O’Mara hádal dobře. Mrtvý u sebe nic důležitého neměl. Zapalovač, pouzdro na cigarety, plnicí pero –všechno na maděru – a svazek zakrvácených stofrankových a pětisetfrankových bankovek.

Guelvada zajel rukou pod ušpiněné sako, do vrchní kapsičky u vesty, kam O’Mara schoval Taudrillův opis sebevražedné noty. Kapsa však byla prázdná. Dopis zmizel.

Guelvada se napřímil, svlékl rukavice, obrátil je naruby a zasunul do kapsy u saka. Pak sako oblékl, stál a pohlížel na mrtvé tělo.

Další z těch proklatých záležitostí, pomyslel si. Určitě jedna z nich. Maličkost, která zvrátí všechny předešlé úvahy a výpočty. Někdo měl o Taudrilla takový zájem, že prohledal jeho mrtvolu – což je samo o sobě dost nepříjemná operace – a sebral dopis. Oč mu ale šlo?

Existuje jediná možná odpověd. Někdo nechtěl, aby Taudrillova smrt vypadala jako sebevražda.

Musí to být pěkně nepříjemný člověk, řekl si Guelvada. O’Marův záměr byl jasný. Sebevražedná nota by zaretušovala spoustu hříchů. Dokonce i kdyby tělo prohledala saintlyská policie, která by ho našla na základě Pontiennova a Tanžina udání, bylo by všechno v pořádku. Dopis by jim pomohl odepsat případ jako sebevraždu, aniž by se obtěžovali dalším pátráním. Kdyby se ale chtěli obtěžovat a spojili se s Paříží, aby prověřili Taudrillovu minulost, museli by na ústředí odeslat i posudek s fotografií, který měl Guelvada u sebe ve staré obálce a který chtěl u mrtvoly ponechat. Ústředí by přes Druhé oddělení zjistilo, že tento Taudrille je jen zástupcem Taudrilla skutečného, který byl francouzským agentem a který je po smrti.

A policie by celou věc rázem strčila do šuplíku. Vsadili by prostě všechno na pohodlný dopis na rozloučenou. Řekli by si, že falešného Taudrilla vyřídili makisté nebo některá ze skupin odboje, která věděla, jak se věci mají, a od konce války vyřídila už hezkou řádku lidí.

Případ falešného Taudrilla by usnul – až na povrchní vyšetřování, které by splnilo O’Marův záměr, to jest upozornit veřejné mínění na objev mrtvoly – a bylo by to.

Ale teď? Guelvada stál, v ruce držel obálku se zvětšeninou Taudrillovy fotografie a s jeho posudkem o činnosti ve francouzské armádě, u kontrašpionáže a u makistů. Kdyby tohle u mrtvoly našli bez dopisu na rozloučenou, mohla by nastat zcela opačná situace; všechno by mohlo dopadnout naprosto jinak, než O’Mara zamýšlel.

Guelvada chvíli přemítal a pak se rozhodl. Nechá obálku tady. Jakmile O’Mara uslyší, co se stalo, a rozhodne jinak, nezbude než ji odstranit ještě před policejní prohlídkou mrtvoly.

Guelvada se sklonil nad mrtvým a zasunul obálku do vnitřní kapsy saka. Pak se vydal přes kamení zpátky ke stezce vedoucí na útes. Lezl nahoru a tiše si pohvizdoval. Byla to stará belgická melodie a její zhruba přeložený text říkal, že co se má stát, stane se; ať už si myslíte nebo děláte cokoliv, je to v podstatě jedno.

Malé hodiny ze slonové kosti stojící na krbové římse Quaylovi prozradily, že je za pět minut půl druhé. Natáhl ruku ke stolu pro cigaretu, zapálil si, ulehl na záda a přemýšlel. Díval se ke stropu.

Měl na sobě modré hedvábné pyžamo a tenký župan. Postel se pod jeho vahou silně prohýbala. Ležel tiše s očima upřenýma na strop a v duchu se snažil představit si Rozanskiho.

Akce je vždycky snadnější, když víte, jak ten druhý vypadá. Když víte, jaké má rysy, čelist, oči, rty, když znáte jeho celkové vzezření; už ho máte trochu přečteného a leccos můžete odhadnout. Jaký typ žen ho třeba láká nebo jakým ženám se může zalíbit on; můžete odhadnout jeho reakce na jisté události, jeho temperament. S trochou štěstí – a Quayle se při té myšlence slabě pousmál – s trochou štěstí můžete odhadnout i jeho krevní tlak, odolnost vůči alkoholu a všeobecné psychické reakce.

Jenomže on nemá nejmenší ponětí, jak asi Rozanski vypadá. A vůbec ví hrozně málo. Zná ho jen podle skutků. A Rozanski si nevede právě špatně.

Musí být posedlý jakýmsi chladným zoufalstvím, pokračoval Quayle v úvahách. Nemá se oč opřít, nemá kam utéci. Válka skončila, ale veliký hřeben odplaty znovu a znovu pročesává svět a pokaždé mu v zubech uvázne nějaký nacista, který si už myslel, že unikl. Rozanski musí vědět, že nemá nejmenší vyhlídky do budoucnosti. Jemu však nejde o budoucnost. Jde mu o přítomnost. Chce z přítomnosti vytěžit co nejvíce.

Prozatím mu to celkem vycházelo. Podařilo se mu zlikvidovat – tohle slovo přece Němci milují – alespoň čtyři z Quaylových nejdůležitějších agentů operujících kolem Gouarecu. Nevěděl ale, že poslední – Mullaly, AngloIrčan s vyvinutým smyslem pro humor, který nedokázala potlačit ani bezprostřední hrozba smrti – že Mullaly naškrábal těsně před smrtí na jakousi obálku cynickou rovnici: „Marion, Ewart, Hugo, Patrick plus Rozanski rovná se – tohle!“

Quayle pohlédl na zašpiněnou obálku a porozuměl. Křestní jména znamenala: Marion Doradelová, Ewart Francis, Hugo Mayne a Patrick Mullaly. Plus Rozanski rovná se – tohle: smrt.

Quayle se začal pídit po jménu Rozanski. Něco přece jen vyšťáral. Prošel si v duchu stezku Rozanskiho života. Napřed mladý německý jízdní důstojník, plný života, horlivý, solidární a – možná – rytířský. Pak nehoda, která nutně vyústila v přeložení k jinému pluku – čin, po kterém možná zahořkl.

Za první světové války – za poslední války džentlmenů –život zpravodajského důstojníka, v dobách, kdy zpravodajství bylo právě jen zpravodajstvím a potýkalo se hlavně s čísly a posudky; potom mír a nástup nacistického režimu.

Jaký asi měl Rozanski k tomuto režimu vztah, pomyslel si Quayle. Zřejmě záporný – ale zpočátku. Většina starých německých aktivních důstojníků k němu měla záporný vztah –zpočátku. Později zjistili, že je dobré se přizpůsobit; že se i v tomto režimu přece jen mohou něčeho dopracovat. Mimoděk mu téměř začali důvěřovat. Rozanski určitě ano. Nakonec byl stejně jako ostatní stržen vlnou nadšení a touhou ovládnout celý svět; upsal se, napřed proti své vůli a pak vědomě té zvláštní a podivné etice zpravodajských škol SS; pak dokonce ještě podivnější a cynické výuce na Himmlerových výcvikových školách pro agenty vnitra a špionáže. Nakonec se z něho stal Rozanski – symbol metody, systému, který odsoudil k smrti každého, kdo měl tolik hloupé odvahy, aby se mu postavil.

Rozanski bude bojovat do posledního dechu, řekl si Quayle. Nemá nejmenší vyhlídky do budoucnosti. Zbývá mu jenom pomsta na nepřátelích systému, jehož je součástí. Na nepřátelích, kterým se díky nějakému podivnému zvratu osudu podařilo jeho systém zničit. Samozřejmě jen s notnou dávkou štěstí.

Quayle se zvedl, uhasil zpola vykouřenou cigaretu, posadil se na pelest a civěl na vypnutý teplomet.

Předhodil Rozanskimu návnadu. Tak šťavnatou návnadu, že se do ní chtě nechtě musí pustit. Je totiž hrozně lákavá.

A jak lákavá! Především O’Mara – nejlepší agent, jaký kdy pracoval v britských službách. Tedy O’Mara, a kdyby tohle lákadlo selhalo, tak O’Mara, Guelvada a Tanga de Sarieuxová. Tři skvěle vycvičení, zkušení a nekompromisní pracovníci špionáže a kontrašpionáže, kteří se během války zakusovali znovu a znovu přímo do srdce Německa a pokaždé v něm zanechali krvácející ránu. Takovou návnadu nemůže Rozanski ignorovat.

Quayle začal o těch třech uvažovat. Pokrčil rameny. Snad se jim ještě jednou podaří uspět. Jenomže když se kácí les, lítají třísky. I oni mohou zemřít. Ale kdyby už museli, nebylo by to snadné: jsou z pěkně tvrdého dřeva.

Pro Quayla bylo typické, že se sám mezi ony příslovečné třísky nezapočítal, třebaže Rozanski už asi bude vědět o jeho existenci a zcela určitě se všemožně vynasnaží, aby neměla dlouhé trvání.

Ozval se bzučák domácího telefonu. Quayle zamířil ke stolu a zvedl sluchátko.

Ozvala se Myra. „Pane Quayle, dostala jsem zprávu z Druhého oddělení. Váš dohad o pravém Taudrillovi byl správný. Mám tu posudek a jméno vůdce skupiny makistů z okolí Gouarecu. A také s vámi chce mluvit někdo z oddělení ,M’. Volal přes styčnou linku.“

„Dobrá,“ odpověděl Quayle. „Už k vám letím.“

Vyšel z ložnice, prošel chodbičkou do obývacího pokoje a další chodbičkou do všedně zařízené kuchyně. Otevřel dveře příborníku, zatlačil na jeho zadní stěnu a prošel do místnosti na druhé straně.

Byla to rozlehlá místnost se dvěma psacími stoly a tuctem velkých ocelových registratur. Na stěnách visely mapy bretaňského pobřeží a přilehlých oblastí o velkém měřítku. Na krbové římse byla hromada telefonů. Myra seděla u svého stolku, s centrálou po pravé ruce.

„Vypadáte unaveně,“ podotkl Quayle.

„Však také unavená jsem,“ odpověděla. „Volal už dvakrát. Poprvé jsem si myslela, že spíte. Řekl, že to zas není tak důležité.“

Quayle přikývl. „Raději mi ho zavolejte,“ vyzval ji.

Myra vytočila číslo. Po chvilce zapjala klapku na centrále. „Číslo tři,“ řekla.

Quayle zvedl jeden z telefonů na římse. „Haló … Mason?“ zeptal se a naslouchal. „Ne, nepromluví,“ přisvědčil potom. „A máme zakázáno trochu si s nimi pohrát. Myslím, že ho nakonec legální cestou pověsí.“ Zavěsil. Stál s rukama v kapsách županu a opíral se o krb.

Po chvíli řekl: „Vypadli jsme z Pall Mall právě včas.“

Myra pozvedla obočí. „Stalo se něco?“

Přikývl. „Kanceláře po nás přebíral nějaký Polák,“ objasňoval. „Anglický zástupce jakési firmy či co. Dnes večer zůstal v kanceláři dlouho přes čas. Asi se zařizoval, pořádal si věci.“

„A dál?“ Úzkostlivě hleděla na Quayla. „Odešel nějak kolem půlnoci,“ pokračoval Quayle. „Zamířil k St. James Street. Dvacet kroků od úřadu ho zastřelili. Mason tvrdí, že prý mi byl dost podobný.“

„Takže je mrtev?“ zeptala se.

Quayle opět přikývl. „Atentátníka už policie sebrala,“ dodal. „Prohlašuje, že je Jugoslávec nebo něco takového. Nemá vůbec žádné doklady a nemůže vysvětlit, co vlastně dělá v Anglii. Dokonce se ani nepokouší o vysvětlení. A mluvit nebude. Našli u něho pistoli. Jestliže byla smrtící kulka vystřelena z ní, pověsí ho.“

„Chtěli dostat vás; měl byste být opatrný,“ prohlásila Myra.

„A proč?“ zeptal se Quayle. Neodpověděla.

Quayle pokračoval: „Zavolejte hraběnce, předejte jí zprávu z Druhého oddělení a jméno a adresu toho makisty z Gouarecu. Ode dneška se s nimi stýkejte jenom na základě datového kódu. Řekněte jim číslo, které se bude skládat z data plus pořadového čísla dne v týdnu. Hraběnka vám odpoví týmž kódem, k němuž přičte tři, Guelvada přičte dvojku a O’Mara jedničku.“

„A co Yvetta, služebná?“ zeptala se Myra.

„S ní si nelámejte hlavu. Ode dneška nebude telefonovat,“ ujistil ji Quayle. „Okamžitě poznají, že se jede naostro. Dobrou noc.“

A odešel.

Začala vytáčet pařížské číslo. Na druhém konci místnosti se otevřely dveře. Vstoupila Eleonora Fraynová, která ji přišla vystřídat. Byla to vysoká hezká dívka, která z jakýchsi neurčitých důvodů v každém vyvolávala dojem, že nepatří mezi nejchytřejší. Eleonora si ten dojem přímo pěstovala. Přátelům tvrdila, že studuje bytovou architekturu a má obrovský zájem o balet. Byla jednou ze čtyř sekretářek, které se u Quayla střídaly po celých čtyřiadvacet hodin.

„Volal někdo z oddělení ,M’,“ přivítala ji Myra. „Dnes večer zastřelili Poláka, který po nás převzal kanceláře a byl dost podobný Quaylovi. Odcházel právě z úřadu.“

Eleonora vytáhla z kabelky zrcátko a začala si upravovat účes. „Papá Quayle si bude muset dávat pozor, co?“ prohlásila.

„Už jsem mu to řekla,“ odpověděla Myra. „Zeptal se jenom ,Proč?’“

„Hm,“ zabručela Eleonora.

Myra povstala od centrály. Zašla ke skříni a vyndala si kabát. Začala se oblékat. „Jak jsi k čertu myslela to ,hm?“‘ vyjela na Eleonoru.

„Tak, jak jsem to řekla,“ mínila Eleonora. „A řekla jsem ,hm’.“ Trošičku šišlala, ale vůbec to neznělo špatně. „Jak můžeš být k čertu opatrná s takovým zaměstnáním, jaké má Quayle?“

Myra si nasadila klobouk. „Dobrou noc.“

„Dobrou noc, drahoušku,“ řekla Eleonora. „A nikde se dlouho netoulej!“

„Jak se zdá, myslíš si, že by někdo mohl zastřelit mne!“ komentovala cynicky Myra.

„Kdepak, zlatíčko,“ odporovala Eleonora. „Měla jsem na mysli toulavé psy mužského pohlaví. Vypadáš k nakousnutí.“

„Houbeles,“ odsekla Myra, ale nijak zvlášť nakvašeně. A pokračovala: „Za chvilku budeš mít na drátě Paříž. Chtějí nějaké informace. Na číslo v Saint Brieuc existuje vyčleněná linka. Máš všecko na podložce: vila Cóte ďAzur. O’Mara, Guelvada, de Sarieuxová. Kódové číslo je datum plus pořadové číslo dne v týdnu plus jedna pro O’Maru, dvě pro Guelvadu a tři pro hraběnku. Víš to?“

„Dřív než ty,“ prohlásila Eleonora.

Myra za sebou tiše zavřela dveře. Eleonora přehodila klapku na centrále – zvyk, který si osvojila, aniž věděla proč – a otevřela zásuvku u stolu. Vytáhla detektivku a pustila se do čtení.

Měla ráda napínavé příběhy.

Kostelní hodiny právě odbily druhou, když se Guelvada vyšplhal nahoru na útes. V duchu stále ještě uvažoval, proč měl někdo takový zájem o Taudrilla, že odstranil dopis na rozloučenou. Kdy vlastně dopis zmizel? Guelvada vykročil po stezce, prošel hřbitovem a podél tisového háje zamířil k prašné cestě; tady stál na trávě za vysokými keři Taudrillův vůz.

Guelvada obešel keře a oběma směry se rozhlédl po cestě. V dohledu nikdo nebyl. Vrátil se tedy k autu, vlezl dovnitř, vytáhl z kapsy zlodějskou baterku a začal prohlížet podlahu.

Vtom se za ním ozval hluboký, rozechvělý hlas: „Ty svině špinavá! Tak jsem tě dostala!“

Guelvada si povzdechl. Že se právě teď musí přihodit taková nepříjemnost! Napřímil se, vystoupil z vozu a postavil se na travnatý okraj cesty. Přímo před ním stála ve stínu keřů mladá žena – nadmíru půvabná mladá žena, pomyslel si Guelvada, třebaže mu právě mířila automatickou pistolí na žaludek.

„Mademoiselle,“ pronesl měkce, „mohu být klidně svině, i když o tom dost pochybuji; ale rozhodně nejsem špinavý. Často se koupu.“

„Ty špinavá vražednická svině!“ opakovala mladá žena. „Mám chuť tě oddělat! Hroznou chuť, ale neudělám to. Předám tě policii. Bude mě hřát vědomí, že tě pověsí nebo pošlou pod gilotinu – ale šibenice se mi zamlouvá víc.“

„Lituji,“ pokrčil Guelvada rameny. „Z těch dvou způsobů bych dal rozhodně přednost gilotině.“ Mluvil pomalu, chladně, naprosto bez důrazu, ale pozorně si dívku prohlížel. Je jí asi osmadvacet let, říkal si v duchu. Pozvedl baterku, aby úzký svazek paprsků alespoň částečně dopadl na ni. Byla skutečně velmi hezká. V bílém oválném obličeji se hněvivě blyštěly modré oči, které Guelvadu přímo probodávaly. Kdyby měla klidný výraz, usoudil Guelvada, byla by obdivuhodná. Ted však měla rysy strhané nesmírnou záští. Pěkně rázná a vitální osůbka, pomyslel si.

„Mademoiselle,“ pokračoval, „rád bych se od vás dozvěděl, koho jsem vlastně zavraždil. Víte, člověk se snadno splete, zvlášť když nemá dobrou náladu.“

„Já tě znám,“ vydechla. „Vím, co jsi zač! Jeden z těch prašivých nacistů, jeden z těch, které ještě nechytili, jeden z těch, kteří se stále ještě potloukají po naší vlasti a pokoušejí se stůj co stůj napáchat spoustu zla. Dokonce i teď! Však mi Jules řekl, co jste zač!“

„Už chápu!“ zvolal Guelvada. „On vám to řekl Jules –Jules Francois Taudrille! Mademoiselle, smím se zeptat, co pro vás znamenal?“

„Uvidíš!“ Téměř zasyčela. „Byl to muž, kterého jsem měla ráda – a kterého chci pomstít! Nežli odejel do Saint Brieuc, řekl mi, co všechno ho může potkat. Jak nebezpečnou práci koná. A co může čekat od lidí jako ty!“

Guelvada v jejích očích uviděl slzy. Z důvodu, který si neuměl dost dobře vysvětlit, mu připadalo, že mladá žena má z téhle scény určité potěšení – jako by šlo o divadelní roli. Hlavou mu blesklo, že je snad profesionální herečka a že se přes všechnu lásku k Taudrillovi a přes záměr pomstít jeho smrt nechala přece jen unést svým současným postavením – byla to konec konců velmi vděčná hlavní úloha.

„Budu vám nesmírně zavázán,“ prohodil Guelvada, „když mi dovolíte, abych si zapálil cigaretu, a když mi přestanete mířit pistolí na žaludek. Nejsem ozbrojený a jsem vám tedy vydán na milost a nemilost.“ Vlídně se pousmál, vytáhl z kapsy cigaretu a zapálil si. ‘

„Mademoiselle,“ pokračoval, „snad budete tak laskavá a řeknete mi, proč si myslíte, že jsem zavraždil vašeho milence.“

„Proč bych měla odpovídat na otázky nějakého darebáka?!“ vyjekla. „Proč, když se třesu netrpělivostí, abych ti udělala díru do břicha a rozbila ti ciferník pažbou pistole, až se budeš svíjet na zemi? Hraješ snad na čas, myslíš, že ti vyptávání pomůže?“

Guelvada téměř rozverným tónem odpověděl: „Mademoiselle, nemůžete popřít, že každý má právo snažit se alespoň trochu oddálit chvíli, než ho střelí do břicha a rozbijou mu obličej. Vy ale vůbec nic takového neuděláte. Je vám to naprosto cizí. Místo toho mi laskavě prozradíte, jak jste přišla k mylnému názoru, že jsem zabil Taudrilla.“

„Proč bych se s tebou měla přít?“ zvolala teatrálně. „Ty samolibý pse! Je mi naprosto jasné, proč jsi zavraždil Julese. Měl za mnou přijet zpátky do Saint Lys. Slíbil, že se vrátí, jakmile dokončí práci v Saint Brieuc. Vím, že šlo o nebezpečnou práci. A když se nevracel, začala jsem o něho mít starost. Vím, že měl být tady někde u kostela. Proto jsem dnes večer nasedla na kolo a jela sem. Nemohla jsem už déle čekat, zoufale jsem se o něho bála. A našla jsem jeho vůz. Dlouho jsem tady hlídala a doufala, že se mi Jules vrátí. Ale motor byl dávno vychladlý. Věděla jsem, že tu vůz stojí hodně dlouho.“

Guelvada pozvedl obočí. „Byl by z vás výtečný detektiv,“ poznamenal.

„Nemluv. Nepřerušuj mě; mohu tě velice snadno zabít.“

„To ano,“ souhlasil Guelvada. „Ale ujišťuji vás, že mně by to nijak neprospělo a vám docela určitě také ne. Přijela jste sem tedy a našla jeho vůz. A dál?“

„Pak jsem šla po stezce na útesu,“ pokračovala; „šla jsem po ní a našla místo, kde se útes propadl. Slezla jsem dolů …“

Guelvada viděl, že pláče.

„A tam jsem ho našla … mého ubohého Julese …“

Guelvada soucitně prohlásil: „Mademoiselle, ujišťuji vás, že s vámi hluboce cítím. A budete-li jen chvíli poslouchat, na místě vám dokážu, že nemám se smrtí pana Taudrilla vůbec nic společného. Alespoň si myslím, že vám to dokážu.“

Pohlédl na ni. Z jeho výrazu vyzařovala taková vlídnost a kolem rtů mu hrál tak kouzelný úsměv, že se jí bezděky přes tvář mihl stín pochybností.

„Dovolte, mademoiselle, abych vám položil několik otázek,“ pokračoval. „Myslím, že když jste slezla z útesu a objevila pozůstatky svého nešťastného milence, našla jste v sobě tolik odvahy, abyste jeho tělo prohledala.“

„Ano,“ přisvědčila, „to je pravda. Slíbil mi totiž, že když se nedokáže vrátit do Saint Lys, kde měl se mnou včera večer schůzku …“

Guelvada ji rychle přerušil. „Po divadelním představení?“ zeptal se naslepo.

„Tak … tak … teď ses prozradil!“ řekla svým hlubokým, přitažlivým hlasem. „Sledoval jsi nás! Jules říkal, že nás sledujete; říkal, že je obklopen nenávistnýma očima, které ho nikdy nespouštějí z dohledu. Jestliže to není pravda, jak víš, že jsem herečka? Odpověz!“

„Mademoiselle,“ prohodil Guelvada, „z vás divadlo přímo vyzařuje! Osobně si myslím, že jste prostě báječná; na jevišti musíte být nepřekonatelná! Nedokážete zabránit, aby se vám něco divadelního neodráželo v obličeji, v každém gestu. Uhodl jsem to … ale odpusťte, že jsem vás přerušil. Pan Taudrille vám tedy slíbil, že když se nedokáže vrátit do Saint Lys, kde s vámi měl po představení sjednanou schůzku … tak… tak co?“

„Slíbil, že mi v tom případě pošle dopis. Říkala jsem si, že už ho možná napsal. A že je v něm narážka, která by mi umožnila odhalit jeho vrahy.“ Pokračovala: „Vím, že ho někdo shodil z útesu. Byl velmi chytrý a nesmírně odvážný Nikdy by se nezřítil nešťastnou náhodou. Měl skvěly instinkt. Vím, že byl zavražděn.“

„Nepochybuji, mademoiselle, že máte naprostou pravdu,“ prohlásil Guelvada. „Prohledala jste tedy jeho tělo, protože jste chtěla najít dopis, který vám napsal a nestačil odeslat; a nenašla jste ho?“

Přikývla. Držela už pistoli volně svěšenou po boku. Guelvada si pomyslel, že teď, když je tak dojatá, by nebyl problém jí pistoli sebrat. Řekl si ale, že to je zbytečné.

„A potom?“ zeptal se.

„Potom jsem našla přímý důkaz, že byl zavražděn. Ve vrchní kapse u vesty měl lístek, ve kterém stálo, že má strach z makistů a že se toho strachu zbaví jen sebevraždou.“

„Naprosto směšné,“ přisvědčil Guelvada. „Jelikož vám však mohu pomoci… víte co? Povězte mi, proč je to vlastně tak směšný nápad. Je naprosto vyloučeno, aby měl Taudrillc strach z makistů?“

Hlubokým sykavým hlasem odpověděla: „Vy blázne… proč by měl on mít strach z makistů – on, jeden z nejlepších agentů ve službách Francie – vždyť byl jedním z těch, kdo makistickou organizaci zakládali – a zuby nehty bojoval proti Němcům. Můj statečný … statečný Jules … Proč by se on měl bát makistů?“

„Samozřejmě,“ konejšil ji Guelvada. „Už je mi to jasné. Máte naprostou pravdu. Určitě ho úmyslně zabil někdo, kdo pracuje pro Němce.“

„Správně,“ řekla. „A proč byste to nemohl být vy?“

Guelvada usedl na stupátko Taudrillova vozu a vytáhl cigaretu. Měl už situaci v rukou.

„Ujišťuji vás, mademoiselle, že vám ve chvilce dokáži, že jsem to nemohl být já,“ prohlásil. „A velice snadno. Došli jsme k tomu, jak jste našla dopis na rozloučenou a sebrala ho. Sebrala jste ho, protože víte, že mu ho někdo podstrčil, aby zmátl stopy. Měl oklamat policii, kdyby našla jeho tělo. Měl vzbudit dojem, že Taudrille byl jedním ze zrádců, kteří nakonec neušli zaslouženému osudu díky některému z těch statečných lidí, kteří toho tolik udělali pro Francii a kteří během několika minulých let tolik vytrpěli. Říkala jste si, že to je takhle, ne?“

„Samozřejmě.“

Guelvada se jí zahleděl do rozšířených modrých očí a ve tváři se mu objevil výraz člověka, který za žádných okolností nedokáže lhát.

„Mademoiselle,“ řekl, „pozorně mne teď poslouchejte. Vím, že jste mluvila naprostou pravdu. Byl jsem totiž spolupracovníkem Julese Taudrilla – jeho kolegou. Také jsem čekal na jeho návrat do Saint Lys, na jeho návštěvu. Také jsem věděl o nebezpečí, které mu v Saint Brieuc hrozí. Věděl jsem, že měl s někým schůzku tady u kostela; proto jsem dnes večer přijel, abych se pokusil zjistit, co se vlastně přihodilo.“

„Je to pravda?“ zeptala se. „Mohu vám věřit?“

„Za chviličku to dokážu, mademoiselle,“ pokračoval Guelvada. „Musíte si uvědomit, že ať jste byla s mým drahým přítelem Julesem v sebedůvěrnějším vztahu, nemohl vám některé věci prozradit – byla to tajemství patřící pouze jemu a Francii – tajemství, o nichž jsem i já, jeho přítel, spolupracovník a kolega, měl jenom nejasné tušení. Stejně jako vy si horoucně přeju vypátrat jeho vraha, kterého vlastníma rukama zabiju.“

Guelvada dramaticky povstal. „Mademoiselle,“ prohlásil, „a teď vám dokážu, že mluvím pravdu, že jsem vám nelhal. Když jsem jako vy našel dnes večer cestičku dolů z útesu, když jsem si uvědomil, že tam dole je ideální místo pro tajnou schůzku – je přece ze všech stran, dokonce i seshora, chráněno před pohledy – slezl jsem dolů. Věděl jsem totiž, že tu měl Jules smluvenou schůzku s lidmi, o nichž toho moc nevím. Našel jsem jeho tělo. Jako vy jsem ho prohledal, ale, mademoiselle –“ Guelvada se v plné výši vztyčil – „nic jsem mrtvému nesebral. Naopak, ještě jsem něco přidal. A když vám ukážu co, dokážu vám, že jsem byl přítelem vašeho milence. Nechal jsem to u něho úmyslně, aby to našla policie; a je to taková věc, že díky jí mi policie více než ochotně pomůže v pátrání po jeho vrahovi.“

Guelvada zmlkl. Cítil, že jeho projev byl přímo znamenitý.

Dívka se zeptala: „Co jste tam nechal? Povězte mi to!“

„Mademoiselle,“ odpověděl Guelvada, „vy možná nevíte, že každý agent ve francouzských službách měl ve zvyku nosit u sebe drobný mikrofilm s vlastní podobiznou. Na rubu mikrofilmu byl jeho posudek, takže ať už šel kamkoliv, mohl se prokázat přátelům. Viděl jsem mikrofilm svého přítele Taudrilla. Sám jsem z něho udělal zvětšeninu – kopii té, která je uložena v našem pařížském ústředí. A právě tu zvětšeninu jsem nechal u mrtvého těla. Jestliže se mnou půjdete dolů, najdete ji tam.“

Pohlédla na něho. Trochu jí poklesla brada. Guelvada si uvědomil, že celou historku spolkla i s navijákem.

„Pane,“ prohlásila, „začínám vám věřit. Ráda bych tu fotografii viděla.“

„Pojďte se mnou,“ vyzval ji Guelvada.

Vyšli ze stínu a zamířili přes hřbitov na stezku nad útesem. Guelvada po chvíli natáhl ruku a vzal dívce pistoli. Ochotně mu ji odevzdala. Viděl, jak jí po tvářích stékají slzy. Zasunul pistoli do náprsní kapsy. Mlčky kráčel vedle dívky. Zvedl se lehký vánek od moře. Guelvada otevřel ústa a hluboce ho vdechl. V duchu si říkal, že Taudrille přece jen musel být klasa.

Ano, Taudrille byl přece jen klasa, usoudil.

O’Mara se probudil. Ležel, usilovně mrkal a snažil se rychle přivyknout sluneční záři, která dovnitř proudila velkými okny. Líně se protáhl.

Život dokáže při nejmenší příležitosti nakupit spoustu podivností, zafilozofoval. A někdy i bez příčiny. Není tomu tak dávno, co si na Copacabaně v Riu hrál na odrůdu snoba, které Američané říkají playboy. Myslel si už, že může Quaylovi dát pac a pusu – alespoň do chvíle, než zase někdo rozpoutá válku. Byl o tom v duchu přesvědčen.

A pak si Quayle zamane poslat telegram a hned je zas všechno na levačku. Všechno, oč stál. Nebo snad ne? O’Mara uvažoval, zda o to všechno stál celou duší. O Rio, o nádhernou Eulalii nebo o cokoliv jiného. Nu, jak to vlastně bylo? Uvědomil si, že na to nedokáže dost dobře odpovědět.

Rozhodně to znamenalo dát pac a pusu nikoliv Quaylovi, ale tomu všemu. A teď leží v posteli nějaké jiné ženy –napadlo ho, co by tomu asi řekla Eulalie – a na kontě má tři spálené prsty a problém, který musí nějak rozřešit.

Myšlenky se mu rozběhly. Říkal si, jaká by byla švanda, kdyby se Eulalie – z důvodů patrných pouze jí – rozhodla přijet do Saint Brieuc na dovolenou a našla ho tady; kdyby zjistila, že žije v kouzelné vile s krásným okolím a že tu s ním bydlí nádherná ženská. Co by si pomyslela?

O’Mara se zašklebil. Na tohle dokázal odpovědět. Pěkně by mu zavařila. Uvažoval, co by se asi rozhodla udělat… a řekl si nakonec, že nemá ponětí, a jelikož k tomu nedošlo a zřejmě nedojde, je mu to fuk.

Vrátil se k přítomnosti. Probíral všemožné varianty případu.

Levou ruku měl čerstvě ovázanou. Už ho tak nebolela a obvazy příjemně chladily. Vyspával si a Tanga ho zatím ošetřila. Vstal a vyzkoušel, jak mu slouží nohy. Mohl už bez velkých potíží chodit.

Vrátil se do postele.

Nadešel čas k nějakému rozhodnému kroku, pomyslel si. K takovému kroku, aby všechno rozvířil a navodil konečnou situaci. Situaci, která by se dala prakticky řešit. Okamžitě si vzpomněl na Guelvadu. V duchu se tázal, proč neustále spojuje praktičnost s Ernestem. Pokrčil rameny. Snad proto, že Guelvada dokáže výjimečně čistě pracovat s jakoukoli smrtící zbraní.

Nějak a někde musíme vyhrabat Rozanskiho a zbavit se ho, pokračoval v úvahách. Rozanski někde dřepí a plánuje vraždy a ničení – jako monstrózní oslavu svého blízkého konce. Určitě si je vědom, že na matičce zemi už dlouho nepobude, ale chce se rozloučit se životem v gloriole smrti a slávy a vzít s sebou do hrobu tolik prastarých nepřátel, kolik jen bude možné. Plus další, kteří se mu připletou do cesty. V tom byl O’Mara zajedno s Quaylem.

Ozvalo se zaklepání na dveře. „Vstupte!“ řekl O’Mara.

Do místnosti vešla Tanga. Položila na noční stolek podnos se snídaní. Pak si přitáhla židli, usedla a začala O’Marovi nalévat kávu.

„Dobré jitro, O’Maro,“ pronesla. „Vyspal jste se dobře?“

O’Mara přikývl. V duchu uvažoval, proč mu říká jen příjmením. Je to směšné, ale pěkná řádka žen, s nimiž se setkal už jako dospělý muž, se z nějakých záhadných důvodů vyhýbala jeho křestnímu jménu a spokojovala se s tím, že mu říkala O’Maro. Přemýšlel o tom, ale nedokázal si to vysvětlit.

Vzal si od Tangy šálek. Povšiml si, jaké má dlouhé útlé prsty a že nosí překrásné prsteny. „Ruku jste mi v noci ošetřila skvěle,“ pochvaloval si. „Musel jsem spát jako dudek. Už je to daleko snesitelnější.“

„Byl jste v transu,“ odpověděla. O’Mara si uvědomil, že dnes mluví s mnohem silnějším francouzským přízvukem – s kouzelným přízvukem. „A pak: byl jste unavený, hrozně unavený. Byla jsem strašně ráda, protože jsem vás nechtěla budit.“ Náhle se usmála. „Také mě napadlo, že mám báječnou příležitost, jak si vás prohlédnout a udělat si představu o vaší osobnosti a charakteru.“

O’Mara dopil kávu a podal jí šálek. Nalila mu znovu.

„A jakou jste si udělala představu?“ zeptal se.

Rozpustile se na něho zahleděla. „Osobnost –myslím si –přitažlivá. Mohla by být. Ale charakter je špatný – absolutně zkažený. Slabá žena bez ochrany vám nemůže důvěřovat.“

„Prima,“ zaškaredil se O’Mara. „Máte informace, které potřebuju?“

„Samozřejmě,“ odpověděla. „Cožpak nadmíru všímavý O’Mara přehlédl, že vedle své usedlosti a domáckosti jsem i velice pracovitá žena a naštěstí skoro vůbec nemusím spát?“

O’Mara se zašklebil. „Máte pár skvělých vlastností,“ přiznal. „O tom nepochybuju. Jenomže ty se už tolik nepočítají. Proč taky? Žena tak krásná jako vy je už nepotřebuje.“

Natáhl se pro cigaretu. „A co kontakt s Druhým oddělením a místním vůdcem makistů?“

Pohlédla na něho. O’Mara byl přesvědčen, že v tom pohledu postřehl lehounkou dávku vyzývavosti; pak upejpavě sklopila oči. Když je opět zvedla, tvářila se už naprosto věcně.

Ty lidi určitě objevuje Quayle osobně, pomyslel si O’Mara. Bůhví jak a kde, ale určitě je vyčaruje sám.

„Styk s Druhým oddělením vám zajišťuje pan Guy Varin,“ oznámila Tanga. „Původní – ten pravý – Taudrille pracoval v jeho sekci. Předpokládala jsem, že budete chtít znát posudek a hrdinské činy pravého Taudrilla. Mám je zapsané. Yvetta vám je právě přepisuje na stroji. Místním vůdcem makistů je jakýsi Jean Marie Larue, který bydlí v Gouarecu na Rue des Pecheurs číslo 13. Má vynikající posudek z války a byl dvakrát vyznamenán de Gaullem. Larue je profesionální fotograf a vedle dalších vynikajících skutků vlastnoručně odpravil šest Němců. Je to, jak se zdá, malý a snědý Bretonec, inteligentní a naprosto důvěryhodný. Pan Varin posílá jeho fotografii a kopii identifikační karty, které používají makisté v téhle oblasti. Budou tu ještě dnes.“

„Mluvila jste s Londýnem?“ zeptal se O’Mara.

Přikývla. „Mluvila jsem s Eleonorou Fraynovou. Někdo – prý nějaký Jugoslávec – se pokusil zastřelit Quayla. Takže přestěhovali ústředí. V případě potřeby se jeho adresu dozvíme. Telefonní číslo zůstává a máme dokonce soukromé spojení s Paříží. Kódové číslo je datum plus pořadové číslo dne v týdnu plus jedna pro vás, dvě pro pana Guelvadu a tři pro mne.“

Opět se znenadání usmála.

„Pan Quayle nám dal kouzelným způsobem najevo, kdo tu je šéfem a na koho se máme obracet pro rozkazy,“ dodala skromně.

„Na to byste stejně přišla sama,“ prohlásil věcně O’Mara. Zapálil si cigaretu. „Kde je Ernest Guelvada?“ zeptal se.

„V kuchyni. Vrátil se myslím v pět ráno. Nevypadal ani trochu unaveně a hned začal čistit motor u auta. Na dvě hodinky si šel zdřímnout a od té doby se potlouká po zahradě a povídá si s Yvettou o rododendronech. Před chvilkou si začal brousit malý švédský námořní nůž na brousku smočeném v oleji. Nevíte, proč to dělá?“

„Nosí ten nůž v klobouku,“ objasňoval O’Mara. „Má tam maličkou svorku, která ho přidržuje. Čepel se dá sklopit do střenky a vyskočí po stisknutí pera. Je pět prstů dlouhá. Ernest se stará, aby ji měl pořád ostrou jako břitvu. Dokáže házet nožem nejlíp ze všech lidí, které jsem kdy potkal. Na deset kroků probodne střed hrací karty. Je na svůj nůž hrozně pyšný. Říká, že se s ním dá odvést rychlá a čistá práce, která ušetří spoustu potíží.“

„Ano?“ řekla tázavě. „Jak přišel k tomuhle názoru?“

O’Mara pokrčil rameny. „Ublížili nějak jeho přítelkyni a ta zemřela. To se mu nelíbilo.“

„Chápu,“ přikývla Tanga. „Proto se věčně tváří tak potěšené. Už ho asi unavilo nenávidět. Třeba si nenávist dokázal odreagovat právě tím malým nožem.“

O’Mara se zašklebil. „S tím bych si nelámal hlavu,“ prohlásil.

Chvíli bylo ticho. Nato O’Mara pokračoval: „Měla byste se raději trochu prospat. Hned se vám odsud odstěhuju. Děkuju za postel. A budu chtít nějaké šaty.“

„Pan Varin vám posílá šaty z Paříže,“ odpověděla. „Zařídila jsem to. Dva obleky, košile, prádlo, boty a toaletní potřeby. Dala jsem mu míry podle vašich starých šatů.“

„Výborně.“ O’Mara uhasil cigaretu. „Měla byste se taky dneska odpoledne vypravit k řece a promluvit s Volanonem. Řekněte mu, že jsem vám slíbil nějakou dodatečnou opravu na autě. Mohla byste z něho vytáhnout, jestli mu nevrtá hlavou, kde jsem nebo co se mi stalo. Taky byste mohla obstarat nějaké klípky z vesnice. Volanon je místní drbna. V jednom kuse žvaní. A než si pak půjdete lehnout, zavolejte Varina, ať požádá gouareckou policii, aby objevila tělo nepravého Taudrilla. Ušetří vám to projížďku se starým Pontiennem.“

Tanga povstala. „Nápad s projížďkou není tak špatný. A odpoledne se mi spát nechce.“

„Snad nechce,“ mínil 0’Mara, „ale spát budete. Pracovat můžete později. Raději si něco naspěte.“

Usmála se na něho. Úsměv se jí objevoval ve tváři vždycky znenadání. O’Marovi se to zamlouvalo. „Je od vás hezké, že se staráte o mé zdraví,“ prohlásila.

„Vaše zdraví mi může být ukradené,“ odsekl O’Mara. „Alespoň teď. Potřebuju však, abyste byla fit, dokud jsme v akci. O vaše zdraví se začnu třást, až bude po všem. A teď bych rád mluvil s Guelvadou!“

„Dobrá,“ řekla a zamířila ke dveřím. Zastavila se, obrátila a pohlédla na něho. „Občas se chováte jako hrubián,“ dodala. „Ale to už vám asi řekly i jiné dámy.“

O’Mara pokýval hlavou. Nevzrušeně ji pozoroval. „Ano, řekly,“ potvrdil.

„A nevadilo vám to?“ zeptala se.

Pokrčil rameny. „Proč by mi to mělo vadit?“ Drze se na ni zašklebil. „Vždycky pak změnily názor.“

Pozvedla obočí. „Vždycky?“ zapochybovala.

„Vždycky,“ opakoval O’Mara. Natáhl se pro další cigaretu.

Stála nehnuté s jednou rukou na klice a hleděla na něho.

Tiše se zeptala: „Eulalie Guimaraesová také změnila mínění?“

O’Mara se na ni podíval zpod přivřených víček. Téměř otřásla jeho suverenitou. Sáhl po zapalovači a připálil si, aby získal čas.

Pak řekl: „Bezpečně vím, že seňorita Eulalie Guimaraesová nikdy nesdílela názor, že se ,občas chovám jako hrubián’.“ Výrok Tangy přitom zdůraznil.

„Myslet si něco takového musí být krásné,“ popíchla ho.; „Je to krásné,“ prohlásil O’Mara. A jiným tónem pokračoval: „Důkladně si pohovořte s Volanonem. Vytáhněte z něho co možná nejvíc zpráv, jak se místní lidé dívají na moje zmizení – pokud ovšem mají za to, že jsem zmizel.“

„Rozumím,“ odpověděla. „Šaty budete mít nejpozději za hodinu. Pan Varin řekl, že všechno pošle letadlem do Quimpere a odtud vozem k nám. Čekám je každou chvíli. Chcete s Guelvadou mluvit okamžitě?“

„Ne,“ rozhodl O’Mara. „Počkám si na šaty. Promluvím si s ním po obědě.“

„Dobrá, vyřídím,“ řekla a otevřela dveře. „Ohledně Eulalie Guimaraesové jste se mýlil,“ prohlásila věcně. „Šeredně mýlil.“ A skromně se na něho usmála.

„Bylo by … skutečně zajímavé vědět, do jaké míry jsem se mýlil, drahá hraběnko,“ pronesl O’Mara. Znělo to poněkud nakysle.

Téměř neznatelně pokrčila rameny. ,vEulalie si vážně myslela, že se občas chováte jako hrubián. Řekla mi to. Máte prý spoustu vlastností dokonalého neurvalce.“

Chvíli bylo ticho. Pak nevinným hlasem dodala: „Ona přece takové manýry dobře zná. Dokonale si je prostudovala na své kouzelné farmě za Huarjem … chová tam vepře, jak jistě víte. Oběd je v půl druhé. Yvetta vás provede domem a ukáže vám, kde teď budete bydlet. Přinese vám župan.“

Opatrně za sebou zavřela.

O’Mara uhasil cigaretu a sám pro sebe si zamumlal: „No … čert mě vem!“

O’Mara stál před nástěnným zrcadlem v ložnici, kam ho zavedla Yvetta. Nemotorně si uvazoval modrou hedvábnou kravatu. U okna seděl Guelvada, zahleděný na příjezdovou cestu, která se vinula po obou stranách vily. Kouřil a občas pohlédl na O’Maru.

O’Mara prohlásil: „Ta tvoje nová přítelkyně musela být hrozně zajímavá.“

„To ano …“ připustil Guelvada. „Paní hraběnka má vkus; šaty ti padnou jako ulité. Mají pěkný střih. Hraběnka má smysl pro maličkosti… pro takovéhle maličkosti.“

„Dokonce i holicí mýdlo je fajn,“ řekl O’Mara. „Jak to jen dokáže vybrat? Je snad vdaná … nebo byla? Víš o ní něco?“

Guelvada se usmál. „Mluvil jsem o ní s Quaylovou informační kanceláří – s Myrou. Dost toho ví. Všichni tvrdí, že je báječná.“

„A co její manžel?“ zeptal se 0’Mara.

Guelvada rozhodil rukama. „Víš… byla to jedna z těch ,domluvených svateb’. De Sarieux byl mladší než ona – asi o tři čtyři roky a měl spoustu nezralých představ.“

„O čem?“ vyzvídal O’Mara. Podařilo se mu uvázat kravatu; poodstoupil a zkoumal, jak mu sluší.

„O ženách, pití, kartách a penězích a také o paní hraběnce,“ pokračoval Guelvada. „Určitě na ni měl podivný názor. Nebylo to šťastné manželství. Spíše jedna z těch záležitostí, které za žádných okolností a s přispěním sebevětší fantazie nemohou dopadnout šťastně. Myslím, že se musela hrozně nudit.“

O’Mara hrábl na dno letecké brašny, v níž přišly nové šaty. Vytáhl krabici doutníků, otevřel ji a usmál se. Uvnitř leželo padesát malých černých jihoamerických doutníků, které měl tak rád. Jeden vytáhl, nařízl ho pilníčkem na nehty a zapálil si.

Proběhlo mu hlavou, jak se tu doutníky octly. Tanga se asi zeptala Eleonory Fraynové, co kouří. Nějak to prostě vyšťourala. Guelvada měl pravdu, rozhodně má smysl a paměť pro takovéhle maličkosti.

Zeptal se: „A dál?“

Guelvada pokrčil rameny. „Nerozvedla se,“ řekl a oklepl popel z cigarety. „On byl totiž katolík a jeho rodina – prý docela milí lidé – s tím nesouhlasila. Tak to šlo dál až do začátku války.“

„On padl?“ vyptával se O’Mara.

Guelvada potřásl hlavou. „Nebyl na tom dost dobře se zdravím, takže ho nepřijali do armády ani do občanské služby,“ pokračoval. „Když už bylo jasné, že Francie musí prohrát, začala ho vlastenecky zpracovávat. Podařilo se jí vnuknout mu pořádnou dávku nadšení – což dost překvapuje. Vstoupil do jedné z prvních skupin odboje. Dostali ho a zemřel v Dachau. Asi ne právě příjemně.“

„A co dělala ona?“ zeptal se O’Mara.

„Od chvíle, kdy si uvědomila, že její manželství není k ničemu, pracovala pro Quayla,“ odpověděl Guelvada a líně se protáhl.

„Rád se na ni dívám,“ pokračoval. „Je opravdu skvělá. Škoda, že neumím dokonale anglicky, abych ji mohl popsat.“

„Co jsi dělal vedle toho, že jsi pozoroval hraběnku?“ zašklebil se O’Mara.

„Povídal jsem si s Yvettou,“ odpověděl Guelvada. „Také měla smůlu. I jí Němci oddělali manžela. Trápí ji to, protože si prý jeho dobré vlastnosti začala uvědomovat až po jeho smrti.“ A dodal: „To je u ženských běžné.“

Zazíval. „Taky jsem si četl starý výtisk Observeru –v jednom článku stálo, že v roce 1941 řecký ministr ,vyvolal zmatek’, když je Němci zaskočili tím, že celou řeckou armádu ,poslali na dovolenou’. Hrozně se mi zalíbila vazba ,vyvolal zmatek’. Myslím, že Angličané mají obrovský smysl pro zjemňování výrazů.“

Pak bylo dlouho ticho. O’Mara se pomalu procházel po místnosti a zkoušel, jak mu slouží nohy. Bylo to lepší. Ani spálené prsty už tolik nebolely. Toužil pustit se do práce.

„A teď o Ernestině,“ připomněl.

„Hezká holka, ta moje Ernestina,“ zabručel Guelvada. „Líbí se mi. Je to herečka jako řemen. V jednom kuse hraje,naprosto všechno přešupačí na divadelní roli. Dramatizuje situaci, dokonce i když jí shodí milence z útesu. A velkolepě. Ernestina by měla hrát v Hollywoodu. Vypadalo by to báječně … na technicoloru.“

„A když jste slezli dolů a prohlédli si Taudrillovu mrtvolu?“ vyptával se O’Mara. „Když uviděla fotografii s posudkem, kterou jsi mu zastrčil do kapsy?“

„Zase jsme vylezli nahoru,“ prohlásil Guelvada. „Řekla, že nasedne na kolo a pojede zpátky do Saint Lys. Já o tom nechtěl ani slyšet. Navrhl jsem, že kolo uložím v kufru a odvezu ji. Napřed se zdráhala, ale ve skutečnosti se jí to zamlouvalo.“

Opatrně si uhladil hnědou vzorovanou kravatu.

„Mám dojem, že po mně jede,“ prohodil neučesaně. „Přes lásku k nebožtíkovi má trochu zájmu i o Ernesta Guelvadu – snad proto, že věří jeho povídačkám o přátelství k Taudrillovi, ale jistě i kvůli jeho ctěné osobě. Alespoň trochu, o to se vsadím.“

„O nic se sázet nebudu,“ zabručel O’Mara. „A co dál?“

„Odvezl jsem ji zpátky do Saint Lys,“ pokračoval Guelvada. „Byla to skvělá jízda. Cestou mi vyklopila všechno o sobě a o nepravém Taudrillovi. Jaký to byl vlastenec! Jaký hrdina! Musel jsem přemáhat smích. V Saint Lys mě zavedla k hezkému domečku asi půl míle od lesíka, kde asi ještě odpočívá tělo našeho přítele Naga. Tady, jak mi prozradila, ji Taudrille navštěvoval. Myslím, že nebyl hlupák …“

„Byl dost fikanej,“ připustil O’Mara.

„Zeptala se, jestli nemám chuť na kávu, a já samozřejmě přisvědčil. Má to tam hezké a dobře zařízené. Vařila mi v kuchyni kávu a já jí pomáhal. Bylo to prostě k nezaplacení. Vyzpovídala se mi, jak se seznámila s Taudrillem a jak se do něho zamilovala kvůli jeho nebezpečné práci pro Francii. Prý k ní byl hrozně laskavý a měl veliký zájem o její povolání.“

„To bych řekl, že měl,“ mínil O’Mara. „Taudrille byl dost chytrý, aby si uvědomil, že mu ta dívka zajišťuje bezpečné zázemí v Saint Lys a okolí. Sloužila mu jako zástěrka a zřejmě si nikdy neuvědomila, co Taudrille dělá.“

„Máš asi pravdu,“ přisvědčil Guelvada. „Ale … nu, pak jsme vypili kávu – už bylo hodně pozdě – ona mi vyprávěla o divadle a já to navlékl tak, že se na ni půjdu dnes večer podívat. Hraje v divadýlku v Saint Lys. Je členkou Repertoárové společnosti. Víš asi, oč běží. Má dnes večer nějakou důležitou roli a já jí slíbil, že její výkon kriticky rozeberu.“

Usmál se na O’Maru. „Pak jsem řekl, že už musím jít, a nastalo dramatické loučení. Prohlásil jsem, že jako Taudrillova přítelkyně je i mojí přítelkyní, a jako Taudrille zemřel pro Francii, jsem já ochoten zemřít pro ni – když bude třeba. Bylo to všechno hrozně dramatické a vzrušující,“ pokračoval. „Pak přišla ke mně a řekla, že mi věří a že mi bude vděčná, když odvezu Taudrillův vůz k jeho domku poblíž Gouarecu a dám ho tam do garáže. Dala mi klíč od garáže, který jí Taudrille nechal. A taky adresu toho domku.“

„Dobrá práce, Ernie,“ liboval si O’Mara. „A pak?“

„Pak jsme se dokonce ještě dramatičtěji objali a já se vrátil do vily.“

O’Mara přestal chodit po místnosti. „Zdejší vůdce makistů je fotograf Jean Marie Larue, Rue des Pecheurs 13, Gouarec,“ řekl. „Měl by sis někde najmout auto – ale ne tady – a zajet ho navštívit. Ještě dnes večer odjedeš do Saint Lys. Řekni mu, ať sem přijde zítra večer, asi tak kolem desáté. Rád bych s ním mluvil. Může něco vědět – i když dost pochybuji. A pak pokračuj s Ernestinou. Mimochodem, jak se jmenuje celým jménem?“

„V divadle si nechává říkat Ernestina Duvallierová,“ odpověděl Guelvada. „Ale ve skutečnosti se jmenuje Ernestina Rumianská. Její otec byl Polák, matka učitelka z Nantes. Otec, kterého zbožňovala, velel praporu ruské pěchoty. Zemřel v zajateckém táboře. Proto nesnáší nacisty. Na matce, kterou neviděla už celá léta, jí příliš nezáleží. Kvůli matčiným špatným náladám utekl otec do Ruska.“

„Aha,“ zabručel O’Mara. „No dobrá,pokračuj. Sehraj to s ní tak, aby se ti svěřovala. Třeba jí Taudrille něco řekl, a i když to asi budou samé lži, mohou být přece jen něco platné.“

„Lži jsou často velmi užitečné,“ mínil Guelvada. „Je taky velice zajímavé, že Nagovu cestu do Saint Lys zařídila ona. Nijak se tím netajila.“

„Co vlastně řekla?“ O’Mara usedl na postel a dychtivě Guelvadu pozoroval.

„Taudrille jí řekl, že má v Saint Lys hrozně tajnou a důležitou práci,“ objasňoval Guelvada. „Dále jí řekl, že v určitou hodinu bude na cestě mezi Saint Brieuc a Saint Lys jeho společník jménem Nago. Požádal ji, aby zařídila jeho odvoz do Saint Lys. Udělala to. Zřejmě si rozumí s obchodníkem, který večer vykupuje na pobřeží denní úlovky ryb. Řekla mu, aby Naga vyzvedl na křižovatce, kde bude čekat na nákladák, který vykoupené ryby odváží. Odsud ho ten chlápek zavezl někam k saintlyskému nádraží. Ernestina se to dozvěděla náhodou. Když se totiž Taudrille neobjevoval, napadlo ji, zda jí neposlal dopis po řidiči náklaďáku. A ten j í řekl o Nagovi.“

„Aha,“ zabručel O’Mara. Celá skládanka se už pomalu začínala rýsovat. Skládanky vždycky vyjdou – když máte dost trpělivosti.

Přešel k oknu, postavil se vedle Guelvady a vyhlížel ven.

Po cestě k hlavnímu vchodu se pomalu rozjíždělo auto. Na jeho vyleštěné karosérii se blyštělo slunce.

O’Mara nespouštěl pohled z Tanžiných rukou v bílých rukavicích, které lehce spočívaly na volantu.

„Dal jsem si s vozem práci,“ vyrušil ho Guelvada. „Vidíš, jak nádherně jsem ho vyčistil? Nevěděl jsem, že na to máte člověka.“

„Koho?“ zeptal se O’Mara.

„Jmenuje se Desart,“ odpověděl Guelvada. „Dělá drobné práce a pomáhá zahradníkovi. Je to krásný bělovlasý stařík. Rád si popovídá. Je s ním zábava.“

Zapálil si cigaretu. „Už je ti lip?“ zeptal se.

„Už jsem v pořádku,“ odpověděl O’Mara. „Od té doby, co jsem přestal chlastat Volanonovy slivky. Už bys sebou měl hodit, Erneste. Chyť jeden z odpoledních autobusů do Coulanu a odtud zajdi ke kostelíku v Saint Brieuc – není to daleko. Seber Taudrillův vůz a odvez ho zpátky do garáže. Zamkni ho, a až se večer sejdeš s Ernestinou, řekni jí, že auto je v garáži, a dej jí klíč. Počkej na ni po představení, přemluv ji, aby tě pozvala domů – nebo ji sám pozvi na večeři nebo něco takového, prostě do jedné do dvou ráno ji nepouštěj.“

„Jasné,“ prohlásil Guelvada a usmál se. „Nedá to moc práce. Taudrillův domek je asi dvanáct mil od Saint Lysna hlavní cestě z Gouarecu do Saint Brieuc. Chceš, abych se na něj podíval?“

„Ne,“ řekl O’Mara. „Stačí, když necháš vůz v garáži.“

Guelvada povstal. Sebral ze stolu měkký plstěný klobouk. „Jsem rád, že už vypadáš o hodně lip,“ podotkl.

„Díky,“ odpověděl O’Mara. Usmál se na Guelvadu. „Není nad práci: každého uzdraví.“

„Aby ne,“ přisvědčil Guelvada. Vytáhl z dýnka klobouku švédský nůž a stiskl pero. Vyskočila čepel. Opatrně přejel prstem po ostří. Opět nůž schoval do klobouku.

„Není nad práci,“ opakoval. „Na shledanou.“ A odešel.

O’Mara dokouřil cigáro, hodil nedopalek do popelníku, sešel do přízemí a zadem vyšel z domu. Po chvíli nalezl Desarta; dělal něco v zahradníkově kůlně. Byl to hubený a hovorný šedesátník. Tvář měl jako svrasklé jablko a věčný úsměv mu odhaloval zbytky zubů.

O’Mara mu dal cigaretu. Pak se opřel o dveřní zárubeň kůlny a začal mluvit.

Blížilo se k desáté. O’Mara seděl za stolem a kouřil jeden ze svých oblíbených doutníčků; roztomilým pohledem sledoval Tangu, která seděla na druhém konci.

„Ať už si na ty cigára vzpomněl, kdo chtěl,“ prohodil, „bylo to od něj hezké. Prozradila vám to Eleonora Fraynová?“

„Ano,“ přiznala Tanga. „Zeptala jsem se jí. A pak jsem vzkázala Varinovi do Paříže. Prohlásil, že jich pár může sehnat.“

„Myslíte na všechno,“ podotkl O’Mara.

Skromně prohodila: „Snažím se vám vyhovět.“

„Jde vám to skvěle,“ pochvaloval si. „A vůbec všechno mě okouzluje: výtečná večeře v báječném prostředí, laskavá a půvabná hostitelka … Říkal jsem si…“

Uprostřed věty se zarazil.

„Co jste si říkal?“ zeptala se. „Nebo to snad nemohu slyšet?“

„Říkal jsem si, že takovýhle život může být báječný. Má přímo úchvatnou atmosféru.“

„Ohromujete mě.“ Vrhla na něho jeden z těch překvapivých úsměvů. „Smím prohlásit, že šaty vypadají opravdu hezky?“

„Jen díky vám,“ uklonil se O’Mara. Připadal si málem jako na schůzce klubu vzájemných lichotníků. „Obvykle se mi potvrdilo, že tak půvabné ženy jako vy bývají zřídka dobré organizátorky,“ pokračoval. „Ale vy jste dobrá i po téhle stránce.“ Oblakem dýmu se na ni zašklebil.

„Kouzelný projev, O’Maro!“ řekla. „Nazkoušel jste si ho?“

Potřásl hlavou a zeptal se: „Proč?“

Začala loupat broskev. „ Vypadalo to jako nazkoušené,“ prohlásila. Rozkrojila broskev a plátek si vložila do úst. O’Mara ji s potěšením sledoval.

„Vypadalo to jako nazkoušené a takhle na mne občas mluvíte jako byste se předem připravil. A já vím proč …“

O’Mara pozvedl obočí. „Vážně?“ zeptal se. „Tak proč?“

Vzala si další plátek broskve a pomalu ho jedla, aniž spouštěla oči z O’Mary. Uličnicky jí v nich zajiskřilo.

„Vy nerad ukazujete, jaký opravdu jste, viďte, O’Maro?“ popíchla ho. „Sedíte u večeře s ženou, která vám nepřipadá úplně nepřitažlivá a nudná – což mě těší. Můžete dělat jedno z dvojího. Být buď opatrný, anebo drzý. Jelikož jste teď opatrný, dáváte si pozor na jazyk. Stačí vám, že mi děláte poklony. To vám připadá nezávazné, že, O’Maro?“

Usmál se, na ni. „Těsně vedle. A kdybyste snad měla pravdu – což popírám – můžete mi vysvětlit, proč bych to dělal?“

„Mám pravdu, ať už to popíráte nebo ne,“ odpověděla. „Mám pravdu a jednáte tak proto, že by podle vás nebylo moudré vytvořit mezi námi – i když jen na základě rozhovorů – situaci, která by mohla ovlivnit buď vaše, nebo moje pracovní schopnosti. Máte z případu strach. Nezačal právě dobře a vy teď, jak říkají Američané, ,nemůžete z fleku’.“

O’Mara se stále usmíval. „Tak já nemůžu z fleku?“

„Myslím, že nemůžete,“ odpověděla. „Máte strach. Především nejste úplně fit. Ruku ještě nemáte v pořádku. Už si lámete hlavu, jak se jen se vším vypořádáte. Quayle od vás očekává, že úkol zvládnete. A vy máte strach, abyste si nepokazil reputaci.“

„A proč ne?“ zeptal se O’Mara.

Pokrčila rameny. „A proč ne?“ opakovala tiše. „Říká se o vás, že jste chytrý a naprosto bezohledný. Dokážete být naprosto bezohledný – dokonce i k sobě. Právě tak, jako je Quayle bezohledný k vám. Ti dva, co vám popálili ruku, vás mohli stejně dobře zabít…“

„Dobrá,“ přerušil ji 0’Mara. „O to se nebudeme přít. A…“

„A vy budete právě tak tvrdý a bezohledný ke mně, jako je Quayle k vám; jako jste sám k sobě – když je zapotřebí! Myslíte si, že to možná potřeba bude, a tak jste si řekl, že je teď lepší držet si mě od těla komplimenty, než narušit moji psychiku a to, čemu říkáte.atmosféra’, nějakými bližšími vztahy. Nemusíte se bát.“ Opět se usmála. „Jsem naprosto připravena nechat se obětovat.“

Zatraceně chytrá ženská, pomyslel si O’Mara. Stejně chytrá jako krásná.

„Ale houby!“ prohlásil a zašklebil se na ni.

„Však víte, že mám pravdu!“ nedala se. „A teď bych ráda věděla, co bude dál. Prozradíte mi, co se chystá?“

„Ted se nechystá vůbec nic,“ odpověděl O’Mara. „A vy si podle mého názoru vedete skvěle. Alespoň nemám proč si stěžovat.“

„Výborně. Ale až dodneška jsem měla dost úzký okruh úkolů, nezdá se vám?“ pokračovala. „Několik telefonátů do Londýna a Varinovi do Paříže, několik drobných prací v domácnosti, které šly snadno, protože je všechny zařídila du Closová. Ale žádný obtížný nebo důležitý úkol jsem nedostala.“

Vzala si ze stříbrné krabice na stole cigaretu. O’Mara vstal a nabídl jí oheň.

„Quayle mi často dával mnohem zajímavější úkoly,“ dodala.

„O tom nepochybuji,“ prohlásil O’Mara.

„Ale mě to mrzí! Dáte si ještě kávu?“

„Ne, děkuji,“ řekl O’Mara a pokračoval: „Dnes večer jdu ven. Vrátím se možná pozdě. Ernest Guelvada se určitě vrátí pozdě. Být vámi, využil bych příležitosti a pořádně bych se prospal.“

„To jste mi říkal už ráno. Vždycky spím dobře a vůbec nejsem unavená,“ protestovala. „Až se vrátíte, budu určitě vzhůru,“ dodala a zasmála se. „Doufám, že tentokrát budete potřebovat jenom kávu a ne zase lékárničku!“

„V to upřímně doufám také,“ odpověděl vážně O’Mara.

Chvíli bylo ticho. Pak se Tanga zeptala: „Nemyslíte si, že je od vás hloupé zbytečně strkat prsty do ohně, dokud nejste úplně fit?“

„Nikdy nestrkám prsty do ohně zbytečně!“ zdůraznil O’Mara. „A v podstatě mi už nic vážného není. Ale je od vás hezké, že jste si na to vzpomněla.“

„Vůbec ne,“ odporovala. „To je běžné.“ Opřela se lokty o stůl a pokračovala: „Leží mi v hlavě, proč přede mnou stále uhýbáte.“

O’Mara pozvedl oblouček obočí: „Já že před vámi uhýbám?“

„Ale ano,“ ujistila ho. „Mluvíte se mnou tak nějak ostýchavě – a trochu banálně.“ Usmála se. „Vždyť se mě nemusíte bát!“

O’Mara se zasmál. „Teď jste tomu dala!“ prohlásil. „Proč bych se vás měl bát?“

,,Bát se možná není to pravé slovo,“ odpověděla. „Nemohu totiž najít správný výraz.“

„Nevadí,“ řekl O’Mara. „Zůstaňme u toho ,bát se’. Proč bych se vás měl bát?“

„Nevím,“ odpověděla. „Snad proto, že Eulalie byla má přítelkyně a vyprávěla mi o vás.“

„Ach tak!“ zvolal O’Mara. „A proč jen bych z toho měl mít strach?“

„Nemáte samozřejmě důvod. Také bych nepoužila slova ,bát se’.“ Naklonila se k němu. „Povězte mi – není Eulalie báječná?“

O’Mara se cítil trochu stísněný. „Máte naprostou pravdu,“ podotkl. „Nešlo o slovo ,bát se’, ale o vazbu ,cítit se stísněný’.“

„Přesně tak!“ zajásala. „Právě tohle jsem měla na mysli! Někdy se mnou mluvíte, jako byste nebyl ve své kůži.“ Znovu se usmála. Okouzlil ho záblesk bílých zubů. Tanga opakovala: „Je stejně báječná a zábavná jako krásná? A ví, co jste měl v Riu na práci – než jste se potkali?“

„Je stejně báječná a zábavná jako krásná,“ odpověděl. „O mé práci pochopitelně nic neví. A proč taky?“ Příkře dodal: „Nějaké další otázky?“

Potřásla hlavou: „Ne. A teď se zas myslím chováte jako hrubián.“

„Jsou chvíle, kdy se jako hrubián musím chovat,“ prohlásil. Pak změnil téma: „Povězte mi, co se dálo dneska odpoledne. Mluvila jste s Volanonem? Viděli jsme vás spolu s Ernestem odjíždět.“

„To je od vás milé,“ usoudila. „Ano, zajela jsem k Volanonovi do garáže a mluvila s ním. Opíral se o dveře, vypadal trochu přiopile a kouřil příšernou cigaretu. Odporně páchla.“

„Hm,“ zabručel O’Mara. V duchu tu scénu viděl. „Řekla jsem mu, že jsem přišla kvůli té domluvené opravě. Vypadal překvapeně. Neví prý, co mám na mysli.“

„A dál?“ zeptal se 0’Mara.

„Řekla jsem mu,“ pokračovala Tanga, „že jsem při minulé návštěvě požádala jeho pomocníka Garenna, aby mi vyčistil motor. Garenne navrhl, abych přijela někdy brzo odpoledne – tak kolem třetí – že mi to udělá.“

„A Volanon?“ zeptal se 0’Mara.

„Prohlásil, že Garenne zmizel. Je to prý blázen a ochlasta a nemá charakter. Řekl mi také, že ve střízlivějších chvílích obtěžoval vesnické ženy, a že teď asi někde vyspává opičku. Předstírala jsem, že jsem naprosto šokovaná. Zeptala jsem se, proč si neopatřil střízlivějšího pomocníka; jistě je v okolí spousta mladých mužů, kteří by si rádi přivydělali. Odpověděl mi hrozně zeširoka. Závěrem prohlásil, že mu Garenne přes všechny chyby vyhovoval. Když byl střízlivý, odváděl dobrou práci a on sám má navíc pochopení pro muže, kteří pijí“

„Nevěděl jsem, že je tak lidský,“ prohodil O’Mara. „Co jste mu na to odpověděla?“

„Řekla jsem mu, že podle mého mínění není zvlášť dobré zaměstnávat lidi, kteří jsou pořád opilí, a on mi odpověděl, že člověk má většinou důvod k napití; že zřejmě utápíte nějaký tajný žal; asi se pokoušíte zapomenout na nějakou ženu či něco podobného.“ Rozpustile na něho pohlédla. „Opravdu jste se pokoušel zapomenout na nějakou ženu?“

„Nepotřebuji se opíjet, abych si z paměti vymazal ženské,“ zasmál se O’Mara.

„Vážně ne?“ zapochybovala.

„Řekl ještě něco jiného?“ zeptal se O’Mara.

„Ne. Už nic,“ odpověděla. „Jen to, že Garenne se zřejmě za den či za dva vrátí. Když prý jste byl zvlášť silně opilý, chodil jste ke kostelu a procházel se v tisovém háji. Ví se o vás, že jste tam celé dny vyspával. Jednou jste tam prospal průtrž mračen. Našli vás libě spícího s hlavou na náhrobním kameni. Vedl jste pěkně nepohodlný život!“

„To ano,“ přiznal O’Mara. „Takže abychom to shrnuli, Volanona má nepřítomnost ani v nejmenším neznepokojuje. Myslí si, že buď vyspávám opici, nebo že jsem se už probral a obtěžuju někde ve městě ženské. Nu, od něho je to zcela normální reakce. Obojí se dříve stávalo – alespoň předtím, než jsem začal být pořád namol. Mockrát vám děkuju.“

„Doufám, že jste slyšel, co jste potřeboval,“ řekla a vstala. „Teď si půjdu číst. Věřím, že prožijete zajímavý a úspěšný večer.“

„Taky doufám,“ prohodil O’Mara. Otevřel jí dveře. „Rád bych si pro dnešek půjčil vůz,“ dodal. „Myslím, že ho nebudete potřebovat.“

Pohlédla na něho rozšířenýma očima. „Samozřejmě že ne,“ odpověděla. „Jako dobrá hostitelka budu čekat, až se moji hosté vrátí. A dokonce na nich nebudu nic vyzvídat.“

O’Mara se na ni zahleděl. Rychlým pohledem ji přelétl od hlavy k patě.

„Nejen půvabná, ale i nadmíru vnímavá,“ ohodnotil ji a zeširoka se usmál.

Odpověděla mu také úsměvem. „Dvě základní ženské vlastnosti, kterými jsem dosud, jak se zdá, marně plýtvala. Au revoir, O’Maro!“

Zavřel za ní dveře, vrátil se ke stolu, nalil si sklenku brandy a vypil ji. Otevřeným francouzským oknem pak vyskočil na trávník a zamířil dozadu za vilu. Přešel trávník, zastavil se a pohlédl do údolí k Saint Brieuc a k říční deltě, kde se už třpytila světla. Nalevo zahlédl osvětlené okno Kavárny Volanon a vedle, pod střechou, Volanonův pokoj nad garáží. Tam se také svítilo.

Vydal se po štěrkové cestičce na druhou stranu trávníku. Cestička probíhala po celém vrcholu kopce mezi stromy a keři. Vládla tu jakási tajemná atmosféra, která by podle O’Marova úsudku byla jindy velice příjemná.

Nad mořem svítil měsíc, ale mezi stromy vládla tma. O’Mara pohlédl na hodinky – půl dvanácté.

Vybavil si v duchu Desarta – staříka, který ve vile pomáhal zahradníkovi – a který byl hrozně překvapený, když poznal O’Maru a když si uvědomil, že bývalý opilý pomocník z Garáže Volanon je nyní hostem hraběnky de Sarieuxové ve vile Cóte ďAzur.

Asi to bylo na Desarta příliš, pomyslel si O’Mara. Teď už to nejspíš vykládá hromadě dychtivých uší v Nouveau Café –ve své oblíbené dupárně v rybářské čtvrti Saint Brieuc. Už o tom zřejmě ví kdekdo. O’Maru by zajímalo, zda už to slyšel i Volanon.

Noc byla teplá, ideální pro jízdu vozem. O’Mara opět zamířil přes trávník ke garáži ve východním traktu domu a otevřel ji. Nastartoval, vycouval, zavřel vrata, opřel se o kapotu a čekal, až se zahřeje motor. Přemýšlel o Rozanskim – kde je, co dělá, kolik toho ví o síti v Saint Brieuc.

Musí vědět hodně. Jeho lidé jednali na základě informace, kterou z O’Mary vytáhli Morosk a Nago, poměrně rychle. Už za několik hodin to odnesl nešťastník, který na Pall Mall převzal Quaylovy kanceláře; odnesl to namísto Quayla. Rozanski má dobrou organizaci – prozatím.

Nastoupil do auta, pomalu se rozjel po cestě a vyjel zadní branou. Zabočil doleva a zamířil k lesům kolem Gourantské farmy. Auto běželo lehce a O’Mara, který neřídil už celé měsíce, s radostí zjistil, že je za volantem jako doma.

Znovu zabočil doleva na vršek za farmou, asi tři míle jel okresní silnicí, pak odbočil doprava na hlavní silnici mezi Quimperem a Gouarecem, která obíhala Saint Brieuc a z níž vedla odbočka ke kostelu a tisovému háji na druhé straně řeky.

Před O’Marou se prostírala silnice stříbrně ozářená měsícem a místy zastíněná skupinami vysokých stromů. Sešlápl plyn a viděl, jak ručička tachometru vyběhla nad šedesát mil za hodinu.

Asi deset mil udržoval rychlost mezi padesátkou a sedmdesátkou a jenom lehce ubíral plyn před širokými zatáčkami a před ostřejšími šlapal na brzdy.

Pak zpomalil. U skupiny stromů zastavil a sáhl do kapsy pro své oblíbené cigárko. Zapálil si a seděl; obdivoval krásnou noc a blahopřál si, že ho těch necelých deset měsíců konzumace mizerných likérů a ještě mizernější stravy nepřipravilo o řidičský cit.

Znovu nastartoval. Po dalších dvou mílích odbočil doleva na postranní cestu. Jel z vršku. Saint Brieuc leželo vzadu pod ním a cesta se zužovala až k místu, kde – o šest či sedm mil dále – ústila na špinavou cestičku kolem kostela.

Zvýšil rychlost a zpomalil, až když asi míli před sebou uviděl světlo. Svítilo kdesi na útesu. Stáhl rychlost až na třicítku, poblíž světla zastavil, vystoupil a vydal se travou k osamělé postavě, stojící u lucerny na okraji útesu.

Policista – jeden z příslušníků vesnické gendarmerie ze Saint Lys – mu vykročil vstříc.

„Stalo se něco?“ zeptal se O’Mara. „Mohu vám nějak pomoci?“

Policista zavrtěl hlavou. „Na pomoc už je pozdě, pane,“ řekl. „Někdo si zamanul, že spadne z útesu – nebo ho shodili.“ Pokrčil rameny. „Už se nedá nic dělat – nejvejš ho pohřbít.“

„Někdo místní?“ zvídal 0’Mara.

„To nikdo neví,“ odpověděl policista. „Byl tady policejní šéf ze Saint Lys a osobně vedl vyšetřování.“ Zašklebil se. „Neprokázal mi tu čest, aby si o případu se mnou pohovořil. Ráno chtějí mrtvolku odvézt.“

„Je tady pěkná výška,“ mínil O’Mara. „Nu… dobrou noc.“

Tak to bychom měli. Varin instruoval saintlyskou policii, která ,objevila’ Taudrillovo tělo. Teď by se akce mohla začít hýbat, řekl si O’Mara. Však už je na čase …

Vrátil se k vozu. Zamířil kolem kostela na cestu do Gouarecu a o patnáct mil dál, když objížděl Gouarec, odbočil na hlavní silnici do Saint Lys. Na křižovatce asi osm mil od Saint Lys zaparkoval vůz na travnatém okraji silnice a vyrazil dál po svých. Po čtvrthodině chůze se dostal k Taudrillově domku.

Domek s bílými stěnami a rudou střechou vypadal v měsíčním světle dost přitažlivě. Stál kousek od opuštěné cesty, uprostřed dobře udržovaného trávníku obehnaného vysokou bílou zdí. Ve zdi byla branka.

O’Mara brankou prošel a zamířil dobře udržovanou stezkou podél pravé strany domu k zadnímu vchodu, kde se zastavil. O několik kroků dál byla garáž, k níž vedla postranní cesta. V místech, kudy sem vjel Guelvada, spatřil O’Mara na štěrku čerstvé stopy pneumatik.

Nedaleko dveří bylo okno s drátěnou síťkou místo skla. Nebylo zavřené. O’Mara vlezl dovnitř a octl se v místnosti, které se zřejmě používalo jako kuchyně. Otevřel dveře a stál v krátké chodbě, vedoucí od zadních dveří k hlavnímu vchodu. Vlevo byla prostě zařízená ložnice, a další místnost – obývací pokoj – zabírala celou šíři nevelkého stavení.

Na okně byly krajkové záclony, ale do pokoje pronikalo měsíční světlo a prozrazovalo, že je lépe zařízený než ložnice. Byl to čistý, pohodlný pokoj s pohovkou, dvěma křesly – každé stálo po jedné straně krbu – a malou knihovnou, téměř prázdnou. Nábytek byl staromódní.

0’Mara pohlédl na hodinky. Téměř jedna. Vrátil se do kuchyně a začal domek systematicky prohledávat – když bylo potřeba, svítil si Guelvadovou zlodějkou. Prohledal kuchyň a ložnici, vrátil se do obývacího pokoje a pečlivě jej prohlédl. Uvědomil si, jak těžké je hledat a nevědět co.

Stál před knihovnou a hleděl na dvě knihy, které ležely v jinak prázdných přihrádkách. Sáhl po knize navrchu. Byl to Život Napoleonův od Charlese Duroca. Stará, dobře vázaná kniha tištěná na dobrém papíře. Většina stran nebyla rozřezána. Vrátil Život Napoleonův na místo a vzal si druhou knihu. Byl to polský překlad Shakespearových her od Juliana Korsaka, vydaný ve Vilně roku 1840.

O’Mara stiskl knihu v pravici a odnesl ji ke stolu; položil ji hřbetem na stůl a prsty přitom pevně svíral desky k sobě. Potom je pustil. Kniha se otevřela na straně 410-411. Stránky měly čitelný tisk a byly čisté až na jedno místo, kde byla jakási šmouha.

Zanesl knihu co nejdál od okna, obrátil se zády k měsíčnímu světlu a posvítil si na otevřené stránky baterkou. Dvě řádky byly kdysi podtržené tužkou a někdo si dal tu práci, že stopy po tužce vymazal. Nepříliš čistá pryž zanechala na papíře šmouhu.

Přečetl si podtržené řádky:

„Co po imieniu? Róza choć nazwisko mieni,

Czyliź sie. mniej powabnym kolorem rumieni.“

0’Mara si ta slova přeložil do angličtiny. Napadlo ho, zda se Julian Korsak rozhodl Shakespeara vylepšit, neboť jeho překlad zněl:

„Co je to jméno? I pod jiným jménem se růže bude rdíti kouzelně.“

0’Mara si řekl, že dává přednost znění originálu:

„Co je to jméno? I pod jiným jménem by měla růže stejně sladkou vůni.“

Ale proč si s tím lámat hlavu? Třeba je Korsakův překlad hezčí, záleží na vkusu.

Pokrčil rameny. Zavřel knihu, prošel pokojem a zasunul ji zpět na místo. Pomyslel si, že Taudrille musel mít málo času na čtení; a rozhodně musel vynikat zvláštním vkusem, když polykal „Život Napoleonův“ a hry Williama Shakespeara v polštině.

O’Mara se postavil doprostřed pokoje. Vytáhl z kapsy poslední cigárko a ukousl mu špičku. Cítil jakési nejasné zklamání. I když si říkal, že prohlídka Taudrillova domku bude více méně zbytečná, přesto doufal, že by tu mohl něco najít. Že mu něco prozradí atmosféra místa, nebo že padne na nějakou věc, z níž by se dala odvodit stopa nebo dokonce akce.

Nezapomínal, že tenhle domek musel hrát význačnou roli v Taudrillových plánech a ještě důležitější roli v plánech člověka za Taudrillem; člověka, který si nadevšecko přál zabít Quayla, nacisty, jenž si nechal říkat Rozanski. Domek totiž stál zhruba uprostřed gouarecké oblasti, kde naposled přišli o život čtyři Quaylovi agenti. Měl by ledacos prozradit a přitom neříká nic. Vůbec nic.

O’Maru posedla netrpělivost. Říkalo se o něm, že jedná rychle; že má štěstí a že je tvrdý. To věděl. Věděl i tolik, že podle Quayla by měly tyhle tři vlastnosti v ne právě snadné akci zajistit úspěch. Napadlo ho, že možná s Taudrillem příliš spěchal. Snad by Taudrille byl užitečnější živý než mrtvý.

Kdyby jen bylo možné nechat ho naživu.

Pokrčil rameny. Vytáhl z kapsy zapalovač a připálil si cigárko. Už tu neměl co na práci. Obrátil se ke dveřím. Ale strnul, když viděl, jak se otevírají.

Stál v nich Volanon. Tvář měl potemnělou vztekem; byla zpocená a mastně se leskla. Přes vršek špinavých plátěných kalhot mu viselo břicho. Byl na něj hrozný pohled. O’Mara si povšiml, že je dokonce střízlivý. Osmahlá ruka, držící automatickou pistoli, se ani nezachvěla.

Oba muži stáli a hleděli na sebe. Volanon se pokoušel promluvit. 0’Mara si uvědomil, že se téměř dusí nenávistí. Zatáhl z cigárka. Bylo by pěkně hloupé nechat se zbytečně zastřelit v opuštěném domku rozzuřeným Francouzem, pomyslel si. Volanon konečně chytil dech.

„Ty … ty všiváku … ty špinavá vražednická svině …!“ vydechl. „Tak ty sis myslel, že můžeš převízt papá Volanona! Já tě zabiju, Garenne!“

Vkročil do pokoje. Ruka s pistolí se pozvedla.

„Nedělejte ze sebe zatraceného hlupáka, Volanone!“ řekl O’Mara. „Nedělejte ze sebe většího blba, než jste! Zřejmě jste se napil přes míru a mozek, nebo co máte místo něho, vám už neslouží. Proč si nedáte pohov?“

„Tak ty si myslíš, že se z toho vykecáš,“ zamručel Volanon. „To se ti ale nepovede. Vodpravím tě. A s chutí.“

„Třeba to uděláte s chutí, ale strčit pro to krk pod gilotinu vám vonět nebude.“

Volanon se rozesmál. „Nebuď blbej!“ ulevil si. „Vážně si myslíš, že mě za to popravěj? Snad už tady žiješ dost dlouho, abys věděl, že makisti vodpravujou zrádce, když na ně kápnou? Snad si nemyslíš, že na mě bude policie nějak zvlášť vysazená, až se dozvědí, cos byl zač? A že mě za to budou chtít popravit?“ Volanon se odmlčel, potřeboval se nadechnout. „Ty všivej špinavěj zrádce!“ pokračoval. „Mluvíš s Emilem Volanonem, kterej za války pomáhal britským výsadkářům dostat se zpátky do Anglie. Mluvíš s člověkem, kterej pomáhal britskejm a francouzskejm agentům! Papá Volanon pomoh každýmu, kdo se tady voctnul a byl proti fašounům!“ Zasmál se. „Najdou tu tvoji mrtvolu. Policie bude vědět, kdos byl a cos byl zač. Moji přátelé – jeden každej – mně budou gratulovat, že jsem tě voddělal!“

„Vážně?“ zapochyboval O’Mara. VA co jste měl přesně na mysli tím, že policie ví, kdo jsem? Řekl jsem vám, abyste neuvažoval jako idiot, Volanone! A opakuju to!“

Zastrčil ruce do kapes a klidně Francouze pozoroval.

„Zabil jsi dobrýho Francouze,“ pokračoval Volanon. „Zavraždil jsi Taudrilla! Dneska v noci našli jeho tělo. Někdo ho shodil z útesu kousek od kostela; kousek od tisovýho háje, kam jsi chodíval, když’s měl víc pod čepicí. Myslel jsem, že vyspáváš opici. Teď teprv vím, že jsi někde čachroval – asi jsi měl rande s těma svejma přítelíčkama, se zbytkama těch všivejch nacistickejch špiónů a werwolfů, s tou chátrou, co tu zavádí Hitlerovy manýry dokonce i po jeho smrti, když za to jeho kumpáni zaplatili! Zabil jsi Taudrilla!“

„Dobrá, dobrá,“ konejšil ho O’Mara. „Tak jsem zabil Taudrilla, když jinak nedáte. Ale věci někdy vypadají zevnitř úplně jinak než zvenčí, Volanone. Nestálo by za to, abyste udělal chybu. Šlo by to s vámi pěkně z kopce, kdybyste zabil člověka, o němž by vyšlo najevo, že byl přítelem Francie!“

Volanon řekl svým zastřeným hlasem: „Ty – a přítel Francie… dovol, abych se zasmál! Už ale dost; teď tě zabiju!“

„Klidně můžete chvíli počkat,“ zarazil ho O’Mara. „Rád bych vám napřed řekl dvě věci. Tvrdíte, že jste pracoval u makistů a že jste pomáhal Angličanům. To by vás mělo přimět k zamyšlení. Když jste byl za okupace u makistů, neslyšel jste nikdy o lidech, kteří zdánlivě pracovali se skopčáky, ale ve skutečnosti pro Francii? Samozřejmě že ano. A jak víte o Taudrillovi? Říká se tuším, že Taudrille byl dobrý Francouz. A proč se to říká? Hned vám to povím. Protože mu v kapse našli jeho vlastní fotografii a posudek Druhého oddělení o jeho činnosti u makistů a ve francouzské armádě. Jak to mohu vědět?“ O’Mara se zašklebil. „Protože jsem mu oboje dal do kapsy sám. Kdybych Taudrilla zabil, myslíte si, že bych byl takový hlupák, abych u něho tu fotografii nechal? A další věc – co když člověk, kterého našli pod útesem, nebyl Taudrille; co když to byl někdo jiný?“

„Pročpak tě vůbec poslouchám?“ prohlásil Volanon.

O’Mara postřehl, že trošičku zaváhal. „Nevím proč, ale děláte to,“ odpověděl.

„Říkal jsi, že bych tě neměl zabít ze dvou důvodů,“ pokračoval Volanon. „Zatím jsem slyšel jeden. Nebyl sice zvlášť dobrý, ale poslechnu si i ten druhý. No tak, jsem zvědavej!“

Popošel o něco blíž. Automatická pistole mířila O’Marovi na hruď.

„Povím vám i ten druhý důvod,“ řekl O’Mara. „Mimochodem, máte pěkně předpotopní pistoli.“ Zadíval se na zbraň. Viděl, že je odjištěná. Volanon už potřeboval jenom stisknout spoušť. O’Mara se chopil příležitosti. „Moc se ve zbraních nevyznáte, co, Volanone?“ podotkl. „Máte pistoli zajištěnou. Než byste pohnul palcem a odjistil ji, uteklo by pár vteřin. Na to jste neměl zapomínat.“

Volanon udělal přesně to, co O’Mara očekával. Podíval se na pistoli.

V tom okamžiku se O’Mara vymrštil. Kolenem odkopl ruku s pistolí a zlomyslně Volanona krátkým a prudkým úderem zasáhl ze strany do čelisti. Kulka se zaryla do stropu. Volanon opsal nevelký oblouk a skončil na podlaze; hlavou přitom udeřil do dveří. O’Mara levou nohou přišlápl pistoli, kterou Volanon nepustil z ruky.

„Pusť tu pistoli, nebo ti vykopu zuby!“ pohrozil.

Volanon pustil zbraň. O’Mara ji odkopl stranou, opatrně se sehnul a poraněnou rukou ji zvedl. Zastrčil si ji do kapsy.

„Dám si ji do sbírky, kterou mám doma v Anglii,“ řekl. „A teď si, papá, sedněte do křesla a nerozčilujte se. Konečně si s vámi trochu rozumně pohovořím.“

Volanon vstal. Zlehka si ohmatal čelist. Oči mu plály hněvem. O’Mara si jaksi mimochodem pomyslel, že papá Volanon rozhodně není špatný typ; i když hrozně pije, zle platí a ještě hůř krmí, je přesto – jako většina Bretonců – dobrý Francouz.

Volanon usedl do křesla. Ani na chvíli nespouštěl oči z O’Mary. Ten se s rukama v kapsách opíral o krb.

„Poslouchejte, tatíku,“ prohodil. „Kdybych byl takový, za jakého mě máte, kdybych zabil Taudrilla, protože to byl přítel Francie, určitě bych zabil i vás, už jenom proto, abych vám zacpal hubu. Pouhý fakt, že to neudělám, by vám měl leccos vysvětlit.“

Volanon mlčel.

O’Mara pokračoval: „Za chvilku odsud vypadnete. Ostatně – jak jste se dostal sem?“

„Jako jinam,“ zachrčel Volanon. „Na kole.“

„A kde ho máte?“ zvídal 0’Mara.

„Schoval jsem ho za garáže pod keř,“ odpověděl Volanon. „Tam ho nikdo neuvidí.“

O’Mara chvíli přemýšlel. „Dobrá,“ pokračoval. „Můžete na něm odjet domů. Na vašem místě bych si pak otevřel láhev té své mizerné pálenky, pořádně bych si lokl a položil bych si pár otázek. Když to uděláte, uvidíte, že se vám pořádně uleví.“

„Jo,“ prohlásil Volanon s naprostou určitostí. „A jaký otázky to mají bejt?“

„Tak především si rozvažte, proč bych měl zabít Taudrilla a vás ne – pokud jsem to, zač mě máte,“ řekl O’Mara. „Za druhé byste měl uvážit, zda neexistuje spojení mezi mnou a člověkem, kterého myslím znáte – je to jistý Jean Marie Larue; bydlí na Rue des Pecheurs 13 y Gouarecu.“

O’Mara pohlédl na Volanona. „Říká vám to něco?“ zeptal se.

„Mon Dieu!“ vyjekl Volanon. „Vy znáte Jeana? A zná on vás?“

„Ne,“ odpověděl O’Mara. „Nezná. Zatím ne, ale já znám jeho.“ A dodal: „Slyšel jste, že bydlím ve vile Cóte ďAzur –jako host dámy, která si u nás před několika dny nechala opravit pneumatiku. Připadalo vám to hrozně divné. Myslel jste si, jaká je švanda, že váš opilý pomocník Philippe Garenne má bydlet ve vile u té dámy, a myslel jste si ještě pár věcí navrch. Slyšel jste i jiné novinky. Slyšel jste, že našli Taudrillovo tělo, a rozhodl jste se, že mě odděláte. Myslel jste si, že to bude správné. Že makisti budou bez sebe nadšením.“ Zašklebil se. „Myslel jste si, že to nebude první zrádce, který v téhle oblasti po osvobození zmizel.“

O’Mara potáhl z cigárka. „Papá, od začátku jste byl vedle. Zítra mne přijde Jean Marie Larue navštívit do vily. Už jenom to by vám mělo všechno vysvětlit.“

Volanon řekl tichým hlasem: „Philippe, ty mi chceš namluvit, že …“

„Nechci vám namluvit vůbec nic,“ přerušil ho O’Mara. „Říkám jen tolik, že člověk, kterého jste pokládal za Taudrilla, byl nacista. Když si pozítří zajdete za Jeanem Laruem, potvrdí vám to.“ O’Mara se usmál. „A když ne, pořád mě najdete ve vile. Můžete přijít a přinést si s sebou pistoli. Ale to neuděláte.“

„Popletl jsi mne, Philippe,“ řekl Volanon. „Nejsem si úplně jistej.“

„Chápu,“ usmál se O’Mara. „Ale brzy budete mít jistotu. A teď už jděte, sedněte na kolo a jeďte zpátky do Garáže Volanon.“

Volanon povstal. Rezignovaně rozhodil rukama. „Co můžu dělat?“ zeptal se.

„Pravda,“ přisvědčil O’Mara. „Nejlíp když uděláte, co vám říkám. A je tu ještě jedna věc: jestli jste dobrý Francouz, papá, nezmíníte se o tom nikomu ani slovem. Nežádám vás, jenom upozorňuji. Jakmile promluvíte, stanete se nepřítelem Francie.“

Volanon prohlásil s nádechem hrdosti, který u něho vypadal dosti absurdně: „Neřeknu nikomu ani slovo. Počkám až do pozítří. Zajedu na kole do Gouarecu. Navštívím Jeana Larue. Když potvrdí, co jsi říkal, všechno je v pořádku a tím to zhaslo. Když ne, tak si tě najdu.“

„Slovo muže, papá!“ zvolal O’Mara. „Dobrou noc.“ Vytáhl z kapsy pistoli. „Tady máte zbraň. Třeba ještě budete mít příležitost vyzkoušet ji na nějakém nacistovi. Ale příště si najděte pravého.“

Volanon zasunul pistoli do kapsy. „Philippe, pomalu ti začínám věřit… Bylo by divný, kdyby v mojí garáži pracoval tak dlouho Angličan a já nic nepoznal. Bylo by to hrozně divný.“

Zamířil ke dveřím. Ohlédl se a řekl: „Ale povídám, jestli Jean Larue nepotvrdí, cos mi říkal, dostaneme tě!“

„V pořádku,“ souhlasil O’Mara.

A Volanon odešel.

Za dvě minuty ho O´Mara uviděl z okna. Odjížděl. Ještě deset minut počkal, pak zadním oknem vylezl z domku, nasedl do auta a zamířil k Saint Brieuc. Zajel na cestu, která přes vršek objížděla ústí řeky. Jel poměrně pomalu, přemýšlel o všem možném, ale hlavně o Volanonovi.

Když řízl ostrou zatáčku na cestu vedoucí k zadnímu vchodu do vily, bylo čtvrt na tři. Zamířil k bráně a přibrzdil. V tu chvíli se ozval ostrý zvuk. Přední sklo vozu se rozlétlo.

O’Mara projel branou, zastavil, vyskočil z vozu a čekal. Zaslechl, jak v dáli někdo utíká. Čekal asi dvě nebo tři minuty, pak usedl za volant, odvezl auto do garáže a zamkl.

Pozvedl ruce k obličeji. Když je odtáhl, byla na nich krev. Střepina z roztříštěného okna mu roztrhla tvář. Tiše zaklel. Zašel k průčelí domu a zazvonil. Čekal. Po chvíli se otevřely dveře. Stála v nich Yvetta.

„Mon Dieu!“ zvolala. „Pan O’Mara! … Kdykoliv se tu objevíte, máte nějaké zranění! Začínám si myslet, že se na vás lepí krvavá smůla!“

Nahoře na schodech se objevila Tanga.

„Dobré ráno, O’Maro,“ řekla. „Slíbila jsem, že pro vás budu mít připravenou kávu. Jak se zdá, potřebujete i lékařské ošetření.“ Seběhla ze schodů. „Yvetto, přines lékárničku!“ nakázala.

Yvetta odešla.

„Copak se stalo?“ zeptala se Tanga. „Je to zlé?“

O’Mara potřásl hlavou. „Škrábnutí,“ řekl. „Někdo mi prostřelil přední sklo, právě když jsem zajížděl dovnitř.“

Pokrčila rameny. „Člověka napadá, že tu nejste moc oblíbený,“ konstatovala. „Ale pojďte raději dovnitř, sedněte si a já vám ošetřím obličej.“ Soucitně dodala: „Kdysi jste býval hezoun. Jestli však nebudete mít větší štěstí, bude z vás nakonec pěkný ohyzda. Krásné ženy si s vámi rády vyjdou už jenom kvůli srovnání.“

„To bude hrozně báječné,“ povzdechl si O’Mara.

Vyšel za ní po schodech nahoru.

Za deset minut se vynořil z Tanžina pokoje. Leukoplast na jedné tváři podivně kontrastovala s modřinou na druhé. Tu modřinu mu udělal Morosk a začínala už mizet. Prošel chodbou ke svému pokoji a uviděl světlo, prosakující pode dveřmi Guelvadovy ložnice. Došel až na konec chodby a otevřel dveře.

Guelvada stál u umývadla. V proudu tekoucí vody držel čepel švédského nože. O’Mara pozvedl obočí. Spatřil barvu tekoucí vody.

„Ty jsi použil nůž?“ zeptal se.

Guelvada otočil hlavu a pohlédl přes rameno na O’Maru. Měl téměř blažený výraz. „A proč ne?“ prohodil. „Vyšel jsem si dnes večer na procházku. V dálce jsem uslyšel tvůj vůz. Vrátil jsem se. Byl jsem kousek od brány, když na tebe někdo vystřelil. Viděl jsem, jak jsi vyskočil z auta, a bylo mi jasné, že jsi v pořádku.“

„A dál?“ naléhal 0’Mara.

„Stál jsem za stromem,“ pokračoval Guelvada, „takových šest sedm kroků od místa, kde ten chlap vypálil. Šel jsem po něm, než mohl vystřelit podruhé. Byl silný a mladý. Stálo to za to.“

„A proč?“ zeptal se O’Mara.

Guelvada pokrčil rameny. „Porvali jsme se,“ prohlásil. „Myslím, že jsem ho krapet zranil. Dal se na útěk. Rozběhl jsem se za ním; pak zakopl o větev a upadl. Myslel jsem si, že ho to odrovná, ale on měl dost času, aby vstal a vytáhl nůž.“

Guelvada začal otírat čepel do ručníku. „Díval jsem se na něho a vážil jsem situaci,“ pokračoval. „Byl mnohem mladší než já. Říkal jsem si, že se přece nenechám zranit. Byla by to smůla a navíc pěkná hloupost.“

„Jasně,“ vyjel O’Mara vztekle. „Takže jsi hodil nůž?“

„Ano,“ přisvědčil Guelvada. „Byl to krásný hod rovnou do krku – přímo doprostřed tepny, jen kousíček stranou pod ohryzkem.“

„Kde leží?“ zeptal se O’Mara.

„Odvlekl jsem ho pod nějaké keře,“ odpověděl Guelvada. „Chvíli bude trvat, než ho najdou.“

„Tady se to začíná hemžit mrtvolami,“ zanaříkal O’Mara. „Napřed Morosk, pak Nago a potom Taudrille. Nakonec tenhle. Asi tě nezajímá, kdo to byl?“

Guelvada potřásl hlavou.

„Dobrou noc, Ernie,“ řekl O’Mara a vrátil se do svého pokoje.

kapitola čtvrtá

ROZANSKI

O’Mara s Guelvadou se procházeli po širokém trávníku. Bylo osm hodin; stíny se prodlužovaly a od moře se zvedl vánek.

„Je zábavná a docela jí to myslí – té malé Ernestine,“ prohlásil Guelvada. „Včera po představení se rozneslo po celém Saint Lys, že pod útesem u Saint Brieuc našli mrtvolu. Samo o sobě by to nikoho zvlášť nepřekvapilo. Mrtvoly tu nejsou za posledních pár let žádnou zvláštností. Makisté mají dobrou paměť a dobré nože. Ale tohle byl jiný případ. Ten člověk byl prý francouzský agent; jeden z těch, co ve Francii pátrali po ukrytých nacistech. V divadle se o tom hovořilo. Jedna ze šatnářek tu novinku zaslechla o přestávce. Po představení jsem se sešel s Ernestinou. Byla roztržitá. Něco jí leželo v hlavě. Prohlásila, že má něco na práci. A tak jsem na ni čekal ve městě v kavárně.“

„Počítám, že šla na policii,“ prohodil O’Mara.

Guelvada přikývl. „Šla. Zná tam jednoho seržanta. Zjistila, že objevili Nagovo tělo a dopis na rozloučenou, který měl u sebe. Text Nagova dopisu je prý naprosto shodný s textem dopisu, který našla u Taudrilla. Je přesvědčená, že Naga a Taudrilla zabil týž člověk.“

„Řekla to policii?“ zeptal se O’Mara.

„Ne,“ odpověděl Guelvada. „Schovala si to pro mne. Prý mi to usnadní pátrání po vrahovi Taudrilla. Musel to být někdo, kdo věděl o jeho plánech, kdo věděl, kde najít Taudrilla a kde hledat Naga. K smrti toho vraha nenávidí.“

„Raději by sis měl dát na Ernestinu bacha, kamaráde,“ řekl O’Mara. „Nenapadlo tě, že z vraždy Taudrilla a Naga může pořád ještě podezírat tebe? Třeba ti už kope jámu, Ernie.“

„Nelze to vyloučit,“ pokrčil Guelvada rameny. „Ale dost pochybuji. Myslím si, že je kouzelná a na celé situaci ji uchvacuje určitá dramatičnost. Na Taudrilla už asi začíná zapomínat…“

„Chceš tím říct, že začíná jet po tobě?“ zhrozil se O’Mara.

„Jiným ženám to nepřišlo zatěžko!“ namítl Guelvada.

„A co Jean Larue?“ změnil O’Mara téma.

„Přijde dnes večer,“ odpověděl Guelvada. „V půl jedenácté – po setmění. Zdá se, že to je fajn chlap. Přijede na kole přes Gourantskou farmu, aby ho nikdo neviděl u Saint Brieuc. Vejde postranní brankou, ve stínu zahradní zdi přeběhne trávník a zabouchá na okno. Tvrdí, že v okolí se potuluje víc proklatých nacistů, než by si člověk myslel.“

Chvíli bylo ticho. Pak O’Mara řekl: „Ernestina mi dělá starosti. Co nejdřív něco provede. Nechává si asi všechno rozležet. A když bude mít dost času, aby si uvědomila podivnou shodu textů Nagova a Taudrillova dopisu, může se rozhodnout něco s tím udělat. Může jít znovu na policii.“

„To už ji napadlo,“ zdůraznil Guelvada. „Vymluvil jsem jí to. Mohla by mi narušit a ztížit pátrání. Řekl jsem, že si to promyslím a dnes večer jí poradím.“

„Raději hraj na čas,“ mínil O’Mara. „Až se s ní dneska potkáš, řekni jí, že jsi mluvil s pařížským ústředím a že tam s tím chtějí pohnout. Smluv si s ní schůzku na zítřejší večer, když už jako budeš vědět víc. Ale do té doby ať nemluví.“

Guelvada přikývl. „Udržím ji ještě tak den nebo dva, ale pak s ní mohou být potíže. Ani ne proto, že by Taudrilla tolik milovala, jako spíš proto, že ho pokládá za chrabrého francouzského agenta, kterého mají na svědomí nacisté. Myslí si, že v okolí se to nacisty jen hemží.“

„Třeba se neplete,“ podotkl O’Mara.

V otevřeném okně jídelny se objevila Tanga. Kývla na O’Maru.

„Právě volal Quayle,“ oznámila. „Řekla jsem, že hovoříte s Ernestem, takže vás prý nemám rušit. Ale rád by, abyste mu někdy k večeru zavolal.“

„Nic víc?“ zeptal se O’Mara.

„Dal mi adresu nového ústředí,“ pokračovala. „Mám vám ji říct a pro jistotu by ji měl znát i Guelvada. Je to Melissande House, St. John’s Wood, Londýn.“

„Všechno?“

Tanga potřásla hlavou. „Zastřelili Eleonoru Fraynovou,“ řekla. „Quayle tvrdí, že ji od starého ústředí v Pall Mali museli sledovat domů; doufali totiž, že je zavede na nové působiště. Šla pozdě v noci do služby, zdálo se jí, že se jí někdo pověsil na paty, a tak chodila bez cíle tak dlouho, dokud neuviděla policistu. Zamířila k němu, ale chlap, co ji sledoval, vystřelil. Pokusil se zastřelit i policistu, ale odzbrojili ho.“

„Našli u něj něco?“ zeptal se O’Mara.

„Ano, šifrovanou zprávu. Stálo v ní, že musí jednat a že všechno závisí na něm. Quayle si myslí, že to byl jejich poslední agent v Anglii; že spoléhali už čistě na něho a on že se snažil využít poslední zoufalé příležitosti, jak proniknout ke Quaylovi.“

„Asi to tak bude,“ připustil O’Mara. „Mají málo lidí. Byl asi poslední. Musíme se postarat, aby se tam už nikdo nedostal.“

„Chudák Fraynová,“ vzdychla Tanga. „Taková hezká holka … Budete už večeřet?“ O’Mara přikývl.

„Guelvada jede do Saint Lys,“ připomněl. „Podívá se ještě jednou na divadelní představení a povečeří se svou novou přítelkyní.“

Zamířil za Tangou do jídelny.

Při jídle téměř nemluvili. Když ale Yvetta přinesla kávu a odešla, řekl: „Po setmění raději nevycházejte ven. Nechoďte po zahradě. Mohli by po vás střelit. Nechci, aby vás zbytečně zabili.“

Usmála se. „Dám si pozor,“ odpověděla. „Ani já nechci zbytečně přijít o život. Myslíte, že člověk, který vás chtěl včera večer zabít …“

„Ne,“ přerušil ji O’Mara. „Je mrtev. Guelvada ho vyřídil tím svým nožíkem. Smůla.“

„Proč zrovna smůla?“ podivila se. „Vám se to nezamlouvá?“

„Nezamlouvá,“ přisvědčil O’Mara. „Byl to asi makista.“

Pozvedla obočí. „Makista? Ale proč …“

„Přesně tak,“ usmál se O’Mara. „Ale proč …?“ Z hlasu mu vymizel nádech špatné nálady. Zašklebil se na ni. „Byl by to zatracený pech, nechat se po šesti letech války zastřelit makistou. Nevycházejte proto ven.“

„Dobrá,“ odpověděla. „Naleju vám ještě kávu.“ A dolila šálek. „Nevypadáte právě spokojeně, O’Maro.“

O’Mara povstal. Začal se procházet po místnosti.

„Taky k čertu spokojený nejsem,“ prohlásil. „Nemám se do čeho zakousnout. Měl jsem od začátku smůlu. Neměl jsem zabíjet Taudrilla. Měl jsem čekat a dávat pozor, co bude dělat. To ale nešlo. Musel jsem ho vyřídit, jinak by dostal on mě. Byl to ale špatný začátek. Jsem na tom jako člověk, který chce v tmavé místnosti najít černě oblečeného negra. Nevím, kde ksakru začít s pátráním.“

„Měl jste smůlu, O’Maro,“ konejšila ho. „Ale to přejde.“

„Doufám, že včas.“ Vstal, připálil jí cigaretu a sám si zapálil doutník. Vrátil se k židli. „Zabili nějakého chlapíka, kterého si spletli s Quaylem,“ pokračoval. „Zabili Fraynovou. Dejme jim dost času a pošlou do Anglie někoho, kdo Quayla opravdu dostane! Přijít o Quayla je stejné jako přijít o celou armádu. Potřebujeme lidi jako Quayle. Teď je potřebujeme zrovna tak jako za nejhorších dnů války…“

„Však ono se už něco stane, O’Maro,“ řekla tiše.

„Doufám, že to pravé,“ odpověděl. „A doufám, že v pravý čas. Ale teď mi to není vůbec k ničemu. Musím zajistit, aby se něco stalo. Deset měsíců jsem do sebe lil mizerný chlast, jedl odpadky a žil jako čuně v Garáži Volanon jen proto, aby se něco hnulo z místa. Abych vyprovokoval nějakou akci!“

Zasmál se. Viděla, jak mu oči blýskají hněvem.

„Nu, a něco se hnulo! Zabili bezbranného Poláka, Eleonora Fraynová už nemá zájem o bytovou architekturu a to je všechno, kam jsme se dostali!“

Povstal. „Nejhorší věc na světě je vůbec nic nedělat. Božská nečinnost! To mi nesedí!“

„Jak můžete mluvit o nečinnosti?“ zeptala se. „Máte slušné zranění, a přesto pracujete dál; a nikdy jste o případu nepřestal přemýšlet. Nemusíte si nic vyčítat. Že Guelvada na nic nepřišel? A co Ernestina?“

„Slepá ulička,“ odbyl ji O’Mara stroze, „Ernestina … co vlastně o ní víme? Může být přesně taková, jak si ji představuje Guelvada. Může být dobrá Francouzka, kterou pobláznil Taudrille. Ale nemusí. Jak to víme? A jak tomu přijdeme na kloub? Tím, že nebudeme nic dělat a budeme čekat? Čekat, co se stane? Možná že se to proklube dost brzo. Možná že Guelvadu při vší jeho rychlosti a chytrosti najdeme pod útesem. Pak nám to bude jasné.“

„Nedá se dělat nic jiného než čekat!“ odporovala. „Nic jiného než čekat nemůžete!“

„Nemohu si dovolit čekat!“ odbyl ji O’Mara. „Oni nečekají!“

„Uklidněte se, O’Maro. Pokud to půjde. Jste jako netrpělivý tygr!“

Vstal a pohlédl na hodinky. „Je těsně po deváté,“ řekl. „Za pár minut půjde Volanon zamknout garáž. Jestli nemá v kavárně žádné hosty, půjde pak do Nouveau Café. Jdu za ním, abych ho zastihl, ještě než odejde z garáže.“

„A potom?“ zeptala se.

„Bude mluvit, to on přece rád,“ prohlásil O’Mara. „Musí něco vědět. Musí. Ať už to bude jakkoliv drobný nebo zanedbatelný fakt, může k něčemu být!“

„Snad máte pravdu,“ podotkla tiše.

„Nevycházejte z vily,“ opakoval O’Mara. „Yvettu taky držte uvnitř. Nedávejte jim příležitost. V půl jedenácté přijde Jean Larue. Přijede na kole z Gouarecu, přes Gourantskou farmu. Nebude se přibližovat k Saint Brieuc. Vejde sem postranní brankou, přeběhne trávník a zaklepe tady na okno. Až ho vpustíte dovnitř, pro jistotu zhasněte. To už snad budu zpátky.“

„Rozumím,“ přikývla. „Mnoho štěstí, O’Maro.“

„Díky,“ řekl a vylezl oknem ven.

Rychlým krokem zamířil ke garáži, nastartoval vůz a vyjel hlavními vraty. Zajel na postranní stezku z Gourantu do Saint Brieuc – touhle dobou bývala obvykle opuštěná. Zrychlil na padesát. Po dvou mílích zabočil na špinavou cestu, která se vyhýbala rybářským domkům a vedla k levému rameni delty.

Přemýšlel o Volanonovi. Volanon mohl vést pátrání na vlastní pěst. Mohl. Jestliže ne, pak jeho setkání s O’Marou v Taudrillově domku bylo více než náhodné. A může vědět i něco jiného. Dvě třetiny rybářů v Saint Brieuc spolupracovaly s makisty. Znamenaly během války víc než jen trn v patě německých oddílů. A po válce rozvíjely stejně důsledné akce proti zrádcům a větším kolaborantům. Někdo z nich mohl něco vědět. Jestliže ano, určitě se to doslechl Volanon. Volanon totiž ví všechno. Je velký mluvka a vděčný posluchač.

O’Mara zaparkoval ve stínu jakési zdi nějakých sto kroků od začátku cesty k říční deltě. Vykročil po cestě; držel se ve stínu a dával pozor, aby nepadl na nějakého opozdilce, vracejícího se od rybářských člunů. Cesta byla opuštěná. Svítil měsíc a vody širokého ústí řeky mírumilovně šplouchaly o regulační hráze malého přístaviště.

Cesta se zúžila. O’Mara byl už jen padesát kroků od Kavárny Volanon. Za oknem kavárny však byla tma. Okno bylo zavřené. O’Mara prošel kolem kavárny. Dveře Garáže Volanon byly zamčené, ale ve Volanonově pokoji nad garáží se svítilo.

O’Mara obešel garáž – opatrně přitom našlapoval – otevřel malá dřevěná dvířka v postranní zdi a vešel. Věděl, že dvířka jsou zřídkakdy zamčená. Zavřel za sebou a octl se v temnotě. Tiše prošel garáží k Volanonově zchátralé kanceláři a rozsvítil tlumené světlo. Kancelář byla prázdná; na stole se jako obvykle válely hromady novin, katalogů, per, která nepsala, a neořezaných špačků od tužek.

Vyšel z kanceláře a zamířil po schodech nahoru. Prošel chodbou, nahlédl do svého bývalého pokoje a pak do Volanonova, kde se svítilo. Vstoupil do kuchyňky, ležící úplně vzadu, a do skladiště, plného starých pneumatik a různého harampádí.

Všude bylo prázdno. Ale když se u Volanona svítí, jistě nebude daleko. Je příliš šetrný, než aby plýtval elektřinou.

O’Mara seběhl dolů, vyšel postranními dveřmi a vydal se podél řeky k moři. Měl vztek.

Měl vztek, protože nechtěl zatahovat další neznámé do případu, který se jimi už přímo hemžil. Neviděl však jinou možnost. Instinkt mu říkal, že je potřeba jednat rychle.

Cesta se zúžila na pouhou stezku, končící u vody. Prudce klesala k vodní hladině, vzdálené pouhých několik stop. Místy tu byly keře, stromy, skloněné nad vodou, a železem pobité kůly, k nimž Němci uvazovali lehčí čluny.

O’Mara se prodral skupinou keřů; zastavil se v místech, kde končil travnatý porost, a rozhlédl se po klidné hladině řeky. Napadlo ho, že kdyby se teď vrátil do garáže, mohl by už Volanona zastat doma.

Obrátil se, sklopil zrak a rázem mu bylo jasné, že si s Volanonem nemusí dělat starosti. Z mělčiny se na něho dívala Volanonova mrtvá tvář. Oči měl otevřené a na velké hlavě mu ulpíval pevně naražený černý baret.

O’Mara si pomyslel, že smrt Volanonovi přidala na hrdosti. Oči měl otevřené a vytřeštěné, ale ani jejich strnulý výraz ani poloha hlavy, podivně skloněné k jedné straně, nezastřely, že Volanon vypadá důstojněji než zaživa.

O’Mara hněvivě povzdechl. Vyhrnul si nohavice, vyryl patami v travnatém břehu jakési schůdky a sestoupil do vody. Uchopil zezadu límec Volanonovy mokré a špinavé košile, obrátil tělo naznak, stál v mělké vodě a prohlížel si mrtvý obličej.

Bretonec dostal ránu dýkou do krku. Byla to široká a nepravidelná rána – práce amatéra. V místech, kde nůž kdosi otočil a vytáhl, byla rozdrásaná, ale na jedné straně byl původní čistý řez.

O’Mara se napřímil a rozhlédl se. Vykročil podél pobřeží; držel se v mělké vodě těsně u břehu. Udělal jen několik kroků; pak se zastavil. Nalezl místo, kde přišel Volanon o život.

Břeh byl posetý blátivými otisky bot, které uklouzly a hledaly oporu. Přímo nad nimi se tyčil strom; jedna větev visela nad vodou. Volanona bud někdo strčil do řeky, nebo sám uklouzl; možná, že náraz vypadal jako náhodný. Vrhl se tedy ke stromu, zachytil se větve a pokusil se vylézt z vody. Někdo, kdo stál na břehu nad ním, mu dovolil, aby se téměř vytáhl ven, a pak, když se snažil najít oporu pro nohu, bodl ho do krku. Volanon přepadl a zemřel ve vodě.

O’Mara se natáhl k větvi, vytáhl se na břeh a prohlédl si tam trávu. Neuviděl nejmenší stopy zápasu, jenom pár nezřetelných šlápot na zaprášených stéblech trávy.

Zahlédl cosi bílého. Sklonil se a zvedl to – maličký papírový sáček. Francouzsky na něm stálo: Prášky dr. Veniota proti bolení hlavy. O’Mara stál na břehu, maličký sáček v ruce, a pečlivě zkoumal půdu.

O kousek dál, směrem k vodě, ležela v trávě stříbrná tužka. Sehnul se a zvedl ji. Prášky a tužka mohly vypadnout vrahovi z kapsy, když se naklonil, aby vyřídil Volanona.

Svlékl si sako, vyhrnul rukávy u košile a znovu vstoupil do řeky. Poodešel od břehu, až mu hladina sahala téměř ke kolenům. Ponořil ruku do vody přímo proti místu, kde byly otisky bot. Přejížděl dlaní po písčitém dně, sbíral úlomky větviček, chaluhy a kamení; prohlížel je a zahazoval. A pokračoval v pátrání.

Prsty se čehosi dotkly, sevřely to a pozvedly nad hladinu. Byla to malá knížečka, vázaná v černé kůži. O’Mara na ni pohlédl a zastrčil si ji do kapsy. Pátral pod vodou ještě asi pět minut, pak vylezl, oblékl si sako, oklepal vodu z mokrých nohavic a střevíců a vydal se zpátky ke garáži.

Poprvé v životě se ho zmocňovala beznaděj. Byl to nový pocit. Nelíbil se mu. Všechno šlo nalevačku. Nic se nehýbalo z místa. O’Mara, vždycky muž akce, se náhle ocitl v roli diváka, zatímco jednali jiní. Každý pokus o vytvoření situace, která by mohla vyústit v logickou činnost, byl vždycky zmařen rychlejším postupem druhé strany.

Vešel postranními dveřmi do garáže a zavřel za sebou na závoru. Pečlivě prohledal přízemí. Nikdo tu s ničím nehnul. Vyšel po schodech nahoru, pečlivě prohlédl hoření místnost a zhasl ve Volanonově pokoji. Seběhl potmě ze schodů, vešel do kanceláře a rozsvítil.

Vytáhl z kapsy koženou knížečku a otevřel ji. Přestože byly stránky promáčené, zřetelně četl na titulním listě: Kapesní vydání děl Williama Shakespeara.

Začal si knížku prohlížet. Roh jedné stránky byl ohnutý. Bylo to u hry Romeo a Julie. Pozorně stránku prohlédl a pak začal číst; přejížděl očima po husté sazbě a náhle strnul. Slova, která četl, se mu propalovala do mozku …“Co je to jméno? I pod jiným jménem by růže měla stejně sladkou vůni …“

Volanonův vrah měl tedy zájem o Shakespearovy hry a u tohoto citátu si označil stránku!

O’Mara si vzpomněl na polský překlad, který četl v Taudrillově domku. Korsakův překlad, vydaný ve Vilně roku 1840, který doslova zněl: „Co je to jméno? Nebude se snad růže i pod jiným jménem rdít stejně kouzelně?“

Nepříliš dobrý překlad; ne tak dobrý jako Shakespearova původní verze, ale přesto jakýs takýs překlad.

Překlad, který charakterizuje svého polského tvůrce. Umělec slova, ten Korsak. Připadalo mu líbivější, že se růže „rdí stejně kouzelně“, než aby měla „stejně sladkou vůni“. Třeba neměl rád slovo ,vůně’, třeba miloval slovo ,rdíti se’ –slovo tak oblíbené u básníků.

O’Mara začal přemýšlet nad slovem ,rdíti se’. Z nějakých záhadných důvodů mu ulpívalo v mysli… rdíti se… rdíti… Co na tom slově je?

Seděl v zaprášené, papíry přecpané kanceláři, pod matným světlem lampy s knihou v ruce a civěl přímo před sebe. Zalovil v kapse po cigaretě a zapálil si. Jestliže existuje vztah mezi Shakespearem Taudrilla – nacisty, který četl pouze Život Napoleonův a Korsakovu edici her proslulého básníka – a mezi anglickým kapesním vydáním, které měl Volanonův vrah – v čem asi spočívá?

Pokud samozřejmě existuje?. ,

Musí však existovat. Taková náhoda je nemyslitelná!

O’Mara si v duchu opakoval Korsakovy verše – verše toho Korsaka, který dával přednost růžím „stejně kouzelně se rdícím“ před růžemi, které mají stejně sladkou vůni:

„Co po imieniu? Róza choć nazwisko mieni,

Czyliž sie. Mniej powabnym kolorem rumieni?“

Náhle vyjekl: „Proboha!“

Začal se šklebit. Ohrnul rty jako vlk.

Zasunul koženou knížečku do kapsy.

Natáhl se pro telefon; seděl a čekal, přejížděl očima po nepořádku na stole, ale nevnímal ho.

Ve sluchátku se ozval hlas Yvetty.

„Yvetto,“ řekl O’Mara, „požádejte madam, ať rychle přijde k telefonu. Tady O’Mara.“

„Ano,“ zaslechl v odpověď.

Netrpělivě čekal a podupával si. Konečně se ozvala Tanga.

„Měl jsem obrovskou kliku,“ oznámil. „Musíme rychle jednat.“

„Blahopřeji vám.“

„Je u vás Larue?“ pokračoval O’Mara. „Ano. Přišel dokonce deset minut před stanovenou dobou.“

„A co si o něm myslíte?“

„Docela se mi líbí. Je to Bretonec. Otipnete ho jako tvrdého chlapa – je to, jak říkáte, drsňák – a pěkný!“

„Proč přišel dřív?“ zeptal se O’Mara.

„Měl něco na práci v Saint Lys,“ odpověděla. „Dělá fotografa. Pracuje také pro policii. Zní to sice směšně, ale zřejmě fotografoval tělo našeho přítele Taudrilla a toho Naga, kterého našli někde v lesíku. Musel tedy do Saint Lys a přijel na kole rovnou odtamtud.“

„Doufám, že mi ta klika vydrží,“ řekl O’Mara. „Má s sebou aparát?“

„Počkejte chvíli. Zeptám se.“

Čekal. Potom se vrátila. „Ano, má všechno na tandemu u kola.“

„Fajn,“ oddechl si O’Mara. „To nám ušetří spoustu času. Chci, abyste sem s Laruem přijeli. Mluvím z Volanonovy garáže. Jak sem dorazíte?“

„Larue má vlastní bicykl. Yvetta má také kolo. Umím na kole jezdit. Moc mi to sice nevoní, ale když bude potřeba, zvládnu to.“

„Je to potřeba,“ prohlásil O’Mara. „Pojedete na kole.“

Zasmála se a odpověděla: „Dobře, pane.“

„Vezměte si nějaký kostým,“ pokračoval O’Mara. „A trochu si pozměňte vzhled. Ale jen trochu! Změňte si účes, vezměte si nějakou blůzu nebo něco takového, co obvykle nenosíte. Chci, abyste vypadala jinak, ale přesto byla k poznání. Rozumíte?“

„Naprosto,“ odpověděla.

„Jeďte sem přes Gourantskou farmu,“ přikazoval O’Mara. „Tam je teď pusto a prázdno. Volanon tu není. Auto jsem nechal u jedné zdi na konci cesty k říční deltě. Kola raději nechte na stejném místě. Řekněte Laruemu, aby si vzal fotoaparát. Dojdete pěšky. Nikdo vás nesmí vidět! Držte se lidem z očí! Dovnitř se dostanete postranními dveřmi.“

„Nu dobrá,“ povzdechla si. „Bude to alespoň trochu vzrušující?“

„No – jedna radost!“ odpověděl O’Mara.

„Jsem ráda,“ oddechla si. „Už jsem se pomalu začínala nudit.“

„To mě mrzí,“ poznamenal O’Mara. „Třeba vás nudili vaši hosté.“

„Vůbec ne,“ bránila se. „Naopak: jenom situace. Už jsem si říkala –“ zaváhala a zmlkla.

„Co jste si říkala?“ zeptal se 0’Mara.

Zpěvavě odpověděla: „Říkala jsem si, že když se situace trochu hne z místa, budou snad moji hosté o něco zábavnější. Au revoir.“

O’Mara zavěsil. Seděl v zaprášené kanceláři, kouřil cigaretu, přemýšlel o Rozanskim a pokoušel se v duchu vyvolat si jeho obraz.

Bylo půl jedenácté. Guelvada, který se opíral o zeď naproti vchodu pro herce u divadýlka v Saint Lys, zpozoroval Ernestinu; cupitala od šaten k východu. Vykročil jí vstříc.

„Mon petit chou,“ rozplýval se. „Kdykoliv tě vidím, připadáš mi krásnější. Jsi nádherná; plná energie, přímo z tebe vyzařuje štěstí. Okouzluješ mě.“

„Je legrační, že ty se jmenuješ Ernest a já Ernestina,“ usmála se. Mluvila hebce, s vypěstovanou dikcí herečky. Pomyslel si, že má báječný hlas.

Vydali se k jejímu domku. Na chodníku před divadlem stál nevelký zástup diváků, kteří se pomalu rozcházeli k domovu.

„Mají teď o čem mluvit,“ podotkla Ernestina. „Všude se hovoří o mrtvém Nagovi. Našli jeho tělo. A všichni mluví o mém nešťastném Julesovi. Spojují to – snad právem.“

„Ano? A proč?“ zeptal se Guelvada. „Nemusí to spolu nutně souviset.“

Tázavě na něho pohlédla: „Cožpak ty nevěříš, že je oba zabil týž člověk?“

„Je to možné,“ připustil Guelvada. „Ale jeden nikdy neví. To jsem se naučil před lety, když jsem začínal u své profese. Musíš pochybovat, dokud si nejsi absolutně jistá. Dělat ukvapené závěry je příliš snadné.“

„Erneste,“ prohlásila, „ujišťuji tě, že mě můj instinkt nezradí. Oba je zabil týž člověk.“

„Proč z toho nechceš slevit?“ zeptal se Guelvada.

„Vždyť to je nabíledni,“ odpověděla. „Ty dva dopisy na rozloučenou. Dopis nalezený u Naga napsal určitě Nago sám. Můj přítel od policie mi prozradil, že mrtvý měl u sebe zápisník. Písmo v zápisníku a v dopise na rozloučenou se shoduje. Nebo alespoň vypadá jako stejné. Chápeš to?“

Guelvada přikývl.

„Dobrá,“ pokračovala. „Ale nezapomeň, že dopis, který měl u sebe Jules,byl také psaný jeho vlastní rukou – nebo to alespoň vypadalo jako jeho rukopis.“

„Myslíš, že Taudrille to nepsal sám?“ zeptal se Guelvada. „Že někdo napodobil jeho a Nagovo písmo, nebo že někdo Taudrilla přinutil, aby to napsal vlastnoručně?“

Potřásla hlavou. „Nikdo by Julese k ničemu nedonutil,“ prohlásila. „Byl to skvělý člověk. Ale někdo jeho rukopis napodobil. Vrah určitě dobře znal Naga. Znal tedy i jeho rukopis. Byl to odborník – možná padělatel – někdo, kdo umí falšovat doklady – prostě špión. Však víš, jak dobře jsou nacisté vycvičení.“

„Opravdu myslíš, že to je práce nacistického špióna?“ zeptal se Guelvada. „Že se jich kolem potuluje spousta?“

Zavěsila se do něho. „Samozřejmě. Zejména v téhle části Francie, to bys měl vědět. Jen si pomysli, kolik stovek a tisíc lidí vedl ten darebák Himmler – a byli to lidé celým srdcem oddaní své špinavé práci. Což si neuvědomuješ, že jich ještě celé tisíce musí pobíhat volně; tisíce se jich snaží uvěřit, že režim, ve kterém žili a pracovali, se dá opět nastolit; jsou prostě posedlí myšlenkou, že právě oni ho mohou vzkřísit. Však znáš německé úsloví – ,Jednou nacista – provždy nacista!’“

„Svatá pravda,“ pokýval Guelvada hlavou.

„A není přirozené, že se stáhli právě sem, do téhle končiny?“ pokračovala. „Tak opuštěná místa jako Saint Brieuc a okolí jsou pro ně přímo stvořené. Najdou tu úkryt. Mohou tu připravovat akce. Můj ubohý Jules tady pracoval. Věděl, že tu jsou. Ty bys to měl vědět také.“

Guelvada si řekl, že se ocitl na nejisté půdě. Musí pečlivě našlapovat. „Jules nemusel vědět, že tu jsou,“ řekl tedy. „Jenom si to myslel. A pokoušel se je najít.“

„Rozhodně je mou povinností zajít na policii,“ usoudila. „Měla bych jim říci o Julesovi. Že jsem našla jeho tělo a sebrala dopis na rozloučenou. Měla bych jim ho ukázat, aby viděli, že oba dopisy jsou stejné.“

Guelvada předstíral, že o tom uvažuje. Zabočili do úzké aleje mezi živými ploty, která vedla k jejímu domku.

„Nemusí to být marné,“ prohlásil. „Ale ne teď.“

„Ne?“ zeptala se a pozvedla obočí. „A proč ne, Erneste?“

„Hned ti to povím. Snad bych o tom neměl mluvit, protože moje práce je stejně jako činnost mého přítele Taudrilla tajná, ale myslím si, že bych mohl dopadnout vraha. Nechci, aby se mi teď do toho někdo vměšoval – ať už policie nebo kdokoliv jiný. Chci jenom dva nebo tři dny. Pak snad budu moci udeřit. Ale do té doby musíš počkat.“

„Dobrá. Udělám to.“ Vytáhla klíče a odemkla dveře. Vešel za ní do chodby a rozsvítil.

„Ráda bych věděla, proč dělám, co mi řekneš,“ zauvažovala. Pohlédla na něho.

Guelvada si povšiml, že má zjihlé oči. „Povím ti to; anebo raději ne. Rád bych ti to řekl, ale –“ pokrčil rameny. „Nevěřila bys mi.“

Usmála se. „Jen mi to pověz, Erneste. Já ti pak řeknu, jestli ti věřím nebo ne.“

Guelvada naladil hlas do cituplné tóniny. Oči mu změkly. „Vždyť je to prosté. Ve skrytu duše mě máš trochu ráda, překrásná Ernestino – jen trošičku. Naneštěstí se tomu citu nechceš podvolit. Pořád vzpomínáš na svého mrtvého milence.“

Guelvada se zatvářil náramně smutně. „Já na něho vzpomínám také. Byl to můj přítel – můj kolega. Žili jsme a pracovali společně. Je to však pro mě spíš nevýhoda,“ povzdechl si. „Rád bych, aby sis to tak nepřipouštěla,“ pokračoval. „Chtěl bych mít jistotu, že myslíš na mne.“

„Zvláštní, co říkáš,“ odpověděla. „Včera večer jsem na tebe myslela.“ Sklopila oči. „Myslela jsem na tebe až moc.“

Guelvada nepropásl příležitost. Objal ji. Složila mu ruce kolem krku. Stáli v zašlé chodbičce a objímali se, ústa na ústech.

Guelvada si pomyslel, že znamenitě líbá. Řekl si, že jsou chvíle, kdy jeho práce sama v sobě nese určité odškodnění.

Věžní hodiny kostelíka na druhé straně řeky odbily jedenáctou. Zvuk se nesl nad tichou hladinou a umocňoval klid noci. O’Mara, sedící ve Volanonově kanceláři s vyhaslou cigaretou v ústech, zaslechl jemné zaklepání na postranní dveře garáže. Vstal, protáhl se, prošel garáží a otevřel.

Vstoupila Tanga s Jeanem Laruem. O’Mara za nimi zavřel na závoru.

„To je pan Jean Marie Larue,“ řekla Tanga.

O’Mara natáhl ruku. „Těší mě,“ prohlásil. „Pan Guy Varin z Druhého oddělení mě ujistil, že mohu počítat s vaší pomocí.“

„Jsem vám k službám,“ uklonil se Larue. „Dostal jsem o vás od pana Varina zprávu. Ve všem mám vyhovět. S radostí vám jakkoli pomohu proti těm dobytkům.“

O’Marovi se Larue na první pohled zalíbil. Měl bystré oči. Byl sporý, snědý a inteligentní. Přes obličej se mu táhla jizva po ráně nožem.

„Pojďte se mnou,“ řekl O’Mara. Temnou místností je zavedl do rohové kanceláře. Usedl do křesla a zapálil si vyhaslou cigaretu. Pohlédl na Tangu.

Jiné oblečení, než jaké nosila obvykle, jiné líčení a rozdílný účes ji podstatně změnily, vypadala o trochu starší a mnohem protřelejší.

„Nu…“ zeptala se. „Stačí to?“

„Bohatě,“ přisvědčil O’Mara. „Jste to vy – a přece vypadáte jinak.“

Povstal, nabídl Tanze a Laruemu cigarety a připálil jim. Přinesl z garáže dvě stoličky a všichni si sedli.

„Larue,“ začal O’Mara, „ten Taudrille, kterého našli u kostela, byl nacistický agent. Měl u sebe zvětšeními mikrofilmu. Bude ji mít policie. Můžete ji od nich dostat?“

Larue se zašklebil. „Mám ji,“ prohlásil. „Vy ovšem nevíte, že jsem policejní fotograf. Za okupace se mi podařilo vyfotit většinu esesáků a armádních hlavounů v téhle oblasti. Ty snímky pak byly jedním z nejdůležitějších důkazů; pomohly nám dostat je na šibenici nebo alespoň za mříže. Taudrillův portrét jsem si udělal na desku v policejní márnici v Saint Lys. Mám také fotografii Naga.“

„Výborně,“ zaradoval se O’Mara. „Co myslíte, zvládnete fotomontáž? Dokážete udělat můj snímek a přemístit na něj z vaší fotografie Taudrillovu hlavu tak, aby to nevypadalo podezřele?“

„Z fotografie, co měl u sebe Taudrille, ne,“ odpověděl Larue. „Ale z jiné, kterou mám, už ano. Udělal jsem si v márnici celkem tři snímky. Napřed celé tělo a pak dva záběry obličeje. Poslední se dá k fotomontáži použít. Polovinu obličeje má dobrou, druhá je rozbitá. Mohu na vaše tělo přenést tu druhou půlku obličeje. Bez problémů.“

„Prima,“ řekl O’Mara. „Udělejte to. Základní snímek vyrobíme za chvíli. Až ho budete mít, přeneste Taudrillovu hlavu na mé tělo. Jsme asi stejně stavění, a když zaberete jenom trup, bude to vynikající. Pak snímek zmenšíte na mikrofilm. Ofotografujte strojopisnou poznámku, kterou vám za chvíli dám, a vkopírujte ji na druhou stranu mikrofilmu. Jasné?“

„Naprosto,“ přisvědčil Larue. „Chcete úplně stejný mikrofilm, jaký jsme nosili u makistů. Něco natolik malého, aby se to dalo snadno ukrýt, a zároveň natolik velkého, aby se to dalo rozeznat pouhým okem. Snadná práce!“

„Dobrá,“ pokračoval O’Mara. „Stihnete všechno do zítřka odpoledne? Abych měl do té doby kompletní mikrofilm se strojopisem na zadní straně?“

„Určitě,“ odpověděl Larue. „Když nad tím strávím noc. A rád ji obětuju.“

„Výborně,“ řekl O’Mara. „Pak na vás spoléhám, že mi zítra ve tři dodáte do vily kompletní mikrofilm. Nezapomeňte, že to je otázka života a smrti.“

Larue přikývl. „Všechno bude,“ prohlásil. „Máte slovo Jeana Marie Laruea.“

O’Mara si zapálil další cigaretu. Je to opravdu otázka života a smrti. Života nebo smrti. Ale kdo zůstane naživu a kdo naopak zemře?

„Vezměte si fotoaparát, Larue,“ pronesl. „Dáme se do práce.“

Larue sebral fotoaparát a začal se připravovat. O’Mara upravil rozházený nábytek v kanceláři. Přisunul obrácenou židli opěradlem těsně ke stolu, který se opíral o nabílenou zeď. Na zdi viselo několik malých reklamních plakátů na pneumatiky a snímek auta, který scéně dodával potřebnou atmosféru. O’Mara vyběhl po schodech, zamířil do kuchyně a sebral tam několik prázdných lahví od vína a dvě sklenice. Spolu s popelníkem je přinesl dolů a rozložil po stole.

Rychle dokouřil cigaretu a ještě čadící oharek uložil do popelníku, odkud se počaly vinout tenké spirály kouře. Jednu láhev od vína položil na bok, jako by ji někdo převrhl.

„Pojďte sem!“ nakázal Tanze. Usedl na židli, a když se před ním postavila, pozorně si ji prohlédl. Potom ji objal kolem boků.

„Jste kouzelná!“ prohlásil.

Pohlédla na něho. Vyřkl ta slova tónem, který je naprosto shazoval. Tvářil se přitom krapet zavile.

S lehkým úsměvem odpověděla: „Děkuji vám, pane …“

„Ale nevypadáte dost rozpustile,“ pokračoval O’Mara. „Podejte mi rtěnku!“

Vyjmula z kapsy kabátku malý necesér. O’Mara vyndal rtěnku a zdůraznil jí srdcovitý tvar rtů. Poodstoupil a prohlédl si výsledek.

„Už je to lepší,“ usoudil. Přistoupil k ní a trochu jí rozcuchal vlasy. Rozepjal jí kabátek, sundal mašli u límečku a rozepjal vrchní dva knoflíky.

„Takhle musím vypadat hrozně zpustle, O’Maro,“ podotkla.

„Budete překvapená,“ zašklebil se. „A teď si oba sedněte a poslouchejte.“

Usedli na stoličky, které O’Mara přenesl na druhý konec kanceláře. O’Mara zůstal stát tváří k nim.

„Jde o tohle,“ řekl. „Jsem Taudrille. Když mi na snímku bude vidět jenom trup a budu mít Taudrillovu hlavu, úplně stačí. Jedna žena – Tanga de Sarieuxová – ví, že jsem německý agent, a rozhodne se něco s tím udělat. Ráda by získala fotografii, na níž je s Taudrillem tak, aby oba byli k poznání. To je snímek, který musíme udělat. Uděláme ho tady, protože se dá místnost podle reklam a obrázku auta identifikovat. Někdo v naší kanceláři byl – někdo, kdo určitě nepřehlédl reklamní plakáty na zdi. Pozná, kde snímek vznikl, a díky tomu pozná, že jde o padělek! Padělek vyrobený jen kvůli němu. Rozumíte?“

Tanga přikývla.

„Dokonale,“ potvrdil Larue. „Fotografie bude rozhodně dobrá. Všechno na ní bude perfektní až na to, že vznikla tady; že někdo pozná tuhle místnost a bude proto vědět, že je padělaná.“

„Správně,“ přisvědčil O’Mara. „Jste připraven, Larue?“

Larue povstal a sebral fotoaparát. Blesk už měl připraven. „Je tady špatné světlo,“ podotkl. „Musím fotit s bleskem. Budu počítat do pěti. Na pět stisknu spoušť. Můžete se připravit?“

„Tango, pojďte sem,“ řekl O’Mara. „Podívejte se na stůl. Vidíte nedokouřenou cigaretu, která ještě čadí, a cigaretové nedopalky. Byli jsme spolu v téhle kanceláři. Já jsem Taudrille a vy jste se snažila rozvázat mi jazyk. Trochu jsme spolu popíjeli. Uvědomila jste si, že nadešel čas k akci. Opíráte se o stůl, já sedím na židli. Odcházíte od stolu. Sedáte si mně na klín. Objímáte mě kolem krku. Líbáte mě tak, že mi není vidět část obličeje, ale jenom tolik, abych byl přesto k poznání – jako Taudrille.“ Zašklebil se na ni. „Ať to vypadá realisticky,“ dodal.

Tanga povzdechla. Rty se jí trochu zachvěly. „Dělám to pro Francii,“ řekla.

Usedla O’Marovi na klín. Objala ho kolem krku. Larue zaostřil. Začal počítat: „Jedna … dvě … tři…“

„Dělejte, Tango,“ pobídl ji O’Mara.

Jejich rty se setkaly, právě když Larue odpálil blesk.

„V pořádku, Larue?“ zeptal se O’Mara.

„Myslím, že v naprostém pořádku,“ odpověděl Larue. „Ale uděláme to ještě jednou.“

„Tak ještě jednou, Tango,“ prohlásil O’Mara. Zlomyslně se na ni podíval. „Je mi líto …“

Pozvedla obočí. „Vážně?“ zeptala se. „A proč?“

Udělali druhý snímek. O’Mara řekl: „Larue, vraťte se do Gouarecu. Hlavně aby vás nikdo neviděl. Nebude to těžké. V noci se kolem málokdo potuluje. Raději běžte hned. Nezapomeňte, že fotografii musím mít zítra ve tři odpoledne.“

„Dal jsem vám slovo,“ odpověděl Larue. „Ale co se záznamem na druhé straně?“

„Hned vám ho vyrobím,“ prohlásil O’Mara. Zašel ke skříni na druhém konci kanceláře a vyndal z ní zchátralý psací stroj. Z nepořádku v zásuvce stolu vylovil kus papíru a zasunul jej do stroje. Začal psát:

„Fotografie Julese Francoise Taudrilla. Nacistický agent. Operuje v oblasti Gouarec – Saint Lys – Saint Brieuc. Vyfotografován s pracovnicí britské sekce Zvláštních úkolů. Předat Druhému oddělení. Zjistit pokud možno jeho pravé jméno a obstarat posudek. Naléhavé!“

Vytáhl papír ze stroje, přečetl ho a podal Laruemu.

„Na druhou stranu mikrofilmu to nevkopíruju,“ mínil Larue. „Nevypadalo by to dobře. Udělám druhý mikrofilm a perforací ho připevním k prvnímu. Obvykle to tak děláme. Bude to vypadat skvěle.“

„Dobrá,“ souhlasil O’Mara. „Udělal jste pěkný kus práce, Larue. Mnohokrát děkuji.“

Potřásli si rukama.

„Mnoho štěstí v té akci, pane,“ řekl Larue. „Přejeme vám úspěch.“

Uložil fotoaparát do pouzdra a přehodil si jej přes rameno.

„Ještě něco,“ zarazil ho O’Mara. „Včera v noci po mně vystřelil jeden příliš horlivý makista, když jsem se vracel do vily. Myslel si, že jsem nacista. Řekli mu to. Hrozná smůla, ale můj kolega ho zneškodnil.“

Larue pokrčil rameny. „To bude mladý Dupont – Gaston Dupont. Za války jsme s ním měli stejné potíže. Vždycky se snažil příliš rychle někoho oddělat. Je to jak říkáte smůla, ale co se dá dělat. Alespoň si myslel, že zemřel pro Francii.Au revoir.“ A odešel.

O’Mara si zapálil cigaretu. S rukama v kapsách se opíral o zeď.

„Vypadáte spokojeněji, O’Maro,“ vyrušila ho Tanga.

Usmál se na ni. „Naše práce nese sama v sobě určité odškodnění,“ prohlásil. „I když okolnosti zeslabují jeho účinek. Raději bych vás líbal jinde než před číhajícím objektivem.“

Zasmála se. „O tom nepochybuji.“

„Už byste měla jít,“ navázal 0’Mara. „Sedněte na kolo a vraťte se do vily. Jeďte raději hlavním vchodem.“

„A vy?“ zeptala se.

„Žádný strach, brzo se vrátím,“ odpověděl.

„Myslím, že je navýsost kruté, abych šlapala na kole do vršku, zatímco vy se pohodlně povezete mým vozem!“

„Jen plavte!“ zarazil ji ostře O’Mara.

Vyšla ven. Cestou si říkala, že ať už O’Mara plánuje cokoliv, bude to pěkně drsná věc.

Byla jedna hodina. O’Mara se procházel po ložnici, S rukama v kapsách županu, vyhaslé cigárko v ústech. Veliká stříbrná kávová konvice na toaletce už byla prázdná.

Život často bývá těžký, filozofoval. A když už, tak zatraceně těžký. Něco se stane a vy s tím musíte něco udělat a přitom nemáte možnost vidět do věcí ani do lidí. Takhle to je. Vzpomněl si na svůj incident s Nagem a Moroskem. Vzpomněl si na zapalovač, který mu drželi mezi roztaženými prsty …

Napadaly ho samé chmurné myšlenky. Ale muselo to být. Ať se stalo cokoliv. Muselo to být takhle.

Na dveře zaklepala Tanga. „Je u telefonu,“ zavolala tiše. „Chcete hovor do mého pokoje, nebo půjdete dolů? Mám ještě něco zařídit?“

„Ne,“ řekl příkře O’Mara. „Jděte spát.“ Vyšel na chodbu a seběhl ze schodů. Cestou zaslechl, jak si Tanga ulevuje: „Takový hrubián …“

Zvedl sluchátko. Ozval se Quaylův hlas.

„Poslouchej, Petře,“ začal O’Mara neformálně. „Začíná to být o hubu …“

„Ano?“

„Konečně jsem se chytil,“ pokračoval O’Mara. „A dokonale. Dá se udělat už jenom jedno. Zvládnu to už jenom jedním způsobem. Musím jim předhodit návnadu.“

„Aha,“ zabručel Quayle. „A jak návnada vypadá? Jde aspoň o pořádnou rybu?“

„Kapitální úlovek!“ prohlásil 0’Mara. „Návnada musí stát za to. Nedělám to rád, ale jinak to nejde. Musím jim předhodit Guelvadu a tu ženskou.“ Neznělo to právě šťastně.

„Když musíš, tak musíš,“ mínil Quayle. „Všichni jsme na jedné lodi. Oba věděli, do čeho lezou. Jestli to musíš udělat …“

„Jdi do háje,“ ulevil si O’Mara. „Snad si nemyslíš, že to dělám pro plezír?“

„Jen klid, Shaune,“ krotil ho Quayle. V hlase mu nebylo znát nejmenší vzrušení. „Dělej, co pokládáš za vhodné. Neneseš přece odpovědnost. Je to šance pro nás pro všechny. Potřebuješ něco?“

„Spoustu věcí,“ odpověděl O’Mara. „Pozorně poslouchej, Petře. Naposled spolu mluvíme telefonem. Potřebuju letadlo. Postarej se, aby bylo nejpozději zítra ráno v Paříži. Čtyřmístný letoun s inteligentním pilotem. Rozumíš?“

„Rozumím,“ odpověděl Quayle. „A dál?“

„Pilot bude muset zajít na pařížské velvyslanectví. Musí nechat podepsat dva vojenské cestovní příkazy. Bianko příkazy, bez vyplněných jmen. Ta doplníme později. Taky musí vyzvednout dva bianko pasy do Velké Británie, orazítkované. Takže postačí doplnit údaje a fotografie. Rozumíš?“

„Jasné,“ potvrdil Quayle. „A dál?“

„Než pilot odletí do Paříže, dej mu zapečetěný dopis,“ pokračoval O’Mara. „Osobní dopis pro mne. Mělo by v něm stát, že zatčením chlápka, který zastřelil Fraynovou, jsme vyřídili všechny jejich agenty v Anglii. Všechno je v pořádku, proto mi přikazuješ, abych se vrátil. I se svými kolegy. Potřebuješ nás, a okamžitě. Poznamenal sis to?“

„Poznamenal,“ přisvědčil Quayle.

„Prima,“ řekl O’Mara. „Pak pilot odletí do Paříže, sežene na velvyslanectví prázdné a orazítkované pasy a cestovní příkazy; potom si může dát hodinku nebo dvě pohov a pak musí odletět do Gouarecu, na nouzové letiště. Je kousek od města – o dvě míle severněji.“

„Vím, kde je,“ prohlásil Quayle. „První sled SAS ho za války používal. Docela dobrej nouzák.“

„Fajn. Pilot tam přistane. Nesmí přistát později než v šest zítra večer – a s dokumenty, o kterých jsem mluvil. Je snad úplně jasné, že musí být inteligentní.“

„Žádný strach,“ odpověděl Quayle. „Bude inteligentní. Pošlu Johnyho Sagerse.“

„Fajn,“ opakoval O’Mara. „A ještě něco. Na letišti je pár úředníků. Ať jim nějakej hlaváč doporučí, aby nestrkali nos do ničeho, co se tam děje. Ať jim někdo řekne, aby se starali jen o sebe.“

„Gouarecké letiště nemá pravidelný provoz,“ řekl Quayle. „Ti chlapi tam jsou jen proto, aby úplně nezpustlo. Rozhodně si vás nevšimnou, to zařídím. Všechno?“

„Však to stačí,“ mínil O’Mara. „Nu, Petře … buď zdráv.“

„Ještě moment, Shaune,“ přerušil ho Quayle. „Ohledně Guelvady a Tangy. Jestliže se věci mají, jak jsi říkal, a musíš je předhodit jako návnadu, moc jim toho neprozrazuj. Vždycky je lepší, když člověk neví, do čeho jde.“

„Nic jim neřeknu,“ ozval se zavile O’Mara. „Není ostatně příliš humánní prozrazovat lidem, že …“

„Já vím,“ konejšil ho Quayle. „Sám jsem to kolikrát dělal. Nepříjemná věc.“

Chvíli bylo ticho. Pak O’Mara řekl: „Dobrou noc…“

„Dobrou noc,“ odpověděl Quayle. „A mnoho štěstí.“

O’Mara zavěsil. Odešel do svého pokoje. Usedl na postel a zahleděl se na stěnu před sebou.

Zatracená smůla, že vůbec kdy začal pracovat pro Quayla, pomyslel si. Začal klít. Proklínal všechno a všechny.

Ale neulevil si. Nakonec přestal. Seděl, žvýkal vyhaslé cigárko a civěl na zeď.

Okny proniklo jasné odpolední slunce a pokrylo jídelnu zlatými a černými stíny. Ozářilo Tangu, která místnost zdobila květinami. Znenadání se objevil O’Mara a zamířil k oknu.

„Dobré jitro, O’Maro,“ přivítala ho. „Nebo mám říci dobré odpoledne? Zdá se, že včera jste příliš dobře nespal.“

„Máte pravdu,“ přisvědčil O’Mara. Stál a snažil se přivyknout ostrému slunečnímu světlu.

„Před časem jsem v Anglii viděla hru nazvanou Člověk s rancem těžkostí,“ pokračovala Tanga. „Vy mi ten titul připomínáte. Vypadáte, jako byste na ramenou nesl hrozné břímě. Takové, že jste nešťastný.“

„Vážně?“ podivil se O’Mara. Pak se o něčem rozpovídal, ale brzy zmlkl. Po chvíli dodal: „Až přijde Larue, pošlete ho za mnou. Budu se procházet po zahradě.“

„Dobře,“ odpověděla. Pohledem sledovala, jak kráčí přes trávník.

O’Mara se procházel po štěrkované cestě, která oddělovala část trávníku od mlází. Po osmi hodinách úvah došel k závěru, že v jeho plánu není nejmenší chybička – že je tak kompaktní, jak jen nějaký plán může být. Dalšího přemýšlení se ale raději vzdal. Nechtěl brát v úvahu i lidskou složku akce.

Přecházel po cestičce jako nepokojná šelma. Byl sám sebou překvapen. Udivilo ho, že O’Mara – člověk, který se celá léta potloukal po světě a dával v sázku život, a nejen svůj, ale i životy jiných, který v případě potřeby bez velkého rozmýšlení obětoval životy druhých, stejně jako by obětoval svůj – tento člověk je nyní v rozpacích nad úkolem, který má pouze jediné řešení. A musí ho splnit.

Zastavil se a zapálil si cigaretu. Z jídelny k němu přes trávník zamířil Jean Larue. V ruce držel malou koženou diplomatku. Usmíval se.

„Dopadlo to skvěle, pane O’Maro,“ řekl na uvítanou. „Budete mít radost. Hned vám to ukážu.“

Zamířili do stínu mezi stromy. Larue otevřel diplomatku a vytáhl obálku. Z obálky vyjmul mikrofilm – asi jeden a čtvrt čtverečního palce velký – který byl perforací upevněn k druhému stejně drobnému filmu.

„Podržte ho proti světlu,“ poradil. „Perfektní obrázek. Pak si ho, jestli chcete, prohlédněte pod lupou.“

O’Mara podržel film proti světlu. „Zatraceně dobrá práce, Larue,“ řekl pak.

Snímek byl opravdu dokonalý; O’Mara jasně rozeznával zaprášenou kancelář, plakáty na zdi, dokonce i jednotlivé detaily. Viděl sám sebe, jak sedí, ženu v objetí, líbají se; každičký detail byl skvělý až na to, že O’Mara neměl vlastní tvář. Zcela jasně to byl Taudrillův obličej. Vzal Laruemu z rukou zvětšovací sklo a prohlédl si mikrofilm pod ním.

„Jste výborný fotograf, Larue,“ prohlásil. „Báječná práce. Dejte mi obálku.“

Zasunul film do obálky a obálku do náprsní kapsy.

„Můžeme se klidně posadit,“ dodal. „Rád bych si s vámi pohovořil. Než začnu, chtěl bych vám říci tolik: nedostal byste na mne spojení, kdybyste nebyl kádr. Jste dobrý Francouz, vlastenec, makista. Nezapomeňte, že oč vás žádám, děláte pro Francii. A nezapomeňte také, že na tom, jak vyplníte mé instrukce, budou záviset životy dobrých přátel vaší vlasti.“

„Pane O’Maro, znáte můj posudek,“ odpověděl Larue. „Můj syn zemřel v boji proti Němcům. Já sám proti nim bojoval celou válku. Lidé v Bretani vědí, co jsem vykonal. Nezklamu vás.“

„Věřím vám,“ řekl O’Mara. Sedli si do trávy pod stromem. O’Mara pokračoval: „Tak poslouchejte, Larue. Musíte zařídit tohle …“

Do vily se O’Mara vrátil v sedm. Přijel hlavní branou a schoval auto v garáži. Přeběhl trávník a malými dvířky vešel do chodby, která vedla k Tanžinu obývacímu pokoji.

Tanga a Guelvada popíjeli jakýsi koktejl.

„Přijel jste právě včas, O’Maro,“ přivítala ho Tanga. „Ernest vyrobil fantastický koktejl – prý se ho naučil v Lisabonu. Nedáte si?“

„Ne, díky,“ odmítl O’Mara. „Ale dal bych si whisky se sodou.“

Guelvada nápoj připravil a postavil před O’Maru. „Pročpak se neradujete?“ zeptala se roztomile Tanga. „Všechno vypadá slibně.“

„Nevím, proč bych měl jásat,“ odsekl. „Přemáhat se rozhodně nebudu. To je daleko horší než být smutný.“ Jedním douškem vypil whisky a dodal: „Erneste, rád bych s tebou mluvil.“

„Mám odejít?“ zeptala se rychle Tanga.

„Ne,“ odpověděl O’Mara. „Kdybych chtěl, abyste odešla, upozornil bych vás sám.“

Pokrčila rameny.

O’Mara zamířil ven na trávník. Guelvada ho následoval.

„Promiň, že se tě zeptám na něco, co ti možná bude připadat impertinentní,“ ozval se Guelvada. „Zažil jsem tě v několika pěkně tvrdých akcích, ale nikdy jsem tě neviděl vyvedeného z míry. Je to opravdu tak zlé?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl O’Mara. „Nejsem nijak zvlášť bez sebe. Prostě mi leccos nesedí, to je všechno.“

„Už asi chápu,“ řekl Guelvada.

„Co to má znamenat – ,Už asi chápu’?“ zeptal se ostře O’Mara.

Guelvada se usmál. Vykouzlil jeden ze svých nejlaskavějších úsměvů. „Nevzpomínám si, že bys byl někdy vyvedený z míry kvůli sobě,“ prohodil. „A jestli jseš vedle, pak kvůli někomu jinému.“ Stál a usmíval se na O’Maru. Vypadal dokonale šťastně.

„Třeba máš pravdu a třeba ne,“ řekl O’Mara. „Záleží na tom?“

„Ne,“ odpověděl Guelvada. „Nezáleží.“

Vykročili po cestičce. Když zašli do stínu mezi stromy, vytáhl O’Mara z kapsy obálku. Vyjmul mikrofilm, obálku zmačkal a zahodil. Podal mikrofilm Guelvadovi.

„Podívej se na to, Ernie,“ řekl.

Guelvada snímek prozkoumal. „Proboha …“ vydechl. „Báječná práce! Kdo to udělal? Larue?“

O’Mara přikývl. „Výborná práce,“ přisvědčil. „Doufám jen, že se ujme.“

„A co mám dělat já?“ zeptal se Guelvada.

„Hned se to dozvíš,“ odpověděl O’Mara. „Dnes večer si dáš schůzku s Ernestinou. V postranní kapse saka budeš mít nezapečetěnou obálku s jistými dokumenty. Za chvilku je dostaneš. Tu obálku, a otevřenou, budeš mít v postranní kapse saka. Rozumíš?“

„Jakpak by ne,“ usmál se Guelvada. „Vždyť je to prosté.“

„Výborně. A teď mi pověz,“ pokračoval O’Mara, „jak má Ernestina v domku rozložené místnosti. Měl bys to už vědět.“

Guelvada se opět usmál. „Vím – až moc dobře,“ odpověděl. „Vejdeš hlavními dveřmi. Je to malý domek. Když zavřeš dveře a postavíš se k nim zády, máš před sebou chodbu, která probíhá celým domem. Chodba končí dveřmi do kuchyně. Z pohledu ode dveří jsou napravo dvě místnosti. První je obývací pokoj a pak těsně před kuchyní koupelna. Nalevo jsou další dveře, do ložnice. O něco dále, ale ještě před kuchyní, je vchod na malé schodiště. Vede na půdu, na takové podivné místo, kde se tuším skladují kufry a podobné zbytečnosti.“

„Rozumím,“ prohlásil O’Mara. „Když se s Ernestinou vrátíte, jdete do obýváku?“

„Ano,“ přisvědčil Guelvada. „Jdeme do obýváku. Pak se jde obvykle do ložnice převléknout. Zatímco se svléká,“ usmál se, „já, jako domácí přítel, zapálím líh pod kávovarem. Ernestina se objeví tak za dvě tři minuty.“

„Výborně,“ řekl O’Mara. „A teď si pečlivě zapamatuj tohle: až se dnes večer vrátíte do domku, budeš mít u saka málem utržený knoflík. Musí ti viset na niti. Až vejdeš dovnitř, knoflík utrhneš; nech ho upadnout na podlahu. Jakmile se nabídne, že ti knoflík přišije – když tak ji o to požádej – svlékni si sako a podej jí ho. Předně proto, aby ti přišila knoflík, a taky proto, že chceš zajít do koupelny, aby sis umyl ruce. Až jí budeš podávat sako, postaráš se, aby ti mikrofilm vypadl na zem. Ty si ho ale nevšimneš. Půjdeš rovnou do koupelny a umyješ si ruce. Nemusíš pospíchat.“

„Aby měla dost času prohlédnout si mikrofilm?“ zeptal se Guelvada.

O’Mara přikývl. „Přesně tak.“

„A co obálka s dokumenty?“ připomněl Guelvada.

„Tu necháš v kapse u saka, až jí ho podáš.“

„Rozumím,“ prohlásil Guelvada. „Jestli si ji chce prohlédnout, až budu v koupelně, může.“

„Jestli si ji bude chtít prohlédnout, je to prima.“

Guelvada chvíli přemýšlel a pak se zeptal: „A když ne? Třeba se vrátím z koupelny a zjistím, že pilně přišívá knoflík; třeba mikrofilm najde a beze slova mi ho podá, aby bylo jasné, že si ho neprohlížela … co potom?“

„Podívá se na něj,“ ujistil ho O’Mara. „Vždyť je to ženská. Ženský jsou vždycky zvědavý. Ale kdyby snad patřila k výjimkám a všechno ti vrátila, požádej ji, ať si mikrofilm prohlédne. Když odmítne, opakuj jí to.“

„Myslíš, že budu muset?“ zeptal se Guelvada.

„Asi ne,“ odpověděl O’Mara. „Podle mě se na mikrofilm podívá.“

„A potom?“ vyzvídal Guelvada.

O’Mara pokrčil rameny. „Nevím,“ přiznal a pohlédl na Guelvadu. „Pak všechno záleží na tobě, Ernie. Podívej: máš tady ženskou, která byla zamilována do Taudrilla. Tvrdí ti, že ho měla za dobrého Francouze. Milovala ho, protože pracoval pro Francii. Uvidí fotografii. Uvidí svého milence v objetí jiné ženy. A pozná, kde jsme snímek udělali.“

„A kde?“ zeptal se Guelvada. „Mohu to vědět?“

„V kanceláři u Volanona. V garáži,“ odpověděl O’Mara.

„Ale jakpak to pozná?“ zeptal se Guelvada. „Byla tam?“

O’Mara se usmál. „Právě to bych rád vyzvěděl,“ řekl. „Jestliže se podívá na mikrofilm a pozná, odkud je fotografie – a já si myslím, že ano – bude s tím muset něco udělat.“

„Aha,“ zabručel Guelvada. „Takže si myslíš …“

„Co si myslím, je fuk,“ přerušil ho O’Mara. Řekl to málem hrubě. „Nezáleží ani na tom, co si myslíš ty, ani na tom, co si myslím já. Potřebuju jistotu! A díky tomuhle ji snad budeme mít!“

Guelvada pokrčil rameny. „Samozřejmě,“ přisvědčil. „Takhle ji budeme mít.“ A lehčím tónem pokračoval: „Takže jsem se vrátil z koupelny, a aby to šlo hladce: Ernestina sebrala mikrofilm, prohlédla si ho, poznala svého bývalého milence v objetí paní hraběnky. Poznala také, kde jsme snímek udělali. Poznala, že je z Volanonovy garáže. A co udělá pak?“

„Nevím,“ přiznal O’Mara. „Další věc, kterou bych rád zjistil.“

Chvíli bylo ticho. „Dělal jsem už v životě ledacos,“ ozval se Guelvada. „Ale nikdy jsem myslím nedělal volavku.“ Prapodivně se usmál. „Takže teď budu volavku dělat a budu na tom stejně jako pes, na kterém konají vědecké experimenty.“

„Máš vlastně pravdu,“ přisvědčil O’Mara. „Budeš na tom úplně stejně, Erneste.“

Guelvada pokýval hlavou. „Naprosto chápu,“ poznamenal. „Ještě něco, Shaune?“

„Ano,“ řekl O’Mara. „Měl bys už jít a sbalit si věci. Radši už běž. Vezmi si najatý vůz, vrať se do Saint Lys a odevzdej ho půjčovně. Pak zajdi do divadla. Ještě jednou se podívej na představení své přítelkyně. Počkej na ni a odveď ji domů.

Cestou jí naznač, že nejspíš brzo odjedeš, ale snad ne na dlouho; chceš se s ní ještě setkat. Dej pozor, aby to znělo věrohodně.“

„Bude to znít naprosto věrohodně,“ slíbil Guelvada. „Všechno?“

„Všechno,“ uzavřel O’Mara.

Guelvada vytáhl z kapsy maličké kožené pouzdro. Zasunul do něho mikrofilm. O’Mara mu podal tlustou otevřenou obálku.

„Strč si ji taky do kapsy,“ řekl.

Guelvada si vzal obálku a schoval ji. „Nu což, půjdu,“ prohodil. „Sbalím si věci a nechám je v ložnici. Pak vypadnu.“

O’Mara řekl: „Sbohem, Ernie.“

„Sbohem,“ odpověděl Guelvada. Usmál se na O’Maru a dodal: „Nezklamu.“

O’Mara sledoval pohledem, jak kráčí po cestičce přes trávník.

O’Mara mlčky popíjel kávu. Položil šálek na stůl a pohlédl na Tangu. Pomyslel si, že v měkkém, narůžovělém světle svíček, stojících na dubovém stole, vypadá ještě přitažlivěji než jindy.

„Víte, že jste u večeře nepromluvil ani slovo?“ upozornila ho Tanga. „Pak si člověk může myslet cokoliv.“

„To bych netvrdil,“ prohlásil O’Mara. „Nalila byste mi ještě kávu? Máte nádherné šaty, ale po večeři se raději převlékněte.“

„Ano?“ řekla tázavě. „Když myslíte … samozřejmě. A co si mám vzít?“

„Na tom nezáleží,“ odpověděl O’Mara. „Nejraději nějaký kostým.“

„A proč se musím převlékat?“ zeptala se. „Nesmím snad vědět ani tohle?“

O’Mara téměř netrpělivě odpověděl: „Rád bych si vás zachoval v paměti takovou, jaká jste teď. Asi na mě leze na stará kolena sentimentalita.“ Zašklebil se. „Ale rád bych si ten obrázek zachoval nepokažený.“

„Okouzlující projev,“ usoudila. „Děkuji vám, pane … Hned po večeři si vezmu kostým.“

„Nemusíte hned po večeři,“ zamračil se O’Mara. „Stačí, až vypadnu.“

Pozvedla obočí. „Vy jdete pryč, O’Maro?“

O’Mara povstal a přinesl jí krabičku cigaret. Nabídl jí oheň.

„Ano, jdu,“ potvrdil. „Večer musím odjet. Zítra ráno bych měl být v Paříži.“ Pomyslel si: rád bych věděl, zda měl Quayle pravdu – jestli by nebylo lepší předem upozornit lidi, co je čeká. Třeba by je to psychicky nijak neovlivnilo, neztráceli by odvahu. Pohlédl na Tangu. Řekl si, že psychickou rovnováhu nebo odvahu hraběnky de Sarieuxové nemůže ovlivnit nic. Neříkal si to proto,že by tomu chtěl věřit, ale proto, že opravdu věřil. Usedl a zapálil si cigaretu.

„Tango, počítám, že byste ráda věděla, oč běží,“ prohlásil. „Myslíte si, že bych vám mohl alespoň něco prozradit. Nikomu jsem nic neřekl ze dvou důvodů. Za prvé – nevím to. Za druhé – dávám přednost chování dobrého vojáka – to jest plnění rozkazů. Víte, jakým způsobem jedná Quayle. Když na agenta čeká nějaká tvrdá situace, raději mu – anebo jí – neprozradí, co se bude dít. Pokud to není naprosto nutné.“

Kouřila, lokty opřené o stůl, s půvabně svěšenými dlouhými prsty. Zamyšleně na něho hleděla.

„Vím, že to je někdy dobré,“ odpověděla. „Říkám někdy. Záleží na agentovi. Když vás Quayle poslal do Paříže, když jste začal pít, dostal se do všelijakých nesnází, zatkli vás, uvěznili, propustili… Když jste se potloukal po venkově, až jste dorazil do Saint Brieuc, když jste začal pracovat v Garáži Volanon, nosil ty špinavé šaty, jedl mizernou stravu a opíjel se do bezvědomí – věděl jste, co může přijít. Ne, O’Maro? Věděl jste, že jednoho dne se objeví Morosk a Nago – či někdo jiný. Věděl jste, co vám budou chtít udělat. A nijak vás to psychicky nepodlomilo. Nemám snad pravdu?“

O’Mara se na ni zahleděl. S náznakem starého velikášství prohlásil: „Já jsem O’Mara! Já zvládnu všechno!“

„Rozhodně,“ potvrdila. „A nemohla bych při vší úctě poznamenat, že já jsem de Sarieuxová?“ Hrdě pozvedla hlavu. „Já taky zvládnu všechno!“

„Možná že ano, ale jste ženská,“ mínil O’Mara.

Zasmála se. „Začínáte být pěkně staromódní. A já mám raději, když se usmíváte.“

„Nemám se nad čím usmívat,“ řekl O’Mara.

Vstal a začal se procházet po místnosti.

„Škoda že jsem se nemohla rozloučit s Guelvadou,“ podotkla Tanga. „Hrozně se mi zamlouvá. Uvidím ho ještě?“

O’Mara se zastavil. Loktem se opřel o římsu nad krbem a vážně se na ni zahleděl.

„Doufám, že ano, Tango,“ odpověděl. „Mám taky Ernesta hrozně rád.“ Chvíli bylo ticho, pak pokračoval: „Předevčírem v noci jsem se byl podívat v Taudrillově domku. Je asi devět mil od místa, kde odbočuje saintlyská silnice na Gouarec. Počítám, že to tam znáte. Říkal jsem si, že bych mohl něco zajímavého nalézt. Našel jsem jenom dvě knížky. Jednou z nich byl polský překlad Shakespearových her od jakéhosi pana Korsaka, vydaný roku 1840 ve Vilně. Prohlédl jsem si ho. Umím dobře polsky. Zaujala mne –a nejen zaujala – pasáž, kterou pokládám za špatně přeloženou.“

„Vážně? Nesmírně zajímavé,“ prohlásila. „A jaká pasáž?“

„Překlad veršů z Romea a Julie,“ objasňoval O’Mara. „, Co je to jméno? I pod jiným jménem… by růže měla stejně sladkou vůni.’ Korsak to přeložil takto: ,Co je to jméno? I pod jiným jménem se růže bude rdíti kouzelně.’“

„Myslím, že to je báječný překlad,“ odporovala mu. „Dokonale polský a romantický, ne?“

Přikývl. „To jsem si říkal také. Když jsem si knihu doprohlédl a chtěl jsem odejít, překvapil mě Volanon.“ Zasmál se. „Papá Volanon s pistolí. Chtěl mě zabít. Někdo mu namluvil, že jsem nacista.“

Pozvedla obočí. „Zajímalo by mě, kdo to mohl být.“

„Já nad tím uvažoval také,“ pokračoval O’Mara. „Měl jsem tušení – nejasné tušení – ale chyběla mi jistota. Ptal jsem se, jak je možné, aby Volanon věděl, že jsem tou dobou v Taudrillově domku. A když to nevěděl, co tam tedy dělal? Rozhodl jsem se, že se ho zeptám. Ale napřed jsem ho musel přemluvit, aby mě nezabil. Podařilo se. Přesvědčil jsem ho, aby mne nechal žít. Odjel pak na kole zpátky do garáže. Slíbil jsem mu, že ho navštívím.

Když jsem se té noci vracel do vily, někdo na mne, jak si vzpomínáte, z léčky vystřelil. Byl to mladý makista Dupont, a jemu také někdo určitě namluvil, že jsem nacista. Slyšela jste, co jsem včera večer řekl Laruemu. Dupont byl mládě a horlivec. Smůla. Napřed jsem si myslel, že Volanon s Dupontem mohli ten nápad dostat přes Desarta – to je dědula, který tu pomáhá zahradníkovi – že si Desart pustil pusu na špacír. Že něco vykládal v Nouveau Café. Ale i kdyby jim řekl, že Philippe Garenne z Garáže Volanon je hostem ve vile Cóíe ďAzur, nemohli z toho usoudit, že jsem nacista.“

„Pochopitelně.“ Zlomyslně se na něho usmála. „Mohl jste tu být z jiného důvodu. Třeba jsem se do vás zamilovala, když jsem vás viděla u garáže tak skvostně opilého. Proč ne?“

O’Mara se zasmál. „To je ovšem znamenitý důvod,“ prohlásil. „Nejvíc mě zajímalo, jak vůbec mohl Volanon na něco takového přijít. A pak jsem to rozřešil. Někdo mu zavolal do garáže a řekl mu, že ten opilý blázen Philippe Garenne, který u něho tak dlouho pracoval, je nacista. Skrývá se před francouzskou justicí a zmizel, protože mu byl francouzský agent Taudrille na stopě. Historku podporuje fakt, že Taudrillovo tělo našli pod útesem nedaleko místa, kam Garenne chodíval – kousek od tisového háje. Volanon tedy popadne pistoli a žene se po Garennovi.“

„Věrohodné,“ přiznala.

O’Mara přikývl. „Naprosto věrohodné. Přesto se mi podařilo Volanona přemluvit, aby mě nezabíjel. Včera večer jsem za ním šel do garáže na návštěvu. V pokoji u něho se svítilo, ale garáž byla prázdná. Našel jsem ho v řece, na mělčině kousek od břehu. Někdo ho bodl do krku.“

„Aha,“ uklouzlo jí.

„Někdo přišel Volanona navštívit v době, kdy věděl, že bude v garáži sám,“ pokračoval O’Mara. „Ten někdo s ním mluvil. Volanon odešel z pokoje a nechal rozsvíceno. Sešel dolů, když neznámého uviděl před garáží. Hovořili spolu v kanceláři, a pak se šli projít. Kráčeli po břehu řeky a neznámý jakoby nešťastnou náhodou strčil Volanona do vody, pár kroků od místa, kde se nad hladinou sklání strom; neznámý se omlouvá, křičí na Volanona, že tu je strom, aby se ho chytil a vytáhl se na břeh, a tak se Volanon chytá jedné z větví a začíná se vytahovat z vody.

A jakmile se dotkne břehu, neznámý ho bodne do krku; přitom mu ale vypadne stříbrná tužka a knížečka, která zapadne do vody.“

„Proč na to šel tak složitě?“ zeptala se Tanga. „Nebylo by snadnější zabít Volanona v křoví na břehu?“

„Pro muže ano,“ potvrdil O’Mara. „Ale ne pro ženu. Nezapomeňte, že Volanon je rozložitý a silný chlap.“

„Vy tedy myslíte, že jde o ženu?“

Přikývl a pokračoval: „Důležitá je ta kniha. Našel jsem ji ve vodě; malý, v kůži vázaný výtisk Shakespearových her. Jedna stránka u hry Romeo a Julie byla označená – stránka, na níž byl citát…,Co je to jméno? I pod jiným jménem by růže měla stejně sladkou vůni…’

Uvažoval jsem, proč by měl mít Taudrille zájem o tenhle citát, který si ve svém polském překladu podtrhl tužkou a pak to vymazal; a proč žena, která zabila Volanona, měla u sebe anglický výtisk Shakespeara. A pak jsem náhle pochopil. Byla to jedna z těch věcí, které jsou tak absurdně nabíledni, že je přehlédnete.“

O’Mara se odmlčel. Ticho v místnosti bylo až nesnesitelně napjaté.

Tanga se konečně zeptala: „Oč vlastně běželo?“

„Člověk, po kterém pátráme,“ pokračoval O’Mara, „si říká Rozanski. Je to přejaté jméno. Polsky se růže řekne róža. Ale v polštině je jméno Roza výjimkou. Převažuje tvar Rozanski.“

„Rozumím,“ řekla Tanga. „A dál?“

„Vzpomeňte si na Korsakův polský překlad,“ upozornil O’Mara: „… I pod jiným jménem se růže bude rdíti kouzelně … ,Rdí se’ je polsky rumieni. A stejně jako roža přechází v mužské jméno Rozanski, existuje i ekvivalent ženského jména od rumieni – a ten zní Rumianska!“

O’Mara nevzrušeně dodal: „Guelvadova přítelkyně se jmenuje Ernestina Rumianska.“

Tanga tiše vyjekla: „Mon Dieu…!“

„Tak, tak,“ pokýval O’Mara hlavou. „Byl to jakýsi druh kódu. Růže bude i pod jiným jménem stejně sladce vonět nebo se stejně kouzelně rdít. Rozanski bude i pod jiným jménem patřit ke stejnému spolku jako Rumianska. Nebo obráceně, Rumianska patří ke stejnému spolku jako Rozanski. Byl to internacionální kód, podle něhož se dali v kterékoliv zemi rozpoznat Rozanskiho spolupracovníci.“

„Proto jsme včera večer udělali ten snímek v garáži?“

„Právě proto,“ řekl O’Mara. „Jsem přesvědčen, že Volanona zabila Ernestina Rumianska. Guelvada na její přání odvezl Taudrillův vůz do garáže u jeho domku. Myslím si, že právě šla pro ten vůz. Uviděla mne, jak vcházím dovnitř, a zmizela. Cestou do Saint Lys spatřila telefonní budku, zavolala Volanonovi, a ten hned nasedl na kolo; nechal se asi jedním z těch nákladáků, co sbírají ryby, odvézt až k Saint Lys a dál zase pokračoval na bicyklu. Byl přesvědčen, že mám Taudrilla na svědomí.

Ale Ernestine plán nevyšel. O’Mara, nebo Garenne, druhého dne ještě žije. Chce tedy vědět, proč ho Volanon nezabil. Už chápete?“

Přikývla. „Už rozumím.“

„Takže jde k Volanonovi do garáže zjistit, jak se věci mají. A Volanon jí řekne, proč mě nechal žít.“

„Opravdu zajímavé,“ poznamenala.

„A bude to ještě zajímavější,“ mínil O’Mara. „Guelvada dostal mikrofilm. Na dnešek jsme připravili malé divadelní představení pro slečnu Ernestinu Duvallierovou – jak stojí na plakátech – čili pro Ernestinu Rumianskou. Ernest u ní fotografii ztratí. Pak půjde do koupelny. Ona mikrofilm zvedne a prohlédne si ho. Zjistí, že snímek je z Volanonovy garáže. A pozná také vás. Pozná i Taudrilla, a protože ví, že snímek byl udělán ve Volanonově kanceláři, pochopí, že jde o padělek.“

„Pozná, že to je past?“ zeptala se Tanga.

O’Mara přikývl. „A pak s tím bude muset něco udělat.“

Opět bylo chvíli ticho. Tanga odložila cigaretu do popelníku, vzala si další a přitáhla si jeden z růžových svícnů. Připálila si. O’Mara pozoroval, jak se jí odraz plamene třepotá na tváři.

„Ráda bych věděla, co Ernestina udělá,“ prohlásila.

O’Mara si pomyslel: K čertu s Quaylem! Člověk nesmí být křivák! A tiše řekl: „Má drahá, povím vám, co podle mě udělá. Bůh ví, že už teď jsou v dost zoufalé situaci. Až se Guelvada vrátí z koupelny, bude zralá udělat cokoliv.“

„Zabije Guelvadu!“ uklouzlo jí.

„Pokusí se ho zabít,“ přisvědčil O’Mara. „Možná že s úspěchem. A navíc u Guelvady něco najde – něco, co jí bude připadat jako dar shůry. A s tím bude muset něco udělat. Před odjezdem pak bude chtít zjistit ještě něco – ještě jednu věc. Nezapomeňte, že jejich posledního agenta v Anglii chytili, když sledoval Eleonoru Fraynovou a pokoušel se tak vypátrat, kde sídlí Quayle. Nu, Fraynová pro něho byla příliš tvrdý oříšek. Nic nevypátral. A dokud to nebudou vědět, nemohou dělat vůbec nic. Jestliže jsem uvažoval správně, pokusí se Ernestina zjistit Quaylovu adresu sama. A přijde sem.“

„Už rozumím …“ podotkla Tanga.

O’Mara odstoupil od krbu. Zamířil k Tanze, zastavil se před ní a zahleděl se jí do očí.

„Zatraceně mě to mrzí, Tango,“ pronesl. „Víš, že bych nejraději udělal všechno sám. Nemohu. Je na tobě, abys jí řekla, co chce. Nic jiného se nedá dělat.“

Tanga vdechla cigaretový kouř. „Nebudu v ošklivé situaci poprvé, O’Maro,“ poznamenala. „Víte, že pro Quayla pracuju už pěkně dlouho. A všichni víme, co nás možná čeká.“

„Prima,“ oddechl si O’Mara. „Představení končí v půl jedenácté. Mohla by sem dorazit tak kolem půlnoci. Raději pošlete Yvettu pryč.“

„Už jsem o tom přemýšlela,“ řekla. „Za půl hodiny odjede.“

„Musím už jít,“ pokračoval O’Mara. „Mám spoustu práce.“ Udusil v popelníku oharek. Zahleděl se na Tangu. „Když jsem před časem hovořil s Quaylem a připravovali jsme můj výlet do Saint Brieuc, řekl mi, že se po mně jednoho dne vrhnou,“ dodal. „Musím jim prozradit, co chtějí vědět, ale musejí to ze mne vynutit; musím vydržet, co půjde. Jakmile promluvím brzy, proklatě dobře poznají, že jde o trik.“

Tanga vstala a řekla: „Rozumím, O’Maro. V té zvláštní službě, k níž mám čest náležet, vždycky existovalo nevyřčené heslo: ,Účel světí prostředky’. Doufám, že všechno proběhne, jak zamýšlíte.“

„Já také,“ odpověděl. „Sbohem, Tango.“

A vyšel z místnosti.

Za pět minut zaslechla Tanga, jak se štěrkovanou cestou rozjíždí k bráně auto. Usedla za stůl. Vzala ze stříbrné krabičky cigaretu a zapálila si. Pak zamířila ke dveřím.

„Yvetto …“ zavolala.

Věžní hodiny kostela v Saint Lys odbily půl.

Ernestina, zavěšená do Guelvady, pronesla: „Dneska jsme skončili brzy. Byla to krátká hra. Je teprve půl jedenácté.“

„Jsem rád,“ podotkl Guelvada. „Jsem rád, protože budeme mít víc času pro sebe. A dneska mne to těší zvlášť.“ Řekl to smutným tónem.

„Proč?“ zeptala se a stiskla mu paži.

„Zítra musím odjet. Už časně ráno. Dostal jsem příkaz. Někomu zas něco vlezlo do hlavy, ale nevím co. Všechno je přísně tajné.“

„Škoda,“ vzdychla si. „Budeš pryč dlouho, Erneste?“

Vydali se přes malé náměstí. Svítil úplněk a na město byl překrásný pohled. Staré dřevěné domy zalité stříbrným světlem vypadaly téměř jako z pohádky.

„Dlouho ne,“ odpověděl Guelvada. „Tři nebo čtyři dny. Pak se vrátím – jestli mě ovšem nepošlou někam jinam.“

„Život nestojí za nic,“ prohlásila přiškrceně. „Kvůli Julesovi jsem byla hrozně smutná. Myslela jsem, že se z toho otřesu už nevzpamatuji. Pak ses objevil ty. Chtěla jsem tě sice při prvním setkání zabít, ale časem jsem zjistila, že máš vlastnosti, které ve mně probouzejí veškerou ženskost. Doufám, že to nezní neslušně … ale já to tak cítím.“

„Beruško!“ zašeptal Guelvada. Pomyslel si, že to bude pěkná legrace, jestli se O’Mara mýlí. Pěkná švanda, jestli se seknul. A Guelvada, který měl značné zkušenosti – a s ženami z celého světa – zpola věřil, že se opravdu mýlí. Je přece nemožné, aby Ernestina byla tak dobrá herečka – pokud má O’Mara pravdu. Zvlášť když je profesionální herečka. Pro ženu, která musí předstírat city na jevišti, je mnohem obtížnější předstírat je i v soukromém životě.

Prošli úzkou uličkou na severní straně náměstí. Kráčeli mlčky. Ernestina neřekla ani slovo. Zdálo se, že ji hrozně rmoutí Guelvadův odjezd.

Přišli k malé aleji, vedoucí k jejímu domku. Guelvada klopýtl, padl a v poslední chvíli se vzepřel o ruce.

„Ksakru! Teď jsem se umazal!“ zabručel. „Vaše saintlyská špína mi leze na nervy!“

„Nevadí, drahoušku,“ zasmála se. „Mám báječné voňavé mýdlo. Umyješ si ruce. Cestou domů si k nim můžeš vonět a vzpomínat na Ernestinu.“

Usmál se na ni. „Doufám, ze na tebe budu moci vzpomínat i díky něčemu lepšímu,“ prohlásil mlsně.

Stáli u domku. Odemkla a vstoupila dovnitř, Guelvada za sebou zavřel a počkal, až rozsvítila.

Pak zvolal: „No sakra!“ Stál v úzké chodbě a hleděl na podlahu.

„Copak je?“ zeptala se Ernestina.

Guelvada se sklonil a pozvedl knoflík. „Upadl mi od saka,“ vysvětloval. „Napřed se umažu a pak ztratím knoflík. Mám prostě den.“

„Hlupáčku,“ řekla něžně. „Já ti ho přišiju.“

„Jsi skvělá, Ernestino,“ prohlásil. „A mám tě k smrti rád.“

Zasmála se. Odešla do ložnice. Guelvada otevřel dveře obývacího pokoje a vstoupil dovnitř. Rozsvítil a zapálil pod kávovarem. Ernestina se vrátila.

„Tady máš moje speciální mýdlo,“ řekla. „Moc ho ale nevymydli. Než se umyješ, přišiju knoflík.“

„Co bych si bez tebe počal?“ zeptal se Guelvada. Svlékl si sako a podal jí ho. Vzal si mýdlo a vyšel z pokoje. Cestou ji stiskl v pase.

Usedla do křesla vedle krbu. Položila si sako přes klín. Sklopila zrak a uviděla na podlaze mikrofilm. Vstala, přehodila sako přes opěradlo křesla a zvedla snímek. Přidržela ho proti světlu a dlouho jej prohlížela. Zasunula jej do hlubokého výstřihu blůzy.

Rychle zamířila do ložnice. Ve chviličce se vrátila. Stála s rukama za zády a opírala se o zeď na druhé straně pokoje – o zeď proti dveřím.

Objevil se Guelvada. Shrnoval si rukávy od košile. Tiše si pohvizdoval. Usmíval se.

„Tak co … hotovo?“ zeptal se. „Přišila jsi mi knoflík?“

Pozvedla ruce. Guelvada uviděl pistoli. Díval se na Ernestinu a nepřestával se usmívat. Stál uprostřed místnosti, díval se na ni a drze se šklebil.

„Tak co …“ opakoval. „Fraulein Bošová?“

Udýchaně vyrazila: „Já tě zabiju! Zabiju tě a s jakou chutí! Ty blbče … myslel sis, že jsi bůhvíjak chytrý! Myslel sis, že jsi bůhvíjak chytrý a …podívej, co ti vypadlo!“

Levicí pozvedla mikrofilm; držela ho tak, aby ho mohl vidět. Guelvada pokrčil rameny.

„No … a co má být?“ prohlásil německy. „Jsi tlustá sviňka a páchneš česnekem.“

Začala mu sprostě nadávat. Hlubokým hlasem, který vzteky ochraptěl, na něho vychrlila: „Tys zabil Taudrilla … mého drahého manžela! A myslel sis, že jsi chytrý! Ale já tě teď zabiju. Všechny vás pobiju! Dávala jsem na všechny pozor a čekala, až přijde můj čas. A teď se budu dívat, jak se kroutíš … a pak ti ostatní… jeden po druhém! …“‘

Vzteky se zajíkla. Celá se třásla hněvem. Jen ruka s pistolí se ani nezachvěla.

Guelvada se téměř nepostřehnutelně posunul k pohovce.

Zpozorovala to. „Ani se nehni, ty pse!“ vykřikla.

Znovu pokrčil rameny. „Jsi blázen a jak jsem už říkal, páchneš česnekem a mizernými německými párky,“ prohlásil. „Po každém polibku jsem se musel omýt kolínskou.“

Prudce na něho zasyčela: „Nejradši bych tě roztrhala! Chtěla bych tě vidět umírat hodně pomalu; ale nemám čas a nepotřebuju tě. Znám tvé přítelíčky… znám je všecky … a už si s nimi poradím!“

Guelvada na ni pohlédl s jistou lítostí. Bez vzrušení prohodil: „Já ti povím, co jsi, ty nacistická čubko!“

A řekl jí to.

Něco na něj křičela. Stiskla spoušť. A vystřelila dvakrát. Opřela se o zeď a těžce oddechovala.

Guelvada padl k zemi. Padl a ležel nehybně. V koutku úst se mu objevilo trochu pěny smíšené s krví. Zavřel oči.

Zasunula pistoli do kapsy. Zamířila ke křeslu. Zvedla Guelvadovo sako a začala ho prohledávat. Našla obálku; usedla, vysypala ji do klína a začala si prohlížet její obsah. Pročítala papíry a pozdržela se u Quaylova dopisu:

„Zatčením Liebnische který zastřelil Fraynovou se nám podařilo zlikvidovat posledního Rozanskiho agenta v Anglii stop Všichni se okamžitě vraťte stop Návrat zajištěn letadlem z Gouarecu stop Bude na vás čekat od půlnocistop P. Q.“

Ernestina se začala usmívat; potom se rozesmála. Vstala, stála a hleděla na Guelvadu. Kopla ho do obličeje.

Pak zamířila do ložnice. V rohu ve skříni měla telefon. Vyndala ho a čekala. Tiše a zdvořilou francouzštinou požádala o spojení.

Staré stříbrné hodiny na římse krbu ve vile Cote d’Azur odbily jednu. Tanga vstala od stolu, prošla místností a zahleděla se na ně. Obdivovala je už od chvíle, kdy je spatřila poprvé. Byla to skvělá ruční práce. Napadlo ji, jak je podivné, že v tuto chvíli uvažuje o hodinách.

Zamířila k postrannímu stolku, vzala si cigaretu a zapálila si. Na O’Marovu radu si oblékla černý kostým a nabíranou blůzu. Ve tváři měla klidný výraz. Chodila uvolněně, lehce. Přemýšlela, jak dlouho bude muset čekat.

Uslyšela klapnutí západky na francouzském okně. Ani se neotočila. Ruka, v níž držela cigaretu, byla naprosto pevná. Ozvalo se další cvaknutí, jak někdo zavřel okno, ukryté za těžkými záclonami.

Kdosi ji vyzval: „Obraťte se!“

Tanga si pomyslela: „Nadešel čas. Musíš začít jednat!“ Přistihla se při pokusu vybavit si jistou scénu – jak se O’Mara choval při prvním setkání s Moroskem a Nagem. Proč jenom myslí na O’Maru, napadlo ji. Obrátila se.

Před zataženými záclonami stála Ernestina. V pravé ruce, volně svěšené podél těla, svírala pistoli. Obličej měla sinalý, oči jako dvě čárky. Byl na ni příšerný pohled.

„Co si přejete?“ zeptala se Tanga. Trošičku úzkostlivě.

„Vás. Chci vás!“ řekla Ernestina. „Toho druhého jsem už zabila.“

„Nevím, o čem mluvíte,“ prohlásila Tanga. „Nezbláznila jste se? Nemůžete přece lézt v noci do cizích domů se směšnou pistolí v ruce!“ Slova sice zněla odvážně, ale Tanžin výraz prozrazoval, že má trochu nahnáno.

„Byla by švanda, kdybych byla šílená,“ řekla Ernestina. „Ale ať už jsem blázen nebo ne, uděláte, co vám povím.“

Tanga stála před stolkem. „Vám se to mluví, když máte pistoli,“ podotkla. „Já bych s pistolí taky měla kuráž.“

„Nebudeme se zbytečně bavit,“ uchechtla se Ernestina. „Uděláte, co vám řeknu. Uděláte to, protože jste vlastně můj otrok; já patřím k vyšší rase.“

„To mi připadá krapet zastaralé,“ usmála se Tanga.

Ernestina obešla jídelní stůl. Pozvedla pistoli. Přistoupila těsně k Tanze. Levičkou ji udeřila do obličeje.

„Tohle bude madam připadat taky zastaralé,“ ušklíbla se. „Třeba nemáte ráda zastaralé jednání. Třeba se vám tohle bude líbit víc.“ A udeřila ji znovu.

„Kvůli tomu jste tady?“ zeptala se Tanga.

„Ne,“ odpověděla Ernestina. Přejela si jazykem přes vyschlé rty. „Přišla jsem si pro vás. Přišla jsem si pro vás, protože vás potřebujeme. Venku stojí vůz – patřil člověku, jehož jste pomohla zabít – člověku, o němž jste si mysleli, že se jmenuje Taudrille – člověku, který byl nacistou tělem i duší. Jsem ráda, že je to jeho auto. Jsem ráda, že jeho auto bude snad vaším pohřebním vozem.“

Tanga uhasila cigaretu.

„Jděte a postavte se k oknu,“ nakázala jí Ernestina. „Pak roztáhněte závěsy. Já zatím zhasnu. Nezapomeňte, že svítí měsíc a že na vás dobře vidím. Jestli se pokusíte udělat něco jiného, než co vám řeknu, vystřelím po vás; nezabiju vás, jenom vám znepříjemním život – umím výborně střílet. Teď jděte k oknu a roztáhněte závěsy.“

Tanga zamířila k oknu. Roztáhla těžké závěsy. Téměř současně zhaslo světlo.

Zezadu se ozvalo: „Otevřte okno; zabočte doprava a jděte po cestě; nasedněte do auta, za volant. Budete řídit. Já budu sedět za vámi. Vyjedete hlavní branou a zabočíte na cestu ke Gourantské farmě. Projedete kolem ní a zamíříte na silnici, která objíždí Saint Lys a ústí na cestu ze Saint Lys do Gouarecu. Třeba trasu neznáte, ale nemějte starosti. Povedu vás. A teď už pohyb!“

Tanga vyskočila z okna. Pozvedla ruku k tváři, k místu, kde měla zarudlou podlitinu.

„Ruku dolů!“ přikázala jí Ernestina.

Nastoupily do auta. Tanga zařadila rychlost. Auto se rozjelo. Ve chvilce dorazily na cestu.

„A rychle, krásko!“ pobídla Ernestina. „Ale ne zase moc rychle!“

Když se v dohledu objevil Taudrillův domek, Ernestina nařídila: „Zpomalte! Projedete kolem domku a po úzké cestě k vrátkům napravo. Vycouváte, obrátíte vůz předkem k vratům a vystoupíte.“

Tanga poslechla. Když auto mířilo chladičem k vratům, vystoupila. Ernestina ji rýpla pistolí do zad.

„Tamhle zadními dveřmi,“ prohlásila. „Uvnitř už bude světlo.“

Tanga otevřela dveře do chodby. Vešla do obývacího pokoje. Svítilo se tam a okna byla zakryta těžkými závěsy.

V křesle seděl asi padesátiletý muž, skoro holohlavý. Měl vysoké lícní kosti a hubenou tvář. Přes vypoulené oči mu klesala víčka, jako by byl hrozně unavený. Vyhublá ruka, spočívající na opěradle křesla, měla dlouhé a jemné prsty.

Vypadal ospale. Nebýt výrazu únavy, který působil málem sadisticky, připomínal by starého učitele jazyků. Hleděl na ně očima, které už pozbyly lesku. V obličeji se mu nepohnul ani sval.

Ernestina za sebou zavřela dveře a postavila se k nim zády. „Tady ji máme!“ prohodila. „Bonbónek k nakousnutí – a jaký lákavý!“

Tanga stála uprostřed místnosti se svěšenýma rukama.

„Mohu vám představit paní hraběnku de Sarieuxovou?“ pokračovala Ernestina. „To je pan Rozanski. Snad už jste o něm slyšela?“

Tanga mlčela.

Rozanski řekl tiše: „Je vidět, Karlo, že sis zase pustila emoce na špacír.“ Měl suchý a slabý hlas. „Už jsi ji tloukla – určitě zbytečně. Kolikrát ti mám opakovat, že tohle nemám rád!“

Chvíli bylo ticho, pak Ernestina nevraživě odpověděla: „Promiňte. Ale proč se mám krotit? Srším nenávistí.“

„Špatný druh nenávisti,“ poznamenal Rozanski. „Skutečná nenávist je vždycky velmi chladná a vypočítavá. Ale nesmíme ztrácet čas. Přines židli pro paní hraběnku. Pouta jsou na stole.“ Usmál se. „Paní hraběnka se bude cítit poctěna. Dáme jí ocelová pouta, která už nosil jeden její krajan. Bezpochyby velmi statečný člověk, ale nakonec udělal, co udělá i paní hraběnka. Řekl nám, co jsme chtěli vědět. Židli, Karlo“

Ernestina přinesla židli. „Sedněte si,“ vybídla Tangu. „Dejte ruce za záda a prostrčte je mezi příčkami opěradla. A rychle!“

Tanga uposlechla. Ucítila tlak na zápěstí. Pouta zaklapla.

Rozanski vytáhl malé stříbrné pouzdro. Vzal si tureckou cigaretu, odložil pouzdro a sáhl po krabičce zápalek ve stříbrném obalu. Připálil si.

„Pročetl jsem dokumenty, které jsi přinesla, Karlo,“ řekl. „Mimochodem, obdivuji se tvým cyklistickým výkonům. Být tu ze Saint Lys za čtyřicet minut… Musela jsi pořádně šlapat… Pročetl jsem ty dokumenty. Zdá se, že máme štěstí.“

„Jsem ráda,“ odpověděla Ernestina. „I kvůli vám.“

Podal jí obálku. „Myslím, že cestovní příkazy budou stačit,“ prohlásil. „Pasy zřejmě nebudeme potřebovat, ale kdyby je snad chtěl nějaký hlupák vidět, obstaral jsem fotografie; tak doplň zbytek.“

Obrátil se k Tanze. „Tohle je jeden z případů, madam, kdy nám byli pohanští bohové nakloněni. A prokázali svou přízeň právě ve chvíli, kdy jsem vývoj událostí pokládal ne sice za úplně beznadějný, ale rozhodně za smutný; kdy byl v Anglii zatčen můj poslední agent; kdy začínalo být jasné, že budu muset celou akci dokončit sám – akci, kterou jsem dlouho připravoval a kterou moji podřízení zhudlařili.“

Konejšivým tónem pokračoval: „Jistě chápete, paní v hraběnko, že jsme na tom nebyli právě růžově. Jsme poražený národ – alespoň si to lidé myslí. Přesto někteří z nás nezapomínají na velké skutky, které jsme vykonali – a proto ještě větší chystáme. Moje akce je pouhý tah na šachovnici, ale tah důležitý. Mám pocit,“ – trpce se usmál –“že bude úspěšná. Ale potřebujeme, abyste nám trochu pomohla, paní hraběnko!“

„Ani mě nenapadne!“ prohlásila Tanga.

„V tom s vámi nesouhlasím,“ odpověděl Rozanski. „Uvidíme. Nerad lidem zbytečně ubližuji – i když ne z útlocitu. Po pravdě řečeno, ubližovat lidem je součástí mých povinností a skýtá mi jisté uspokojení – stejně jako když s chutí rozšlápnu krysu. Ale čas kvapí, pochopte nás. Nemohu si dovolit žádné velké zdržení. Proto přejděme k věci.“

„Zbytečně ztrácíme čas!’’ ozvala se Ernestina. „Proč marně klábosit?“ Oči jí záštiplně blýskaly.

„Paní hraběnko,“ pokračoval Rozanski, „mám dva vojenské cestovní příkazy, orazítkované a podepsané britským velvyslanectvím v Paříži. Mám také dva dokonalé pasy, vydané velvyslanectvím. Ty dokumenty měl ovšem dostat O’Mara a jeho spolupracovník. Buď vy, nebo ten Guelvada, co byl dnes večer zabit. Potřebuji od vás jistou informaci – pak budu mít volnou cestu k dokončení svého úkolu – k likvidaci pana Quayla.“

„Nic vám nepovím,“ prohlásila Tanga.

Rozanski pokračoval, jako by její slova přeslechl: „Chci od vás vědět, kde mohu Quayla nalézt. Je jasné, že ústředí se přestěhovalo, ale bude někde v Londýně. Vy mi řeknete kde a nebudete si vymýšlet.“

„Nevím, kde je,“ řekla Tanga. „A kdybych věděla, neprozradila bych vám to.“

Rozanski se usmál. „Lžete, madam. Dovolte, abychom vám osvěžili paměť. A nebudete si vymýšlet. Zjistil jsem, že když lidé cítí dostatečnou bolest, vždycky mluví pravdu.“ Pohlédl na Ernestinu.

„Takže …“ zeptala se.

„Cigaretu,“ odpověděl. „Ne moc rychle a nepřehánět. Zjistil jsem, že cigarety ženám vždycky rozvazují jazyk.“

Ernestina si od něho vzala cigaretu. Opatrně ji držela v prstech. Postavila se před Tangu. Stála a hleděla na ni.

„Tak, sviňko …“ řekla. „Mluv …“

Tanga vykřikla: „Ne!“

Ernestina natáhla ruku. Rozepjala Tanze kabátek a trhnutím jí odhalila šíji, Přitiskla hořící cigaretu k bílé pleti.

„Jak se ti to líbí, Francouzko?“ zeptala se.

Tanga zaťala zuby, ale uniklo jí bolestné syknutí.

„Stop!“ řekl věcně Rozanski. „Ať si to chvíli rozmyslí; pak znovu!“

„Samozřejmě,“ podrobila se Ernestina. „Snad si to rozmyslíte, paní hraběnko. První spálenina není tak zlá. Ta druhá už je horší. A třetí téměř nesnesitelná. Až dojde na čtvrtou, budete přístupnější.“

Tanga mlčela. Když ji Ernestina spálila po páté, dala se do pláče.

Po šesté promluvila.

Rozanski si povzdechl. Protektorsky poznamenal: „Poměrně statečná ženská.“ Pomalu vstal.

Tanga byla zhroucená na židli a tiše vzlykala. „Co s ní?“ zeptala se Ernestina.

„Musí pochopitelně zemřít,“ odpověděl Rozanski. „Ale neměli by ji objevit moc brzy. Nebo nám to zarazí. A někdo sem klidně může přijít, když vědí, že Taudrille už nežije – třeba policie.“

„Venku je kůlna,“ vzpomněla si Ernestina. „Myslím, že není zamčená. Podívám se.“

Vyšla z místnosti. V dálce se ozval hluk motoru. Rozanski strnul. Auto se blížilo. Uslyšel zaskřípění brzdy.

Zhasl a rychle se rozběhl chodbou. Za domkem potkal Ernestinu; právě se vracela z kůlny.

„Ticho!“ křikl tlumeně. „A rychle zpátky do vozu! Někdo tu je. Musíme zmizet. Máme poslední příležitost!“

Nastoupili do auta. Někdo zabušil na dveře. Ernestina pomalu pustila spojku. Auto se rozjelo k vratům.

„Hlavní cestou ne!“ upozornil Rozanski. „Zatoč doprava a podle živého plotu! Rychle!“

Poslechla. Jakmile byli mezi živými ploty, přidala plyn.

„Půjde to,“ oddechl si Rozanski. „Ta ženská je zdrží.“

„Chtěla jsem vidět, jak umírá …“ podotkla Ernestina.

Rozanski bez vzrušení odpověděl: „Karlo, ty ses vždycky chovala jako blázen. Naučil jsem se nikdy nechtít nemožné. I bez toho vyhrajeme.“

Jakmile auto vybralo dlouhou zatáčku, jíž končila silnice objíždějící Gouarec, Ernestina přidala plyn. Tachometr ukazoval šedesát mil za hodinu. Před nimi se rozkládala dlouhá bílá silnice, ozářená měsícem.

„Jen abychom přijeli včas,“ ozvala se Ernestina. „Než se tam dostanou …“

Rozanski ji přerušil. Shrbeně seděl na předním sedadle a pokuřoval. Znuděně prohlásil: „Nechápu, proč jsi tak rozčílená, Karlo. A nemusíme pospíchat. Rád bych, abys nejela tak rychle.“

„Dobrá,“ řekla hlubokým hlasem a zpomalila. Ručička tachometru poklesla k padesátce a zůstala tam.

„Nemáš se proč rozčilovat,“ pokračoval Rozanski. „Někdo asi našel Guelvadu. Policie v Saint Lys si to spojila se smrtí tvého manžela a Naga. A kvůli Taudrillovi – nepravému Taudrillovi – se rozjela k nám.“

„Asi ano,“ souhlasila překotně. „Ale co ta ženská uvnitř … de Sarieuxová… všechno jim poví! Pojedou za námi. Určitě!“

„Jsi blázen, Karlo,“ povzdechl Rozanski. „Ona si rázem uvědomí, že policie, která obsadila domek, nemá nejmenší tušení o akcích O’Mary a jeho lidí. Proč taky? A nic jim neřekne, protože vlastně nic neví.“

„Pročpak by nevěděla?“ podivila se Ernestina. Oči měla upřené na cestu; hledala bílou bránu, vedoucí k letišti. „I kdyby snad nevěděla … stačí, když pilot zná O’Maru. Potom …“

„Ne!“ zarazil ji Rozanski. „Ta ženská nic neví, protože Quayle vysvětlí podrobnosti akce vždycky jen vedoucímu – v našem případě O’Marovi. Běžná praxe. Sám jsem postupoval naprosto stejně. Ví to O’Mara,ale jenom O’Mara! On sám pak řekne de Sarieuxové a Guelvadovi jen tolik, kolik uzná za vhodné. Taky běžná praxe. Rozumíš?“

„Ano …“ řekla váhavě. „Ale co O’Mara. Kdybychom věděli, kde je …“

Trochu podrážděně jí odpověděl: „O’Mara večer odjel. Pařížskou silnicí. Quayle se asi z nějakých osobních důvodů rozhodl dva z nich odvolat. Bud O’Maru a Sarieuxovou, nebo Guelvadu a Sarieuxovou. Rozhodnutí, kdo poletí, zřejmě ponechal O’Marovi. Dokazuje to už fakt, že cestovní příkazy nebyly vyplněné. A to, že nemají vyplněné ani pasy, dokazuje, že O’Mara si mohl za jistých okolností zvolit jinou trasu – pozemní, kde jsou pasy zapotřebí.“

„Ano,“ přisvědčila. „Už chápu. Jistě máte pravdu.“

„Myslím, že zanedlouho se má teorie potvrdí,“ pokračoval Rozanski. „Guelvada se ti ostatně dnes večer svěřil, že musí odjet. Další důkaz. A jestli zná pilot O’Maru, je nám fuk. Uvidíš. Pokud vím něco o Quaylovi, pilot dostal tytéž instrukce, jaké bych mu dal já. Naložit muže a ženu, kteří přijedou na letiště s nezbytnými vojenskými cestovními příkazy. A to je všechno.“

„Už jsme tady,“ upozornila. „Vidím bránu.“

Zpomalila a stočila vůz k bílé dřevěné bráně vedoucí na letiště.

„Tak vidíš,“ řekl Rozanski tiše. „Brána je otevřená. Čekají nás. Všechno je v pořádku.“

Auto zastavilo před budkou, která za války nahrazovala kontrolní věž.

Dveře budky se otevřely. Vyšel muž s lucernou. Měl špičatou čepici a starou uniformu s měděnými knoflíky. Přišel k vozu, pozvedl lucernu a prohlédl si cestující.

„Dobré ráno,“ pozdravil. „Čekali jsme vás. Máte propustky?“

Rozanski vytáhl cestovní příkazy. Podal je Ernestině. Ernestina je předala muži s lucernou. Pečlivě si je prohlédl.

„Chcete-li vidět pasy …“ nakousla Ernestina.

„Ne, madam,“ odpověděl muž. „Mám příkaz urychleně připravit váš odlet. Letadlo čeká – už zahřívají motory. Vystupte, prosím, já odvezu vůz a upozorním pilota.“

„Děkuji,“ řekla Ernestina.

Vystoupili a kráčeli přes travnatou plochu letiště. Přímo před nimi stálo letadlo.

U dřevěných schůdků k nástupnímu otvoru stál mechanik. „Dobré ráno,“ zažíval. Vrtule letadla se zvolna otáčely – motory nebyly zapjaty na plné obrátky.

Nastoupili. Letadlo byl jednoplošník s nízko posazenými křídly – Air-Speed Consul. Rozanski se uvelebil na jednom ze čtyř sedadel pro cestující. Ernestina se posadila vedle něho.

Slyšeli, jak někdo hovoří u schůdků s mechanikem. Pak za nimi nastoupil pilot. Měl na sobě francouzskou leteckou kombinézu, na hlavě čepici francouzských vzdušných sil a mile se usmíval. Mluvil s tourainským přízvukem.

„Dobrý večer, nebo dobré ráno, jak si přejete,“ prohlásil. „Je krásná noc, jako stvořená pro letadlo. Doufám, že jste už letěli?“

„Ale ano,“ odpověděla Ernestina. Obdařila ho jedním ze svých nejkouzelnějších úsměvů.

„Výborně,“ zazubil se pilot. „Připoutejte se, prosím. Za chvilku odletíme.“

Prošel kolem nich, otevřel dveře pilotní kabiny a vmáčkl se dovnitř. Zavřel za sebou a usedl na místo druhého pilota.

O’Mara, sedící v křesle hlavního pilota, v kabině rozsvítil. Pohlédl na druhého pilota, který se usmíval, pěst napřaženou palcem vzhůru.

Rachot motorů zesílil. „Jdeme na věc …“ řekl O’Mara. Letadlo se rozjelo po úzké rozjezdové dráze.

V kabině cestujících se Rozanski obrátil k Ernestině. „Tak vidíš,“ prohlásil. „Zbytečně jsi měla strach.“ Natáhl dlouhé nohy a opřel se o sedadlo. Začal přemýšlet o Quaylovi.

Letadlo už bylo nad mořem. Klidnou hladinu ozařoval měsíc. Nalevo, u říční delty v Saint Brieuc, bylo jasně vidět třepotavá světla rybářské osady.

O’Mara vyrovnal letadlo na patnácti stech stopách. Stroj opsal nepatrnou křivku a vychýlil se západně z kursu. Johnny Sagers se naklonil, poklepal O’Marovi na paži a ukázal dolů.

O’Mara sklopil zrak. Pod sebou, ještě o něco západněji, uviděl chvějivá světélka; snad světla na stožáru opožděné rybářské bárky.

Naklonil se k Sagersovu uchu. „Převezmi řízení,“ vykřikl. „Kroužit! Vyskoč, až uslyšíš výstřel! Připraven?“

„Ano,“ potvrdil Sagers. „Ale dopřej mi ještě dvě minutky!“

O’Mara vstal. Zasunul ruku do hluboké kapsy na stehně kombinézy a vytáhl pětačtyřicítku. Odjistil ji. Otevřel dveře kabiny pro cestující, skočil dovnitř a zavřel za sebou. Stál, zády opřený o dveře, a prohlížel si pasažéry.

Šklebil se.

Pohlédli na něho. Rozanski zamrkal, ale nepohnul se. Ernestina, napjatá a sinalá, hleděla na O’Marův úšklebek, na padák, plovací vestu a na pistoli…

Letadlo začalo kroužit.

O’Mara se vzepřel nohou o spodek prázdného sedadla, aby neztratil rovnováhu. Překřičel silný hluk motorů.

„Nu, Rozanski… co vy na to?“ zavolal. „Jak se vám líbí nápad donést vás Quaylovi v zubech, bez cla, gratis a zdarma … no, zatraceně … co vy na to?“

Proběhl kolem nich dozadu. Stál, měl je na mušce, opíral se o stěnu nízkého trupu.

„To je nápad, co?“ pokračoval. „A jakej! Třeba byste ještě rádi přišli před porotu – jako vaši kolegové v Norimberku … co … Snad byste ještě chvíli na světě vydrželi a s trochou štěstí by se vám podařilo propašovat moták lidem, kteří pro vás ještě pracují… nějakým nedomrlým hlupákům, jako byl Taudrille nebo ten, co na mě číhal na gourantské silnici a sledoval mě včera večer cestou do Paříže.“

Rozanski se nahrbil. Hlavu měl skloněnou. Ernestina, bledým obličejem napůl obrácená k O’Marovi, se dala do pohybu. Ústí pistole se zvedlo. Klesla zpět na sedadlo; očima visela na O’Marovi a tiše proklínala.

„A vám, Rozanski, vám by možná nic nedokázali,“ zakřičel O’Mara. „Vám ne. A jestli je de Sarieuxová mrtvá … zatraceně … pak už vůbec ne. Žádnou z vašich akcí vám nemůžeme dokázat…i když Quayle ví, že jste je řídil vy. Vzpomeňte si, co jste udělal naší agentce, kterou jste posledně chytil… té v Provenci. Vzpomínáte si?“

O’Mara se pořád vesele šklebil. Ale oči mu sršely vztekem.

„Udělala jste hloupost, že jste zabila Volanona, Ernestino,“ pokračoval. „Zatracenou hloupost. A ještě větší hloupostí bylo, že jste ztratila toho kapesního Shakespeara.“

O’Mara šlápl levičkou na páku nouzového východu. Pozvedl ústí pistole a vypálil do stropu. Letadlem se nesl hřmot výstřelu.

Sagers ostře vytáhl výškové kormidlo a nos letadla se prudce nadzvedl. Potom se otevřely dveře pilotní kabiny. Sagers vylezl a sklouzl po podlaze k O’Marovi.

Rozanski se ani nepohnul. Ernestina ječela a pokoušela se vstát. Nos letadla se zvedl ještě strměji. Padla zpět na sedadlo. O’Mara odhodil pistoli, sklopil páku nouzového východu a dveře se prudce otevřely. Sagers vyskočil hlavou napřed z otvoru.

Letadlo neustále stoupalo. O’Mara věděl, že za chvíli ztratí rychlost.

Ernestina sklouzla ze sedadla; ležela a spínala ruce … ječela.

O’Mara vyskočil a letěl jako kámen vzduchem. Pod ním leželo moře.

Zatáhl za pojistku padáku a padák se po chvíli otevřel. O’Marovi se v mysli vynořil obrázek Tangy … Guelvady …

Vlevo pod sebou spatřil padák Johnnyho Sagerse. Johnny tahal za šňůry a reguloval přistání. Kdesi dole a napravo,bylo mihotavé světélko, které se ted střídavě rozsvěcelo a zhášelo.

O’Mara vytáhl z kapsy vodotěsnou leteckou baterku. Posvítil dolů. Světlo pohaslo … a opět se rozsvítilo.

Potom uviděl letadlo. Se řvoucími motory se ve spirále řítilo k moři. S mohutným, praskavým nárazem se roztříštilo o hladinu.

O’Mara sklopil oči. Moře už nebylo daleko. Zavřel oči… a čekal. Jakmile se dotkl hladiny, odpojil vrchlík padáku. Ostrá příchuť mořské vody v obličeji ho zasáhla jak rána bičem.

Vynořil se na hladinu, zatáhl za pojistku postroje a opřel se zády do vln, podpírán plovací vestou. Nalevo uviděl záblesk baterky Johnnyho Sagerse. Popadl svou baterku a začal s ní blikat. Ve chvilce uslyšel kašlání motorového člunu.

Povzdechl si. Ležel na vlnách a hleděl na hvězdy.

Motorový člun mířil k Saint Brieuc, k ústí řeky. Jean Larue předal řízení bretaňskému rybáři, který ho doprovázel, a vstal. Vytáhl z kapsy lahvičku brandy a podal ji O’Marovi.

O’Mara předal láhev Sagersovi. Hleděl na Larueho. Potom se zeptal: „Nu…?“

Larue se zašklebil. „Všechno je v pořádku,“ prohlásil. „A ten koňak je výtečný.“

„Povězte mi…“ nakousl O’Mara.

Larue si k němu sedl na bobek. „Když pan Guelvada a Ernestina vešli do domku,“ začal, „moji lidé už byli na stráži. Uslyšeli výstřely. Dvakrát na Guelvadu vystřelila. Obě rány do hrudi… je to zlé … ale ne tak zlé, jak by si přála. Dali mu transfúzi. Doktor z nemocnice říká, že se uzdraví. Je to tvrdý chlap. Vždyť…“

„Pokračujte!“ vyjel O’Mara netrpělivě. „Číhali jsme podle dohody i v telefonní ústředně v Saint Lys,“ pokračoval Larue. „Jakmile našla dokumenty, samozřejmě zavolala. Já a vedoucí vesnické brigáde mobile jsme poslouchali. Telefonovala do domu v Juan des Fleurs – není daleko. Ozval se nějaký muž a ona řekla něco o nějaké růži pod jiným jménem. On odpověděl, že by se rděla stejně kouzelně, i kdyby se jí růže neříkalo. Hezky se to poslouchalo. Asi nějaké heslo …“

„Já vím!“ řekl O’Mara ostře. „Pokračujte!“

„Pak mu řekla, že má obrovskou novinu; že se s ním musí okamžitě sejít v domě, kde bydlel Taudrille; že se tam okamžitě rozjede na kole; že on tam musí přijít a že to krásně stihne pěšky. Souhlasil, a to bylo všechno.“

Sagers si znovu přihnul koňaku. „Dobrá věc,“ pochvaloval si. „Má budoucnost – neutralizuje vlhko. Cvakni si!“

Podal láhev O’Marovi. Ten si ji vzal, ale nenapil se.

„Trapem jsme vyrazili k Taudrillově domku: já, vedoucí brigáde mobile a ještě pět lidí. Auto jsme schovali o trochu níž za křovím. Šel jsem napřed a vlezl vikýřem na půdu. Nad přední místností jsou ve stropě malá padací dvířka. Pootevřel jsem je a připravil si pistoli. Ležel jsem a čekal.

Brzo přišel ten chlap. Vysoký, plešatý člověk. Přišel zadními dveřmi. Sedl si do křesla a vyčkával. Kouřil cigarety. Měl jsem dojem, že tam sedí už věčnost.

Pak přijela Ernestina. Na kole. Policajti říkají, že se hnala jak ďábel. Měla naspěch, chudinka. Vešla také zadními dveřmi a pak si dlouho povídali. Dala mu nějaké papíry a oba byli bez sebe nadšením. Pak zadem zmizela.“

„Pokračujte!“ naléhal O’Mara. Napjatě seděl a v pravici držel láhev brandy, jako by o ní nevěděl.

„Odjela Taudrillovým vozem,“ pokračoval Larue. „A jela přímo do vily. V zahradě tam už hlídkovali dva moji nejlepší lidé – Henri Fernande a Louis Gaucharde. Viděli, jak vlezla oknem do pokoje. Brzy vyšla ven s paní de Sarieuxovou. Nastoupily do auta – paní hraběnka řídila a Ernestina seděla vzadu. Zamířily na gourantskou cestu.

Fernande a Gaucharde odjezd signalizovali baterkami. Zprávu zachytili moji lidé na gourantské cestě, pak na objížďce, na cestě do Gouarecu a na silnici kolem Saint Lys. Všechny cesty byly obsazené makisty a každý z nich byl postavený tak, aby mohl sledovat signály a předávat je údolím dál. Jako za starých časů, kdy tady byli bosové.“

Larue si při vzpomínce povzdechl.

„Všude jsme je měli na očích,“ pokračoval. Projely kolem Saint Lys a zamířily na Gouarec. I nahoře na půdě jsem slyšel, jak vůz zastavil před domem. Teď začne tanec, pomyslel jsem si. Měl jsem pistoli pohotově.“ Zašklebil se. „Nebylo by poprvé, co jsem těmi dvířky ve stropě oddělal Němčoura!“

O’Mara přikývl. „A dál?“ zeptal se.

„Zatáhli ji do místnosti a přikurtovali pouty k židli. Nechtěla mluvit, tak ji trochu pálili cigaretou. Chvíli odolávala, ale pak jim řekla, co chtěli. Nedělal jsem nic, protože jste mi nakázal, abych čekal, dokud jim všechno neprozradí.“

O’Mara přikývl. „Zkraťte to!“ naléhal.

„Vždyť na to nejdu nijak zeširoka!“ ohradil se Larue. „Pak ten chlap řekl, že ji musí zabít, a Ernestina se šla podívat, jestli je otevřená kůlna. Chtěli ji tam strčit.“

Sagers vzal O’Marovi láhev. Znovu se napil a povzdechl.

„Byl jsem připraven,“ pokračoval Larue. „Jakmile Ernestina odešla, měl jsem příležitost bliknout ze střechy baterkou. To byl signál. Pak jsem se připravil ke střelbě, ale zbytečně. Přiřítilo se policejní auto a zastavilo před domem. Chlap vyskočil a zadem vypadl. Slyšeli jsme, jak nastartovali vůz a zmizeli alejí. Nejeli jsme za nima, protože jste říkal, abychom je nechali ujet.“

„Prima,“ zabručel O’Mara. „A paní?“

„Co si myslíte?“ zavrčel Larue. „Za svobodna se jmenovala de Siracová – to je bretaňské jméno. Snad si nemyslíte, že bretaňské ženské ublíží pár pitomých spálenin od nacistický děvky!“

O’Mara setřel pot z čela. „Dej sem tu flašku!“ řekl Sagersovi.

Dopil ji do dna a prázdnou odhodil do moře.

Člun vplouval s vypnutým motorem do nevelkého přístaviště. Larue si zapálil cigaretu. „Paní vám posílá vzkaz,“ dodal. „Nějakej divnej vzkaz, já mu nerozumím.“

„Nemusíte,“ řekl 0’Mara netrpělivě. „Jaký vzkaz?“

Larue pokrčil rameny. „Mám vyřídit, že radši bude ženskou, kterou trochu popálili v Saint Brieuc, než ženskou, kterou vůbec nespálili v Rio de Janeiru. Nevím, jestli tomu rozumíte.“

O’Mara se zašklebil. „Díky, Larue. Díky za vzkaz … a za všechno.“

Bretonec uvázal člun. Na okraji malé hráze čekalo policejní auto.

O’Mara řekl Laruemu: „Bylo to hrozné neštěstí. Jeden motor nám selhal a zřítili jsme se.“

Sagers zažíval. „Bylo to příšerný,“ podotkl. „V životě na to nezapomenu. Vůbec mi není jasný, jak se to mohlo stát.“

„Všechno jsem viděl,“ přidal se Larue. „Když jsme našli vás a pana O’Maru, leželi jste oba v bezvědomí na vlnách. Hledali jsme i cestující, ale marně. Hrozná věc! Měli jste pěknou kliku, že jsme si vyjeli na člunu tak brzy ráno.“

„Sbaští to policie?“ zeptal se O’Mara.

Larue se zašklebil. „Nezapomeňte, že to je francouzská policie a že to jsou Bretonci,“ řekl. „Bretonci mají pro ledacos pochopení. Když dovolíte, osobně s nimi sepíšu protokol.“

Vystoupili na hráz. Zamířili k policejnímu vozu.

Sagers bez vzrušení poznamenal: „Smůla s tím letadlem – skvělá mašina. Taky za nás skvěle dokončila akci… sama samičká… Tomu říkám stroj!“

kapitola pátá

EULALIE

O’Mara vešel do zchátralé čekárny na konci hlavního nástupiště saintlyského nádraží.

Na lavici u okna seděla Tanga. I proti nevábnému pozadí na ni byl báječný pohled. Zamyšleně vyhlížela na sluncem zalitou krajinu.

Zahlédla O’Maru a usmála se. „Mluvil jste s Quaylem?“

Přikývl. Usedl na lavici vedle ní. „Quayle je se vším spokojen,“ řekl. „Posílá vám samé krásné vzkazy. A má taky hroznou radost, že se zas Ernest postaví na nohy.“

„Takže je všechno v pořádku,“ usoudila. „A co teď?“

O’Mara se netvářil právě šťastně. „Nejméně půl roku mne nebude potřebovat,“ prohlásil. „Pokud chci ovšem mít tak dlouhou dovolenou. Když ne, pošle mě zpátky do Ria.“

Sevřela trochu rty. „Pročpak se tedy tváříte zkroušeně?“ zeptala se.

„Kdyby to bylo ještě před nedávnem … ale teď? Máte sbaleno a zavazadla na nádraží. Máte půl roku dovolenou – nebo se můžete vrátit do Ria – jak chcete. Určitě vás tam čeká vřelé uvítání. Mohl byste dělat, co chcete, mohl byste –“

O’Mara pokrčil rameny.

Trochu rozmrzele pokračovala: „Tak co vás trápí? Měl byste se jen radovat!“

„O některých věcech se těžko hovoří,“ prohlásil zamyšleně. „Chtěl jsem…“ Ale hned zmlkl.

„Nu … O’Maro?“ zeptala se Tanga. „Copak jste chtěl? Nebo mi to zas nechcete prozradit?“

O’Mara se zahleděl na podlahu. „Není to vždycky jen otázka vůle – chtít nebo nechtít,“ podotkl stroze.

Téměř neznatelně se k němu přisunula blíž. „Jsou chvíle, kdy vám vůbec nerozumím,“ prohlásila. „Jste nejrozhodnější člověk, jakého jsem kdy viděla. Dobře víte, co chcete a jak to realizovat. A když jste uspěl v obtížné akci a všechno je v pořádku, najednou jste z nějakého neznámého důvodu nešťastný a sám nevíte proč. To snad ani není normální.“

Téměř podrážděně jí odpověděl: „Samozřejmě vím proč!“

„Vy tedy víte proč!“ Tanga pozvedla obočí. „A nechcete mi to říci. Pak v tom jsem i já. A pak trvám na tom, abyste mi prozradil, proč jste vy nešťastný ve věci, která se týká mne! Mám snad právo to vědět!“

O’Mara znovu pokrčil rameny. Vytáhl z kapsy cigárko a zachmuřeně si je prohlížel. „Dobrá,“ řekl pak. „Povím vám důvod. Ale jsem hlupák, že mě vůbec kdy napadlo, abych ho prozradil.“

„Vy nikdy nemůžete jednat jako hlupák, O’Maro,“ poznamenala. „Povězte mi to.“

„Když jsem se před chvilkou procházel po nástupišti,“ začal O’Mara s pohledem stále ještě upřeným na doutník, „když jsem se procházel a měl v kapse jízdenky do Paříže a z krku starosti o zavazadla, začal jsem přemýšlet o sobě. Obvykle si v tom příliš nelibuji.“

„Ano?“ usmála se. „A co vás napadlo!“

„Napadlo mě, že jsem zatracený hlupák,“ odpověděl netrpělivě a díval se přitom stranou. „Myslel jsem na vilku, kterou mám poblíž Vannes. Krásné místo – takové, o jakém se člověku snívá – a po práci, jakou máme za sebou, se tam cítíte jako v ráji.“ Odmlčel se.

Jemně ho pobídla: „Poslouchám, O’Maro!“

„Říkal jsem si, že se z Paříže okamžitě rozjedu do Vannes,“ pokračoval. „Že se s vámi večer v Paříži rozloučím a bude to.“ Téměř vztekle ukousl konec cigárka. „Nijak zvlášť netoužím po cestě do Paříže,“ dodal. „Chci do své vilky. Ale nechci tam být sám. To by mě nebavilo. Rád bych vám vyprávěl tolik věcí… vám! A jak krásných věcí… Jednu chvíli jsem už málem dostal hloupý nápad zeptat se, jestli byste nejela se mnou. Jestli bychom místo na vlak do Paříže nepřesedli na vlak do Vannes; a odtud nezajeli autem do vilky… Ale hned jsem si uvědomil, jak je to směšný nápad …“

„Ano? A proč?“ zeptala se Tanga.

„Za prvé vím, že byste odmítla,“ pokračoval O’Mara. „A pak je tu další důvod, ale na něm už nezáleží, protože byste určitě odmítla.“

Zachvěly se jí rty. „Zajímá mě ten druhý důvod. Dejme tomu, že jste se mě zeptal a já svolila. Tak tedy … druhý důvod, prosím!“

„Kdybyste svolila, byl bych nejšťastnější člověk pod sluncem!“ řekl O’Mara. „Ale i tak by to k ničemu nebylo. Ani potom …“

„Nezamlouvejte to!“ řekla ostře. „Proč by to k ničemu nebylo?“

O’Mara vypadal málem zbědované. „Důvod je nasnadě,“ prohlásil. „Letos … anebo příští rok … nebo snad později… se znovu můžeme setkat při nějaké nebezpečné práci, stejně jako v minulých dnech. Situace může být stejně hrozivá – stejně drsná – jako předchozí. Musíte si uvědomit – jako já – že by taková věc po dovolené ve vile byla nemožná. Jak bych … jak bych pak, u čerta, mohl dávat v sázku váš život – jak bych mohl udělat něco tak nebezpečného jako při téhle práci. Po dnech, které jsme strávili spolu. Po dnech…“

O’Mara zmlkl. Zapálil si cigárko a vstal. Postával a vyhlížel ze dveří.

,,O’Maro, promiňte,“ řekla hlubokým hlasem Tanga. „Ale jste hlupák.Ajaký hlupák! Vy si snad ani neuvědomujete, že … Jste tak hloupý, že vám ani nedošlo …“ Nedomluvila, zakončila tirádu zklamaným výkřikem.

„Už přijel vlak,“ oznámil O’Mara. „Půjdu se postarat o zavazadla.“

A vyšel ven.

Ve dvě hodiny vlak přisupěl na přestupní stanici.

„Přestupujeme,“ řekl O’Mara. „Náš vlak stojí na protějším nástupišti. Rezervoval jsem kupé. Vy ho najdete a já se zatím postarám o zavazadla.“

„Dobrá,“ souhlasila Tanga. „Zařídím to.“

Nosič jí ukázal kupé a odešel. Za chvíli se vrátil s její cestovní brašničkou a s O’Marovým lehkým svrchníkem a rukavicemi. Položil všechno na sedadlo a zmizel.

Chodbičkou přicházel průvodčí. Nahlédl do kupé. „Neračte se obtěžovat, madam,“ prohlásil. „Pán už mi jízdenky ukázal.“

„Kdy budeme v Paříži?“ zeptala se Tanga.

Průvodčí pozvedl obočí. „Tenhle vlak nejede do Paříže, milostivá! Tohle je vlak do Vannes. Z pařížského vlaku jste právě vystoupili!“

„Aha!“ zvolala Tanga. „Děkuji vám!“

A zbledla hněvem.

Průvodčí se vydal na další obchůzku. V následujícím vagónu se málem srazil s O’Marou.

„Pane,“ zastavil ho. „Stala se zvláštní věc. Madam si myslela, že sedí v pařížském vlaku. Upozornil jsem ji, že se mýlí; že jsem už zkontroloval jízdenky; že …“

„Vy jste ale pěkný moula,“ přerušil ho O’Mara strohou francouzštinou. „Mám chuť rozpižlat vás na kousky!“

„Ale, pane …“ bránil se průvodčí.

„Poslouchejte, vy osle,“ řekl O’Mara. „Rychle vytáhněte zápisník a pište! …“ Nadiktoval mu pár vět a krátce mu vysvětlil, co má dělat. „Ať to nezkopete, nebo pak za vás neručím!“ dodal.

Vsunul mu do ruky pět stofrankových bankovek.

Pak se pomalu vydal chodbičkou k jejich kupé.

Tanga se na něho podívala. Škrobeně prohlásila: „Zlobím se. Zachoval jste se hrozně nehezky. Já blázen projednou uvěřila, že můžete být naprosto lidský; že jste si přál… že …“ Zmlkla, došel jí dech.

O’Mara neřekl ani slovo.

„Nechtěl jste riskovat, že dostanete košem!“ pokračovala Tanga. „Nechtěl jste připustit, aby velikému O’Marovi někdo řekl ne! Jízdenky do Paříže jste vůbec nekoupil! Věděl jste sice, ale musel jste mít jistotu!“

O’Mara vyloudil omluvný úsměv. „Člověk musí někdy využít příležitosti,“ podotkl.

„Už vás nechci ani vidět!“ prohlásila. „Hrozně vás nenávidím! Nemůžu vás vystát, vy …“

O’Mara popadl kabát a rukavice. Zkormouceně řekl: „Já věděl, že mi štěstí nebude přát až do konce. Řeknu jim, aby vám vynesli zavazadla. Za půl hodiny přijede další vlak na Paříž. Sbohem, Tango.“

A odešel.

Seděla a bezmocně hleděla na protější stěnu kupé. Byla hluboce nešťastná.

Vtom se objevil průvodčí. „Madam …“ oslovil ji. „Mám naléhavou zprávu pro pana O’Maru. Telegrafovali ji ze Saint Lys. Dostali ji prý z vily Cóte ďAzur. Dejte ji laskavě pánovi.“

Položil zprávu na sedadlo a odešel dřív, než mohla otevřít ústa.

Vstala. Sebrala brašnu a rukavice. Pak zvedla lístek se zprávou. Asi od Quayla, řekla si. Chviličku přemýšlela … a pak si lístek přečetla. Stálo v něm:

„Drahoušku stop Mluvila jsem s Londýnem stop Řekli že jedeš do Paříže stop Budu v hotelu Crillon stop Pusu stop Eulalie.“

Tanga stála a hleděla na kousek papíru. Tiše si hvízdla. Vystoupila z vlaku. Vykročila po nástupišti. O’Mara stál u zavazadlového oddělení. Chladně se zeptala: „Odnesli už má zavazadla?“ Potřásl hlavou.

Lehce pokrčila rameny. „Řekla jsem si, že jsou chvíle, kdy i přes své ohavné chování musí být muž uchráněn před následky své vlastní hlouposti a… ehm …“ zaváhala –“i před jinými věcmi. Ráda bych s vámi mluvila, O’Maro.“

„Nezasluhuji si takové štěstí…“ zamumlal poníženě.

Vykročili po nástupišti k jejich vagónu.

Cestou nenápadně upustila kuličku bílého papíru do kolejiště.

I ti nejbáječnější a nejodvážnější muži jsou jenom děti, pomyslila si.