Dědictví v pekle - Květoslav Matějka

Rozhodl se, e ji nespustí s očí. Proplétal se skrumáemi lidských těl. Nevnímal osvětlené výlohy, plné vánočních ozdob, ani vkusné zabalené dárky, pestrobarevné elektrické svíčky a stříbřité chvojí. Nepocioval sváteční atmosféru vánoc, nekochal se kouzlem sněhových vloček.

Nesmí mi uniknout! Nesmí mi uniknout!” Vnímá pouze tento monotónní příkaz, který se stal ostruhami i bičíkem, pobízejícím vechny jeho smysly.

Kdy vela do obchodu, čekal. Sotva vykročila do ulice, pokračoval ve sledování. Zastavila se u vchodu do rohového čináku. Postřehl, e prohlídka nákupní taky je pouhou záminkou, aby se rozhlédla kolem sebe a potom - zmizela ve dveřích. Zrychlil krok, uklouzl na tajícím sněhu, ale neupadl. Domovní dveře nebyly zamčeny. Při vstupu do chodby jej uvítalo ero. Musel rozehnout zápalku a potom jetě dalí, ne přečetl na nástěnné tabuli seznam nájemníků. Jméno, pod kterým ji znal, nenael. Na vývěsce bylo pouze jedno enské jméno. To by mohla být ona. Určitě ije sama. Ale co kdy to ona není? Omluví se, e někoho hledá. Opatrně si prohlédl dvoje dveře v přízemí a počal vstupovat do prvního poschodí. Na jednom títku dveří bylo psacím strojem napsáno Dr. Noha. Na druhých dveřích veliká mosazná tabulka s honosným, zdobeným jménem - Buchvaldek. Dalí schody, dalí poschodí. Na dveřích spatřil enské jméno Gabriela Čermáková. Krev mu počala rychleji obíhat. Cítil buení na spáncích. Pohled se mu rozplizl a spatřil malé bílé kotoučky krouící mu před očima. Na prsou se ozvala řezavá bolest. patně se mu dýchalo. Vytáhl z kapsičky u kalhot malou stříbrnou krabičku. Otevřel ji, vyjmul z vatové vystýlky tabletku a vsunul jí rychle do úst. Čekal. Uklidňoval se. V domě panoval klid. Otočil křidélkem mechanického zvonku. Napjatě poslouchal, neuslyí-li za dveřmi nějaké zvuky. Ticho … klid … Proklaté ticho! Otočil zuřivě křidélky dvakrát za sebou. Dveře se nehlučně pootevřely. Viml si zabezpečovacího řetízku a uviděl obličej. Známý obličej starí eny. Obličej, který mu připravil mnoho bezesných nocí, který byl příčinou dvou infarktů - i dneního rozhodnutí.

Co si přejete?” řekla tichým, ale důrazným hlasem.

Jdu za vámi. Nutně s vámi potřebuji hovořit,” breptal překotně.

Odejděte a rychle! Neznám vás.”

Chtěla zavřít dveře, ale nemohla. Bránila jí v tom jeho noha, vsunutá do mezery za práhem.

Křičet nebudete, e ne! Puste mě dovnitř.” Hlas měl tentokrát výhruný, zlostný.

,Jste hlupák, blázen. Jste nezodpovědný člověk,” syčela. Ochranný řetízek zarachotil, dveře se rozevřely a vstoupil. Mlčky la před ním do obývacího pokoje. Vnímal její tíhlou, drobnou postavu.

Sedněte si. Tak prosím, co chcete. Ale rychle. Vae jednání je neomluvitelné. Tak co chcete?” Zatáhla závěs na okně a zatlačila páčku vypínače. Pokoj se zabělal světlem pětiramenného lustru.

Jak je moné, e tato křehká ena se stala pro něho největím tyranem v ivotě. Její tvář i přes příznaky stáří dosud jeví známky jemnosti a bývalé krásy. Proč právě ona je tvrdým, přísným a nekompromisním principálem jeho ivota?

U nemohu dál,” vyhrkl ze sebe. Zaznělo to jako alostné zavytí.

Mlčela a její bleděmodré oči si ho pozorně prohlíely. Rty měla staeny do úsměku.

Mám právo, abyste mě za vechno, co jsem u udělal, nechali na pokoji. Kvůli mému synovi a vnoučatům … ne kvůli mně. Nechci… nechci…kdyby něco vylo najevo, aby trpěli za mě. Nechci, rozumíte? Nechci!”

Chováte se jako hysterická ena, Králi. Co říkáte, je nesmysl! Po tolika letech nemá nikdo tuení o naí věci. Ale právě to, co jste provedl dnes, by nás mohlo prozradit. Zapomněl jste na pravidla přísné konspirace! Nejde přece o vai osobu, o mě a dalí nae lidi. Jde o víc. Mohl jste svým chováním ohrozit poslání a cíl, jemu slouíme.”

Já u nechci. Nemohu! Pochopte to, prosím vás.”

ena se naklonila přes stůl. Její modré oči pálily. Zúily se a vyzařovala z nich vůle a síla. Její hlas zazněl jak praskot silného elektrického výboje.

Jak to, e nemůete? Kdy jste potřeboval zahladit svoji minulost, byl jste ochoten ke vemu. Peníze jste také dokázal brát a - nebylo jich málo, e? A nyní tu skučíte o synovi, vnoučatech. Nebýt nás, nebyl by ani syn ani vnoučata, protoe byste nebyl ani vy!!”

Ale to vechno jsem splatil..

Králi, vy jste nic nesplatil. Pokud tady povládne tenhle reim, nic jste nesplatil, rozumíte? Ve vaem vlastním zájmu, v zájmu vaeho syna i těch vnoučat budete muset dělat to, co chceme my!”

Kalu na vás!” vykřikl zoufale.

Co si to dovolujete? Buďte slyný a nezapomínejte na disciplínu. Vy máte dvě monosti - dělat co po vás chceme a nebo se oběsit! Jestli nechcete to ani ono, nai přátelé si s vámi poradí a nejen s vámi, jsou tu i vai..

Mlčte, vy, vy nejste ena, vy jste ..Král se neudrel. Oči se mu pokryly rudou clonou, zlost mu dodala obrovskou sílu. Vyskočil a převrátil masívní stůl na křehkou enskou postavu.

Vykřikla a padla pod jeho tíhou k zemi. Temenem hlavy narazila na ostrou hranu sekretáře. Zůstala leet bez pohnutí. Král se zděsil. Naklonil se nad leící postavu. Spatřil, e z pod hlavy se na koberec rozlévá kalu krve. Zprvu byl zaplaven hrůzou, ale ta postupně mizela. Snad … ve vyřeil. Bude mít klid. Nikdo nic neví, nikdo ho neviděl přicházet. Nikdo ho nemůe podezírat. Teď je třeba zachovat klid, rozvahu. Postavil stůl a pokryl desku spadlým ubrusem. Jinak se nic nerozbilo. Mohla přece upadnout a neastnou náhodou se smrtelně zranit. Přisunul k tělu leící eny idli. Bude to vypadat, e si ji přistavila a hledala něco nahoře na sekretáři. Spadla a zranila se. idli musí ale povalit, ano, tak je to správné. Jetě jednou se rozhlédl po místnosti a znovu poklekl k leící eně. Chroptěla a nejevila známky vědomí.

Stopy určitě ádné nenechal. Pečlivě si navlékl rukavice. Pozvolna otevřel dveře do chodby. Jen z ulice zazvonila projídějící tramvaj, jinak byl klid. Vyel na chodbu a přitaením kulovité kliky zavřel za sebou dveře. Měl pocit, e za sebou zavírá i těkou a chmurnou minulost.

*

Černý mercedes, který před dvěma hodinami opustil Pullach u Mnichova, projíděl zvolna hornofranckou zasněenou krajinou. edomodrý horský soumrak byl v některých místech proděravěn bělavým a lutavým světlem samot, vzdálených vesniček a měst. Postupně jich ubývalo a temnota ovládala okoli. Kuely reflektorů prořezávaly edivou tmu a odráely se od bílého povlaku silnice. Vůz opustil lesní hlubinu a počal stoupat po úzké serpentině k horskému hřebenu, na kterém jako na majáku zářila světla loveckého zámku.

Mu za volantem stiskl tlačítko v přístrojové desce. Za slabého zabzučení sjelo boční okénko. Vyhodil nedopalek doutníku. Uklidňující jízda krajinou konči. Nyní ho opět čeká tvrdá práce, jednání. Čím více se přibliuje k československým hranicím, tím ostřeji vyvstala otázka rezidenta C-4. Dlouhodobého, spolehlivého a výkonného rezidenta, který se náhle odmlčel. Patnáctého prosince nevyslal kontrolní signál a patnáctého ledna se neozval. To je zlé! Něco se muselo stát, ale co? Zatím nejsou ádné poznatky, e by československá kontrarozvědka zasáhla do agenturní sítě. Jenom rezident se odmlčel. Proč? Starí, statný mu v mercedesu se vypjal v tvarované sedačce vozu, kdy spatřil v záři světlometů bránu loveckého zámku. Rychle sáhl pod panel, zmáčkl skryté, zabudované tlačítko a vyslal frekvenční potvrzení totonosti. Ocelová brána se automaticky otevřela. Kdyby opomněl zapnout vysílač, nejen e by se neotevřela, ale zavřela by se na příjezdu k bráně ukrytá vrata a zůstal by v pasti jako my. Musel by vyčkat příchodu prověřovací ozbrojené skupiny. Co by bylo dosti komické, nechat se zaskočit bezpečnostním systémem, který dal sám zavést. Aby utajené sídlo na Glůckbergu, místě závaných jednání a rozhodnutí západoněmecké zpravodajské sluby, bylo skutečně neprodyně uzavřeno.

Zastavil auto před schoditěm do zámečku. Od dvou klasicistních sloupů se oddělila vysoká postava, přistoupila k vozu a otevřela dveře.

Dobrý večer, pane generále. Jakou jste měl cestu?

Ulo to. Doktor Krúgler u přijel?”

Dosud ne. Jak by mohl… před vámi?” zaskřehotal dlouhán podlézavým tónem.

Mu, oslovený hodností generála, vystoupil z vozu a vyel po schoditi nahoru. iroké dveře, vykládané v elezném zdobení barevnými skly, se nehlučně rozevřely. Halou se rozlehlo radostné těkání a kňučení. Současně sem odněkud vtrhly dvě statné dogy. Jedna černá a druhá íhaná. V pozadí haly stál dalí mu vysoké postavy, irokých ramen, s tváří plnou jizev a přátelsky se usmíval. Obrovské dogy se vrhly na příchozího a snaily se mu poloit tlapky na ramena, co se neobelo bez vrčení a chňapání.

Vy moje holky malé,” laskal se s nimi. Jedné z obou dog se podařilo přejet mu obrovským jazykem po tváři.

No tak, ivo, nech toho, ty uličnice ..

Byl naplněn těstím. Svět starostí a problémů, ve bylo na několik minut zapomenuto.

Halu ozařovaly v originálních svícnech svíčky a plápolající oheň velikého krbu, obloeného mramorem.

Karle, odveďte zatím tyhle mé slečny, jdu nahoru do pracovny. A se dostaví doktor Krůgler, a přijde za mnou.”

Rozkaz, pane generále.”

Dlouhán pohladil dogy a sevřel do svých obrovských pěstí jejich řetízkové obojky.

Hergot, zaklel, kdy mu jedna z dog chňapla po ruce. Fuj, Drago, co je to? vykřikl generál. Z obličeje mu vak vyzařovala dětinská radost z toho, e od něho jeho miláčkové nechtějí odejít.

Vystoupil po schodech a na posledním stupni se jetě jedenkrát alespoň pohledem dolů rozloučil se vzpouzejícími se dogami. Proel chodbou a u posledních dveří stiskl tlačítko. Místnost se okamitě přeplnila třpytivou bělostí elektrických svíček rozměrného křiálového lustru. Tmavé, tvrdé, vyřezávané dřevo, koené klubovky, těké hnědé závěsy a zelené vysoké koberce. Zastavil se v rohu u masívního psacího stolu. Nad stolem ve stěně visel dřevěný reliéf s vyřezávanými motivy ze ivota starých Germánů. Přiloil k hlavě náčelníka Gotů ruku sevřenou v pěst tak, e se jeho velký pečetní prsten dotýkal bojovníkovy přílby. Pod reliéfní deskou se ozvalo slabé zabzučení a současně s ním se na pracovním stole rozkmitalo červené světélko. Deska se odklonila od stěny a odhalila ocelová dvířka s kotoučovým číselníkem. Generál vytočil est čísel, otočil kličkou a sejf se otevřel.

,,Cé … cé … tady to máme … Cé čtyři.” Vyňal z trezoru koenou sloku a opět jej zavřel. Přitlačil dřevěnou desku. K hlavě gótského náčelníka přiloil pečetní prsten. Elektrický zámek byl uzavřen. Generál přeel místností a zabořil se do jedné z klubovek u nízkého konferenčního stolu. Rozevřel desky. Tak co je s tebou?” povzdechl a v tónu hlasu mu zazněl přídech melancholie. Pohladil rozevřené desky, které obsahovaly stručné, ale hodnotné záznamy. Drel v ruce vlastně jakýsi ivotopis jednoho ze svých nejbliích a nejspolehlivéjích spolupracovníků staré dobré koly. S ním začínal, v Praze. Tehdy byl pětatřicetiletým majorem Abwehru. A ona .čestnou agentkou’. Praha třicátých let. Praha německé obchodní, průmyslové a podnikatelské meniny. Praha německého fotbalového DFC, německého divadla. A ona byla překrásná, okouzlující. Bezprostředně ji řídil. Informace, které získávala z okruhů tehdejí československé prominence měly pro německou říi nesmírnou důleitost. Za války se na několik let rozdělili. Přela pod Schellenbergův VI. úřad a působila jako emigrantka s čs. státním občanstvím v Anglii. Vyfoukla britské zpravodajské slubě i skupině československých zpravodajců, které vedl plukovník Moravec, řadu cenných informací. Zůstala jedním z nejschopnějích rezidentů, působících po válce v komunistickém Československu. A teď? Určitě se ve vyjasní.

Ozval se bzučák na psacím stole a zazářil světelný indikátor. Po chvíli se ozvalo zaklepání na dveře.

Vstupte!”

Dveře se otevřely a vstoupil elegantně oblečený, mení obtloustlý padesátník. Brýle se zlatými obroučkami a lesklé, holé temeno hlavy.

Dobrý večer, pane generále.”

Dobrý večer, doktore. Posaďte se.”

Doktor Krůgler se ponořil do klubovky. Být pozván do konspirativního zámku k jednáni s generálem Bundesnachrichtendienst von Niemitzem nebylo běné.

Niemitz si odřízl pičku doutníku a dlouhou zápalkou si ho pozvolna zapaloval.

Doktore,” začal, do těch desek mně chybí od vás a od vaich spolupracovníků kontrolní zpráva o rezidentu Cé-čtyři. Jak víte, ji dva měsíce nemáme signálku o jeho činnosti.”

Pane generále, nepředpokládám, e by to mělo znamenat něco váného. Nemyslete na nejhorí.”

Člověče, víte co mluvíte? Taková nehoráznost. Vy přece od čtyřky přebíráte v době její aktivity materiály od agentů z její sítě. Já jsem vám čtyřku svěřil. Co kdy jste se dopustil nějaké chyby…”

Doktor zrudl a zneklidněl. Bylo mu dobře známo, jak si generál na čtyřce zakládá. Jakékoliv podezření by mohlo znamenat jeho konec. Shořel by, jako to poslední poleno v krbu, do kterého se teď díval.

Ujiuji vás, pane generále, e vechno při posledním kontaktu prolo bezvadně. Kdy jsem přijel do Libverdy, zaparkoval jsem na určeném místě a podle sjednaného postupu jsem dal Cé-čtyřce na vědomí, e jsem na styku. Potvrdila mi, e je ve O. K. V noci mi vhodila na zadní sedačku vozu přiotevřeným oknem zprávy získané od agentů. Kadou jsem jetě tého večera po přefotografování a technickém mikrozpracování likvidoval. Vdy já ani Cé-čtyřku osobně neznám. Pouze z dálky jsem ji kontroloval, jak vkládá zprávy do mého vozu a zda není sledována. Pane generále, nic se nemohlo prozradit.” Zdálo se mu, e se Niemitz tímto vysvětlením uklidnil.

Je zcela moné, e odmlku způsobilo její onemocnění, nebo e ve svém věků zapomněla včas poslat kontrolní signál,” dodal Krůgler.

Doktore, chtěl bych mít takový mozek, jaký má ona. Ta nezapomněla v ivotě na nic. Proto mohla pro nás pracovat od třicátých let do současnosti.” Generál popotáhl z doutníku. Já vás, Krůglere, nepodezírám, ani nevěřím, e se rezidentura provalila. To by nám některý z agentů podal zprávu náhradní cestou. Mimo rezidentova odmlčení je v síti klid. Zato já nebudu klidný, dokud se Cé-čtyřka neozve. Jestlie dáme agentům v síti stopku, znervózníme je a můe dojít ke zmatkům.”

Nastala chvíle ticha a obapolného přemýlení.

Pane generále, jestlie se neozve Cé-čtyřka, neměli bychom nasadit nového rezidenta?”

Generál zvýil hlas: Kruglere, kde ho okamitě vezmeme? A potom, dokud nevíme, co je s Cé-čtyřkou, nesmíme cokoli riskovat..

Ale připravit by se pro kadý případ měl, ne?”

Připravit náhradu dřív nebo později musíme, ale dokud nebudeme přesně znát, co je se čtyřkou, nesmí se náhradník dovědět nic konkrétního o činnosti rezidentury. Máte někoho v plánu?”

Krůgler se tvářil přemýlivě. Rýsuje se vhodný typ. Je to velmi schopný člověk. Ná, přesněji řečeno můj agenturní spolupracovník, se irokou moností pouití.”

Doufám, e sázíte na spolehlivého koně.”

Nenávidí jejich reim. A má rád peníze. Je za ně ochoten udělat cokoliv. Dosavadní spoluprací s námi je natolik kompromitovaný, e mu zbývá jediná monost - dělat pro nás a zase dělat.”

Předlote mi co nejdříve vechny materiály, které o něm máte. Včetně toho, jak hodnotíte jeho dosavadní spolupráci. Prostuduji si ve a potom si o něm pohovoříme.”

Generál se odmlčel, podíval se zpod proedivělého obočí na Krůglera a poprvé za večer se usmál.

Tak co vám nabídnu k pití?”

Otevřel dvířka ve stěně zabudovaného baru, kde se v tlumeném osvětleni třpytila řada lahví různého obsahu, avak nejkvalitnějích značek.

Sklenku koňaku, mohu-li poprosit”, řekl zdvořile Krůgler. Niemitz mu nalil, ale sobě nikoliv. Zapaloval si dalí doutník. Krůgler nedával na sobě znát netrpělivost i kdy tuil, e nyní přijde věcná část rozhovoru.

Potřebuji co nejdříve zjistit, co se děje s Cé-čtyřkou, doktore. Na její adresu nechci zatím nikoho posílat. Co kdy je byt přece jen pod kontrolou. Nemůeme riskovat. Cé-čtyřka je stále drahocenným perkem mezi naimi spolupracovníky v Československu.” Generál se odmlčel. Koncem března se Cé-čtyřka přesunuje jako obvykle z Prahy na místo stálého určení. O velikonocích bych tam zajel a provedl kontakt.” Navrhuje Krůgler.

Ne! Vy tam zatím nepojedete. Čert nikdy nespí. Čtyřka můe být sledována a jakmile se na ní napojíte vy, její řídící orgán, mohlo by to jít vechno k ípku i s vámi. Musíme vyslat někoho jiného. Člověka, který se umí rozhodovat v kadé situaci. A který je z hlediska jejich kontrapionáe naprosto nepopsaným listem. On pojede místo vás jako velikonoční turista. Podle situace prověří vechno co se dá.”

V tom případě by měl prověřit i situaci kolem Cé-čtyřky v Praze.”

Nic takového! Souvislost Prahy a Liberecka nesmějí ani tuit. Naruení koordinačního uzlu, tak pracně, ale skvěle vybudovaného, do něho máme napojeny jak agenty z Československa, tak i východního Německa, ale i z Polska - to by byla přímo degradace naí práce, nemluvě o kodách. Kde najdete v Československu takové místo, aby se tam celý rok setkávali zcela přirozeně turisté a příbuzní z východního i západního Německa, kde jsou zaměstnáni Poláci a jezdí tam i jako turisté? Kde se konají výstavní trhy, kde je takový zahraniční podnik jako Skloexport. Kde je ruch, shon a nemonost kontroly pohybu lidí! Jejich kontrapionái by se mohlo podařit ve odhalit jedině naí chybou, naí hloupostí. A proto pozor, Krůglere!”

Baron von Niemitz vypoutěl obláčky dýmu a se svratěným obočím se upřeně díval do očí svého protějku. Krůgler tenhle pohled nesnáel. Generál mlčel. Hergot; ulevoval si v duchu Krůgler, kdy přestane? Chtěl přeruit toto nepříjemné zpytování a proto vyslovil otázku: Koho tam chcete vyslat, pane generále?”

Baronovo obočí se stáhlo jetě více. Krůglere, to záleí na mnoha okolnostech. Zatím vám neodpovím.”

Krůgler cítil, e mu generál právě utědřil lekci. Nech se mu doktor neplete do kompetence.

Vy ovem, Krůglere, také ve vhodné chvíli zajedete do Československa. Zkontaktujete toho vaeho vytipovaného agenta, v kadém případě si ho znovu prověřte. Schopnosti, monosti, dostatek kompromitace, aby necouvl. Chci vechny materiály, které k němu máte.”

Pane generále, ten člověk je spolehlivý. Pokud jde o kompromitaci, nějakou jetě závanějí… to ponechte na mně.

V krajním případě, bude-li z jakéhokoliv důvodu třeba nahradit Cé-čtyřku novým rezidentem, zajistíte dvě věci-dáte signálku agentům, e platí pro předávání zpráv varianta B, to znamená předání zpráv nikoli přímo do objektu rezidentky, ale přes sjednané mrtvé schránky - to je zatím, ne se rezident zaběhne. Druhá věc, nedej boe, aby se ukázala skutečností,kdyby Cé čtyřka nebyla naivu, zlikvidovat materiály, které ukrývala v objektu. ifry, peníze, technické pomůcky.”

Generál vstal z křesla a počal se procházet po vysokém koberci. Zastavil se a obrátil na Krúglera. Ten se automaticky zvedl z křesla a postavil do téměř vojenského pozoru.

Krůglere, jestli se zjistí, e čtyřka, e se čtyřkou…zkrátka, e je čtyřka mrtvá…” V generálové hlase zaznělo určité zjihnutí, musíte zamést stopy po ní, zejména v objektu jejího stálého určení. To ale nemůete provést vy osobně.”

Spolehněte se, pane generále, to zařídím.”

Vy sám musíte vědět, jak to nejlépe provést. V ádném případě nesmí dojít k naruení a ohroení rezidentury.”

*

Libor Klika setřásl zbytky sněhu z koeného kabátu a pověsil ho na věák. Byl rád, e se dostal z té sloty a je opět ve své redaktorské pracovně. Malá, ale moje.

Opláchl si ruce v umyvadle, umístěném vedle dveří, přičísl vlasy a nalil do konvičky vodu. Přetřel dlaní desku pracovního stolu a pohladil pohledem knihovničku, přeplněnou knihami a svázanými ročníky Impulsu, kulatý konferenční stolek s dvěma obstaroními křesly.

Usedl na idli za psací stůl, na který postavil konvici, vytáhl ze zásuvky pracovního stolu ponorný vařič, zasunul jej do konvice a ňůru od něho vsunul do zásuvky. Do álku vhodil dvě kostky cukru a vsypal ličku kávy.

Po těchto navyklých úkolech si podepřel hlavu dlaněmi. Vechno, co proil před hodinou, mu připadalo jako podivný sen. Jetě včera netuil, e má, lépe řečeno měl nějakou tetu. Otce Libora Kliky popravili za odbojovou činnost nacisté v roce 1943. To byly Liborovi tři roky. Od té doby il s matkou, je mu zemřela před pěti léty. Nikdy se za ivota nezmínila, e má sestru a dokonce v Praze. Libor také o ádných příbuzných nevěděl. Někdy, kdy na něho dolehl smutek, kdy se mu něco nezdařilo, nebo byl nemocen, si vytvářel představu, e je vlastně sirotek, v pravém slova smyslu. Kvůli mámě se neoenil, chtěl být jen s ní, nahradit jí péči, kterou by jí určitě věnoval otec. Nyní, kdy mu táhne ke čtyřicítce zjiuje, a to za zvlátních okolností, e měl v Praze tetu. Dozví se to, nebo tato neznámá teta zemřela a on se stal jejím jediným dědicem. Zemřela! Ale jak? Má dosud v paměti zafixovány otázky kapitána Tomáka z Městské správy Veřejné bezpečnosti v Praze.

Kdy jste ji viděl naposledy?” Kdy on ji mohl vidět, kdy vůbec ani netuil, e nějaká teta existuje …

Ale jděte? Vy jste nevěděl, e máte tetu? A docela movitou? S penězi na kníce i s chalupou?” Připadalo mu, e zde něco nehraje. Co to na něho kapitán zkouí?

Takovou tetu. Známou zpěvačku, ansoniérku, která v třicátých letech sjezdila půl Evropy a proslavila se za války i v Anglii. Rok po osvobození se vrátila do republiky, uzavřela se do sebe a ila větinou jen na své chalupě v Pekle.”

V jakém Pekle? Co je to vechno za nesmysl?”

Zemřela následkem neastného pádu ze idle. Jinak byla na svůj věk nezvykle čilá a zdravá.”

Voda v konvici začala vřít a rozprskávala se po stole. Libor Klika se stále nemohl zbavit nepříjemných úvah. Vytáhl ňůru ze zásuvky.

Dveře místnosti se rozletěly současně s jakýms-takýms náznakem zaklepání. Klika, stále jetě mylenkami v kanceláři kapitána Tomáka, sebou trhl a mnoho nescházelo, aby se neopařil.

Ve dveřích stála tíhlá tmavovláska. Dlouhé hladké vlasy s účesem á la Kleopatra, modré oči, snědý obličej a výrazná ňadra.

Marie Krátká. Před týdnem oslavila třicet sedm let. Redaktorka Impulsu, jejím oborem bylo zejména psaní reportáí o práci Bezpečnosti. Ale byla i úspěnou autorkou povídek. Ovládala pět jazyků, jezdila suverénně trabantem, platila za znalkyni domácí i světové literatury. V redakci ji ertem přezdívali Maud Shortová.

Zdravím tě, Liborku. Tak u jsi se vrátil? Doufám, e si tě tam pozvali kvůli té tvé reportái o přeplněných skladech neprodejným zboím. éf musel odejít na poradu, ale celou dobu do něho nic nebylo. Prý zavolá, jak jen to bude moné. Má o tebe starosti… jako já.

Maud se ibalsky usmívala.

Libor Klika se zvedl od psacího stolu.

Ahoj Maud. Nedělej si legraci. Není mi do smíchu.”

Libor Klika měl Marii Krátkou rád, jako kolegyni. Váil si jejího talentu i znalostí. Jako enu v ní viděl hrdou pevnost, zvedající se na nepřístupném skalnatém útesu. Maud byla rozvedená ji přes deset let a ctitele si drela od svého pěkného těla. Byla to emancipovaná ena bez závazků i bez dětí.

Dá si kávu?” Libor Klika, ani čekal na odpověď, připravil dalí álek.

Liborku, ty starý skrblíku, co se to s tebou děje? Bude mít asi nějaký pěkný průvih, e jsi najednou tak pohostinný.”

Posaď se, Maud, a poslouchej. Vechno se mi to zdá nějak divný. Skoro jako námět pro tvůj dalí krimi-seriál.”

Nepovídej, ty, národohospodářský redaktor a má pro mě kriminální námět? Nějaká rozkrádačka ve velkém?”

Libor Klika zdvihl hlavu od álku kávy.

Byl jsem dnes u kapitána Tomáka.”

Tomáka z městské správy?”

Ty ho zná?”

Samozřejmě ho znám. Dává mi občas informace o uzavřených případech. Spolehlivý zdroj mé inspirace.”

To se divím, e mi o tom neřekl. Kolik kostek cukru?”

Maud zavrtěla hlavou. Ber ohled na moji linii… já se toti velmi dobře znám s jeho manelkou Boenkou. Chodily jsme spolu do koly a zůstaly jsme kamarádkami dodnes. Jene teď mě napadá, co jsi dělal u Tomáka? Ten přece nedělá hospodářskou kriminalitu, ale mordy, loupee, násilné trestné činy!”

No právě!”

Maud se začala smát. Její smích vdy připadal Liborovi jako hlazení. Nyní tomu tak nebylo. Přece jen se nezbavil tísně z nezvyklé situace do které se dostal.

Tak ty jsi podezřelý z nějakého …”

Bude se divit, ale asi ano.” Váný tón hlasu ji přinutil, aby se přestala smát. Tak povídej, Libore, o co vlastně jde?”

Přisedl si k Maud do křesla.

;,Dovolí?” Maud vytáhla krabičku cigaret.

Libor Klika, zavilý nekuřák, přikývl a podal jí z pod konferenčního stolku popelník.

Je to divné. Vechno je tak zvlátní. Představ si, e mám, nebo měl jsem tetu, o které jsem se dozvěděl a od toho kapitána Tomáka.”

Maud si zapálila cigaretu, pozorovala Libora a mlčela.

Jmenovala se Gabriela Čermáková. Byla to prý známá zpěvačka za minulé republiky.”

Počkej, počkej… snad nechce říci, e anzoniérka, Gábi Čermáková, populární Krásná Gábi, byla tvoje teta?”

Libor se na Maud udiveně podíval.

Snad nechce tvrdit, e ji zná?”

Vím o ní ze starých časopisů, ve kterých si občas zalistuji, kdy sbírám nějaký materiál o tehdejích poměrech. Hvězda, List paní a dívek. Krásná Gábi! Zpívala, tančila, byly kolem ní i společenské aféry. Ale já měla zato, e za války zemřela.”

Tak to je omyl. Prý se vrátila z Anglie v roce čtyřicet est a ila v naprostém ústraní. Před měsícem ji nali v bytě mrtvou. Spadla ze idle, udeřila se do hlavy a zemřela. Zjistili to její sousedé, teprve kdy si vimli, e se i přes den v bytě svítí. Při pozůstalostním řízení se přilo na to, e se původně jmenovala Gabriela Koeníkové, jako moje matka za svobodna.”

Take tys jí nebyl ani na pohřbu?”

Jak jsem mohl? Vdy jsem o její existenci neměl ani tuení.”

Je to sice divné, ale zase ne tak strané, jak to dělá. Asi měla své důvody, proč ila v ústraní, nabaena a moná zklamána ivotem. Kdo ví? O nějakém synovci Klikoví asi nevěděla…”

To se ti řekne,” povzdechl si Libor Klika, ale ten kapitán Tomáek se mě ptal takovým tónem, jako bych jí snad shodil z té idle já, abych po ní zdědil peníze na vkladní kníce a chalupu někde na Liberecku.”

Maud se na Libora udiveně podívala. Ty jsi z toho pořádné okovanej. Kapitán Tomáek je seriózní člověk. To se ti nejspí zdálo, e tě z něčeho podezírá. I kdy je to vechno divné ..

No tak vidí.”

Neboj se, já mu vysvětlím, e ty jako moný pachatel asi nepřichází v úvahu. Ty bys přece nedokázal zabít ani králíka.”

Pochop mě, Maud. Moje matka o nějaké své sestře nikdy nemluvila. Není to zvlátní? Matka se za první republiky dřela ve Waltrovce, zatímco její sestra si ila na vysoké noze a nedala o sobě ani vědět.”

Co ví? Tetička se vyplhala mezi tehdejí společenskou smetánku. Tvá máma byla fabrička a tvůj táta, pokud vím, elezniční zřízenec… to vechno tvé tetičce třeba mohlo naruit kariéru a tak si změnila jméno a řekla sbohem, rodino.”

Libor pokrčil rameny, Přesto mohla po válce dát o sobě vědět.”

To mohla. Třeba jí v tom bránilo i sobectví, aby se nemusela s někým případně dělit o majetek. Říká, e bude dědit chalupu a nějaké úspory? Liborku, vdy z tebe se stala výborná partie. Budu uvaovat, zdali bych se neměla o tebe ucházet,” zasmála se opět Maud.

****

Soudruko, spoj mi klapku 3157, majora elinu.

V telefonu se ozval vyzváněcí tón.

Slyím!”

To je dost, e to zvedne. e slyí, o tom nepochybuji, ale jestli jetě pozná po hlase kamaráda, na to jsem zvědav.”

Je to moné? Ty se taky dokáe po letech ozvat?”

Zdravím tě, Václave.”

Já tebe taky, Lojzku, co bys rád?”

No vidí … a je to tady. Hned se ptá co chci. Copak to nejde zavolat starého kamaráda jen tak? Třeba nic nechci, vlastně chci se třeba sejít jenom na kus řeči.”

To ví, e chci.”

Váně Vaku. Boka by tě taky ráda viděla.”

Okamik, Lojzku, něco tu mám.” Telefon se odmlčel.

Kapitán Tomáek si přidrel sluchátko ramenem a připaloval si cigaretu. Bylo by dobré popovídat si se starým spolupracovníkem, zavzpomínat na dobu, kdy slouili na čáře a vůbec o vem tom co bylo i co je … A také by se s ním chtěl poradit. O případu té Čermákové. I kdy se nedá vyloučit, e si smrt přivodila neastným pádem, je tu několik podezřelých okolností. Například zjitění, e její sousedka viděla na chodbě, tři dny předtím ne nali mrtvou Čermákovou, nějakého člověka. Nevylučuje, e vyel z bytu Čermákové. Bylo to právě v době, kdy podle lékařské expertízy nastala smrt. Podezřelou okolností je i to, e za ivota tak úzkostlivě tajila příbuzenský vztah k vlastní sestře a synovci.

Tak u jsem tady, Lojzíku …

Tak kdy k nám přijede, Vaku?”

Abych ti řekl pravdu, mám takový fofr, e - 

Nech toho! Ty si myslí, e jenom vy u Státní bezpečnosti máte práce nad hlavu? Nechce si to se mnou vyměnit?”

Tak se nezlob. lo by to dnes večer?”

Dobře! Volám domů Boence, aby něco dobrého připravila. Alespoň se zase jednou pořádně najím, protoe se bude chtít před tebou vytáhnout.”

Lojzíku, v sedm jsem u vás. Doufám, e jetě bydlí v Libni u toho hřbitova ..

A kde jinde. Na nějakou vilku nemám peníze ani známosti, Tak v sedm tě čekáme!”

Major Václav elina zavěsil telefon, ale přístroj začal vyzvánět.

Slyím!”

Hlavně dlouho mluví.” elina poznal po hlase svého náčelníka, plukovníka Hájka.

****

Okamitě přijď ke mně.”

Zpráva, kterou dostal plukovník Hájek, jenom zvonila. Zvonila na poplach. Ná člověk, který působí dlouhodobé uvnitř západoněmecké rozvědky podal zprávu, e vedení Bundesnachrichtendienstu se rozhodlo vyslat na území ČSSR svého zkueného pracovníka s úkolem kontaktovat rezidenta, který se odmlčel. Jedná se o osobu rezidenta, o její činnosti Hájek a jeho podřízení měli zatím pouze signály. A to podle vyhodnocení některých zpráv, které západoněmecká rozvědka z ČSSR získala a z nich se dalo usoudit, e rezidentura a její sí pracuje na irí územní základně. A e jsou do ní napojeni agenti ze sousedního území NDR a snad i Polské lidové republiky.

Podle informací se tato rezidentura odmlčela. Z neznámých důvodů. Plukovník Hájek dal prověřit vechny rozpracované a realizované případy, zda náhodou nezavadili o tuto rezidentůru. Nic tomu nenasvědčovalo. Take naím přičiněním se rezidentura neodmlčela a to je zajímavé. Proč? Z jakých důvodů mlčí? Zřejmě to vyvolalo neklid na druhé straně a proto se rozhodli k tomuto kroku, aby si zjednali jasno.

Při poslední pracovní schůzce se soudruhy z NDR potvrdil Hájkovi plukovník kontrarozvědky NDR Freitag podezření, e dochází k pokusům navazovat zpravodajské kontakty s občany NDR ze strany západních Němců a e k těmto pokusům dolo v oblasti Liberecka, kde bývá značný turistický ruch a to jak pokud jde o turisty z NDR tak i ze západního Německa.

Neměli by to patně promylené. Kalkulují s tím, e zejména v době dovolených, při značném pohybu lidí, se agent můe snadněji krýt. S plukovníkem Freitagem se shodli i v tom, e rezidentura bude sloena ze zkuených agentů, není vyloučeno i z bývalých přísluníků slueb faistického Německa.

Nyní půjde o otázku, kdo s koho. Protivník nesmí nic tuit. A přijde do Československa občan NSR pod jménem Hans Neumann, bude sledován od chvíle, kdy předloí svůj pas na hraničním přechodu. To, co se podařilo zjistit pracovníkovi naí rozvědky, je k nezaplacení. Svědčí to o vysoké kvalitě naich rozvědčíků, o jejich vysoké morálce, odvaze a statečnosti.

Plukovník Hájek si současně a dosti nerad uvědomil, e signalizovaná sí zřejmě u delí dobu vyvíjí činnost. To znamená, e ji ovládá velmi zkuený rezident, který poívá takovou důvěru u centrály NSR, e nepředpokládali, e by mohl v nejblií době .vybouchnout’. To potvrzuje i skutečnost, e Spolková zpravodajská sluba nesvěřila kontakt s ním nikomu uvnitř Československa, nýbr e vysílá zkueného pracovníka své centrály. To je otřesné, kolik se jetě u nás najde pochybných existencí, které zrazují často i pod maskou sluného, někdy i společensky aktivního člověka …, vyslovil nahlas plukovník Hájek mylenku, která ho nejvíce pronásledovala.

Hlavně akci neukvapit, vechno důkladně promyslet. Zatím jediná monost je důsledné sledování Neumanna, aby o tom neměl nejmení potuchy. Podrobně vyhodnotit jeho pohyb v Československu, jeho kontakty, s kým hovořil, o čem … Prověřit vechny lidi, s nimi vejde ve styk. Nasadit techniku, lidi. Jestli by vytuil, e je sledován, byl by to konec. Mohlo by to znamenat, e se rezidentura po čase opět rozjede a my o ní nebudeme vědět zhola nic. Jestlie se podaří zjistit, koho kontaktoval Neumann jako rezidenta - bude to úspěch akce. Jetě je tu ovem monost, e jde o hru z jejich strany. Třeba plánují jinou akci a nás chtějí odvést na Neumanna. Co kdy se jim podařilo naeho pracovníka venku odhalit a teď si jeho prostřednictvím s námi ,hrají’. Kurt je vak příli zkuený pracovník a přiel by na to, e je odhalen. Nepodal by informaci o její věrohodnosti by nebyl přesvědčen. V kadém případě musíme věnovat akci Neumann mimořádnou pozornost.

Plukovník přeel k oknu. Nyní stojí otázka, koho pověřit řízením akce. Akce …. jak jí vlastně budeme říkat? … Rezident se odmlčel a tak je němý. Akci nazveme ,Němý. Je to docela přijatelné. A nyní, kdo ji bude řídit? Major Skalka? Důsledný, zkuený, ale trochu těkopádný v situacích časové tísně, kdy je třeba rozhodnout a to maximálně správně. Kapitán Dolejí? Pravý opak Skalky. Pustí se někdy na věc bez

důsledného ověření, jak se říká-z chodu. A co to dát elinovi? Letos mu, hochovi, bude padesát a slouí od devětačtyřicátého. Odvedl řadu úspěných akcí, ale má někdy tvrdou hlavu a málo respektu k představeným.

Plukovník Hájek vytočil na číselnici klapku 3157. Ozval se dlouhý tón. Mluví! Po chvilce to náčelník zkusil opět, ale se stejným výsledkem.

****

Libor Klika vycházel ze starobylé budovy jako opilý. Stal se majitelem chalupy v Pekle u Libverdy a zdědil třicet tisíc korun. Zaplatí sice tučnou dědickou daň, ale přece jen …

Vyel z Celetné ulice a po několika nárazech ve spleti lidských těl se mu podařilo vedrat se do vestibulu Obecního domu. Potřeboval si sednout někam, kde by se necítil sám a přitom byl sám. Rozhlédl se a usedl k prázdnému stolku s mramorovou deskou v prostorné kavárně. V náprsní kapse ho pálila úřední listina. I kdy její obsah znal, pocioval touhu znovu a znovu pročítat jednotlivé řádky. Stále nemohl uvěřit tomu, co se odehrálo v poslední době a čeho závěrečným aktem je úřední doklad.

Jednu kávu, jednu matonku a jeden gruzíňák!” Přece má důvod si dnes dopřát. Pane Malásek, eptnul dodatečně starému vrchnímu, jeden gruzíňáček taky pro vás.

Vytáhlý vrchní Malásek se sklonil nad stolkem. To je, pane redaktore, na tu vai kníku?”

Kdepak, jetě ne. Dostal jsem, honorář, docela nečekaný.”

Vrchní, přes svůj věk rychle, ale elegantně, proběhl kolem stolků, tu pokýval, přijal objednávku, sebral prázdné sklenky či álky, přejel ubrouskem desku stolku a zmizel za sloupovím.

Kníku; na co si ten Malásek nevzpomene. Jednou se mu v povznesené náladě svěřil se svými záměry - spíe sny, a on na to nezapomene. Na chvilku mu to dokonce znepříjemnilo náladu. Napsat knihu. Skutečnou, dobrou, ze současnosti. To chce! Ale copak mu v tom redakčním entouru zbude čas? Ale teď, teď to bude lepi. Jak bude mít chvíli volna zmizí z Prahy. Má přece kam. I dovolenou tam stráví. ádné Bulharsko, ádný Jadran, ale chalupa v Pekle.

Rozhlédl se po kavárně. Přeplněna nebyla. Nepatrně upil ze sklenky zlatavý mok a potom vyjmul z kapsy několik sloených listin. Notářské usnesení, e se stal ze zákona jediným dědicem Gabriely Čermákové.

Nikdy jej nenapadlo, e by se mohl stát dědicem. Nevěděl o existenci nějaké tety. Zpočátku myslel, e se jedná o omyl. Ale řeč dokladů vechny pochybnosti vyloučila. Matka měla skutečně sestru Gabrielu. Moná, e ji tady v Praze někdy potkával a ani nevěděl, e je to jeho příbuzná. Je to moné? Proč se o ní matka nikdy slůvkem nezmínila?

Nyní zdědil chalupu někde v Pekle. Zní to přímo pohádkově. Peklo! Není to chalupa, ale spíe mení rodinný domek. Viděl ho jedenkrát a to před několika dny, kdy se prováděl úřední odhad s notářem ke stanovení výe dědické daně. Zachmuřená krajina v sněhové plískanici. Brodili se sněhem z Libverdy, protoe řidič nemohl vyjet po lesní cestě do stoupajícího kopce. Nikdy předtím tam nebyl a nyní se tato krajina má stát jeho druhým domovem. Je pánem zařízené chalupy a jeho kodovka ho tam bude vozit kadou volnou sobotu a neděli, kadou dovolenou. Tam bude psát, odpočívat, dělat si co bude chtít! Ve dnech volna dá sbohem dekretované svobodárně, kde se jeden nemůe ani otočit, kde kdy chce psát v noci na stroji, buí mu na zeď sousedé, a naopak, on slyí chrápání, vrzání, hádání a jiné zvuky z panelových stěn.

Dědictví v Pekle, spadlé z nebe, napadne Libora Kliku, kdy dopijí zbytek koňaku. V tak významný den si můe dát jetě jednu sklenku. Zítra je pátek, vzal si od éfredaktora volno a tak proije v novém prostředí první víkend.

Poručil si dalí sklenku koňaku. Zdálo se mu, e vechny slastné pocity v těle splývají do jakéhosi nejvyího blaha. Cítil se schopným, silným, nezávislým. Nyní ukáe mroovi éfredaktorskýmu, krásné Maud, Kateřině, Fárkovi, Honzíkovi a dalím, co v něm skutečně je. Napíe román. A jestli ho bude éfredaktor omezovat v tvorbě, práskne za sebou dveřmi.

Pane Malásek, jetě jednu a - vy si dejte také …

Ale co, starej není patnej chlap. Nikomu by snad ani nedokázal ublíit. Jako pravý Moravák má rád vínko a dokáe o něm vyprávět celé dny. Jak se má vychutnávat vůně, chu, barva a kdoví co vechno. Práci také rozumí, zřejmě po svém, ale rozumí. Má výborné nápady, to se musí uznat. Někdy ho ovem popadne záchvat redakci přeorganizovat, přeházet rubriky a tak podobně. Pak ho to přejde a ivot jde dál.

Nálada Libora Kliky má vzestupnou tendenci, úměrně vypitému alkoholu. Jenom mi nejde do hlavy, proč mi máti o té své sestře neřekla ani slovíčko. Proč se nepochlubila, e máme v rodině takovou umělkyni? Umělkyně … umělkyně. Asi ano. Zpívala jeden čas i ve Velké operetě, hrála ve filmu.

Jezdila po světě. Tak to přece jen umělkyně musela být. No prosím, takovou významnou tetičku jsem měl a nevěděl jsem o tom. Plavovlasá čertice Gábi. Okupaci si proila v Anglii, vrátila se v roce 1946 a uzavřela se. Zajímavé! Proč? Kdo by se v tom vyznal. Vechno je to nějak zamotané a neskutečné. Skutečné vak je, e tetička zanechala pěknou chalupu a e ta nemovitost, jak stojí úředně v papírech, teď patří Liboru Klikoví, redaktoru Impulsu. Po čtvrté sklence koňaku si začal uvědomovat, e je mírně podnapilý. Povznáející náladu vystřídala deprese. Do mozku se začala vtírat mylenka, e je vlastně na světě sám. Tátu mu zavradili nacisté a máma zemřela před pěti léty. Vyčítal si, e ji nechal posledních pět let osamocenou v Mostě, kdy odeel do Prahy k novinám. Chtěl si ji vzít k sobě, ale Stále nemohl sehnat byt. Do té jedné dekretované místnosti svobodárny se sotva veel sám. Nyní mu zemřela i teta. Spadla ze idle, udeřila se do hlavy a konec!

Jsem sirotek a lump, vyhrkl nahlas.

Pane redaktore, neměl bych vám objednat taxíka?” ozval se nad Liborem Klikou hlas vrchního Maláska!

Vy … vy jste zlatej, pane Malásek, a já … já vás vemu do Pekla!”

****

Major Václav elina seděl u konferenčního stolu v náčelníkově kanceláři. Plukovník Hájek ho stačil sotva přivítat, nabídnout mu místo k posazení a potom se omluvil a zmizel.

Přijdu hned!” Jako v tom filmu se Saou Railovem.

Co můe .starý’ chtít? Nezbabral jsem někde něco? Akci .Aspiranti Moci’ úspěně se svojí skupinou ukončil. Mona a Barucháč byli zatčeni, dokázána jim trestná činnost a teď je čeká soud. Po rozsudku budou mít Čas přemýlet o tom, e protistátní činnost se nevyplácí. Je zajímavé, e se ve větině případů politické názory těchto jedinců ukáí jako rouka, za kterou se skrývá egoismus, touha po moci, neskromnost a ochota pro své zájmy obětovat třeba i desítky lidí kolem sebe. Major se podíval ke dveřím a chvilku naslouchal. éf se někde zdrel a tak by to mohl risknout. Okno je otevřené! Major vytáhl z kapsy krabičku cigaret a jednu si zapálil. Náčelník kouří také i kdy má za sebou dva infarkty. Tím naruuje elinovy představy o tom, e kdo se dostane na vyí funkci, přestává kouřit, aby si jí déle uil. Je vidět, e to není pravidlem.

Dveře se rozletěly a veel statný, podsaditý mu v civilu s vlasy, ostříhanými na jeka. Černé, husté vlasy, po kom je ná éf podědil? Táhne mu na edesát, dva infarkty a je stále jako pruina z oceli.

,,Co mi tady kouří,” zabouřil plukovník Hájek. Ty neví, e u druhý den nekouřím. Koukej to uhasit, ale rychle … seď, seď, a nedělej mi tady ádné opičky. Vezmi si tady lesněnku, udělá lip. Na mne to zase v poslední dny leze. patně jsem dýchal a do schodů hekám jako matka Homolková, co mi tu uklízí. A tak jsem s kouřením na čas pratil.”

Plukovník překypoval energií.

Ví, proč jsem tě zavolal? Neví? Tuí to alespoň? Vidím, e má nějaké nečisté svědomí. Čili neví - a to si říká zpravodajec.”

Ná éf nějak tu svou veselost přehání a to není dobré znamení. Zřejmě mu nebude dobře.

A nyní k věci. Za prvé tady včera byl plukovník Freitag, od naich soudruhů z NDR. Rozpracovávají jednoho chlapíka pro podezření ze pionáe. Podle dosavadních poznatků předával zprávy rezidentovi na naem území. Co ty na to?”

Major elina neříkal nic, jen poslouchal. Co slyel bylo zajímavé, ale náčelník má určitě přichystáno dalí překvapení.

Mlčí a kouká, viď. To umí kadý … ale nechme toho. Za druhé, a to je co do důleitosti spí za prvé, dostali jsme informaci z venčí od naeho člověka, který je zakonspirován v centrále západoněmecké zpravodajské sluby. Posílají k nám kádrového rozvědčíka. Ví proč?” Plukovník si vzal ze sáčku tvrdý bonbón.

Na naem území se jim odmlčel rezident. Nevědí, co se s ním stalo. Vysílají pracovníka, aby ho kontaktoval.”

elina si byl vědom závanosti takové zprávy.

Co tomu říká?”

Co tomu mám říkat? Je to vynikající poznatek, pokud ..

Co pokud, jaké pokud? Ty si myslí, e je to nějaký podvrh? Tak to ne! Ten, který nám tuto informaci dal, je jeden z naich nejschopnějích a nejspolehlivějích lidí! Ten nefantazíruje jak to často dělá ty, vychází jen a jen z prověřených faktů a dalí jeho předností je naprostá kázeň, co u tebe … Plukovník se odmlčel. Uvědomil si, e poněkud přestřelil. A tak začal zase ladit tvář do úsměvu, který někdy spolupracovníci těko snáejí.

Bez fantazie není moné dělat práci zpravodajce, soudruhu náčelníku.”

Bez fantazie ne, ale bez planého fantazírování ano. A zase jsem to přehnal, zlobí se na sebe plukovník. Kdyby mu jen ten zatracenej Venca dal za pravdu.

Ví co, Václave, zakuř si, a se uklidní. Potřebuje tu svou dávku nikotýnu, jako cukrář inzulín. A dej mi taky cigaretu ..

Vy byste ale neměl, soudruhu náčelníku.”

Zase má bejt po tvým? To je rozkaz!”

Plukovník si zapálil cigaretu a labunicky vdechl několik tahů. Náhle se prudce rozkalal a chytil se za hrudník. Krucinál,” zachrčel a zamáčkl hnoucí cigaretu do popelníčku. Ták a je definitivně konec!” Pokalával a byl rudý v obličeji.

Nemám vám přinést vodu, nebo čaj?”

Ne, ne … to je dobrý, to přejde,” mávl Hájek rukou.

V kanceláři nastalo ticho, přeruované jen sípáním plukovníka a občasným zahučením automobilů, projídějících pod oknem.

Vaku … spojí se s kapitánem … kapitánem Kubeem ze sledovačky. Napíchnou se na toho chlapíka, hned jak přejede hranice. Má mít pas na jméno Neumann.”

Major elina se snail nic nenamítat. Tuil, jak se jeho představy o večeři u Lojzíka Tomáka zhroutí.

Celou akci bude řídit ty. Zodpovídá za to, e budeme znát přesný pohyb Neumanna ve dne i v noci, do doby, ne zase opustí nai republiku. Potom ve vyhodnotíme a poradíme se, co dál. Ten chlap by nás měl dovést k rezidentovi.”

Ale já ..

Dobře … jdi u a zlom vaz.”

****

Liborovi Klikoví se třásla ruka, kdy odemykal dveře chalupy. Poprvé do ní vstupoval jako majitel. Ovanula ho vlhkost. Musí nejdřív pořádně vyvětrat. Najednou se mu vybavila v paměti uvízlá vzpomínka na červen 1945. Tenkrát mámě přidělili domek v pohraničí, který opustil narychlo nějaký německý faista. Tentý pach, tentý tísnivý pocit. Tehdy mu bylo pět let a od těch časů se mu onen okamik nevybavil. A nyní, a to způsobila zvlátní směsice vlhka z nevětrání a pocitu čehosi nepoznaného, co od této chvíle patří jemu.

Otevřel okenice a okna. Před ním leelo údolí. Zelené údolí, zelené údolí, to mám tak rád, broukal si známou píseň. Květy

stromů na sebe nedají zřejmě dlouho čekat. Jak je tu krásně.

Kdy přijíděl do Liberce a potom projíděl na Mníek, přes Oldřichov v Hájích, Raspenavu, Hejnice a přes Libverdu sem nahoru, do Horního Pekla, byl naden. Někdy na Liberecko jako redaktor zavítal, ale nikdy takto tuto krajinu nevnímal. Neměl čas. Vdy byl upoután tím, jak napíe tu či onu reportá. Nejčastěji z Libereckých výstavních trhů.

Pohled na obrysy Jizerských hor z pekelského návrí působil a neskutečně. Divadelní kulisa pro pohádkovou hru o místě, kde sídlí drak. V Libverdě prý pobýval i Carl Maria Weber. Jestlipak tu přece jen nečerpal inspiraci k svému Čarostřelci?

Libora Kliku napadá jedna mylenka za druhou. Vjem střídá vjem. Pokud si stačil vimnout, na vrcholu kopce,kde stojí jeho chalupa, je roztroueno jetě několik dalích v nestejné vzdálenosti za sebou. Zatím se jen pozdravil s některými sousedy. Postupně se s nimi seznámí blí. Moná, e se od nich dozví něco o tetičce. Odstoupil od okna. Pak proel krok za krokem celé stavení. Byly zde celkem čtyři místnosti s přilehlou kůlnou, která zřejmě kdysi slouila jako stáj pro dobytek. Kuchyň byla vybavena plynovým sporákem na propanbutan, kamny a kredencí. S ní sousedila jídelna ve stylu selské jizby. Dalí místnost tvořila nevelká lonice. Peřiny, povlečené kanafasem, byly značně zavlhlé. Bude je muset vyměnit, nemůe přece spát v loním prádle … po mrtvé tetě. Zajímavý byl obývací pokoj s koenými klubovkami a ořechovým vyřezávaným psacím stolem. V tomté stylu provedená knihovna a sekretář. Střed stropu zdobil lustr z jeleního paroí. Na stěnách viselo několik zaloutlých zarámovaných rytin s loveckou tematikou. Zeď nad psacím stolem byla prázdná, a na nevelkou olejomalbu nějakého mue v uniformě z doby napoleonských válek. Při prohlídce knihovny se podivil pestrému výběru knih. Mrtvá teta musela být sečtělá osoba. Viml si mnohých svazků v četině, němčině, francouztině a angličtině. Dějiny světa, různé paměti, včetně memoárů Eisenhowera a Benee. Byly tu také spisy Kanta, Hegela ale i Nietscheho. V rohu obývacího pokoje stála hudební skříň s rádiem, gramofonem a magnetofonem. Celý interiér nepřipomínal obývák staré eny, ale spíe pracovnu univerzitního profesora. Udivilo jej, e nikde nespatřil ádnou fotografii zesnulé tety, Gabriely Čermákové. Proel jetě půdu, sklep a velkou kůlnu, kde objevil sekačku na trávu, vozík a skříň plnou uitečného nářadí. Venku čas ubíhal, rozprostřel se pozvolna teplý jarní podvečer.

Na Libora Kliku náhle padla jakási tíseň. Pocit osamělosti v neznámém prostředí na něho začal doléhat. Kadé vrznutí, kadý zvuk zvenčí vyvolával různé představy. Zdálo se mu, e je vydán komukoli na milost či nemilost. Copak se u nestalo, e byl někdo ve své chalupě přepaden? Proel rychle vechny místnosti a kontroloval, zda jsou okna zavřena, zastrčil závoru do sklepa i u dveří na půdičku. Stejně vak nebyl klidný. Vybalil si ze sportovního vaku spací pytel. Ustlal si na otomanu v obýváku. Nemohl usnout. Převracel se z boku na bok. Kdyby měl alespoň nějaké práky na spaní. Zítra si zajede do lékařské vyetřovny do lázní v Libverdě, snad mu tam něco pro spaní předepíí. Tohle bude noc. U aby bylo ráno. Moná, e to vechno je jen otázka zvyku na nové prostředí. Pokouel se usnout a připoměl si, e by si měl zapamatovat, o čem se mu bude první noc v jeho chalupě zdát. O tetičce? Vdy ani neví, jak vlastně vypadala. Oč by bylo vechno lepí, kdyby tu s ním byla Maud. Usnul a dlouho po půlnoci, tvrdým a nervózním spánkem. Kdy se spíe podvědomě probral, uvědomil si, e je den. Otevřel okno, rozrazil okenici a byl zaplaven teplými paprsky. Slunce vycházelo nad horizontem protilehlého vrchu. Vyhlédl z okna. Svěí vzduch a začínající zeleň. Příroda se připravila rozvinout do plné krásy. Z koruny obrovské osamělé lípy vylétlo káně. Tíivá, chmurná noc byla zapomenuta. Nálada se Liboru Klikoví rázně zlepila. Vyběhl v teplácích před chalupu, aby načerpal vodu ze studny. Cítil, jak se mu nervy obalují balzámem pohody. Pohled na druhou stranu do prosluněné scenérie opětovně vyvolal ve vnitřním sluchu melodii písně o zeleném údolí. Umýt se do půli těla a proběhnout se po okolí”, promlouvá sám k sobě.

Naléval vodu z konve do umyvadla, kdy uslyel zarachocení traktoru a houkání. Co se děje? Nasadil si brýle a vyběhl před chalupu.

Za jeho kodovkou stál veliký traktor s přívěsem.

Dobrý den, éfe,” zdravil ho urostlý pořízek z kabiny traktoru. Budete si muset to auto přistrčit blí k chalupě, nebo vám ho odřu.”

Nezlobte se, já myslel, e je cesta dále nesjízdná.”

To je, ale pro auta. Jene my tudy jezdíme denně dolů do kravína.”

Libor Klika vběhl do domku pro klíčky od vozu.

Startér zarachotil, motor zapraskal jako kocour na psa, potom zabouřil. Libor přilepil kodovku co nejblíe k chalupě.

Stačí to?

Stačí, ale a pojedeme s větím přívěsem, bude malér.”

Tak co mám dělat?”

To je nyní vae?”

To auto?”

Ne, ta chalupa po paní Čermákové. To jste koupil? Máte těstí, tady si na to dělalo zuby několik místních i Praáků.”

Já jsem její synovec. Zdědil jsem to. Promiňte, Libor Klika.”

Franta Pivec,” tiskne traktorista nabízenou ruku.

Podívejte se, pane Klika, jestli sem budete jezdit autem, máte nejlepí, kdy si z tý přilehlý kůlny uděláte gará. To nedá ádnou práci. Čermačka tam měla velijaký haraburdí.

Libor Klika vytáhl krabičku tvrdých spart, které vozil s sebou pro kadý případ, a nabízel traktoristovi. Ne, děkuji, přece si nebudu kazit ten pěknej luft.”

Nechce, nechce! Ani tvrdé sparty, které mu nechával známý trafikant.

Kdybyste náhodou potřeboval ikovnýho chlapíka k přestavbě kůlny na gará, řekněte starýmu Mráčkoví. Zná to tu. Něco u u paní Čermákové také vyzdíval. Nebo se podívejte na chalupu profesora Doubka, co mu z ní Mráček udělal. Je to machr zedník, potrpí si na dobrou svačinku a za hodinu bere třicet kaček.”

Pane jo, napadlo Kliku. Třicet korun na hodinu a k tomu svačinku. Za pět hodin práce, stopadesát korun, za měsíc to dělá… Tolik nemá ani ředitel vydavatelství, nato obyčejný redaktor.

Musíte si ale sehnat materiál. To by vám Mráček poradil co a kde. Kdybyste měl zájem, bydlí ve stráni naproti lázeňskému domu, tam dole, kdy sem odbočujete z hlavní silnice. V lázeňském domě se přijímají pacienti, přijídějící do lázní a chodějí tam na prohlídky k primáři Jemčíkovi. Toho znáte, ne? Ten co vpichuje ty jehly.”

Libor Klika se cítil zaskočen řadou informací a nezmohl se na odpověď.

Traktorista si ho jetě jednou zhodnotil pohledem. Tak já u musím jet. Mám tudy cestu několikrát denně, take kdybyste něco … Buďte zdráv.”

Taky a-díky.”

Traktor zablafál a hnul se úzkou cestou směrem do údolí, kde bylo rozeseto několik domků, mezi nimi kontrastovaly dvě nové moderní budovy kravína.

Libor Klika se oblékl a pustil se do prohlídky. Seel a do lázni Libverda. Proel kolonádní centrum se zdejí specialitou pitnou síní. Měl monost poslechnout si koncertující liberecké sexteto a nakonec navtívil moderní, bohatě zásobovanou samoobsluhu. Objevil v jednom z regálů borovičku a meruňkovici. Koupil dvě láhve jako prevenci na klidnějí spánek dalí noci.

,,Já mám teďka rozdělaný fuky, ale kdy řeknete včas, přijdu. Seenete si ale materiál. Řeknu vám co a jak, a to tam okouknu. Dělal jsem pro paní Čermákovou. Byla to dobrá zákaznice. Naposledy jsem jí zazdíval tu studnu ve sklepě. Podle mne to byla hloupost, chtělo by to znovu ji otevřít,” sděloval mu edivý, vychrtlý Mráček, na něm plandaly kalhoty jako namoklé prapory. Zato jeho manelka bylo baculaté červenolící stvoření, plné chutí do ivota. Hned se zajímala, bude-li sem jezdit pan Klika pravidelně.

Odpoledne si zael Klika do lázeňského domu. Vzpomínka na první noc v chalupě byla sugestivnějí, ne ony dvě láhve záchrany, které si koupil v samoobsluze. Proto se rozhodl získat pro kadý případ nějaký spolehlivý práek na spaní. Vyel po dřevěných schodech do prvního poschodí, odkud sestupovala statná čtyřicátnice. Tam narazil na dvoje dveře. Ty do čekárny byly otevřené. Na druhých, kde se prováděla vstupní prohlídka pro příjem pacientů, visela na skle cedulka s nápisem: Nevstupujte! Neklepejte! Odhodlal se a zaklepal. Docela jemňoučce, sluně.

Dveře se okamitě rozlétly.

Neumíte číst?” otázala se ho docela pohledná dívka v zdravotnickém úboru.

Sestřičko, prosím vás, nezlobte se, ale jsem zde nový a tak …

Nenechala ho domluvit. Nový? A máte u příjem za sebou? Ne? Tak počkejte vedle v čekárně a připravte si doklady a nálezy. Pan primář si vás zavolá.”

Ale sestro, já.

Ve marné. Dveře se přibouchly. Nahlédl do vedlejí místnosti. Zela prázdnotou. Vstoupil a posadil se. V tom se otevřelo křídlo dveří, potaených světlou koenkou. Objevil se statný mu v bílém pláti. Měl prořídlé vlasy a světlemodré oči. Na první pohled vzbuzoval důvěru.

Tak pojďte dál…

Ale já…

Jen se neostýchejte a pojďte, podíváme se na vás.”

V//Í-

Dveře za Liborem Klikou zapadly. Ocitl se v místnosti tonoucí bělobou. Bílý nábytek, bíle prostřená pohovka, záclony, dekorace.

Svlékněte se.

Ale pane primáři..

Řekl jsem, abyste se svlékl? No tak vidíte. Nezdrujte, prosím vás. Víte kolik pacientů jsme dnes u prohlíeli? Jaké máte bolesti? Trpíte nespavostí. Aha… aha… hm…hm ..

Primář sice hovoří, ale to má slouit pouze k odvedení pacientovy pozornosti. Promakává Libora Kliku, proklepává, tu spokojeně pokyvuje, najednou zavrtí hlavou a opakuje svůj předelý úkon.

Libor nevěděl jak se ocitl na koenkové pohovce.

No, měl jste na čase, e jste se dostal do lázní. Léčil jste se někdy?”

Pane primáři, já nejsem pacient, já jsem chalupář,” zaprotestoval konečně Klika.

Primář, ruce poloeny na temeni Klikovy hlavy, se na něho upřeně zadíval, ale ji jako na osobu, a ne jako předtím na soustavu nervů, lach, kostí a dalích komponentů lidského těla.

Teprve nyní uviděl jedince.

Klika vyuil situace a pokračoval ve vysvětlování.

Já jsem zde od včerejka, poprvé na chalupě a v noci jsem nemohl usnout. Chtěl jsem vás poprosit o nějaké práky na spaní.”

Doktor jetě chvilku ohmatává Klikovu hlavu.

Ale poslyte, léčení byste stejně potřeboval..

Libor Klika nakonec odcházel asten z léčebného domu s krabičkou tabletek na spaní a s pocitem, e poznal velmi zajímavého člověka.

****

Přiel večer. Novopečený chalupář Klika neodolal a místo Diazepanu poil jako preventivní medicínu dvě sklenky borovičky. Seděl u psacího stolu v obýváku a prohlíel jeho zásuvky. Nenael nic zajímavého, co by vneslo světélko do minulosti pro něho tak záhadné tetičky. Zadíval se na obraz na stěně. Postava mue z doby císařství Napoleona Bonaparta. Tím si byl jist. Ale ta zajímavá tvář. Neodolal a sňal olejomalbu

se stěny. Obrátil ji. Na rubu obrazu bylo tětcem německy napsáno: Erzherzog Joseph Fouché.

Libor Klika cítil překvapení. V notářském soupisu pozůstalosti byl obraz uveden jako portrét neznámého mue a hodnocen jako kopie originálu. ádný neznámý mu. Arcivévoda Fouché, arlatán Evropy. Paříský advokát, který byl nejkraj-nějím jakobínem, potom bonapartistou a Napoleonovým policejním ministrem a nakonec stoupencem restaurace královského roku Bourbonů. Mu s chladnou inteligentní tváří a kybernetickým mozkem. Proč tetička měla nad stolem portrét tohoto člověka? Co pro ni znamenal? Klika si nalil a vypil dalí sklenku borovičky. Snail se obraz zavěsit zpátky na zeď, ale nemohl oko rámu zachytit na skobičku. Při několikrát opakovaných pokusech, kdy si musel přistavit blíe lampu, si viml, e pod obrazem je jemný obdélníkový vryp o něco meních rozměrech ne rám obrazu. Vypadalo to jako rovné praskliny v omítce, ale přesně do čtverce. Snad to není… Libor Klika vzal z přihrádky na stole nů na otevírání dopisů ve formě teutonského meče, vsunul jeho hrot do kvíry a zapáčil. Od stěny se odklopil a otevřel čtverec omítky. Omítka byla nanesena na dřevěných dvířkách, je kryly kovovou schránku s otvorem pro klíč. Vzal znovu nů a zalovil jeho pičkou v klíčové dírce. Víko schránky se nadzvihlo, nebyla zamčena. Uvnitř byly dvě přihrádky. Obě prázdné. Tajný sejf, patrně pouívaný k ukrývání cenností. Nyní u ádné tajemství neskrýval. Libor Klika přirazil víko schránky i dřevěný kryt a pověsil obraz na původní místo. V hlavě mu začaly vířit představy a nejrůznějí dohady. Tuil, e nebude spát. Nejraději by se sebral, nastartoval auto a odjel. Jene nemůe odjet, protoe má v sobě půl láhve borovičky. Nalil si dalí sklenku. A přece to nepomáhá, opět cítí jakousi tíseň. To zase bude noc. Klika se svlékl a zalehl pod pokrývku, vzal si dvě tabletky Diazepanu. Hodiny ukazovaly za pět minut deset. Tíseň začala nabírat na hloubce. Proč tu je tak sám? Na osamělého člověka vechno padá. Měl by sem jezdit s nějakou enskou. Třeba s Maud, ale sám tu přítě spát nebude. Kdyby alespoň věděl, z čeho na něj doléhá ta divná tíseň. Je to z něčeho nepoznaného, z něčeho, co se tlačí jako noční můra. Obepíná to ze vech stran.

Klep!… Klep!… Klep!…

Libor Klika se stáhl pod pokrývku a sevřelo se mu hrdlo.

Co je tohle?

Kolem byl klid, cítil, jak mu krev buí ve spáncích. Slyel ten

zvuk, nebo se mu to jen zdálo? Jako by někdo na něho klepal. Kdo by to byl? Libor Klika nebyl ádný strapytel, ale připadalo mu, e těch záhad je trochu příli.

Srdce mu builo jako buchar v kladenské poldovce.

A potom se mu zdálo, e opět slyí: Klep … klep … klep …

Vyskočil z lůka, odhodil přikrývku a vrhl se k oknu. Prudce je otevřel.

Je tam někdo?” vykřikl a hleděl do tmy.

No ták, je tady někdo?” zakřičel znovu. Napjatě naslouchal. Neslyel nic jiného ne mladé lístky, které evelily na stromech v čerstvém vánku.

To jsem se asi pěkně opil,” brumlá Libor Klika, kdy uléhá a přikrývá se po bradu proívanou pokrývkou.

Ráno zaspal. Probudilo ho volání. Haló, je tady někdo,” slyí muský hlas. Těce se probírá…otevře okno a vyhlédne ven. Před chalupou stojí starí člověk vyí postavy v zelené montérské kombinéze. Na hlavě řídké, edivé vlasy. Kdo to je? Libor Klika chvilku pozoroval neznámého a potom po rychlé úpravě před zrcadlem vyel před domek.

Mu měl pravou dlaň zastrčenou za ocelovou přezku kombinézy na prsou.

Dobrý den,” pozdravil ho Klika.

Tak vy jste ten dědic po paní Čermákové? Ten její synovec? Já jsem doktor Moudrý, vá soused, mám chalupu výe od vás. Byli jsme s paní Čermákovou staří, dobří přátelé a tak jsem si řekl, e vás taky musím poznat.”

Jste velmi hodný, pane doktore … promiňte, e jsem se nepředstavil, Libor Klika, redaktor.”

Vy jste redaktor, pane Kliko? To máte zajímavé povolání.”

Na kadém povolání je něco zajímavého, pane doktore.”

To jisté. Ale pracovat jako urnalista je přece jen zajímavějí ne sedět někde na úřadě. A směl bych se vás zeptat, pane redaktore, v kterých novinách píete?”

Časopis Impuls, jestli jej znáte.”

Vídám ho na Stáncích, ale, pravda, neměl jsem zatím o něj zájem. Teď si jej budu kupovat, kdy mám takového významného souseda.”

Klika se začervenal. Víte, nemohu si zde zatím zvyknout. Chtěl jsem dnes v noci dokonce odjet.”

Ale ta změna z runého velkoměsta do ticha přírody hraje určitou úlohu na nervový systém. Jste z Prahy, e ano? … Doktor Moudrý se na chvíli odmlčel, pohlédl na číslo kodovky a potom opět na jejího majitele.

Klikovi se zdálo, jako by obličej starího pána v jeden okamik nabyl zvlátního výrazu. Byl to jen mik, a asi skutečně pouhé zdání.

A víte co, pane redaktore? Přijďte navečer k nám. Paní domu nám uchystá něco k snědku, připijeme si na sousedství, trochu si popovídáme, abyste se tu mezi námi lip cítil, souhlasíte?”

Jestli nebudu na obti, rád!”

Prosím vás, vy, dědic mé přítelkyně a na obtí? Jen přijďte, ale určitě, nebo by se manelka zlobila.”

Doktor Moudrý se obrátil a klátivým krokem odcházel po mírné stoupající polní cestě k zákrutě …

****

Maminko, nalej panu redaktorovi jetě jednu sklenku, kdy mu tak nae vínečko chutná. Jestlipak víte, z čeho je vyrobeno?

Vyrobeno? Já myslel, e je koupené, chutná jako bílé činzáno,” diví se Libor Klika.

Ale pane redaktore, kde bychom my důchodci vzali na činzáno. Vechno si děláme sami,” vysvětluje paní domu, bývalá učitelka Moudrá.

Vlasy má sice proedivělé, ale husté a nakrátko sestřihané. Jemné rysy v obličeji, i kdy naruené věkem, vydávají svědectví, e kdy byla mladí, musela poplést řadě muů hlavy. Kliku upoutala zvlátní nehybnost v její tváři.

Nae maminka je úplný kouzelník, viď?” chválí hospodyni Moudrý.

Odmítavě mávla rukou.

Večeře byla výborná a naloutlé víno skutečné Klikoví zachutnalo. Cítí se mírně opojen a jazyk se mu rozvazuje. Je zaplaven vlnou vděčnosti k Moudrému i jeho eně. Je to první večer ve zdejí krajině, plný pohody.

Vy jste, doktore, výborní sousedi, nenechali jste mě na holičkách. Já se vám musím přiznat,” otevírá nitro po dalí sklínce Klika, e v té mé chalupě asi straí…”

Moudrý se dal do smíchu, ale jeho paní se na Kliku udiveně zahleděla.

Ale jděte, jak jste na to přiel?”

Najednou si Klika uvědomuje, e řekl něco, co se do přátelské besedy nehodí. Teď je třeba zabrzdit, aby se neshodil. Jetě není natolik ,ovíněný, aby ztrácel soudnost.

Maminko, nalej sousedovi naeho rejáčku. Ano, pane redaktore, to víno se dělá z rýe, dáme vám recept.”

Podezření zmizelo a Klika se neudrel. Inu, vre to tam a někdo v noci klepe na okna ..

Ale to se vám asi jen zdá, pane redaktore. Dřevo je ivé, roztahuje se teplem a tak různě, stále pracuje… a kdy nepracuje dřevo, dají se do toho červotoči. A na taky střechy krábou větve stromů. Za větru, jako byl dnes v noci, to velijak skřípe. A taky myi… zkrátka, chalupa bez zvuků nemůe být. Ta ije i kdy tam není človíčka. No řekni, maminko,” uklidňuje Kliku doktor Moudrý.

Jene já tam nael před chalupou čísi lápoty… kdy jsem ráno … Klika si stačil vimnout, e tentokrát doktor Moudrý zbystřil pozornost a naklonil k němu blíe hlavu.

Něco uvnitř mu přikazovalo, aby byl teď opatrný, aby mlčel, nehovořil ani slůvkem o tajemném trezoru. Co vůbec o doktoru Moudrém a jeho vztahu k tetě ví, k té záhadné eně, která mu oplátkou za dědictví připravila řadu nepříjemných chvil?

Vy jste viděl nějaké lápoty u chalupy? Ale to snad ne, pane redaktore. Kdo by tam za vámi chodil. Ráno jsem tam přiel za vámi já, doktor Moudrý se pousmál a natáhl před idlí nohy. To by musely být jenom moje,” zasmál se a plácl Kliku přátelsky po rameni. Vae pani teta byla s námi dobrá sousedka,” vmísila se do hovoru Moudrá. Váili jsme si jí jako významné umělkyně. V době první republiky, ale to vy nemůete pamatovat, ji znali nejen v Praze, ale i za hranicemi. Hostovala skoro ve vech zemích Evropy, ale i v zámoří…

A co v době okupace?” Neudrel se Klika.

Jak to myslíte, v době okupace? Vae teta odjela přece v létě osmatřicátého mimo republiku. A proila si svoje. V Anglii se celou dobu musela léčit. Teprve po válce ji prostřednictvím Červeného kříe repatriovali. Domů se vrátila jako invalidní důchodkyně, jak se to dnes říká. Koupila si zde od Fondu národní obnovy oputěnou chalupu, co jste zdědil. Pobývala tu od března do října, někdy i do listopadu a potom odjíděla do Prahy. My jsme tu spolu proili kruné začátky, kdy po chalupářích nebylo jetě ani potuchy … rozváné slovo za slovem vykládá doktor Moudrý. Libor Klika je z jeho klidné řeči zmaten. Vechno se mu plete dohromady. Jako kukátkový kaleidoskop mylenek a vjemů.

Pane redaktore, prosím vás, kdybyste na cokoliv přiel, co by souviselo s vaí tetou, nebo by mohlo souviset, slibte mi, e mi řeknete, e se poradíte se mnou. Byla to nae nejlepí přítelkyně a cítíme k ní velké závazky, i po smrti. Rozumíte …?”

Stará věrná hospodyně Gerta přinesla na podnose álek čaje a talířek s domácím koláčem, který byl vzorným výtvorem jejího kuchařského umění. Postavila ve opatrně na okraj masívního psacího stolu.

Urozený pane, vae svačina, poslute si, prosím.”

Niemitz seděl zamylen, mlčky pokynul hlavou a opomněl, co se nestávalo, pochválit Gertě ,rosinenkuchen, který patřil k jeho oblíbeným moučníkům.

Kdyby vás tak viděla neboka urozená paní, neměla by z vás ádnou radost. Pořád samá lejstra, nedáte si od práce pokoj ani v neděli.”

Niemitz zvedl hlavu od koených desek, v nich měl zaloen fascikl papírů a několik fotografií.

Inu, milá Gerto, u i ty mi neustále něco vyčítá. A smrt je nám oběma docela blízko ..

Jděte, jetě takové řeči. Ochutnejte koláč a hned dostanete lepí náladu,” domlouvá mu hospodyně a ourá se do kuchyně.

Takové pohřební řeči,” bručí vyčítavě.

Co ty ví, Gerto, o ivotě a smrti, uvauje osamocený pán domu. Cítí se unaven jako nikdy a dává průchod nostalgii. Nebrání se jí. V nitru dosud nedoznělo silné vzruení. Zlá předtucha se naplnila. Gábi je mrtvá. Nemůe se s tím stále vyrovnat, i kdy skutečnost, e Gábi neije, je u teď se ví spolehlivostí ověřena.

Niemitz přejede dlaní koené desky. Je v nich to, co nikdy nesvěřil ani matematickým paměovým kapacitám elektronických velkopřístrojů v bunkrech centrály Spolkové zpravodajské sluby v Pullachu. Pro něho Gábi nebyla děrným títkem s kódovým označením C-4. Znamenala pro něho mnohem víc…

Znovu vytahuje z desek fotografii pohlednicového tvaru. Jak je tomu dávno, kdy ji pořídil svým prvním sluebním voigtlándrem pro nesluební účel! Na rubu snímku čte datum, které tehdy připsal plnicím perem: 25. Mai 1935. Inkoust dosud nevybledl. Jak by mohla vyblednout vzpomínka! Na snímku sportovní dvousedadlový Steewer, o kapotu se ladně opírá půvabná plavovláska s módním účesem, k ní se pod nezvyklým úhlem naklání mladík v tlustém vlněném svetru a bílých pumpkách. Oba se smějí; byl to tenkrát rozverný okamik. Postavit noičky kovového stativu, odkrokovat vzdálenost, zaostřit, natáhnout samospou a rychle doběhnout, aby se v záběru zvěčnila dvojice mladých lidí. Jene i přebornik v ermu fleuretem

můe zakopnout a málem povalit krásku, s ní chtěl na jedno společné foto. Které nikomu neukáe, protoe je později nikdo takhle spolu nesmí vidět. Majora vojenské výzvědné sluby, přísluníka oddělení I. OKW Ausland-Abwehr ze sluebny v Dráďanech a mladičkou praskou subretu, která právě hostuje v Ústí nad Labem, na pozvání místního továrníka Schichta.

Koené desky ukrývají i to, co předcházelo fotografii. Rozměrnou navtívenku, vytitěnou na ručním papíře, ozdobenou baronskou korunou. Carl Heinz von Niemitz”. Tímté plnicím perem jako na fotografii je vepsáno pozvání na vyjíďku autem; mono-li se zítra v 15. hodin sejiti před divadlem. Navtívenka byla připendlena u obrovské kytice lutých růí, kterou o přestávce operety .Bratránek z Batávie zanesla atnářka s prosbou, e ten ctitel z proscéniové lóe čeká na odpověď. V té lói seděla onoho večera skupina sportovních ermířů ze sousedního Německa …

Generál mimoděk obrátí navtívenku, ne ji vloí zpátky do desek. Na jejím bělavém rubu je napsáno tyčinkou na rty jediné slůvko. Ano.”

Tehdy ve začalo.

Teď u Gábina, jeho astná hvězda z mládí, jeho srdcová dáma, na kterou mohl vdy spolehlivě vsadit, není mezi ivými.

Generál si znovu a nyní u bez nostalogie uvědomuje, e v jejích rukách zůstalo .dvojče.

Nejskrytějí společné tajemství, o něm věděli oni dva, které patřilo bezvýhradně jen jim a nikomu jinému. Gábina dovedla počítat s kadou moností, .dvojče bylo jejím nápadem i podmínkou vůči Carlu Heinzovi Niemitzovi, přestoe … Jaképak přestoe. Gábina byla nesentimentální profesionál, pracovala s rizikem, znala svoji cenu a proto se dovedla pojistit. Osud tvrdě rozhodl. Dědicem .dvojčete se stane ten, kdo přeil. Taková byla i jejich úmluva, podle nepsaného zákona kompliců. Gabriela si odnesla s sebou do hrobu mnohá tajemství, avak .dvojče pohřbít nemohla.

Bylo by to proti jejich úmluvě. A úmluvy dodrovali mezi sebou pedanticky. .Dvojče se proto musí nacházet v bezpečném úkrytu, který mu Cé-čtyřka sice naznačila, ale nikdy s detailní přesností.

Bude to jako mé věno, Carle Heinzi,” řekla mu při posledním setkání u Jaderského moře, kde proili .známost o dovolené, coby náhodně se potkaví turisté. To u byla baronka Niemitzová těce nemocná a v péči godesbergského

sanatoria. Učinil tehdy Gábině návrh sňatku, a vechno skončí. Pak vechno skončilo, ovdovělý generál začal pomýlet na budoucnost poklidného souití po boku své první sluební i nesluební lásky. .Dvojče’ bylo příslibem, e souití dostane solidní základ. Nic není zatím ztraceno.

Gabriela mu tehdy naznačila, e .dvojče’ spí na její chalupě.

Tedy nikoli v praském bytě.

O něm neměl vědět podle zásad utajení ádný z Gábiných síových agentů.

A přece. Nali ji tři dny mrtvou v praském bytě. Osud rozhodl? e lo o neastnou náhodu, mohla uvěřit snad ta jejich policie. Ale Niemitz na neastnou náhodu nevěří, zejména jde-li o smrt člověka, který patřil do kategorie ,,S-Quelle, neboli ,Spitzenquelle, kam jsou zařazeni pičkoví agenti Bundesnachrichtedienstu. Gábi se vyznala v daleko riskantějích a nebezpečnějích situacích, ne je lezení na idli.

Generál si dal práci a prostudoval přes víkend vechny poznatky, které pravidelně posílala Cé-čtyřka o chování jednotlivých zdrojů v její agenturní síti. Za poslední dobu se opakuje upozornění na obtíe s .Braunem’. Několikrát projevil neochotu podat v stanoveném rozsahu a termínech úkolové informace. A ty, které pak rezidentuře předal, si po zpětném ověření vyhodnotila Cé-čtyřka jako směsici údajů, vyčtených ze závodního časopisu. Buď lo o primitivní pokus dát si zaplatit za zpravodajský mejd, anebo si Braun chtěl předstíranou neschopností otevřít únikovou cestu ze sítě ven. Jene Gábi dovedla být v takových případech nesmlouvavá. Svědčí o tom hláení, e dala Braunovi zelenou výstrahu. U tenkrát měl reagovat Krůgler. Ve struktuře III. oddělení zabezpečuje chod zpravodajského úseku. Jestlipak právě na něho neplatí ty zlomyslné poznámky mladích pracovníků generálního ředitelství BND o vodnatění přeívajících mozků? Dovolují si na nás, na garnituru Wiíhelma Canarise. Civilní statut BND jim to bohuel umoňuje. Zelená výstraha, jak zní termín posledního varování, mělo být i pro éfa III. oddělení, ministerského radu von Niemitze, voláním na poplach. To se nedá oddiskutovat.

Generál znovu probírá fascikl fotokopií písemných materiálů, které si dal předloit k osobě Braun, z registračního archívu. Inenýr Frantiek Král, narozen 12. 4. 1921, bytem v Kladně. Po zřízení protektorátu Čechy a Morava se zapojil doaktivistické organizace Národní souručenství.

Pochopitelně, lo mu tehdy o kariéru v tamějích ocelárnách. Kdy se situace začala vyvíjet pro říi nepříznivě, začlenil se do jakéhosi salonního odboje. Sluebna kladenského gestapa celou skupinu pozatýkala v roce 1944. Král ochotně vypověděl o tom, o čem neměli ha gestapu ani tuení. Nakonec se upsal jako ,V-Mann a za záchranu vlastního krku udával spoluvězně v Můhrau. Co vechno se dá z těch protokolů vyčíst. Po květnu 1945 se vrátil do Kladna jako osvobozený mučedník. Jeho konfidentská minulost musela zůstat, jako u mnoha jiných, utajena. Proto i kartotéka gestapa z protektorátu Čechy a Morava před koncem války putovala do skrýí v bavorských Alpách. V roce 1950 převzala od Američanů konfidenty protektorátního gestapa Gehlenova organizace. A teď by se chtěl najednou pan inenýr ze své minulosti vyzout? Jene to nepůjde tak lehce. Moc jsi na nás vydělal, Braune. Uvidíme, přijde-li ve stanoveném termínu a na určené místo předat zprávy a převzít instrukce od Cé-čtyřky. Tak, jak mu bylo uloeno - v mimopraském objektu. Paklie nikoliv, tak odkud ví o smrti Cé-čtyřky a čeká na zvlátní kontakt? Zbývá jediné vysvětlení. Byl přitlačen Cé-čtyřkou ke zdi a rozhodl se jí zbavit.

V tom případě si podepsal vlastní ortel.

Jene teď je pro generála Niemitze ze veho nejdůleitějí otázkou ,dvojče. Jetě naléhavějí, ne sluební povinnost -kým nahradit osiřelou rezidentům po Cé-čtyřce.

****

Libor Klika byl zabrán do práce na rukopisu své kritické reportáe o nedostatečném vyuívání izolačních hmot při dokončování obvodových pláů na výstavbě obytného bloku sídlitě v Dolnoměřicích, kde se byl - po upozornění čtenáře, který poslal do redakce Impulsu dopis podívat a shledal plnou oprávněnost stěovatele. Zítra musí do dvanácti hodin odevzdat materiál zástupci éfredaktora, jak káe termín vnitroredakčního harmonogramu. Nevnímal čas ani okolní dění, take mu v klapotu psacího stroje ulo, e někdo zaukal několikrát na dveře a pak bez vyzvání vstoupil.

Libore, Liborku! Starej Boro!

Hlas mu připadal známý, avak teprve poslední slovo způsobilo, e zdvihl prudce hlavu od klávesnice psacího stroje a obrátil se ke dveřím.

Ty mě nepoznává, Boro? Nebo u jsi zapomněl?”

Kiki… ahoj, člověče… kde se tu bere?”

Poloroztritě a polozvědavě prohlíeli jeden druhého, jako kdy se potkají spoluáci nečekaně po dvaceti letech. Co do zevnějku se Karel Kilián příli nezměnil. Zůstal sportovně tíhlý a drení těla neztratilo s oditými lety na prunosti. Kolem lícních svalů mu při řeči naskakovaly vějířky nahnědlých vrásek, je přece jen prozrazovaly čtyřicátníka, avak neubíraly obličeji na zajímavosti. Libor Klika kdysi tajně záviděl Karlovi jeho zjev, který na rozdíl od Liborova exteriéru přitahoval spoluačky a získával Kiliánovi úspěch u dívčích srdcí… Jak by mohl zapomenout! Na večery u táboráku, na praskot ohně a tlumený zvuk kytary. Na významný svátek při úplňku letního měsíce, který nazývali KAU. Na rozbřesky uprostřed probouzející se přírody, na to, o čem v těch okamicích snili pro budoucno, na smělé plány… To snad není moné, Kiki! Po tolika letech! Sedávali spolu v jedné lavici na gymplu. Kdy se zkouelo podle abecedy, li po sobě, Kilián, Klika. A kdy se chodívalo na čundry pod irák, zůstávali i uvnitř party nerozlučnou dvojicí, Kilián Karel - Kiki a Klika Libor - Boro. Proívali spolu romantiku dospívání, jinoské čestnosti a cudnosti, byli ovlivněni hrdiny Dalekého západu - Indiány. Dědkův mlýn, Kačák, křivoklátské lesy …

Já e jsem zapomněl, Kiki? To ty jsi o sobě nedal vědět, cos odeel na .zelenej vandr’. Prý jsi tam na vojně zůstal a je z tebe velká are. Take má u dávno jiný kamarády ne desátníka v záloze Kliku.”

To je vechno jinak, Boro. Ale o tom si popovídáme snad někde jinde. Kdy má čas, e bychom se posadili na kus řeči?”

Jak dlouho se zdrí v Praze?”

Počkej, co to povídá, vdy já dělám tady, v Praze.”

Páni, on si ije v Praze a nedá o sobě tak dlouho ani vědět, ani slyet.”

Člověče, jak jsem mohl tuit, e slavný reportér Impulsu Klika jse ty, Boro, starej kamarád. Ale to si vechno řekneme. Tak kdy a kde?”

Hodí se mi to zrovna dneska. Ví, kde je vinárna U Ptrosů?”

To bych jetě věděl. A v kolik?”

V sedm, jestli ti to vyhovuje.”

Fajn, budu se těit, Boro.”

Kdy usedli tého večera naproti sobě, nevěděli zprvu, z které strany začít.

Vypadá pořád báječně, jako tudent. Ty snad nestárne, Kiki. řekl upřímně Libor, kdy vypili první číi vína, jí si přiukli na setkání.

Já e vypadám báječně? Kdepak. Ale na tobě je zato vidět, kdo si dneska blahobytně ije, usmál se Kilián. V tom úsměvu vycítil Klika odstín ironie.

Určitě jsi astně enat, má rodinu, fáro zahraniční značky a chatu. Take bých tě odhadoval na úspěného mue, jak se tak na tebe dívám, Boro.

Pokud jde o to první, Kiki, jsi vedle. Oenit jsem se nestačil. Asi na rozdíl od tebe.

To má pravdu, kamaráde. Já to stačil dvakrát, jene pokadý to stálo za pendrek.”

Kilián vyprázdnil téměř na jeden hlt dalí sklínku a doléval si ze dbánu. Klika měl na rtech otázku, zda a kolik má kamarád dětí, ale taktně pomlčel. Vytuil, e by se asi dotkl bolavého místa, co by náladě přátelského setkání nepřidalo. Proto se přidrel nahozeného lehce veselého tónu konverzace. Na fáro zahraniční značky jsem si nenaetřil, stačilo to i s půjčkou na ojetou kodovku z bázáru. Ale jsem s ní spokojen. Paďour se ze mě stal teprve nedávno, ani nevím jak. Náhodou jsem zdědil baráček v Jizerkách.”

Tak to gratuluju, Boto. Já na bohatý tetičky těstí nemám, ale tu tvoji chalupu bych bral. Neprodá ji?”

Klika se překvapením nezmohl na odpověď. Odkud Kiki ví, e dědil po tetičce? Vdy o ní neřekl kamarádovi dosud ani slovo. A co má znamenat ta nabídka koupě? Byl rád, e se u stolu objevila půvabná servírka Petřička. Znali se. Dnes jí to obzvlá sluí.

Jetě jeden dbánek?” zeptala se Libora a usmála se přirozeným, dívčím způsobem, který neměl nic společného s rutinérskou zdvořilostí obsluhujícího personálu. Petřička se směje nejen rty, ale i očima. Libor v nich tuí něhu a nejraději by jí pohladil ruku, zatímco Petřička čeká …

Samozřejmě, jetě jéden!” zahlaholí Kilián. Nepřisednete si k nám?”

Kdepak, nemám čas a jsem tady ve slubě.”

Tím spí, e jste ve slubě, měla byste splnit hostům přání,” přimhuřuje oko Kilián. Já vím, e teď nemáte čas. Ale a skončíte, zvu vás a tady kamaráda Bóra ke mně na pořádnej drink a pár pěknejch desek, co vy na to?”

Petřička neodpověděla. Odcházejíc od stolu, pohlédla na

Libora Kliku velkýma udivenýma očima.

Heleď, Kiki,” řekl Klika, kdy odela, Petříčka není ádná taková, jak si myslí. Je to velmi sluné děvče.

Ty mě bude učit znát servírky,” mávl rukou Kilián. Bylo na něm znát, e se ho tiché odmítnutí dotklo. Nebyl na to u en zvyklý.

Klika chtěl obrátit řeč na jinou kolej.

Jak jsi přiel na to, e jsem dědil po tetičce? Někdo ti to řekl?”

Kilián se významně pousmál: My pojiováci víme vechno. A taky to, e bys měl na sebe převést pojistku a pokud to nebylo pojitěný, uzavřít jako nový majitel novou pojistnou smlouvu. To bych ti zařídil.”

Co to povídá, my pojiováci? Já myslel, e slouí v armádě.”

Sly kamaráde, u dávno tomu jest…” zanotoval Kilián sloku a nápěv trampské písničky, kterou kdysi zpívali a nalil si ze dbánku, který mezitím přinesla čínice, ale nikoli Petruka. Ta u nepřila.

Diví se, co, jen se netvař, e ne ..pokračoval u zase Kilián poté, co do sebe zvrátil víno z nového litru. Otevřela se mi cesta vzhůru. Mohl jsem být někdo. Ne pro sebe, ale v zájmu věci. Ve třiceti jsem byl majorem, vytáhli mě do Prahy, to bylo v dubnu 1968. Buil jsem do veho přeilého. Potom, za dva roky mě jako nositele revizionismu a pravičáka vykopli. Ale ivot jde dál, neboj se, ono to přijde, nae doba, a tu u si nenecháme zkazit nikým, rozumí! Jene nebudeme čekat se zaloenýma rukama, to ne!

Klika zneklidněl. Nebyl organizován v ádné straně. Ale jeho politické přesvědčení, mylení a názory byly vdy otevřené socialistické, nikdy se v zájmu pomyslné kariéry nepřetvařoval, jako redaktor psal to, co cítil. Nebál se vystupovat proti nedostatkům a lajdáctví, ale vdy v zájmu společnosti a ne proti ní. Věděl, e uskutečnění ideálů sociálně spravedlivé společnosti není snadný úkol. Ale byl přesvědčen, e není nic spravedlivějího pro lidi ne socialismus.

Díval se na Kiliána a ten na něho. Oba cítili, e mezi nimi nastává napětí. Libor se nechce rozejít s bývalým kamarádem ve zlém. Já ti nerozumím, Karle. Po těch letech, co jsme se neviděli, si kadý z nás uel kus ivota. Ale přece jsme se tu neseli proto, abychom se bavili o tom, co bylo.”

Má pravdu, Libore. ádnej Kiki a ádnej Boro, to u je dávno pryč, kvůli tomu jsme se neseli. Dám ti jednu otázku. Ale nejdřív se napijeme.”

Klika by u nejraději sezení skončil. Nač tu má poslouchat silácké řeči bývalého přítele, kdysi horlivého mládenického funkcionáře, který v zájmu … V zájmu čeho? Vlastní kariéry a jeitnosti zhloupl a nyní dělá vechno, co je protipólem jeho kdysi proklamovaných ideálů.

Přemohl se. Tak na zdraví, Kikine!”

Na kliku Libora Kliky, e potkal kámoe z mládí,  ztlumil hlas Kilián. Teď ti dám tu otázku a hned pochopí, es měl kliku. Nabízím ti sto padesát tisíc. Hotově. Třetinu ve valutách, jaké si vybere.”

Za co, prosím tě?”

Za ten tvůj bungalov. I kdy jsem ho zatím neviděl.”

Klika cítil, jako ho zaplavuje duevní i fyzický odpor. Tak tohle bylo účelem jejich setkání! Proto jej Kilián po tolika letech vyhledal…

Nemusí mně odpovídat hned, ale čím dřív, tím lip. Vechno zařídím fér, u notáře a tak dál. Já jsem rovnej, Boro. Já přiel ve tvým zájmu. Haló,” vykřikl Kilián a obrátil se do sálu, jetě jeden dbán!

Objevila se Petruka. Dívá se někam mimo. Klika si viml toho jejího vyčítavého pohledu. Za to, e sem přivedl takového kolegu, za ten křik ve vinárně.

Platím, Petruko a … nezlobte se.”

Moment,” vyskočil od stolu Kilián. Jetě jsme neskončili!”

My dva jsme spolu skončili,” odpověděl Klika a zaplatil útratu za oba. Více se o Kiliána nestaral a odeel.

Kdy čekal na noční tramvaj, spustil se hustý dé.

Stál sám, oputěn.

Zase jedna iluze padla. O Karlu Kiliánovi, kdysi bezvadném kamarádovi.

Zbytečně strávený čas. Anebo ne? Není pro reportéra, a vůbec pro člověka dobré poznávat, jak se někteří lidé mění, pro kariéru, pro subjektivismus, pro pocit ukřivdění, jak zaměňují kdysi proklamované zásady za vlastni sobecké já?

*

U pracovního stolu pod obrazem pochodujících Lidových milicí v únoru 1948 seděl plukovník Hájek a major elina. I kdy je v místnosti vedro k zalknutí, okna jsou uzavřena. Tak jak jste vyhodnotili výsledky v případu ,Němý? Major elina do sebe vtáhl dalí dávku nikotinu.

,,Ten pracovník západoněmecké rozvědky se během svého čtyřdenního pobytu u nás seel s celou řadou lidí. Byly to vak styky více méně nutné a běné, kterých se nemůe vyvarovat ádný zahraniční ani místní turista. Vrátný hotelu Alcron v Praze, úředník v bance, recepční v hotelu Zlatý lev v Liberci …

Dobře. To jsem předpokládal, proto vyslali zkueného pracovníka a ne zajíce. Jene on nepřijel zbytečně. Přijel kontaktovat rezidenta. Prověřili jste vechny ty osoby?”

Jistě. Jsou to staří známí, z nich někteří by moná byli ochotni za tuzér v západoněmecké měně zpívat Deutschland, Deutschland uber alles …, ale jako spolupracovníci západoněmecké pionáe nepřicházejí v úvahu.”

To co mi říká je sice hezké, Václave, ale snad pro zasmání. Pochop, e to bylo pro ně značné riziko, vyslat kádrového pracovníka. Nás to stálo rovně mnoho úsilí, techniky i lidí, abychom ho sledovali ve dne v noci, ani by cokoli tuil. Jestli jste nedokázali z rozboru jeho pobytu nic získat, je to s naí kontrarozvědnou prací jako s některými výrobními podniky. Lide se snaí a výsledek ádný.”

elina cítil, jak se v něm probouzí zlost. Jetě pořádně nedomluvil a u dostal sprchu. Copak se snad o ten případ prosil? A co kdy to skutečně bude nějaká ptákovina, nějaký podvrh a nakonec to odnese on, e nedokázal vytipovat, který z lidí,s nimi veel Neumann do styku, je rezidentem? Ale měl na náčelníka přichystané jetě nějaké trumfy.

Soudruhu plukovníku, pozoruhodné je, e se zajímal pouze o oblast Liberecka, o umění, kulturu a historii, hlavně historické památky.”

No a? To mi tu chce připomenout minulý rozhovor a oprávněnost tvých dohadu? To snad ne. Jde přece podle naich informací o kádrového pracovníka západoněmecké rozvědky a nikoli o milovníka historických památek. Nerozčiluj mě. Zajímat nás musí jedna věc. S kým se v této oblasti seel, s kým se kontaktoval.”

To je zase kámen úrazu. Byl na frýdlantském zámku, ale s nikým tam nehovořil. Potom se byl podívat na kostel v Hejnicích a tam taky s nikým nemluvil. Na obědě byl v hotelu Perun, ale stále ádná monost usoudit, e by s někým, mimo servírky, hovořil. Potom odjel do Liberce, zpět do hotelu Zlatý lev. Druhý den procházka po Liberci s vyjíďkou na Jetěd a zase nic. Večer co večer na pokoji a přespání v hotelu. Třetí den jel do Hejnic a trávil celý den prohlídkou okolí Libverdy, to jsou ty lázně, jestli nevíte.

Obědval na Obřím sudě, chvíli byl v Novém městě ..

Take mi chcete tvrdit, e to byl skutečně nějaký kunsthistorik? e k nám nepřijel pracovník rozvědky? To chcete říci?

elina si nechával vyloení esa a na závěr.

Něco zajímavého by tu bylo. Právě ten třetí den. Pan Neumann se zdrel v okolí Libverdy do pozdních večerních hodin. Vysedával v kavárně v Libverdě a do uzavírací hodiny. Vůz měl přitom zaparkovaný před Obřím sudem, kde bylo několik aut turistů z NDR i západního Německa, take se ten jeho fiat mezi nimi ztratil. Po uzavírací hodině el cestou kolem lázeňského domu k tomu sudu, ale při stoupání k lesíku, místo aby odbočil na křiovatce doprava, stoupal dále, skrz les, na vrchol kopce nad Peklem, kde je několik domků. Vesměs jsou to chalupáři, převáně z Prahy. Ani jeden domorodec. V zimě prý to tam zapadne a to pro normální bydlení, a vůbec s dětmi, není. Tenhle ná turista postupoval po cestě, nepotkal venku ivou dui a doel a k poslední chalupě. Tam cesta prudce klesá dolů, do osady Peklo. K Obřímu sudu se tamtudy zpátky nemůe dostat. Zastavil se u té poslední chalupy, chvilku se rozhlíel a potom zaklepal na okno. Potom to klepání opakoval. V chalupě se otevřelo okno a někdo zavolal kdo je tam? Neumann ani muk. Okno se zabouchlo a za několik minut se dal turista na cestu zpět. Rychle proel lesem a na křiovatce bezpečně odbočil k Obřímu sudu. Nasedl tam do auta a odejel do hotelu v Liberci.”

A dál?”

Druhý den ráno vyrovnal účet a vyjel z Liberce pryč. Zastavil se na zámku Sychrov, ten si prohlédl, polakoval s mladou paní správcovou. No polakoval, něco jí povídal o početných dcerách a nejmladím synu Rohanových, bývalých majitelích zámku, potřásl rukou mladému správci a říkal, e ho obdivuje, jak se o zámek stará. Nasedl do vozu a odejel do Prahy. Tam se naobědval v Bruselské restauraci a potom u pokračoval bez zastávky rovnou na čáru a do fátrlandu.”

Plukovník chvíli mlčel, zapálil si cigaretu z krabičky se značkou CLEA. Nechcete raději lesněnku, soudruhu náčelníku? Nějak se snaíte těch pár dní, co jste nekouřil, dohnat.”

Copak můu, kdy mám takové podřízené?”

Potom pozvolna, jako by dotahoval mylenky, nahlas rozváděl: Take zatím se vám podařilo vytipovat dvě monosti. Ta návtěva chalupy. Tady zřejmě nemohlo jít o náhodné zabloudění. To by se toho chlapíka, který křičel z okna, zeptal na cestu a pak, kdy se vracel, cestu bezpečně nael. Ale můe to být přece jen tak, e zabloudil, a teprve při návratu si ujasnil správný směr. Třeba nechtěl, aby se stal v noci nápadný, lekl se toho chalupářova křiku. Druhá monost je ten správce a správcová na zámku Sychrov. Doufám, e jste neztratili čas. Jak jste na tom s prověřováním toho chalupáře i těch správcových? Co jste se dozvěděl od soudruhů v Liberci?

elina se nadechl a spustil. ,,Tak k tomu chalupáři se zatím podařilo zjistit, e se jedná o Libora Kliku, redaktora časopisu Impuls, nar. 1940 v Dubí u Kladna, svobodný, otec popraven nacisty v roce 1942 nebo 1943, matka zemřela v roce 1975. Je bezpartijní bydlí v Praze, ubytovna hotelového typu.”

Take redaktor z Impulsu. Ten by měl monost irokých styků, kontaktů a dostane se na reportá kamkoliv. To by nemuselo být patné. Ale e by kontakt klepáním na okno chalupy a jeho křik! To se mi zdá přece jen divné. Něco tu nehraje, ale co?

Plukovník vstal od stolu a prochází po místnosti. elina také vstal.

Seď, seď, já vím,” mručel plukovník a sedl si k manipulačnímu stolu naproti elinovi. A co ti zámečtí správci?”

Podle informací od majora Konvalinky, zástupce náčelníka okresní správy v Liberci, by jako podezřelí neměli přicházet v úvahu. Právě jejich jednoznačný politický postoj a fandovství k historii vedlo k tomu, e na Sychrov nastoupili místo bývalého správce. Ten si počínal a do důchodu jakoby zámek Sychrov spravoval pro potomstvo Rohanů. Snad doufal, e se časy změní a Freiherr von Rohan se vrátí na své panství. Za dobu nového správcování el Sychrov po vech stránkách nahoru, jak co se týče údrby, průvodcovské činnosti, tak i propagace, pěstování okrasných dřevin, otevření muzea dělnického hnutí..

Dobrá, dobrá, dost těch chvalozpěvů. Take nepřicházejí v úvahu?”

Prý rozhodně ne! Ale jetě jedna zajímavá věc.”

Sem s ní, Václave, ty mě napíná na skřipec. To má být pomsta, e jsem jetě neel do důchodu? Snad se netlačí na moje místo?” snail se plukovník zalakovat.

elina zrudl. Měl plukovníka rád, váil si ho, ale vzhledem k jeho zdravotnímu stavu neměl takové řeči rád. Ani v ertu. Zachmuřil se.

No tak, Vaku, neblázni, ber to jako legraci. Tak ven s tím dalím překvapením.

Tu chalupu získal redaktor Klika teprve nedávno. Jako pozůstalost. On sám se tam objevil poprvé teprve letos v březnu.”

A kdo byl předchozí vlastník a co je s ním?” zajímá se Hájek.

Na tom se pracuje, ale do loňského listopadu tam bydlívala přes jaro a léto nějaká starí paní z Prahy.”

To jsi mě potěil. Babička z Prahy bude rezidentem. Jdi mi s tím k ípku.”

Soudruhu náčelníku, ona to nebyla babička v pravém slova smyslu. Prý straně čiperná osoba. Nějaká bývalá umělkyně.”

No, to u je lepí. Ale za mnoho to stejně nestojí. Ten Klika mi do figury nějak nesedí. Chce to zjistit vechno o té dřívějí majitelce.”

Soudruhu náčelníku, mám tu jetě jeden poznatek ke Klikovi. Před několika dny se seel ve vinárně u Ptrosů s bývalým podplukovníkem armády, který byl pro své otevřené revizionistické postoje proputěn z armády koncem roku 1970 a nyní je zaměstnán na smlouvu u pojiovny. Pokud jsme mohli zjistit, je jedním z těch mála lidí, kteří se zúčastňují různých akcí chartistického spolku. Zřejmě je v kontaktu se zahraničím a dodává jim různé informace. Stýká se s párem podobných lidiček, ublíených kariéristů nebo vysloveně antisocialistických ivlů.”

To je sice také dobrý poznatek, ale spíe vyvrací, e by mohl být Klika rezidentem. Kdyby byl rezidentem, tak si ho budou z druhé strany pěstovat a nedovolí, aby se seel s někým, kdo neskrývá své nepřátelské postoje. Oni přece chtějí, aby rezident byl nenápadným člověkem s moností kontaktů a nesmí zavdat nejmení důvod k podezření. To ti ale přece nemusím vysvětlovat! Ani tady něco nehraje - i kdy chyba se můe stát. Kdyby nebylo chyb, nemohli bychom nikdy takové lidi odhalit.”

Podle toho co jsem zjistil o Libverdě a jejím okolí, pobývají tam Praáci, místní, turisté z NDR, NSR, Polska. Je to příznivá půda pro kontakt a monost odhalování je minimální. Jeden z naich chlapců od sledovačky se div o pana Neumanna nepřerazil, kdy se vracel od té chalupy, kterou zdědil Klika. Jetě těstí, e si hrál na lesáka, který jde hubit noční dravce.”

Take nic neprasklo?”

Kdepak, jen se potvrdilo, e tam Neumann el najisto. Naeho .lesáka, s kterým se střetl pod osvětlením, se ani nezeptal na zpáteční cestu k Sudu.”

Je to zamotané jako tasemnice,” odtuil plukovník.

Udělejte důkladnou analýzu dosaených poznatků a potom přijďte s plánem dalího postupu. Podívejte se pořádně na redaktora Kliku. Moná, e by nekodilo si s ním pohovořit, ale to dejte do návrhu a podle toho, co jetě k němu zjistíte. Prověřte, kdo byla ta ena, která dříve vlastnila chalupu. Zajeďte do Liberce a prokonzultujte tam skladbu a charakter vech lidí, kteří bydlí v místech, kudy v noci procházel Neumann. Co kdy kontakt spočíval v nějakém znamení, které tam rezident nechal, ani by kontaktoval bezprostředně. Mohl to být jen nějaký světelný signál. Moností je mnoho. Sledujete toho redaktora?”

Jistě, soudruhu plukovníku. Proto jsme zjistili jeho schůzku s tím Kiliánem. Mám tady poslední zprávu o jeho dalím pobytu na chalupě v Pekle. Dnes je pondělí. V pátek jel na chalupu, ale v sobotu v poledne u byl zase v Praze. Nevím jestli je to zajímavé, ale na chalupě ho navtívil soused, starí člověk, doktor práv Moudrý. Večer toho dne navtívil Klika Moudrého v jeho chalupě, která leí o něco výe. Tam se zdrel asi do jedenácti hodin v noci.”

A ten Moudrý? Kdo to je?”

Zatím nic bliího nevím. Prověřím si to u libereckých.”

Dobře, tak se do toho dejte. Vechno ostatní stranou. Případ ,Němý je pro vás teprve na začátku. Nedomnívám se, e kádrový pracovník BND sem přicestoval jen proto, aby udělal piruetu a zase zmizel.”

**

To není aprílové počasí, ale počasí pod psa, bručí zlostně doktor Karel Moudrý. Vichřice vmetla do oken chalupy prudkou sprku detě. Poslouchá, jak to v komíně silně zahučí a zakvílí. Jen aby zase nezhasla elektrika, tady na té výspě se to stává kadou chvíli. Sedí u stolu v prostorné místnosti. Běsnění vichřice mu brání soustředit se na četbu v objemné knize. Jsou to jeho oblíbené Dějiny světa od H. G. Wellse. Stále si nemůe srovnat ve své stárnoucí hlavě, kam se ten svět vlastně řítí. Hledá na konci ivota svojí odpověď na otázku Quo vadis, lidstvo? Nechce podlehnout, jak říkává, propagandě v novinách, rozhlase a televizi.

Přiloím do kamen a udělám si jetě trochu ípkového čaje. Kolik je vlastně hodin?” brumlá nahlas. Zvykl si na samomluvu a to i tehdy, kdy je přítomna manelka, která včera odejela navtívit sestru v Brně. Udrují s ní styky, je u hodně stará a má nějaké to jmění, které jim slíbila odkázat. Moudrý si sundal z očí brýle. Na dálku vidí dosud jako rys, ale při čtení - koda mluvit. Co je to? Zdálo se mu, e uslyel zvuky, které se lií od toho venkovního řádění větru. Jako by někdo klepal na okno. Hodiny ukazují za deset minut půlnoc. Kdo by to mohl být? To se mu asi jen zdálo. V chalupách pod ním i nad ním nikdo není. Jen v hořejím domku stará Mareová, koda, e na dolním konci neije Čermáková. V takové sestavě zde proívali čas od jara do podzimu, den co den. Ostatní - Praáci, Liberečáci i ti z Teplic přijídějí pouze na sobotu a neděli, a to ne vdycky. Chudák Gabriela! Tak se těila na jaro. Ten její synoveček přiel k dědictví nezasloueně. V ivotě se o tetu nikdy nestaral, nikdy sem za ní nepřijel. koda, e nevěděli o smrti sousedky dříve, ne se přihrnul ten redaktor. Mohl si v klidu její chalupu prohlédnout. Byl se tam sice podívat, ale nic neodnesl. Myslel, e má čas. Kdo na to měl větí nárok? Kdo s ní tady proíval celou tu dobu, kdy sem přila. Kdo jí občas vypomohl? On, jedině on. Moudrého se zmocňuje zlost; tehdy zaváhal. Takové pěkné věci tam má.

tuk, uk..Přece se nemýlil. Někdo klepe na okno. Na skleněnou tabulku se zvenčí přilepila tvář. I kdy na první pohled vypadala v osvitu téměř straidelně, poznal návtěvníka. Copak tady o půlnoci chce? Jak se sem v takovém počasí dostal? Proč nepřijel vozem? Stále si potrpí na nějaké záhady. Moudrého někdy uráí, e se snaí, aby i styky s ním zůstaly ostatním chalupářům utajeny.

Proel místností do předsíně. Pomalu odjistil dveře. Noční návtěvník se do nich vrhnul.

To je dost, doktore. Nechal byste mě v té sibérii zmrznout.”

Jak jsem mohl tuit, e vy a takhle pozdě. Stalo se něco? Snad ne mojí eně?”

Dejte pokoj. Nic se nestalo, vai paní jsem viděl odjídět, nebojte se … půjdeme dál?”

Moudrý přibouchl dveře. Veli do místnosti.

Podívejte se, co jsem vám přivezl. Je to ta vae oblíbená značka.” Noční host vytáhl z letecké kabely láhev whisky s vinětou, na které byl černý a bílý psík. Moudrému se rozzářily oči.

To jste hodný … ale proč … a tak pozdě?”

Mohu se posadit?”

To víte e ano. Omluvte mě. Musím přiloit do kamen, aby nevyhaslo.”

A vyndejte nějaké sklínky.”

Hned, hned. A tady máte popelník. Vím, e bez té cigárky nevydríte. Kdy tu není manelka, tak můete kouřit. Mně to nevadí.”

Moudrý je samá ochota. Občas se podívá na ladnou láhev. Kdyby host zase co nejdříve odeel, zůstala by mu skoro plná, uvauje.

Nečekaný návtěvník u láhev otevírá a odlévá do přinesených sklenek.

Tak na zdraví, doktore.”

Chvilku bylo ticho. Moudrý vychutnával nazlátlý destilát. Cítil, jak se mu v těle rozlévá příjemné teplo.

Pane doktore, mám k vám prosbu. Je to důvěrné, ale nutné.”

Moudrý zpozorněl. Jestlie jeho host přiel o půlnoci a v tom nečase s prosbou, jedná se o něco mimořádného. Co chce? Moudrého zvědavost umocňuje touhu, dozvědět se důvod pozdní návtěvy. Současně se vak ozývá nedůvěra, nabádající k opatrnosti.

Prosím, o co se jedná?”

Vy jste tady nejstarí chalupář, pane doktore. Přiel jste v sedmačtyřicátém a zabydlel jste se, kdy ostatní chalupy byly jetě oputěné. Po vás přila paní Čermáková…dobře jste se znali…”

Prosím vás, proč mi to říkáte. Paní Čermáková a já jsme byli báječní sousedi a přátelé.”

Právě, to vím. Dokonce i to, e jste ji taky jako jediný navtěvoval v jejím domku jetě v době, kdy jste byl vdovcem a ne jste se podruhé oenil.”

Moudrý se zakabonil. Proč má poslouchat takové podivné řečičky. Jaký to má smysl? Přijde si v noci a vykládá mu tu nějaké hlouposti… Hlouposti?

Budu stručný. Vechno, pane doktore, nevíte. A ani jste nemohl vědět. O mém přátelství s paní Čermákovou, s Gabrielou. Museli jsme je tajit. Z určitých váných důvodů.”

Zase hádanky, tajemství. Tak on se přátelil s Čermákovou a ona mu o tom neřekla ani slovo. Není to jen výmysl?

Proč mi to vechno říkáte?”

Napijme se. Na lehké, věčné odpočinutí naí společné přítelkyně,” zaznělo z návtěvníkových úst.

Moudrému to připadalo téměř jako uráka památky zesnulé. Nechal sklenku okázale stát.

Chápu vás, doktore. Asi jsem vás příli překvapil. Ale vechno vám vysvětlím. Kdysi jsem poprosil paní Čermákovou, aby mi vzala do úschovy nějaké … maličkosti. Nemohl jsem je chovat u sebe. Jednak jsem stále na cestách, jednak-ale to by bylo dlouhé vyprávění. Vím přesně, na které místo ty věci uloila.”

Moudrý si sáhl na srdce. Zdálo se mu, e pocítil náhlou slabost. Snail se získat čas na přemýlení.

Je to kovová krabice, asi jako silnějí kniha, moná asi tak velká jako tahle, co tu máte na stole,” bere do ruky Wellsovy Dějiny. Musím ji dostat zpátky.”

Ale ta chalupa patří nyní panu redaktorovi Klikoví. Byl tam i s notářem a sepisovali celý inventář. Musíte se obrátit na pana Kliku a vysvětlit mu …

Nemohli na ni přijít, za to ručím. Já vám přesně povím, kde ji paní Čermáková ukryla.”

Moudrý se rozzlobil, ale současně s rozčilením a se strachem ho jala i zvědavost.

Já jsem právník a nedovolené vniknutí do cizího bytu za účelem zmocnit se předmětu, by i vlastního, se kvalifikuje jako..

Klid, doktore! Já vae obavy plně chápu. Ale také vám plně důvěřuji. Vdy se neznáme teprve odedneka. My o vás víme, e jste sluný člověk a celým smýlením i chováním stojíte na naí straně. Nemluvím pouze za sebe, ale i za své a také vae přátele ze svobodného světa. Jsme na jedné lodi a povaujeme vás za spojence. A toho si je třeba cenit, zejména v současné době, pane doktore.”

Co ode mě chcete?”

Malou slubu pro nai věc. Abyste zael do chalupy po paní Čermákové a přinesl mi to, o čem jsem vám řekl. Vím, e máte od její chalupy klíče.”

Moudrý netajil překvapení a stále se tvářil nedůvěřivě.

Teď jsem se vám vydal do rukou, pane doktore. Můete mě odmítnout, vyhodit a ráno udat na esenbé. Anebo prokázat pomoc, o kterou vás prosím. Věřím, e se rozhodnete správně a nezklamete nai důvěru, jako jste ji nezklamal v době, kdy selhali mnozí vai bývalí kolegové a bratři. Nezůstane to bez ocenění. Zatím pouze ve formě finanční.”

Kvůli penězům bych nic neudělal. Ale pro mylenku soudrnosti, jestli dobře chápu …”

Chápete správně, pane doktore. Ujiuji vás, e v té schránce nejsou peníze nebo zlato. O tom vás mohu přesvědčit, a ji před vámi otevřu.”

Dobře. Půjdete se mnou, abych věděl, kde tu schránku hledat.”

Ve sklepě pod schody vpravo, v základu komína uvolníte betonovou desku na vyhrabání sazí. Na protilehlé straně uvnitř komína nahmatáte výklenek. Je tam kovová záchytka a na ní zavěena skříňka. A mi ji přinesete, předám vám obálku od svých přátel. Je v ní pět tisíc korun pro vae výdaje.”

To ne, já ádné peníze nevezmu.”

Pane doktore, já vás ujiuji, e to nebude úplata. Za obsah té skříňky. Ale za její vyzvednutí. Já s vámi jít bohuel nesmím. Budu čekat tady, před vaím domem na cestě, dokud se nevrátíte. Nemějte obavy, ve vední den, v noci a za takového počasí sem nepáchne ani noha a nikdo neuvidí ani vás, ani mne.”

****

… A to je vechno co vím. Ta smrt, zaviněné neastným pádem ze idle, se mi nezamlouvá. Jednak proto, e vedle leícího těla Čermákové se nenael ádný předmět, který by se skříně sejmula a na skříni také nebyl ádný předmět, který by sundat chtěla. Myslím, e nejvýznamnějí okolností, svědčící pro to, abychom pochybovali o monosti neastného pádu je fakt, e na skříni byla slabá, ale souvislá vrstva prachu, bez stopy po nějakém předmětu, nebo doteku ruky.”

Počkej na chvilku s těmi svými vývody. Říká, e se ta paní jmenovala Čermáková? To jméno mi něco napovídá. Neměla chalupu na Liberecku?”

Ano v osadě Peklo. Zdědil ji její synovec, redaktor Klika.”

Libor Klika z Impulsu?”

Ty ho zná?”

Major elina vyskočil ze idle od pracovního stolu a počal se procházet po místnosti.

Co je ti? Co se stalo?” Kapitán Tomáek čekal na vysvětlení.

Člověče, Lojzku, je to důleité zjitění. Ale nezlob se, také zatím vechno, co ti mohu říci.”

Tomáek zavrtěl hlavou. Cítil to jako nedůvěru, i kdy chápal, e sdělování poznatků od pracovníků Státní bezpečnosti má určité meze.

Tak já se musel hnát a do Liberce, zjiovat komu ta chalupa v Pekle patří a ty to ví a mlčí,” stěoval si elina.

Tak to prr. Volal jsem tě telefonem? Volal! Slíbil jsi, e k nám přijede? Slíbil! Přiel jsi? Nepřiel! To si ale jetě odskáče. Bóa nakoupila, uvařila a milostpán nejen e nepřiel, ale ani nezavolal, aby se omluvil. Boenka to komentovala, e jsi nabubřely přehlíivec a důleitka funkční.”

elina se hlasitě zasmál. Kam na to ta Boena chodí… nabubřelý přehlíivec. Neboj se, já si to u ní vyehlím. Jestli tohle vechno vyjde, přinesu jí dvoukilovou bonboniéru a pugét růí.”

Major zváněl a zastavil se u idle, na ní seděl Tomáek.

Ty, Lojzku, a co ten chlap, který se motal na chodbě v den smrti Čermákové… je něco nového?”

To má tak… sousedka Čermákové, nějaká paní Zámostná,má ratlíka, takového mrňavého psa, jestli je to vůbec pes. Ten mrňous reaguje na kadého, kdo jde po chodbě kolem dveří jejího bytu tím, e začne kňourat, utíká za paničkou a strká jí čenichem do nohy. Zámostná nelení a spěchá ke pehýrce, aby zjistila co se na chodbě děje. V den pravděpodobné smrti Čermákové viděla přijít Čermákovou a několik minut po ní neznámého starího mue. Po hodině viděla toho mue odcházet. Čermáková ji z bytu nikdy nevyla.”

A popsala toho mue?”

Jenom tak, e to byl starí pán, střední postavy v černém kabátě. Jinak nic. Ono v té chodbě je dost ero.”

A co ví o tom redaktorovi?”

O Klikoví? Zdá se být v pořádku. Jinak má vlivného obhájce. Představ si, e jeho spolupracovnicí v redakci je nějaká Marie Krátká. enská jako lusk - jen ji rozloupnout. Horí je, e je to dávná přítelkyně mé eny.”

Take ádné louskání,” směje se opět elina.

Člověče, vzpomíná na ty časy sluby u pohraničníků. Staré krásné časy, kde i přes tu dřinu nám zbyl čas na pitominky.”

koda mluvit.”

Srdcem se člověk cítí stejně mladý jako dřív, ale ta dnení doba je nějak uspěchanějí.”

Má taky takový pocit, e jak člověk překročí čtyřicítku, začíná vechno rychleji utíkat? Od výplaty k výplatě, dovolená a pak vánoce a rok je pryč. Léta utíkají a spějeme vstříc tomu hrnečku v krematoriu.”

Major elina se zachmuřil. Ví co? Nechme toho. Člověče, co já bych chtěl přečíst, prostudovat, kolik divadel navtívit a zatím? Znám jen práci, tady v baráku i v bytě. Ale co. Řekni mi raději, jak bych nejlépe mohl mluvit s tím redaktorem Klikou.”

Tomáek se potutelně uklíbl. A proč myslí, e jsem tady? Proč jsem se tě na začátku ptal, jestli má dnes večer čas. Kde bydlím, to ví. Jak se tam jede, také…

Já k vám půjdu, ale s Klikou potřebuji hovořit mezi čtyřma očima, beze svědků. Nechci, aby někdo věděl, e jednal s orgánem Státní bezpečnosti. Co kdy je objektem zájmu druhé strany a sledují Kadý jeho krok, dík té jeho slavné tetě.”

Zná to pořekadlo?”

Jaké zase … nevrle reagoval elina.

Abys neučil starého kohouta kokrhat.”

Na nic novějího jsi nepřiel? Tak o co jde?”

Podívej, pojede tramvají jako k nám. To je jedno jestli čtyřiadvacítkou, sedmnáctkou …

Lojzíku, které tramvaje k vám do Ďáblic jezdí vím, ale já pojedu autem.”

Dobře. Ví kde je Ládví? To je ten obchoďák, kterému se provalila střecha pod sněhem. Naproti Davídkově ulici. Odtamtud zamíří k idovskému hřbitovu. Na jeho rohu si nyní mládeníci vybudovali pěkné sídlo. Projede kolem něho a dostane se do čtvrti meních řadových domků, vystavěných za minulé republiky. Tam najde uličku ,Pod jedním krovem’ a v ní domek číslo edesát osm. Na zídce branky uvidí zvonek se jménem Marie Krátká. Třikrát zazvoní, dveře se otevřou a uvnitř tě bude čekat redaktor Klika.”

A co ta kamarádka tvé eny?”

Myslí redaktorku Marii Krátkou? Ta tam samozřejmě nebude.”

elina se na Tomáka díval s mírným údivem.

Lojzíku, ty jsi zkrátka koumák.”

To patří k mé profesi u kriminálky. Jak to říkávala manelka hajného Bavůrka v Huském dvoře na hranicích? e kadá práce je důleitá, ale musí se dělat pořádně a s láskou.

****

Proel vrátnicí a projela jím vlna silného vzruení. Zavadil pohledem o mue ve světlém pláti, stojícího před bránou. Ucítil řezavou bolest na levé straně hrudi. Na čele mu vyvstal pot. Ten mu si ho určitě prohlíí… Vykročil a snail se zmizet v davu lidí spěchajících z práce. Neodváil se pohlédnout zpátky. Ten neznámý ho určitě sledoval. Proč se vůbec bojí a čeho? Je to u dosti dlouho od posledního setkání s tou nelítostnou enou, která ho drela v drápech jako upír. Ale co kdy venku pojali podezření.

U podvakrát se místo sobotního volna trmácel rychlíkem do Liberce, aby podle určeného plánu v stanovenou dobu předal u nádraního kiosku obálku se zprávami eně, její pravé jméno zjistil teprve po tolika letech. Jene ona se u neobjevila a Král nepochyboval o tom, z jaké příčiny. Kdy nepřila ani na náhradní termín, byl si u jist natolik, e se odváil vstoupit do onoho praského domu, aby si jistotu potvrdil. Na seznamu nájemníků nael místo jména .Čermáková prázdné místo. A na dotaz, kam se paní Čermáková odstěhovala, mu sousedka z vedlejího bytu oznámila smutnou novinu. A protoe se představil jako dávný přítel zesnulé, pozvala jej sousedka ochotně dál a vyprávěla mu o tragické nehodě, je stála paní Čermákovou ivot.

U od prvních dnů, kdy se stal inenýr Král .Vertrauungs-mannem’ kladenského gestapa, bylo mu vtípeno do hlavy, e jako ,V-Mann smí znát toliko svého nejblíe nadřízeného řídícího agenta, a to pouze krycím jménem. Neméně přísně vyadovala od něho dodrovat tuto zásadu i pozdějí instituce, BND, ji se zavázal k placené spolupráci. Jene on tento princip poruil. Nejen e svou nadřízenou agentku dekonspiroval, ale… Inenýr Král odhání vzpomínku na to, co se odehrálo při posledním vynuceném setkání v bytě Gabriely Čermákové. Teprve kdy si znovu a znovu v trýznivých úvahách probíral vechny moné důsledky, uvědomil si, e na něho můe padnout podezření. Dal přece několikrát Čermákové najevo, jetě dřív, ne se … to … stalo, e chce se spoluprací skončit.

Podle platné instrukce by se mu měl ohlásit náhradní orgán. Ale dosud se nikdo neohlásil. Co kdy venku odhadli, e Čermákovou odklidil on. Co kdy za ním někoho vyslali, aby ji pomstil? Obavy ze zdejí Bezpečnosti si nepřipoutěl. ádné stopy nenechal, neznají souvislosti. Ale ti venku!

Inenýr Král zmírnil krok. Dnes nebude čekat na autobus. Tlačit se v něm, v takovém horku. Má čas, nikam nespěchá. Potřebuje se nadýchat vzduchu. Projde se po Kročehlavech a potom přes tra do parku u kladenského divadla, kde se na chvilku posadí a odpočine si. Zítra je sobota, má volno a přijede syn s vnoučaty. Ta zůstala jeho jedinou radostí.

koda, e se jich nedoila Renata. Jetě jednou se ohlédl za sebe, ale mezi proudícími lidmi z oceláren u mue v balonovém pláti nezahlédl.

Upokojil se. Klid vak netrval dlouho. Právě procházel místy, kde byl kdysi kročehlavský rybník. Vzpomínky na květen roku 1945 mu náhle drápkem strachu počaly rozdírat útroby. Tudy odváděli občané Kročehlav a Kladna pochytané gestapáky. Stál v zástupu s trikolórou na klopě, pustili ho z věznice Muhrau měsíc před koncem války. Trnul hrůzou, kdy někdo z lidí vykřikne: Ten mezi ně taky patří! Je to jejich konfident a má na svědomí..

Přesto, e se potil následkem nezvyklého dubnového tepla, po zádech mu probíhalo silné mrazení.

Do parku pod divadlem se dooural na smrt unavený a vyčerpaný. Vyhlédl si oputěnou lavičku, ukrytou za velkým keřem, který počal pučet zelení. Těce na ni dopadl, Teplé paprsky jarního slunce, přestálý strach a únava způsobily, e inenýru Královi těkla víčka a během krátké doby usnul.

Seeřilo se a výbojky na stojanech v parku se rozz

aby vzal běloručky. Vdycky se ti panáci řídili he

Seeřilo se a výbojky na stojanech v parku se rozzářily. Kolem lavičky, kde pololeel a poloseděl nehybný Král, procházela mladá dvojice, vyuívající času před začátkem představení v divadle.

Podívej Karle, tady někdo sedí a nehýbe se. Mladík ve světlém pláti přistoupil těsně k lavičce.

Pane, haló, není vám něco?” jemně zatřásl Královým ramenem.

Karle, vdy ten člověk je mrtvý, vyjekla dívka. Král se jen těce probíral k vědomí. Zaslechl slovo mrtvý, nechápavě se rozhlíel a najednou prudce zareagoval. Uviděl před sebou světlý plá cizího mue, který se k němu naklání. Kat! vihlo mu mozkem. Vyskočil a prchal přes záhony z parku.

Ten chlap se zbláznil,” vykřikla zděeně dívka.

To se mi zdá podezřelý. Neměli bychom zavolat Bezpečnost?”

Prosím tě, Karle! Jetě se do něčeho zamotá. Pojď pryč, a nezmekáme divadlo.”

Inenýr Král doběhl do ulice, kde bydlel, schvácen jako maratónec. Ohlédl se. Nikdo za ním. Nohy se mu třásly, tělo podlamovalo. Cítil se velmi zesláblý. Domovní dveře poschoďového domu byly neuzamčeny. Jetě jednou se ohlédl a veel do chodby. Chvíli čekal a oddechoval, pak zamkl zevnitř dům a zmáčkl vypínač. Světlo se nerozsvítilo. Zase … zase se v tom někdo hrabal, nebo … nebo ukradl árovku …

asi ten kluk Cimerdů, sípal Král zlostně. Při výstupu po schoditi do druhého poschodí musel několikrát odpočívat. Jednou rukou si přejíděl od krku ke hrudi a druhou se přidroval zábradlí. Konečně! Vystoupil na poslední schod. Zavrávoral. Po poměti zaátral po zdi chodby, kde měl byt. Ostrá bolest mu projela hlavou, před očima se mu rozzářilo pronikavé světlo a počal se propadat do bezesné hlubiny …

Inenýra Krále nala sousedka, vracející se z odpolední směny. Myslela, e omdlel. Okamitě zburcovala celý dům.

enská, vdy on je mrtvéj,” vykřikl správce domu Čimerda.

Lékař z přivolané záchranky zjistil zástavu srdce. Pitevní nález uvedl jako příčinu smrti inenýra Krále infarkt myocardu.

****

Doktor Krůgler, oficiální zástupce západoněmecké firmy .Europaglass’ podle pasu i víza cestující sluebně na obchodní jednání v ČSSR, se cítil nespokojen. Ve měl připraveno a najednou, z příkazu barona Niemitze se sjednaný postup ruí a volí se jiná alternativa barona Niemitze. To u generála není zvykem, aby měnil tak náhle dispozice, uvauje Krůgler u od chvíle, kdy usedl za volant svého volkswagenu. Teď právě projídí Mníkem. Na křiovatce prudce odbočil vpravo, směrem na Oldřichov. Hodiny na palubní desce ukazují zeleně světélkující číselnicí deset minut před půlnocí. Světlomety vozu zachycují do svých kuelů domky, stromy a odvíjející se silnici před čelním sklem. Vesnice, jimi projídí, jsou ponořeny do nočního spánku, nikde v oknech nesvítí. Jen on musí bez ohledu na čas plnit své poslání.

Jestlipak tam u jeho člověk bude čekat? Podařilo se mu z domku Cé-čtyřky zajistit tu schránku? Jestlie ano, převezme ji od něho a uloí na bezpečné místo. Baron se rozhodl, zřejmě po prostudování materiálů agenta, kterého mu Krůgler navrhl jako náhradníka za čtyřku, zatím jej funkcí rezidenta nepověřovat a s okruhem agentů a ifrou neseznamovat. Agenturní sí přejde dočasně na podávání zpráv pomocí mrtvých schránek, jejich bezpečné vybírání má zabezpečit pro začátek on, Krůgler a agenta do té doby jetě prověřovat dalími úkoly. Sí rezidentury a její činnost je natolik významná, e baron nechce nic riskovat. Ty zatracené mrtvé schránky! Je s nimi vdycky spojeno riziko, a tentokrát riziko pro doktora Krúglera. Určitě by to neskončilo jen vypovězením.

Mrtvé schránky jsou sice na místech, kde se dají jak bezpečně naplnit tak i vybrat, ale nějak se mu nelíbí situace. Ji ta podezřelá smrt čtyřky a některé dalí skutečnosti. Je to vina barona Niemitze, e tak nepochopitelně lpěl na čtyřce. Měla jít dávno do starého eleza … a nakonec s ní i baron …

Projel Oldřichovem a mířil k lesíku. Pozor! Tady v těch místech dostal loňského roku smyk. Nepostřehl tehdy, e se v lese udrela sněhová břečka. Vletěl prudce do zatáčky a v poslední chvíli mu zůstalo na vybranou - pravá strana s příkopem nebo levá se strmou strání. Podařilo se mu přistát v příkopu. Museli přijet lesáci s traktorem a vytáhnout ho. Letoní jaro je zatím teplé, bez sněhových přívalů. Zpomalil jízdu a zařadil druhý převodový stupeň. Za sebou ani před sebou nezahlédl záblesk světla. Nikdo nejede. Reflektory olízly kmeny vysokých smrků. Odbočil opatrně z hlavní silnice na cestu, vedoucí do kamenolomu. Světla ozářila edomodré balvany a masívní skalní stěny. Zastavil vůz, vypnul motor a světlomety. Čekal. Pozvolna přizpůsoboval zrak temnotě kolem sebe. Zdánlivě nepropustná tma se postupně měnila v ero. Počal rozeznávat kontury vrcholků stromů, pruh cesty, skalní výstupky. Je tu někde ukrytý, nebo se dere po stezce od lesního jezírka? Nedovolil nikdy agentovi, aby přijíděl svým vozem a na místo sjednané schůzky. Musel odstavovat vůz nejméně kilometr od místa jednání.

Konečně! I v eru zahlédl jeho charakteristickou postavu, která se objevila tři metry od vozu. Otevřel dvířka a mu vklouzl na sedadlo vedle řidiče.

Zdravím vás, vechno v pořádku?

V pořádku. Vude kolem je klid. Čekám tu ji dvacet minut.

Krůglér se vdy snail, aby schůzky v terénu byly co nejstručnějí a nejkratí. Nepotrpěl si na zbytečné klábosení.

A jak dopadla akce?

Také v pořádku. Mohu si zapálit?”

Hlas příchozího zněl nepříjemně. Krúglerovi se zdálo, e v něm slyí nějaký nový, opoválivý tón. Zatím si nebyl schopen ujasnit důvod svého zneklidnění.

Nekuřte! Tu chvilku to musíte vydret.”

Chvilku? Vydrím i delí dobu, pane obchodní řediteli!”

Pozor na ten tón, signalizoval Krúglerovi estý smysl zpravodajce v cizí zemi. Něco tu nehraje.

Přinesl jste tu věc?”

Nemohl jsem riskovat. Ale je dobře uschována.”

Tak takhle to je! Rozhodl se, e bude vydírat?

Přece jste dostal jasný pokyn, e mi předmět, který jste měl na určeném místě vyzvednout, dnes předáte.”

Je vám k dispozici. Jene jsem opravdu nemohl riskovat. Vyzvednout skříňku nebylo tak snadné.”

Doufám, e jste ji neotevřel…?

Zatím ne. Bez vaeho pokynu… a pak, je perfektně uzavřena, a zřejmě zajitěna proti násilnému zásahu … Vy přece máte klíče a znáte systém jejího otevření, ne?

Agentova drzost stoupala. Krúglerovi docházela trpělivost. Kdyby tak mohl, naučil by toho brýlatého dlouhána, jak se chovat k řídícímu orgánu. Něco tu nehraje. Neshodil ve zdejí Bezpečnosti? Krůgler znervózněl.

Z jakého rizika jste měl obavu?” pokusil se říci co nejklidněji.

Pokyn k akci přiel od vás, doprovázen poadavkem bleskového jednání. Akci jsem musel provést bez důkladnějí přípravy a téměř improvizovaně. Za takové situace je riziko prozrazení větí. Musel jsem je omezit na minimum. Proto jsem s převozem a předáváním raději počkal.”

Dobře. A kde je teď skříňka?” snail se Krůgler udret nevzruený tón.

Uloil jsem ji na zcela bezpečné místo. Zabalil do igelitu a hodil do umpy.”

Coe?”

Hodil do umpy! Tam ji nikdo nemůe hledat. Vytáhnout ji není ádný problém. Kadý přece vyčerpává umpu. Mám motorové čerpadlo, take za hodinu můe být skříňka z úkrytu venku.”

Krůgler by ho nejraději vytáhl před vůz a dal mu pořádně do zubů. Vědomí, e to nemůe udělat i to, e předmět, o něj běí, je více méně v rukou tohoto vychytralého dlouhána, vědomí bezmocnosti, to ve jej silně rozruilo. Klid, klid! Jen projevem klidu získává zpravodajec mnohdy převahu nad druhým.

Baron měl zase pravdu, omlouval se v duchu Niemitzovi. Jeho rozhodnutí, e tento mu nebude zatím pověřen řízením rezidentury a nepřevezme agenturní sí, bylo naprosto opodstatněné. Je to i Krůglerova prohra. Sázel na agenta, který se teď projevil jako neukázněný subjekt se zřejmým sklonem k prosazování vlastního prospěchářství. To snad způsobila ta skříňka. Je to jako nějaký vzkříený kult, kdo mu jednou propadne, je ztracen. Tenhle brýlatý dlouhán mu zřejmě propadl, a myslí si, e teď bude dret tou dózičkou v achu i jeho, Krůglera. Jaképak dalí prověřování. Tenhle člověk by se dřív nebo později mohl stát nebezpečným. Musí být vyřazen ze hry. Ale je třeba postupovat opatrně, aby nic nevytuil.

Výborně, plácl Krúgler svého souseda v autě po rameni. Staňte se tedy na hodinu čističem kanálů. Dejme tomu - za tisíc marek. Na ruku. Pozítří v tuto dobu vás tady čekám a přivezete skříňku.”

To není moné, tisíc marek? Nevěřím vám. Co kdy mě…

Člověče, neblázněte! Mezi námi musí být jasno. Důvěra za důvěru. Zatím nae spolupráce klapala jak hodinky, tak ji nepokate. My potřebujeme vás, ale vy nás jetě víc. Take za dva dny ve stejnou dobu tady a ádné hlouposti!”

****

Tak Liborku, kde je káva, cukr a suenky, ví, take ahoj!” Maud pohladila Libora Kliku po tváři, oblékajíc si světlý jarní plá, který zvýraznil její modelovanou, tíhlou postavu. Jetě dlouho poté co odela, slyel jako lahodný zvuk zvonků předzvěst pěkného večera: Vrátím se asi za dvě hodiny a potom si uděláme čas jenom pro nás dva.”

Libor se cítil v tomto, zatím neznámém prostředí, osamocen i kdy mu dělal společníka perský kocour, který se mu otíral o nohy a silně předl.

Co vechno se v jeho ivotě obrátilo vzhůru nohama během dvou měsíců. Kdyby jen věděl, jak to dopadne. Dosavadní ivot tekl jak řeka stálým pevným korytem … Teď nastaly změny. Příjemné a nepříjemné. Nikdy netuené sblíení s Maud, chalupa v krásném prostředí a k tomu to dřívějí, radost z práce v novinách. Jsou tu vak i nepříjemné skutečnosti: záhadná mrtvá teta, která jetě po smrti mu způsobuje starosti a chvíle plné podivných otázek, na ně nemůe zatím najít odpovědi.

Sloupkové hodiny na příborníku ukazovaly tři čtvrté na sedm. Za čtvrt hodiny by měl přijít ten major od Státní bezpečnosti. Na téhle neobvyklé schůzce se dohodli s Maud a kapitánem Tomákem, který se stal jakýmsi prostředníkem. U aby přiel a Libor se mohl svěřit se vím, co ho v poslední době znepokojuje. To záhadné klepání na chalupě, nápadně přátelský doktor Moudrý, návtěva bývalého kamaráda z mládí, který mu nabízí horentní sumu za koupi chalupy. Potom ten sejf za obrazem - i kdy byl prázdný. Ale nejvíce to, co zjistil při

poslední návtěvě v Pekle. Někdo tam byl ve sklepě. Na zemi zůstala vrstva sazí a v nich vtisknuté lápoty. Ten někdo musel mít klíče, nebo zámek u sklepa i u domovních dveří byl neporuen. Kliku napadlo, zda to nemohl být jeho soused. Chtěl se zeptat, ale u Moudrých se na jeho klepání a volání nikdo neozýval.

Crr… crrr… cr…!

Zazněl zvonek. Smluvený signál. Otevřel dveře. Před prahem stál vysoký, statný mu.

elina, Václav elina,” představil se příchozí.

Libor Klika, pojďte dál,” řekl Libor vcelku zbytečně, protoe major byl ji uvnitř a zavřel za sebou dveře.

Odlote si,” Libor chtěl pomoci majorovi z plátě, ale ten s úsměvem odmítl a pověsil svůj sportovní tříčtvrák v předsíni na ramínko.

Posadili se do plyových křesel.

Mohu?” otázal se major a vytáhl krabičku cigaret.

Jistě, poslute si. Ne, já nekouřím,” poděkoval Klika za nabízenou cigaretu. Vzal se stolu plynový zapalovač v podobě korbele a zaehnutým plamenem majorovi zapálil.

Soudruhu redaktore, děkuji vám, e jste souhlasil s touto schůzkou. Bude se vám zdát třeba zbytečné, e probíhá takto a nikoli v mé pracovně. Ale máme k tomu váné důvody, které se týkají předevím vaí bezpečnosti. Moná, e jsou nae předpoklady liché, ale znáte to. Nespoléhej při práci na brusce, e ti jiskra nevypálí oči a vezmi si raději ochranné brýle.”

Libor tomuto přirovnání sice mnoho nerozuměl, ale napovědělo mu, e ve co se kolem něho v poslední době děje, není dílem náhody.

Během dalího rozhovoru cítil Libor Klika, e si s majorem rozumí, lépe řečeno, e se major snaí porozumět i jeho nenadálým starostem. Vypověděl dopodrobna ve co zail od doby převzetí onoho .pekelného dědictví, jak se o chalupě v Pekle vyjadřovala Maud. Majora zejména upoutal vylíčením poslední události.

Říkáte, e tam byly stopy? Vy jste tam byl ve čtvrtek a dnes je pondělí. Nemohl byste si zařídit na zítra volno a jet se mnou na tu chalupu? Vzali bychom s sebou i nějakého odborníka na sejmutí otisků a ofotografování těch stop.”

Nechci vás ovlivňovat, soudruhu majore, ale mám podezření na toho Moudrého. Byl to velký přítel tety…promiňte, já nevím jak bych jí vlastně měl říkat. Vdy to byla pro mě úplně cizí ena. Jinak s vámi samozřejmě pojedu. éfredaktorovi to mám říci? Nemohli byste mu zavolat?”

Raději ne! Zkuste to narazit na nějakou nutnou reportání cestu. Zavolejte mi na číslo 5134, jak to s vámi vypadá a dohodneme se, v kolik hodin bychom jeli. V nejhorím případě, kdyby vám to nevylo, můeme vyjet a večer. Prosím vás jetě o jedno. Buďte opatrný a ve co se vám nebude zdát, i kdyby to byla maličkost, mi zavolejte. Nechci vás znepokojovat, ale je docela moné, e se jedná o daleko vánějí záleitost, ne zatím můeme posoudit.”

Major elina se s Liborem Klikou rozloučil. Jetě předtím, ne vyel z domku, se rozhlédl zpoza dveří po osvětlené ulici.

Proel několika uličkami zajímavých názvů: V dílcích, Pod jedním krovem a octnul se před samoobsluhou, kde měl zaparkovanou Ladu 1201. Musí se jetě vrátit na správu a zavolat do Liberce zástupci náčelníka okresní správy majoru Konvalinkovi, aby mu zatím zjistili ve o doktoru Moudrém. Zítra by se u nich stavěl.

**

Pudl správcové rekreačního objektu ČSAD Ústí nad Labem se zuřivé roztěkal. Příčinou byl zvonek v chodbě. Řinčel zoufale a nepřetritě. Černý pudlík s ním potěkával o závod.

Kdo to takhle pozdě otravuje,” zahromoval správce sedící před televizorem. Neměl chu zvednout se a jít ke dveřím, protoe na obrazovce právě běela přestřelka mezi policií a bandou lupičů z francouzkého seriálu.

Kdo to můe být? Z Ústí nikdo nevolal, e bychom měli čekat nějaké rekreanty,” brumlá správcová a pokouí se u sporáku vylovit z hrnce obrovitý knedlík. Musím to napřed vytáhnout nebo se mí zatím rozvaří… tobě to svěřit nemůu, připálí i vodu,” hudruje na manela u televizoru a vypíná přívod plynu od hořáku. A ty taky dej pokoj,” okřikuje psa a současně volá na neznámého ruitele do chodby: No, no … jen se nezblázni.”

Avak zvonek nepřestává zoufale drnčet.

Správcová vyla z bytu a sestoupila se schodů do přízemí k hlavnímu vchodu. Její pudl ji předeběhl a vyskakuje na uzamčené dveře.

Kdo je tam?” ptá se správcová ostře.

Rychle! Proboha paní Adamcová. Potřebuji od vás zatelefonovat na esenbé. Stalo se něco straného …

To je přece paní Moudrá … taková klidná enská a najednou přiběhne uprostřed noci. To se opravdu muselo stát něco … Správcová odemyká dveře.

****

Tělo doktora Moudrého viselo na chodbě chalupy na ňůře, uchycené jedním koncem na háku stropního trámu. Pod tělem leela převrácená dubová selská třínoka.

Přivolaní přísluníci výjezdové skupiny okresní správy Veřejné bezpečnosti v Liberci prováděli ohledání místa události. Chalupou prolehávaly záblesky od fotografického přístroje nadporučíka Strouhala. Půlhodinu po výjezdové skupině přijela dalí posila: odborník na vrady a sebevrady kapitán Masák a zástupce náčelníka okresního oddělení major Konvalinka. Masák byl .svojský’ chlapík, co o svérázném kapitánovi tvrdili kolegové, ale málokdo jako on, se mohl pochlubit, e na jeho kontě nezůstávají neobjasněné případy. Chlapík střední postavy s řídkými, světlými vlasy, impulzivními pohyby a věčnou snahou mluvit za kadou cenu a v kadé situaci.

Major Konvalinka, který měl na starosti státobezpečnostní problematiku, přijel vzhledem k tomu, e právě dostal od majora eliny z Prahy poadavek zjistit ve k doktoru Moudrém. Netuil, e prvním zjitěním bude Moudrého sebevrada.

Doktor Balabán, stálý konzultační lékař, dostal povolení začít předběnou prohlídku mrtvoly, kterou po prvotním prozkoumání místa události sejmuli a poloili na podlahu.

Tak co, doktore, kdy dolo ke smrti?” zahlaholil Masák.

Vypadá to, e před čtyřmi dny.

A příčina smrti?” dotíral kapitán.

Doktor se na něho udiveně podíval. Tu stanoví a soudní pitva.”

Já vím,” Masák pobíhal po chodbě a očima jezdil z místa na místo.

Moudrá seděla strnule u stolu ve vedlejí obytné místnosti. Tvář měla jako vytesanou z mramoru, nehybnou, jen oči mírně zarudlé.

Divná enská, uvauje major Konvalinka, který ji u předtím chvíli pozoroval.

Nadporučík Skákal, vedoucí výjezdové skupiny a vyetřovatel, počal Moudré klást otázky.

Kdy jste přijela domů … kde a u koho jste byla … co jste dělala potom …

Moudrá odpovídala jako mechanický hrací strojek. Její hlas drnčel, měnil výku a zabarvení, ale odpovědi, i kdy stručné, byly věcné.

Nebyl manel nemocný … nikdy nehovořil o tom, e by si vzal ivot… neměli jste nějaké potíe, problémy … nezanechal dopis..

Ne! Ne! Ne!”

Nadporučík Skákal se na Moudrou při kadé otázce pozorně zadíval a byl přesvědčen, e tato ena něco před ním tají. Bude nutné důkladně prověřit její výpověď. e by projevovala nějakou zvlátní lítost to se rozhodné říci nedá.

Kapitán Masák s dvěma dalími přísluníky se zatím soustředili na předsíň, místo, kde ukončil ivotní pou Moudrý. Mrtvý byl oblečen ve svetru, koili a manestrových kalhotách. Kalhoty zůstaly na konci nohavic mírně zavlhlé.

Jestlie se Moudrý oběsil před čtyřmi dny, tak to mohlo být v noci, kdy začalo lít jako z konve, k ránu přestalo a od té doby nezaprelo. Je zajímavé, e by se Moudrý toulal někde v noci v deti, vrátil se domů, sundal gumovou plátěnku a - oběsil sel”

Nepromokavá plátěnka visela na věáku v chodbě.

Kde byl? Co ho tak rozruilo a přimělo k tomu, aby si vzal ivot?”

Kapitán Masák se zamračil a náhle přestal se svými hlasitými úvahami.

Teď něco přijde,” poznamenal tie technik nadporučík Strouhal.

Soudruzi,” spustil Masák a počal opět pobíhat. Pojďte sem! Pomozte mi. Zvedněte tělo, ták… a teď mu dáme zase smyčku na krk… drte ho a ty, Pepíku,” obrátil se na Strouhala, vylez na idli a upevni provaz jak to bylo původně.”

Major Konvalinka pozoroval ruch v předsíni. Co to zase Masáka popadlo?

Oběencovo tělo bylo upevněno tak; jak je nali. ádný pěkný pohled. Konvalinkoví to připadalo jako znesvěcení mrtvého.

Postavte mu tokrli zpátky pod nohy.”

Nadstrámistr v uniformě vzal třínoku a podstrčil ji pod viselce.

Vidíte to? Podívejte se dobře.”

Nohy Moudrého zůstaly viset patnáct centimetrů nad stoličkou.

Major Konvalinka uznale pohlédl na Masáka. Zdánlivá maličkost, kterou vichni přehlédli.

Kdyby se býval chtěl Moudrý oběsit, musel by vyskočit ze idličky jako Jánoík na hák… jene to si dost dobře nedovedu představit.”

****

Seděl zabořen v uáku, kouřil dýmku a uvaoval. Vechno mohl tady v Československu včas prodat a zůstat při poslední sluební cestě venku. I kdyby mu prodej majetku tolik nevynesl anebo se vůbec nepodařil, jeho ulité peníze za hranicemi by stačily na to, aby se měl pro začátek dobře. Za ty roky vedlejí činnosti a jako obchodní zástupce, který sjednal občas kontrakt s provizí do vlastní kapsy, tak i jako dlouholetý spolupracovník západoněmecké rozvědky si nashromádil dost prostředků. ivot ve dvojím provedení, s dvojí maskou, to bylo charakteristické v celém jeho dosavadním zaměstnání. Vdy se dokázal vyznat v situaci a vyel za veho úspěně. Nebylo to lehké ít mezi oběma póly a předevím pro sebe. Nyní mohl trávit nadcházející stáří ve výcarsku a zatím trčí zde jako čerstvý důchodce. Jeho éfové v Bundesnachrichtendienstu na poslední chvíli řekli své STOP. Musíte v Československu zůstat jetě několik let. Byl jste vybrán a budete pověřen zvlá důleitým úkolem.

Krúgler mu ovem dosud ani slůvkem nenaznačil, o jaký úkol se jedná. Kvůli té dózičce, kterou měl vyzvednout, ho tu přece nedreli.

Vstal a začal nervózně přecházet po místnosti. Vzpomínka se mu stále vrací a je hrůznějí ne byla skutečnost sama. Proč si neobstaral náhradní klíče k chalupě Gabriely Čermákové. A mohlo jít vechno bez komplikací, bez nebezpečného svědka. Kdyby Krůgler na vyjmutí té schránky tak nespěchal. Jetě, e mu dal přesný popis kde se nachází. Nic jiného nezbylo ne pověřit vyzvednutím schránky toho dědka Moudrých. V kadém případě stálo vyzvednutí té krabice za víc ne tisíc marek, které mu velkoryse přislíbil Krůgler.

Za lidský ivot. Ale ten padl na účet toho, kdo potmě a s bezcitnou chladnokrevností…

Klink-klank ……ozval se bicí elektrický zvonek v předsíni.

Kdo to můe být? Aby tak Bezpečnost! Zamrazilo jej a v první chvíli se soustředil na maximální klid, nic nedat najevo.

Upevnil si upan zdobenou ňůrou a přeel místností k mikrofonu, zabudovaném ve stěně poblí oken.

Kdo je?”

Moudrá. Otevřte.

Co tu chce? Dálkovým spínačem rozsvítil světlo u vrátek zahrady a podíval se do zrcadlového přibliovače. Stála tam. Bývalá učitelka na střední kole. Paní profesorka. Nikdy jí nemohl přijít na jméno. Moudrá! Kdepak, vychytralá.

Zapnul otvírač a kontroloval, aby se dveře za Moudrou opět zavřely. Vyel jí naproti.

tíhlá a dosud elegantní ena vstoupila rychle do haly.

Dobrý večer, paní profesorko,” pronesl strohým tónem.

Doufám, e mě pozvete, abych se posadila!”

Račte se posadit, promiňte, mám rozdělanou nějakou práci a tak …

Moudrá se posadila do křesla, přehodila nohu přes nohu a zkoumavě se rozhlíela po místnosti.

Vy jste v důchodu a máte pořád práci,” pronesla tie.

Paní Moudrá, je pozdě večer a skutečně jsem nečekal… ale jestli si myslíte, e já jako rozvedený a vy novopečená vdova, e bychom … Byl rozzloben jistotou jejího chování. Pozdě si uvědomil, e přestřelil.

Jestlie se mnou chcete hovořit tímto tónem a tímto způsobem, dobrá. Budu věcná a stručná. Vím, kdo zavradil mého manela!”

Ucítil bolest v krajině srdeční.

Prosím vás, co jste to řekla?” Cítil, e nezabránil chvění svého hlasu. Slyel jsem, e lo o sebevradu …

Slyel jste mě dobře.”

Ale od toho je Bezpečnost nebo prokurátor. Proč chodíte za mnou?”

Obličej Moudré vyzařoval napětí a soustředění. Byl jako pod pleovou maskou, strnulý. Jen očima se mu zabodávala jako dýkami do obličeje.

Naly se otisky vrahových gumovek. Ty gumovky jsem vám na jaře otírala od bláta, kdy jste se u nás stavěl. Byly úplně nové. Pamatujete? Já ano. I ten zvlátní vzorek dvojitého W na podráce. Chlubil jste se, e jsou s jemnou beránčí výplní a e jste si je přivezl zvenčí…”

Pokusil se o smích, ale nedopadl dobře.

Vy jste nala nějaké stopy a domníváte se, e jsou to stopy moje. Take stopa boty stačí podle vás k obvinění z vrady?

Nechtěl byste to vysvětlit Bezpečnosti? Ona toti pátrá po majiteli gumovek vzorku W, jejich stopy nala.

Přestal být suverénní. Uvědomil si závanost situace.

Ale paní profesorko, to musí být omyl. Je sice pravda, e bych mohl mít nepříjemnosti, kdybyste informovala Bezpečnost o tom vzorku, ale věřte mi, já ty gumáky u dávno nemám. Byly opotřebované a tak jsem je vyhodil na smetitě u Luce, jak je ta skládka … no a vidíte, nyní mě napadá, e je mohl někdo najít a nosit je.

Nechte toho! Na jaře byly zcela nové. Dva měsíce jste tu nebyl, jezdil jste sluebně někde v cizině. Jak by se ty holínky mohly opotřebovat?”

Nechápu, o co vám jde?”

Tak za prvé, řekněte mi důvod, proč jste doktora Moudrého zabil a za druhé, nahradíte kodu, která mi v současné době i v budoucnosti vznikla smrtí mého mue.”

Chcete mě vydírat? Ale to je naprostý omyl. S vradou doktora Moudrého nemám nic společného! Pokud to byla vůbec vrada.”

Chci znát předevím důvod, proč musel můj mu zemřít. Potom budu diskutovat o dalím. Zbytečně jste mého mue neodklidili.”

Uvědomuje si stále více, jakým nebezpečím pro něho můe být tato osoba, z ní učinil během několika chladnokrevných minut vdovu. Ona jediná mu teď můe zhatit vekeré záměry a plány. Sbohem výcarsko a klidný ivote ve stáří. Místo toho kriminál v Československu. To by byl konec.

Váený pane. Mlčíte a přemýlíte. Napadá vás, e by bylo nejlepí se mě zbavit jako mého manela, e ano. Upozorňuji vás, e vechno, co o vás vím, jsem sepsala. Dopis odele Bezpečnosti spolehlivá osoba v případě, e by se mně něco stalo. Jasné?”

Trvalo mu několik okamiků ne byl schopen uklidnit se natolik, aby mohl promluvit a zachovat zdání lhostejnosti.

Paní profesorko, to je nějaké velké nedorozumění. Skutečně nechápu, proč mě podezíráte a z čeho. Vá manel byl mým dobrým známým, ale nic víc a nic méně. Jeho dobrovolný odchod mě překvapil. Není mi znám důvod, proč to udělal. Snad vy o tom budete vědět více a proto vás rozhodnutí vaeho manela tak okovalo. Ale mě, a to vás ádám, do toho nezatahujte.

To bych si vyprosil. A jestli mi chcete vyhroovat Bezpečností, jste na nesprávné adrese. Poroučím se vám.

Za Moudrou zaklapla zahradní dvířka. Uvědomil si, e nyní musí jednat rychle, ale nikoli zbrkle. Musí se včas dostat ven. To je jediné východisko, které mu zbývá.

Aby se únik podařil, k tomu je zapotřebí jediné věci. Přimět Kruglera, aby ve zařídil. Krúgler a jeho éfové mu u najdou spolehlivou cestu. Musí ji najít. Protoe cena jeho, agenta Spolkové zpravodajské sluby, teď stojí a padá s kovovou krabicí, která pochopitelně neleí na dně umpy, jak namluvil panu komerčnímu řediteli Krúglerovi.

Kdepak.

Člověk se musí vyznat v kadé situaci, řekl si polohlasně a vechna únava i napětí z posledních chvil jakoby z něho spadly.

Pohlédl na hodinky.

Zbývá mu jetě dost času k tomu, aby se připravil k odjezdu. Vdycky musel předpokládat, e přijde chvíle, kdy se bude rozhodovat o vem.

Vstal a vytáhl z úloného prostoru vedle haly dva solidní koené kufry.

Po hodině příprav vytočil číslo recepce hotelu v Liberci. Uvědomoval si, e volí krajní postup a e se tím dopoutí hrubého poruení zásad konspirace. V sluchátku slyel vyzváněcí tón. To to trvá, to to trvá… Je neklidný. Teď půjde o kadou minutu. Co kdy tam Krúgler není?

Hotel Zlatý lev,” slyel ve sluchátku ospalý hlas.

Prosím vás, potřebuji přepojit na pokoj dvě stě dvacet est.

Okamik… V aparátu se ozvalo přeruované chrčení.

Ja bitte? ozval se hotelový host.

Pane komerční řediteli, porada se překládá z pozítřku na zítřek, ve stejnou dobu. Lituji, ale musím vás prosit o porozumění.”

V pořádku.”

Rozhovor skončil.

Musí z Československa zmizet a to neprodleně. Je to předevím jejich starost. Hrozí reálné nebezpečí, e Moudrá způsobí jeho .provalení’. Krúgler bude zuřit a se doví, e schránku dostanou teprve tehdy, a bude on, jejich agent, za hranicemi. Sdělí jim místo, kde tu věc ukryl. Nesmí udělat ádnou chybu.

Nyní si ve, co má připraveno na cestu ven, naloí do

nového mercedesu, který zakoupil nedávno. Na setkání s Krůglerem pojede ovem se starým Wartburgem. Cizinců je teď v okolí sice plno, ale západní bourák s libereckou značkou by vzbudil zbytečnou pozornost.

**

Abych to shrnul, Václave. V objektu, který jste spolu s techniky a za přítomnosti jeho majitele, Libora Kliky prohlédli, se zjistil průkazný fakt. Podle výsledků trasologického zkoumání vstoupil někdo v nepřítomnosti vlastníka, ani dolo k poruení zámků, do sklepní místnosti chalupy číslo popisné 53 v Pekle. Účel vniknutí lze vyvodit z toho, e zjitěné a zajitěné stopy vedly ke komínové podezdívce. Dolo k otevření čistících dvířek u komína a k manipulačnímu úkonu uvnitř, patrně k vyjmutí delí dobu uloeného předmětu o rozměrech .,. Plukovník Hájek nahlédl do protokolárního zápisu, ale pak si uvědomil, e nebude rekapitulovat to, co major Zelina viděl na vlastní oči.

Tady je důleité, abychom stanovili pokud mono přesné datum, kdy se to mohlo stát. Podle zjitění stop a zajitění obuvi, kterou nali soudruzi z liberecké kriminálky při etření vrady doktora Moudrého, by ve nasvědčovalo tomu, e onen uloený předmět vybral ten Moudrý a vrátil se s ním do svého domku, kde … ale teď nechci předcházet výsledkům o zajitění místa události, které zpracovává odbor násilných trestných činů v Liberci. Nechci vyvozovat předčasné závěry. Ale ze veho se mi zdá, e půjde o příčinnou souvislost. Moudrý vytáhl něco ze skrýe a patrně nedlouho poté přestal ít. Respektive musel přestat ít.

Já bych to neviděl jako předčasný závěr, soudruhu náčelníku,” řekl major elina.

Bych, bych … Tohle slůvko nemám rád.”

Plukovník Hájek sáhl po dalí sloce, kterou měl před sebou. Přece se nebudeme dohadovat o tom, e úsloví .Pozdě bycha honit do naí profese nepatří. Jene výjimky potvrzují pravidlo. Co kdy jsme se přece jen v něčem opozdili?”

Tomu teď nerozumím,” odtuil elina.

Já jsem tomu, Václave, taky zpočátku nerozuměl. Říká ti něco jméno Frantiek Král? Inenýr Král z Kladna?”

Major elina mlčel.

Tak si poslechni. Inenýr Frantiek Král zemřel 14. dubna letoního roku v Kladně. Zástava srdeční činnosti v důsledku infarktu myocardi, jak tady stojí v papírech.” Plukovník obrátil list ve sloce a četl na dalím pasá, kterou si zatrhl červenou tukou. Nali ho spolubydlící u mrtvého, leel na chodbě před svým bytem. Na tom by nebylo nic kromobyčejného. Kdy učinili přísluníci VB, které přivolal spolu se záchrankou správce domu, prohlídku a zajitění bytu, nalo se tam několik písemných záznamů a pomůcek, které nasvědčují tomu, e se zabýval pionání činností. Inkoust pro neviditelné písmo. Kódovací tabulka pro příjem instrukcí. Na tom u pracují nai ifranti. Mezi zajitěnými materiály jsou údaje charakteru státního tajemství, týkající se výstavby ocelárny Dřín-dvě. Výslechem Králova syna se potvrdilo, e otec často jezdíval mimo Kladno. V poslední době prý pozorovali s manelkou, tedy snachou inenýra Krále, e otec projevuje neustálý neklid a ije jakoby ve strachu.”

Hájek sledoval, jak na jeho údaje reaguje elina.

To jsou závaná zjitění, soudruhu náčelníku. Ale pořád zatím mi není jasno, v jaké souvislosti by měla být s akcí ,Němý. A jsou-li…

To ví, e jsou. Vyádal jsem si od soudruhů z Kladna fotografie inenýra Frantika Krále. Z občanky i ty posmrtné. A dal jsem je k dispozici kapitánu Tomákovi…

U vám rozumím, soudruhu plukovníku. Lojzek vyetřoval tu smrt Gabriely Čermákové,”

Kapitán Tomáek zajel do Náplavní ulice v Praze 2, kde Čermáková trvale bydlela. Navtívil její sousedku na patře, nějakou paní Zámostnou. To je ta, co prý má psa jako přerostlou my, ale oběma jim neujde na chodbě ani noha. Ukázal jí snímky obličeje inenýra Krále. Představ si, e v něm poznala člověka, který se jí přiel vyptávat, kam se Čermáková odstěhovala.”

Nemohla se zmýlit?”

Neomylný není nikdo. Ale ona ho pozvala dovnitř, do svého bytu, protoe se jí představil ne sice jménem, ale jako dobrý známý Čermákové. Působil na ni solidním dojmem. Tvrdí, e podle těch fotografií jej můe bezpečně identifikovat. Musela si ho důkladně prohlédnout a zafixovat v paměti, protoe si celkem přesně vybavila i popis jeho osoby a celkového zevnějku, který, jak si Tomáek ověřil v Kladně, plně odpovídá na Krále. Pochopitelně se jí Tomáek zeptal i na to, zda onen známý od paní Čermákové jí nepřipomínal výkou a postavou mue o kterém u dříve vypověděla, e ho zahlédla odcházet od sousedky v den její pravděpodobné smrti. Svědkyně Zámostná, jak bychom ji měli správné jmenovat, to nevyloučila. Ba co více. Teprve kdy jí Tomáek tuto otázku poloil, vzpomněla si na zajímavý detail, který by mohl nasvědčovat tomu, e lo v obou případech o tuté osobu.”

Lojzík je kriminalista na slovo vzatý, věřím, e umí vytěit kadý detail,” poznamenal major elina.

Bodej by ses nezastal kamaráda,” reagoval s úsměvem Hájek. Ale v tomhle ti dávám za pravdu. Podařilo se mu takticky správně navodit kontakt se svědkyní a ani by ji ovlivnil, vyvolal u ní soustředěnou pozornost natolik, e byla schopna rozpomenout se i na takovou zdánlivou maličkost, jakou je způsob chůze. Dotyčný mu, jeho zpozorovala v kritickou dobu odcházet ode dveří Čermákové, jí připadal jako starí člověk spíe vyí postavy. To bylo nejmarkantnějí, čeho si vimla, kdy se dívala dveřním kukátkem. A to tehdy při prvním dotázání také uvedla. Jene a poté, co jí byla nadhozena otázka o moné souvislosti onoho člověka se solidně vyhlíejícím pánem, který se představil jako známý Čermákové, přila na to, čemu dříve nevěnovala pozornost. Návtěvník, jeho vyprovázela po chodbě ke schoditi, jako by poněkud ztěka nalapoval na jednu nohu. Nyní jí dolo, e i onen starí mu tenkrát se jí nezdál tím, jak tápe nejistě, ale chvatně z chodby ven. Dodatečně si uvědomila, e tento dojem v ní vyvolal způsob jeho chůze. Samozřejmě, kapitán Tomáek si opoděný poznatek rovně ověřil. Vylo mu to náramně. Inenýr Král si před dvěma lety přivodil zlomeninu kotníku na levé noze, co mělo v jeho věku za následek zhorení chůze.”

Lze tedy předpokládat, e je tu podezřelá souvislost mezi smrtí Čermákové a inenýrem Králem.”

Zajisté. Ale jaká je příčinná souvislost, tak zní otázka. Král přeil Čermákovou jen o pár měsíců. Nebýt jeho náhlého úmrtí na infarkt a otevření bytu, nevěděli bychom, e měl prsty ve pionái. Jak se k ní dostal? A kdy? Patří jeho případ také do akce ,Němý? Posledně jsi mě tu přesvědčoval, e ani nai práci nelze dělat bez fantazie. Take ti dávám monost, abys jí rozpjal křídla a pokud mono včera přinesl odpověď na tyhle tři otázky.”

Wartburga odstaví na odbočce v lese a na místo schůzky půjde pěky a současně tak prověří, je-li čistý vzduch. Ticho noci rozechvělo brumlání motoru a do tmy se zabodly kuely reflektorů. Projíděl Lucem a Raspenavou a v místech, kde byly stromy, se kupily na silnici chumáče mlhy. Vůz se do nich ponořoval a rozráel je. Několik okamiků projíděl světlou neprůhlednou clonou. To by mu tak scházelo, jetě se někde vybourat! Cesta prořezávala les. Teď přijde odbočka. Zpomalil jízdu a rozhlíel se kolem. Nikde ádné auto, ádný člověk. Pokračoval v jízdě směrem na Oldřichov. Lesní cesta stoupala v sérii ostrých zatáček. Opatrně ale jisté ji kopíroval svým vozem, dre se pravé strany. Náhoda je nevyzpytatelná. Nějaký mladý ztřetěnec můe vyrazit ze zatáčky a byl by malér. Nesmí nic, vůbec nic riskovat. Situace, v ní se ocitl, mu to nedovoluje.

Vyjel a na vrchol kopce nad Oldřichovem. Tam odbočil vlevo a zajel do úlabiny při vjezdu do kamenolomu. Postavil vůz čelem kolmo na silnici, aby byi připraven k okamitému odjezdu. Zhasl světla a vypnul motor. Počká si na Krůglerovo auto a a projede, vydrí tu jetě několik minut. Aby zjistil, není-li Krůgler někým sledován. Oči si postupně zvykly na tmu. Kolem dokola byl naprostý klid. Do smluveného času zbývalo jetě patnáct minut, čas se vlekl jako hustý sirup. Ve větvoví stromů zakmitala lutá záře. Světlomety nějakého vozu, jedoucího po stoupající cestě od Oldřichova. Vypadá na halogenové árovky a to by mohl být Krůglerův volkswagen. Za chvíli uslyel motor. Silnice se náhle ozářila. Konečně kolem něho projel. Je to on! Zahlédl obrysy jeho postavy u volantu. Byl ve voze sám. Hukot motoru dozníval v lese, a utichl úplně.

Ubíhaly dalí minuty a nic se nedělo. Nikdo za Krúglerem nejel. Nastartoval, zapnul světla a vyjel na silnici, tímté směrem, kam před chvílí volkswagen.

Na malé lesní mýtině zastavil, zhasl světla a vydal se na cestu ke kamenolomu. el opatrně s nastraenými smysly. Noc byla jasná, obloha bez mráčku a plná hvězd.

Kdy se přiblíil k známému místu, viml si slabého lesku chromovaného nárazníku.

,,Co se děje, e mě takhle honíte!” začal místo pozdravu Krůgler. Co vás to napadlo volat mě do hotelu! A měnit riskantně termín, verrůckter Mensch!”

Popadla ho zlost. Ani by Krůgler věděl o co jde, hned mu dělá kázání, jako malému klukovi. Mohl se přece přesvědčit za dobu tolikaleté spolupráce, e je na něho naprosté spolehnutí.

Nikdy nepanikařil. Přemáhaje hněv, ztieným hlasem vyloil Krůglerovi nastalou situaci.

Nakonec vyřkl rezolutně:

Kdybych byl jetě zůstal v zaměstnání., nebyl by pro mne problém dostat se ven. Sluební pas jsem ale musel odevzdat a na soukromý se na Západ nedostanu tak lehce. Zůstat tu nemohu, to jistě chápete.”

Krůgler mlčel.

Přece něco musíte udělat!”

Člověče, co vás to napadlo, poslat tam místo sebe někoho jiného! To byl přece vá dob, vyzvednout kontejner a předat mi jej!”

Mým úkolem bylo zajistit tu věc okamitě. Blitzschnell, jak zněl příkaz. Dostal jsem se do časové tísně. Klíče od baráku jsem si přes noc vypilovat nemohl, nejsem vyučený zámečník.”

Bohuel ani vyučený zametač, na to máme jiné odborníky, aby zametli svědky. Tie a nenápadně. Jene vy jste na takové věci laik a najednou si troufnete dělat ze sebe krtiče. Jestli vám není policie v patách u teď, tak ji na vás potve ta enská. Himmelherrgott, vy si neuvědomujete, jaké to můe mít vechno následky? Dejte sem tu krabici, doufám, e jste ji za tu dobu stačil vylovit z umpy a aspoň umýt.”

Krůgler natáhl netrpělivě ruku.

Jeho protějek se vyzývavě uklíbl.

Dostanete ji, pane komerční řediteli, buďte ujitěn. Ale mně teď nejde o těch tisíc marek, které jste mi posledně sliboval. Mně jde o víc. Nemusíte mi připomínat, jaké to můe mít vechno následky. Bohuel zapomínáte, e předevím pro mne. Tu věcičku jsem uloil na bezpečné místo, o kterém vám řeknu, a budu také sám na bezpečném místě, venku. Snad mě znáte natolik, e drím dané slovo. Teď nastala situace, která mě nutí k tomu, abych si tuto podmínku poloil.”

Krůglerova nataená ruka zůstala chvíli trčet. Mít tak v ní pistoli! Pak nechal ruku volně klesnout. V ivotě se ocitl v mnoha nebezpečných a svízelných situacích. Zatím si vdy dokázal poradit. Tenhle poslední případ se od samého počátku vyvíjí nepříznivě a riskantně. Cokoli se udělá, vzápětí se drolí. Sí po čtyřce nesmí zůstat bez rezidenta, aspoň ne na dlouho. Jinak by to vyvolalo řetězovou reakci, prověřování v centrále, nedůvěru vůči řídícímu orgánu, vůči němu, Krůglerovi. Proč vak změnil baron Niermitz původní dispozice? Proč mu jde najednou a v prvním pořadí důleitosti o to, získat nějakou schránku po Gabriele Čermákové, kterou má teď v drápech tahle svině!

Dobře. Rozumím vám, ale snate se pochopit i vy mě, pronese klidným tónem Krugler. Musím si vechno promyslet. Je mi jasné, e tady nemůete zůstat. Ovem zabezpečení vaeho odchodu za hranicemi si vyádá určitý čas a nezbytná organizační opatření. Ven vás dostanu, nemějte obav. Kdy to padá zde, budete nám potřebný i venku mezi vaimi krajany, emigranty. My s vámi počítáme stále.”

Jen počkej, hochu, a bude venku a dostaneme tu věcičku, z které sis teď udělal rukojmí. Bude litovat, e ses vůbec narodil. Zatím tě uklidím na záloní stanovitě ZITA a budu informovat generála.

Spoléhám na vás, pane komerční řediteli.”

Podívejte, v téhle chvíli jsou dvě monosti. Zkusíme první a kdyby nevyla, bez otálení půjdete na druhou. Jetě dnes odjedete a u se tady nikdy neobjevíte. A nyní dávejte dobrý pozor a zapamatujte si přesně kadé slovo …”

Po jedné hodině v noci se na různých místech a po několikaminutových intervalech rozsvítily reflektory dvou vozů a ozvalo se nastartování motorů. Volkswagen se západoněmeckou státní poznávací značkou zamířil lesní cestou směrem na Liberec, wartburg na Raspenavu. Její majitel se po návratu domů dlouho nezdrel. Přesedl do nového mercedesu a vyřítil se z garáe na Luec a potom přes Liberec dál ku Praze.

****

Pomohli mi pracovníci naeho ústředního archívu a taky soudruzi z Kladna, ale byla to fuka,” začal major elina poté, kdy se předpisově zahlásil náčelníkovi. Vyhledali a připravili mi vekeré materiály, je by mohly souviset přímo či nepřímo s působením inenýra Krále v době okupace na Kladensku. Pořídil jsem si z nich výpisky.”

Vidím, e toho má plný seit jako na disertační práci. Tak spus, a neztrácíme čas. Ve dvě nás čekají v Liberci,” pobídl elinu plukovník Hájek.

Major elina se připravil skutečně důkladně. Začal s objasněním celé tehdejí situace. Po hitlerovské okupaci se Kladno a celé Kladensko stalo předmětem soustředěného zájmu nacistického potlačovacího aparátu - gestapa a sichercheits-dienstu. Okupanti se právem obávali rudého Kladna a jeho vlivu na blízkou Prahu. V čele národně osvobozeneckého boje stála Komunistická strana Československa a i na Kladensku byla KSČ jedinou masovou ilegální organizací, které se podařilo vybudovat fungující strukturu a přes vechny perzekuční zásahy okupační moci rozvíjet odbojovou činnost. Buroazně demokratické odbojové organizace, pokud na Kladensku vznikly nebo sem pronikly, nezískaly větí a dlouhodobějí vliv. Jednou z takových dá-li se říci organizaci, byla i skupinka, která vydala pouze několik letáků pro vlastní okruh lidí a tím její činnost prakticky skončila. S jejími členy měl spolupracovat i inenýr Frantiek Král, jak to alespoň po válce v různých dotaznících uváděl.”

Potvrdil nebo dosvědčil mu to někdo?” přeruit elinu náčelník.

Jsou tam dva podpisy lidí, kteří přečkali perzekuci, ale dnes u neijí. Pokud jde o inenýra Krále, dokončil těsně před zavřením vysokých kol techniku a dostal místo v Poldině huti. Je zajímavé, e u v roce 1939 se přihlásil do protektorátní aktivistické organizace Národní souručení. Vysvětloval to po válce tak, e bylo třeba, aby odbojáři, tedy ta jejich skupinka, pronikli mezi kolaborující elementy, vyzvídali jejich záměry a paralyzovali jejich činnost. A jetě zajímavějí je, e takto zdůvodňoval dosti časté, údajně sluební návtěvy v kanceláři Heinze Barthela. To byl éf speciálního oddělení Poldiny huti a velitel Werkschutzu.”

Předpokládám, e éf verkucáků měl dosti blízko ke kladenskému gestapu,” poznamenal Hájek.

Dokonce s ním úzce spolupracoval a podílel se na smrti mnoha lidí. Kladenské gestapo, to je vůbec hrůzná kapitola. V jeho čele stál obávaný Harald Wiesmann a několik jemu podobných stvůr, jako byli Thompson, Schultze, Gehle, Forster, Felkl a sudeáci Skalak a Vlček. Během okupace zatklo na 2300 osob a mělo na svědomí přes 1200 lidských ivotů včetně obětí z Lidic. Podle zjitěných údajů udrovalo na území, spravovaném kladenským oberlandátem, iroce rozvětvenou sí spolupracovníků a konfidentů, bohuel z řad naich občanů. Jejich počet se odhaduje na 240. Po osvobození byla větina těchto zrádců zajitěna a spravedlivě odsouzena mimořádnými lidovými soudy.”

Take, pokud jsem ti dobře rozuměl, inenýr Král po válce odůvodňoval své styky s hlavním nacistou na Poldovce tím, e to dělal jaksi z pověření té jejich odbojářské skupinky.”

Krále ovem zatkli i s ostatními členy skupiny počátkem

roku 1944. Nějaký čas je dreli v bývalé sokolovně, kterou si kladenské gestapo přeměnilo u od prvních dnů ve výslechovou věznici.”

Protokoly z výslechů té skupiny se nezachovaly?”

Ne. Pouze seznam lidí, předaných za takzvanou velezrádní činnost proti říi německému Volksgerichtu v Praze. Pro větinu to znamenalo pankráckou sekýrárnu. Jméno inenýra Krále na seznamu chybí. Neel před soud. Odtransportovali ho jako vězně do Mírova, tenkrát to psali německy Múhrau. Těsně před koncem války, kdy u Sovětská armáda začala osvobozovat Moravu, se Královi podařilo jetě s několika vězni uprchnout. Dostal se zpátky domů na Kladno, kde se skrýval a do květnových revolučních dnů.”

A kdy utichly výstřely, s gloriolou odbojáře a politického vězně se vrátil do své kanceláře, ne?” dodal trpce Hájek.

Chtěl, chtěl. Ale závodní rada se proti tomu postavila a ádala, aby byl jeho případ důkladně proetřen. Nebudu to celé rozvádět. Byly kolem toho dlouhé tahanice. Král prohlaoval, e i přes mučení a bití z něho gestapáci při výsleích nic nedostali, k ádnému přiznání jej nedonutili a také ádné nepodepsal. Proto prý ho nemohli předat soudu. Sehnal si i potvrzení od protektorátních četníků, kteří spolu s německými obstarávali strání slubu v kladenské sokolovně a dosvědčili mu, e se choval ve vězení jako řádný Čech. A protoe chyběly opačné důkazy, byl Král nakonec očitěn. Ovem do původní funkce provozního inenýra se nevrátil. Dali ho na méně významné místo v podnikové projekci. A teď, soudruhu náčelníku, pokud jde o vae otázky, které jste mi posledně poloil.”

Major elina zvedl oči od seitu, a kdy viděl, e náčelník souhlasně přikývl, pokračoval: Ta první zněla, jak se Král dostal ke pionái. Podle veho, co jsem zjistil a prostudoval, řekl bych, e klíč k odpovědi na ni leí v zatemněné protektorátní Králově minulosti. Povaujte to třeba za moji fantazii, soudruhu náčelníku, ale je logická. Inenýr Král od počátku lavíroval mezi okupantskými mocipány a domácím vedením na fabrice, byl zkrátka aktivistou na obě strany, jen aby si udrel dobré bydlo. A toté učinil, kdy ho zatkli, tehdy mu lo u o krk. Podle mého soudu si jej zachránil za jidáský úpis gestapu. Jak a kdy byl po, válce zverbován pro pioná, to je jiná kapitola. Z poválečné historie přece víme, e u v červenci 1945 nabídl generálporučík hitlerovského Wehrmachtu a bývalý éf nacistické vojenské pionáe proti východním zemím

Reinhard Gehlen americkému generálu Donovanovi nejen celý archív se seznamy piónů, rezidentů a také spolupracovníků gestapa v okupovaných zemích, ale i koncepci systému tajné sluby proti Sovětskému svazu a nově vzniklým lidové demokratickým státům. Po Američanech pak převzala Gehlena v roce 1956 Spolková zpravodajská sluba. Jsem vak přesvědčen, e Krále, respektive sí, k ní patřil, aktivizovali daleko dřív ne vznikl Bundesnachrichtendienst. Tady se opírám trochu o zkuenosti, které jsem získal, kdy jsem nastoupil v čtyřicátém sedmém jako mladý strámistr na hranice. Kolik jsme u tenkrát zadreli různých piónů a kurýrů! A jak se ukázalo po Únoru 1948, připravovala u nás reakce svůj nezdařený puč v úzkém spojení s nepřátelskými pionáními centry.”

Já s tvými vývody souhlasím, Václave. Jde mi teď o tu poslední a pro nás momentálně nejdůleitějí otázku. Souvisí případ Král s naí akcí ,Němý? A jestlie ano, jaká je příčinná souvislost Král - smrt Čermákové?”

Soudruhu náčelníku, nerad bych předbíhal výsledkům hloubkového etření, které provádějí soudruzi v Kladně. Je zcela evidentní, e Král nezískával poadované informace bezprostředně sám. Asi by ani nemohl, vdy na pracoviti neměl přístup ke skutečnostem, tvořícím součást státního či hospodářského tajemství. A budou vyhodnoceny vechny osoby, s nimi se stýkal a v rámci zaměstnání nebo soukromě, budeme moci vyvodit závěry. Zatím máme po ruce konkrétní vodítko, zajitěné materiály pionáního charakteru v Králové bytě, je se týkají výstavby nových závodů ve Dříni a nové technologie výroby. Komu je měl Král předat? To je zatím otázka. Byla-li Čermáková rezidentem BND, pak zřejmě jí, avak ona u pět měsíců neije a Král byl u toho, kdy přestala ít. Ale proč usiloval o její bezití? Podle výpovědí Králova syna byl na tom otec v posledním roce psychicky velmi patně a v určitých obdobích zvlá. Uvaoval, e otce přinutí, aby se léčil. Z toho vyplývá jediné - Král musel být pod nějakým nesnesitelným tlakem ze strany Čermákové a viděl jediné řeení v tom, e se jí zbaví.”

A tím pádem přinutí centrálu BND, aby ho podřídila někomu jinému. I tahle varianta mohla být pro Krále východiskem,” souhlasil Hájek.

Já si dokonce myslím, e úkolem Hanse Neumanna bylo nejen zjistit, proč se odmlčel rezident, ale e sem vyslali zkueného pracovníka centrály předevím proto, aby, ukáe-li

se potřeba, zabezpečil za .němého’ spolehlivou náhradu.”

Děkuji ti, Václave, za vechny podklady, které jsi shromádil a má mé uznání, es to stihl v tak krátké lhůtě. Ale teď,” Hájek pohlédl na hodinky, uděláme polední pauzu a ve tři čtvrti na dvanáct vyráíme.”

Do Liberce vyjeli po obědě. Plukovník Hájek a major elina jako první. elinova skupina a sledovací skupiny měly zůstat zatím v pohotovosti a přijet za nimi teprve na zvlátní rozkaz plukovníka Hájka. Ve záviselo od toho, jak dopadne jednání s plukovníkem kontrarozvědky NDR Freitagem. Podle dohody mezi ním a Hájkem se měli setkat v Liberci na Okresní správě SNB.

Předpisy platí i pro tebe, Vaku,” upozorňuje elinu plukovník Hájek. Zdá se, e si plete tuhle, i kdy pěknou silnici s dálnicí…

Major elina se podíval na tachometr. Ukazoval sto deset!

Promiňte, soudruhu náčelníku. Nechal jsem se strhnout auákama kolem. Podívejte se na toho chlupáče ve fiatce, jak se nás chystá předjet. Musí to pálit nejméně stotřicítkou.”

Míjeli Mladou Boleslav, která se rozprostírala po levé straně

Zapálíme si? Co říká, řidiči?”

Jsem pro! Ale vy byste …

Co já bych? Zastupuje tu snad moji enu nebo naeho doktora?”

Hájek vzal konce dvou cigaret mezi rty a společně je připálil. Jednu z nich podal elinovi.

Jsou vynikající, co říká?” Hájek s úsměvem pozoruje, jak se po vdechnutí kouře snaí elina odhadnout značku.

To ví, na americké multifiltry nemám a tak abych si etřil zdraví a kapsu, vrhl jsem se na nae multifiltry Cées.”

Na chvilku se odmlčeli. elina vychutnával jízdu, řízení vozu bylo jedním z jeho koníčků. Hájek přemýlel o akci ,Němý’.

Jsem zvědav, jak se to vechno vyvrbí,” přeruil poklidné monotónní hučení motoru.

Já si zase myslím, soudruhu náčelníku, e je to pořád spletitějí. Jako by nám někdo zametal stopy před nosem.”

To má pravdu, ale jsou přece jen v nevýhodě. Netuí, co víme my a přitom se musí snait zachraňovat agenturní sí, která se jim přetrhla na nejcitlivějím místě. I kdy jsem sám zpočátku projevoval značnou skepsi k názoru, e hlavou sítě mohla být nějaká stárnoucí diva, dnes se k tomu názoru přikláním. Ta enská byla stejně nebezpečná jako německé miny z dob války, přestoe stářím zrezivěly a po desetiletí zůstaly skryty v zemi.”

O tom mi vypravujte, soudruhu plukovníku! Vím, co dokáe protipěchotní

S-mina. Pyrotechnikovi Kadlecovi z poříčního oddílu urvala kus dlaně, kdy ji vylovil a znekodňoval. A to jetě mohl mluvit o těstí, e to neodnesla celá pae.”

Dávej pozor na cestu, Václave, protoe tahle krasavice nám teď mohla odřít celý bok. A jetě se na tebe lakovně usmála!”

No jo, baba za volantem,” máchl znechuceně rukou elina.

Jen nad nimi nemávej rukou. Čermáková byla svým způsobem taky baba za volantem. Musela být po čertech ostrá, kdy dohnala vlastního agenta k tomu, aby ji likvidoval. Její smrt vyvolala řetězovou reakcí. Nebýt toho, tak jsme bohuel ke své kodě dodnes nevěděli, e se nám v horské chaloupce u Libverdy zakuklila rezidentka Bundesnachrichtendienstu.”

Major elina mlčí, o oprávněnosti výčitky v náčelníkových slovech je přesvědčen.

Tahle sí byla tím nebezpečnějí, e ji chystali na delí perspektivu a proto i perfektně zakonspirovali. Pečlivě kladli agenta k agentovi jako kvádr ke kvádru. Zřejmě se opírají předevím o lidi, zkompromitované z doby okupace, o zkuené harcovníky, znalé své profese. Jene zapoměli na čas. Celá sí stárla, včetně rezidentky. Ale protoe opelichaná slepice jim pořád jetě snáela zlatá vejce, nechtěli éfové venku zbytečně riskovat a něco měnit. Teprve po odmlčení rezidentury vyhlásili v Pullachu poplach. Kdy se jim podařilo zjistit co se stalo s Čermákovou, byli nutně postaveni před problém napojit nového rezidenta. Jene to nejde okamitě.”

A co kdy u ho mají?” namítl elina.

Pak musíme znovu a znovu probrat kadý krok, který tu udělal Hans Neumann, i kdy se to u několikrát analyzovalo, a toho nového rezidenta vytáhnout. Já bych to vak odhadoval, e zatím dali agentům pokyn předávat zprávy přes mrtvé schránky podle stanovených terminů a nového rezidenta teprve připravují.”

Snad budou chlapci z liberecké kriminálky vědět u víc, pokud jde o moného pachatele vrady doktora Moudrého. Podle státobezpečnostního etření k osobě Moudrého, aspoň jak mi předběně sdělil major Konvalinka, není vyloučena jeho účast v agenturní síti Čermákové. V kadém případě patřil k okruhu jejích blízkých přátel na té osadě,” doplnil plukovníkovu úvahu elina.

Moudrý odnesl něco, co bylo ukryto v chalupě rezidentky a musela to být věc pro ně velmi cenná, kdy se nemilosrdně zbavili svědka a řekněme si to jako zpravodajci… kdy tak riskují. Vdy si museli spočítat, e tu předstíranou sebevradu, ostatně dost neodborně nastrojenou, jim na místě rozkryjeme a spustíme pátrání po vrahovi.”

Tím spí, kdy víme, co ten pachatel má v drápech,” podotkl elina a ubral plyn, protoe se blíili k předměstí Liberce.

Můe mít, ale také u nemusí. Třeba i on vykonal pouze pinavou slubu a předal věc dál.

Plukovník pohlédl na hodinky a uznale kývl hlavou. Přijeli na čas. elina měl teď plno starostí, jak projet městem a dostat se do Pastýřské ulice, ani by se zdrel křiovatkou na aldově náměstí.

****

Soudruzi, v současné situaci má informace plukovníka Freitaga cenu zlata. Jestli se nám podaří zjistit, kdo vyjme schránku, kterou naplní agent z NDR, případně dalí agenti, o kterých nevíme, uděláme podstatný krok v celé akci. Soudruhům z NDR se podařilo odhalit jednoho ze spolupracovníků výzvědné sítě rezidentky Čermákové. Výpovědi tohoto agenta znovu potvrzují, e Čermáková rezidentkou byla. Skutečnost, e tento agent, aby částečně odčinil svoji vinu, souhlasil se spoluprácí s orgány Bezpečnosti NDR, je významným posunem v celém případě.”

Tak dlouho jsem jetě náčelníka neslyel hovořit, pomyslel si major elina a rozhlédl se po přítomných v kanceláři. Náčelník okresní správy podplukovník Melichar, jeho zástupce pro věci státobezpečnostní major Konvalinka, plukovník Freitag a major Stutze z NDR, kapitán Nohejl, náčelník sledovací a technické skupiny. Porada trvala ji hodinu. Ve je připraveno ke koordinované akci, do ní bude zapojeno několik desítek pracovníků Bezpečnosti z Prahy i Liberce. Major Stutze hovořil plynně česky. Průběh i závěry poradního aktivu tlumočil plukovníkovi Freitagovi a naopak, jeho dotazy a návrhy překládal do četiny.

Take pozítří přesně ve tři hodiny má dojít k naplnění mrtvé schránky agentem z NDR. Tento člověk byl zapojen do sítě od roku padesát tři. Zprávy předával bezprostředně Čermákové při turistických cestách do Československa. Od ní také dostával podrobné instrukce. Jen několikrát obdrel pokyn, a to pohlednici města Hejnic, co znamenalo, e má zprávy předat přes mrtvé schránky. Naposled dostal pokyn pohlednicí před měsícem. Zná dvě tyto schránky a to na tak zvané .srdcové cestě’, kde stojí památník obětem první světové války a dalí, na druhé straně přehradní hráze, pod vodopádem … prosím o zhasnutí světla.” Místnost zalilo ero. Major Stutze, který předtím překládal sdělení plukovníka Freitaga, ukazoval nyní na projekčním plátně, kde byla zvětenina mapy Libverdy a okolí, místa mrtvých schránek.

Můete rozsvítit. Má někdo nějaký dotaz?”

Něco bliiho k té .srdcové cestě’ a přesnému umístění mrtvých schránek,” ádal kapitán Nohejl.

První schránka je asi ve výi jednoho a půl metru v památníku. Památník je čtyřhranný obelisk, vysoký tři metry, umístěný v úzké aleji, vedoucí z Libverdy do lesa směrem k Luci. Tato pěina prochází lesem, kolem vodopádu a vychází na pekelském hřbetě…Srdcová cesta se jí říká proto, e je kadých dvě stě metrů označena tabulkou se srdcem, slouí jako léčebná pěí tůra.”

Po objasnění, jak jsou situovány mrtvé schránky, vydal major Konvalinka legendu pro pobyt přísluníků v Libverdě a určil tři stanovitě, odkud se bude provádět sledování mrtvých schránek.

Řídící táb akce bude umístěn v objektu Slovanka, který je letos renovován a není obsazen lázeňskými hosty. Ve u bylo dohodnuto s primářem Jemčíkem. Budeme vedeni jako přípravná skupina na opravu objektu. Tam bude soustředěna jak technika, tak i sledovací skupiny. Slovanka leí mimo hlavní centrum lázní a je poslední, osamělou budovou,” informuje dál přítomné major Konvalinka. Pozorovací stanovitě číslo jedna s výhledem na památník bude v rekreačním objektu ústecké ČSAD. Se správcovou Adamcovou ve zařídilo ředitelství ČSAD v Ústí. Ubytovaní přísluníci jsou pod legendou pracovníků ministerstva dopravy, kteří sledují vytíenost linek ČSAD mezi Libercem, Hejnicemi a některými dalími místy a po Frýdlant.” Konvalinka upřesňuje i místa dalích stanovi. Nebezpečí z prozrazení je minimální, v tuto dobu se Libverda dává do lázeňského a turistického pohybu.”

Co je nového v případě vrady doktora Moudrého?” zeptal se plukovník Hájek.

Trasologové zajistili otisky podráek bot, jejich vzorek neodpovídá výrobkům naich závodů. Podle expertů se jedná o gumovou obuv typu tříčtvrtečních gumovek s tepelnou výplní, vyráběných v západním Německu. U nás na trhu ke koupi nejsou. To ale nic neznamená. Někdo je mohl dostat darem, mohl si je přivézt anebo byl vrahem cizinec.”

A etření, zda někdo neviděl v osudnou noc pohyb nějaké osoby v okolí Moudrého chalupy?”

To jsme vzdali. Jednak tu noc lilo jak z konve a potom, kolem chalupy Moudrého nebyla ani noha. Přitom jsme vázáni vaím příkazem, nejít na zajíce s bubnem. Vude je rozířena verze o Moudrého sebevradě a v tomto směru má být utvrzen i vrah.”

Aspoň vidíte, jak nám ztěujete pátrání. Kdyby se do vrady nepletly státobezpečnostní motivy, vzali bychom to pořádné do ruky a za pomoci občanů bychom určitě byli dál,” vmísil se do jednání náčelník okresní správy podplukovník Melichar.

Kriminalista tělem i duí, měl rád věcné, rychlé a účinné postupy.

Soudruhu podplukovníku, to nebyl obyčejný vrah. Na odhalení pachatele vrady platí v tomto případě i jiné metody a vy to dobře víte,” odrazil Melicharovy názory Hájek, aby věcné jednání porady nesklouzlo na pomyslné úvahy typu , kdyby.

Máte připraveny seznamy cizinců, kteří jsou v Liberci na turistické nebo sluební cestě s určením těch, jejich pobyt na liberecku se opakuje?”

Zatím ne, soudruhu plukovníku, ale usilovně se na tom pracuje. Hotov je seznam osob z Libverdy.”

****

Zubní lékař MUDr. Hrabita Karel obýval a vlastnil domek na umavské samotě mezi Novou Pecí a Horní Planou. Praxi vykonával v Horní Plané. il tu jako vdovec. Manelka Zita přila tragicky o ivot v době, kdy jetě ili v Josefově Dole, malé osadě o několika domcích, v těsné blízkosti státních hranic. Ale to je ji dávná minulost. Léta běí jako proud Vltavy a ivot jde dál.

Místní lidé si Hrabity váili, protoe, kdo by nepotřeboval být zadobře s doktorem? Zuby přece jen často bolí a Hrabita měl “zlaté” ručičky. Nejen u zubařského křesla. Ve volné chvíli se zabýval řezbářskou prací. Vydlabával různé postavičky

a zvířátka ze dřeva a jeho výtvory se staly vyhledávaným artiklem, zejména turistů. Dalím zubařovým koníčkem bylo rybaření. Hrabita, na rozdíl od lidí kolem, nezapomínal na minulost. Na svou enu, krasavici Zitu, kterou si sem přivezl po pětačtyřicátém, aby zabránil jejímu odsouzení pro kolaboranství. Zmizela z Prahy, změnila jméno… ale smrti přece jen neula. Hrabita nezapoměl na osudnou přestřelku, která Zitu stála ivot. Důvod přestřelky znal jenom on. Kadý rok na svátek Rosity obdrel pohled od .strýčka Karla’ z Prahy. Připadal si od těch dob jako voják na osamělé vartě. Musel být připraven kdykoliv a okamitě splnit úkol. Jak ubíhala léta, byly ty úkoly řidí, jen pohlednice přicházely pravidelně …

Německý ovčák Ajax se roztěkal. Kukačka zdobených hodin, rovně díla Hrabitových umných rukou, odkukala jedenáctkrát. Poslední motoráček z Kájova projel před půlhodinou Novou Pecí. V chodbě zadrnčel zvonek. Hrabita poloil dláto na stůl vedle rodící se postavičky lesní ínky. Zase nějaký postiený, který se nemůe dočkat rána. To jsou ti praví. K zubaři na středisko nepřijdou a raději burcují v noci, kdy u bolestí nemohou vydret.

Vyel před dům. Ajaxi, lehni,” okřikl psa, který doráel na eleznou branku. Proel po dláděné cestičce ke vchodu. Kolem byla temná noc. Světlo před domkem raději nerozsvítil, věděl, e na noční zákroky nepřicházejí pacienti s prázdnou. Přináejí slivovici, uzené maso i - diskrétní obálky.

Před brankou spatřil vysokou postavu.

Tady máte od Karla, to vám posílá.”

Hrabita zůstal jako zasaen bleskem. Tak přece! U si myslel, e má od veho pokoj.

Vzal z ruky neznámého skrze mezeru v ocelové mříi podávanou minci. Stříbrný peníz se třemi zářezy a na něm Bismarckův reliéf.

Tak pojďte dál.”

Ajax nedůvěřivě a tlumeně mručel, ale nehnul se z místa. Ocelová branka zaklapla a bok po boku li Hrabita a noční host ke dveřím domku. Nikdy si nikoho nenechává v zádech! Veli do prostorné kuchyně. Hrabitovi se nechtělo zvát pozdního hosta do obývacího pokoje, ani do své pracovny. Okna má zastřená jako vdy a okenice uzavřeny. Stejně půjde noční návtěvník na čas do sklepa. Sklep je pro takové návtěvy připraven. Strýček Karel dá vědět, co bude dál.

Generál von Niemitz přečetl obsah bleskové ifry, kterou mu právě doručil kurýr z dekódovacího oddělení. Krúgler poaduje, aby otázka nového rezidenta zůstala a do jeho návratu otevřena. Má k tomu váné důvody. To není dobré, e rezidentura, která je beztak u neúnosně dlouho v klidu, má setrvat jetě dál bez hlavy. Teprve teď se ukazuje, co vechno smrtí Gábiny ztratili. Náhradní nepřímý styk přes mrtvé schránky je těkopádný.

Dostali se do časové tísně. Krúgler stačil vybrat schránku se zprávami agentů prvního sledu. Nyní nabíhá dalí období. To také musí zabezpečit Krúgler, protoe ani činnost druhosledových agentů nelze zastavit. Krúglera vak bude třeba co nejdříve vystřídat. I kdy hlásí, e vyřizuje zdárně objednávky .Europaglassu’ a představitelé tamního sklářského průmyslu si ho povaují jako solidního obchodního partnera, přece jen tam operuje u příli dlouho ve srovnáni s předchozími výjezdy a mohl by vzbudit neádoucí pozornost.

V kadém případě podstupuje značné riziko. Aby řídící orgán vybíral mrtvé schránky, jakkoliv to bylo pouze dočasné a okolnostmi vynucené východisko - to je příli velký luxus, který si napřítě nemohou dovolit.

Zpráva končí stručným sdělením o situaci kolem ,vázy z českého skla’ a naléhavou ádostí, aby byl tudí zabezpečen únik Krůglerova mue do NSR.

Tak tohle je opoválivost, soptí hněvem baron Niemitz. Kdo si troufá klást mu podmínky? Nějaký Krúglerův .Schweinkerl’? Bude tím spí vydírat a vymýlet si dalí poadavky, ocitnul-li by se venku. Ten chlap musí, musí promluvit a potom zmlkout. Ale vechno tam u nich. Vdy taky tam se nachází věc, kterou v řeči konspiračních pojítek nazývají .vázou z českého skla’. A v ní se ukrývá i dvojče; o tom je generál přesvědčen.

Krúgler a přestane jednat v rukavičkách. V tom smyslu dostane odpověď. A taky pomocníka, který rozumí řemeslu.

****

Je to vidět na chlup, ale jakmile se troku odkloním, konec,” hudruje maličký holohlavý třicátník v tvídovém saku, jinak nadporučík Bezpečnosti Jaroslav Dohnal. U okna ve druhém poschodí rekreačního objektu ČSAD usazuje do pevného stojanu mohutný triedr s přídavným zařízením na fotodokumentaci a noční vidění. Snaí se nalézt nejideálnějí osu viditelnosti k obelisku, vzdáleném sto metrů.

Jestli nevidí, tak poádáme ředitele lesní správy ve Frýdlantě, aby ti vykáceli kus lesa,” popichuje plnotíhlý poručík se světlými zvlněnými vlasy, které budí svou délkou pohorení jeho kolegy, a nejen jeho. Poručík Hanáček, přezdívaný u kolegů jako ,Fiňák si z nevole druhých mnoho nedělá. Vechno má svoje přednosti. Já jdu s dobou,” říkává.

Ozvalo se zaklepání na dveře.

Kdo je?

elina.”

Poručík Hanáček otočil klíčem a otevřel. Major elina se prosmýkl dovnitř a dveře zavřel. V místnosti mimo dvou lůek, stolu se idlemi a skříně stály různé kufříky s technickým zařízením a také zbraně a vysílačka.

Tak co, hoi, půjde to?

elina přeel k oknu a podíval se okulárem triedru na památník, kam měl v patnáct hodin vloit agent z NDR materiál.

Je to výborné, hoi. Jakmile se objeví někdo u pomníku, okamitě fotodokumentaci - i kdyby to byla stará babka. Ve tři přijde ten agent, ale ji od této chvíle nesmíte ani vteřinu spustit objekt z očí. Vechno hlásit vysílačkou na táb. V nutném případě vyenete z patra pod vámi skupinu ze sledovačky, ale jen v krajním případě, a to si zavoláte o povolení, jinak to nechte na tábu.”

Jasné, soudruhu majore.”

Dveře za elinou zaklaply. Zkontroluje jetě dalí stanovitě. Přísluníky ze sledovací skupiny navtívil dříve, ne vystoupil do prvního poschodí. Jsou připraveni k zásahu. elina chtěl vyjít z budovy jako duch, ale měl smůlu. Dveře se otevřely a v nich se objevila správcová.

Tak jste spokojeni s ubytováním, soudruhu inenýre?”

Vechno je v pořádku. Děkujeme vám. U jsme se zabydleli. Máte to tady pěkné.”

Správcová byla projevem uznání spokojená.

Nechcete zajít na kafíčko?”

Zaváhal. Káva by přila k chuti. Se správcovou je třeba udrovat přátelské styky. Kdyby něco, má u sebe kapesní vysílačku a v případě zadrnčení bzučáku by včas vypochodoval.

Děkuji za pozvání, ale nechci vás obtěovat.”

Kuchyň nebyla největí, ale ve se skvělo čistotou.

Manel je dlouhodobě nemocný a tak musí po obědě odpočívat. Je to s ním ..Správcová větu nedokončila, ale oči jí zrudly. elina si ji prohlíel. Nebude mít daleko do edesátky. ivot neměla lehký - ji jako děvče dřela u sedláka. Politicky je naprosto spolehlivá. ivot ji naučil, na které straně je pravda. To ve elina vyčetl z kádrových materiálů, které si obstaral dřív, ne se rozhodl vyuít rekreačního střediska jako stanovitě pro jejich činnost.

Chcete smráka nebo obyčejnou?”

Raději smráka, paní správcová. A co vy, jak se zdravíčkem?”

Správcová poklepala na stůl. Zatím to jde. Nic nepřivolávejte, soudruhu inenýre. Co by s námi bylo, kdybych i já klempírovala. Jenom někdy, kdy prí, nebo jde dolů tlak, bolí mě nohy.” Správcová se rozjela a nebyla k udrení. Jako tu noc co přila ta sibérie. To byla hrůza. Jako v těch straidelných filmech. Slyela jsem nějaké bouchání. Manela jsem budit nechtěla. Vstala jsem a to bylo těstí. V prvním poschodí se průvanem otevřelo okno a jen tak, tak, e je vítr neurval. V místnosti bylo u plno vody. Jak jsem to okno zavírala, koukám a vidíte, někdo si to hasí v tom nečase před půlnocí nahoru. Říkám, jako v těch hororech.”

Major elina zpozorněl.

To jste ho potmě viděla?”

Od můstku k cestě kolem nás máme přece v noci osvětlení, to si vymohli pekelský chalupáři.”

Aha. Take to byl někdo z nich a vy jste se málem vyděsila. To máte z toho, e se díváte v televizi na detektivky.”

Kdepak vyděsila. Já mám pro strach uděláno.”’

Jenom neříkejte!”

Přece se nebudu bát pana Veselky. Horí by byla parta opilých chuligánů. Ale na ty bych zavolala esenbé, máme tady telefon.”

A ten Veselka tudy chodívá pravidelně?”

Kdepak. Nastěhoval se nedávno do tý svý nóbl chaty, ale tam se jezdí od Luce a ne přes Libverdu. Myslela jsem si, e se dal taky k těm bláznům, co za kadého počasí ve dne i v noci běhají,aby si udreli zdraví.”

To je teď v módě, paní správcová. Vidím, e tu nemáte o záitky nouzi ani v noci.”

Copak to. Horí bylo, kdy k nám přiběhla telefonovat paní Moudrá, e se jí oběsil mu.”

To bylo tu samou noc?”

Kdepak, o tři dny později.”

****

Co je s tím Veselkou, soudruhu majore? obrátil se elina u pracovního stolu na Konvalinku.

Na chatě není. Asi někam odjel.”

Tu jeho chatu musíte pozorovat, ale tak, aby o tom nikdo nevěděl. Nesmíte ho vyplait.”

Tam je to patné. Není kde se ukrýt.”

Tak si tam něco připravte. Nějakou maringotku, co pouívají cestáři nebo něco podobného. Ten Veselka je enatý?”

Byl, ale na stará kolena se rozvedl, a nechal eně v Liberci byt. Sám se přestěhoval do Pekla.”

A nevyuil ho jetě teď Skloexport na nějakou sluební cestu?”

Ne! Ptal jsem se ředitele. Jsou naopak rádi, e odeel do důchodu. V poslední době se prokazatelně zajímal víc o sebe ne o plnění sluebních úkolů. Zařizoval si chatu, koupil přes tuzex mercedes.”

Aby v něm nakonec chtěl pláchnout za hranice.”

Sluební pas mu odebrali a na soukromý nemá výjezdní doloku.”

Proč a kam tak najednou chlapík zmizel, to je otázka. Soudruhu Konvalinko, my se soustředíme na mrtvé schránky a na toho, kdo je přijde vybrat. Vy si vezměte na starost ve kolem Veselky, včetně sledování jeho chaty. Souhlasíte?”

A to se jako můe, nesouhlasit?” směje se Konvalinka.

Souhlasíte, soudruhu plukovníku?” ádá elina Hájka o konečné potvrzení svých závěrů. Hájek sedí v čele stolu společně s plukovníkem Freitagem z NDR.

Co kdy ten, kdo přijde vybírat mrtvé schránky, je nakonec sám Veselka?”

Slova plukovníka Hájka vyvolala mezi členy tábu um. První se ozval major Konvalinka.

Soudruhu plukovníku, má-li na svědomí Moudrého a u sebe tu věc, kterou Moudrý odnesl z chalupy Čermákové, určitě se neobjeví na srdcové cestě. V kadém případě navrhuji vyslechnout k jeho osobě paní Moudrou.”

Souhlas. Zpracovali jste ten seznam cizinců, kteří dojídějí pravidelně do Liberce?”

Tady je, soudruhu plukovníku.” Konvalinka vytáhl z příruční kabely svazek listin.

Plukovník prohlíel seznam jmen s časovými údaji a účelem pobytu. To je zajímavé. Třeba tady ten zástupce firmy .Europaglass’ Krůgler navtěvuje Liberec dosti často, minulý rok tu byl dvakrát. Sjednává velké obchodní zakázky na sklo. Jezdí i po závodech … nezabrousil taky do Libverdy, soudruhu majore?”

Tam ale ádná fabrika na sklo není.”

A co kdy ho zajímají i jiné věci?”

My přece nemůeme sledovat v tom přílivu cizinců kadého obchodníka.”

Nic ve zlém. Co se rozčiluje, majore. Nám přece nemusí vysvětlovat, e je to sloité.”

Stejně si myslím, e se kolem toho dělají zbytečné protahovačky. Kapitán Masák by se měl pustit do Veselky. Je podezřelý z vrady a zmizel. Na co čekáme? Měli jsme u rozeslat jeho fotografii. To je samá konspirace, přelapování, průtahy..

Soudruhu podplukovníku, zvaujeme priority a neděláme ukvapené závěry,” přeruil Hájek podplukovníka Melichara, zastánce rychlých přímých akcí. Vrada Moudrého je motivována politickými aspekty. Ve hře je rozkrytí nebezpečné sítě agentů. Vrah bude nakonec také odhalen.”

Dalí hovor byl přeruen drnčením přijímače. Major elina zvedl sluchátko a stiskl páčku radiostanice na příjem.

Tady Alfa, příjem!”

Tady Gama jedna, Gama jedna. Zboí uloeno do skladu.” Major se podíval na hodinky. Ručičky ukazovaly patnáct hodin dvě minuty.

Rozumím, Gamo. Čekejte na příchod ředitele.”

Rozumím. Konec!”

elina vysílačku vypnul.

Agent z NDR naplnil schránku přesně v udaný čas,” informoval ostatní.

****

Antonín Burda seděl na břehu zálivu počínajícího lipenského jezera. Díval se na jiskřící hladinu, v ní se odráely hvězdy a srpek měsíce. Přejel zrakem přes hladinu na druhou stranu, na tmavý masív Smrčiny a Třístoličníku. Pozoroval skomírající a ubývající světla v Nové Peci. Tam dole vlevo blikotá jetě jedno naloutlé světlo. Burda si poloil pahýl pravé nohy a povolil protézu. Dneska zase bolí, holka,” pobručuje a hladí si zbylou část stehna. Bylo mu zase jednou slastněbolno, jak těmto svým stavům říkal. Kdysi jméno Tonda Burda znamenalo pojem. Znělo jako buchar plzeňské kodovky,

u něho kdysi pracoval. Říkali mu “Rudý ďábel”, a to nejen v okolí Nové Pece, ale i na druhé straně hranice. Vdy si myslel, e se mu nemůe nic stát. Jemu, partyzánovi! Po roce 1945 oblékl stejnokroj SNB a přiel slouit na hranici v Nové Peci. Tenkrát tu byla horká půda. Odsun Němců, ochrana nových osídlenců, ale i odhalování nepoctivých zlatokopů, ostraha hranice, boj se zákodníky. Z jedné přestřelky nepřiel, nali ho členové sousední hlídky. Leel v bezvědomí, nohu rozstřílenou od kotníku po stehno, jak ho vzala dávka ze samopalu. Vrátil se do Pece a po roce, ale bez nohy. Mezitím sem přila řada nových osídlenců, na místa strámistrů SNB nastoupili později k ochraně státní hranice přísluníci Pohraniční stráe. Pec se zaplňovala, začala ít klidným ivotem, podobným tomu ve vnitrozemí. Probouzel se turistický ruch … A Burda se stal invalidním důchodcem. Zdálo se mu, e pokulhává i za dobou. Připadal si nepotřebný, zbytečný, méněcenný. On, dříve chlap silák plný ohně, lásky k ivotu, nenávisti k nepříteli. Po návratu se několikrát opil. Chtěl být opět starým Burdou a místo toho skončil pod hospodským stolem. Stáhl se do ústraní. Přestěhoval se do malého domku, který nikdo nechtěl. Trvalo to dosti dlouho, ne začal ít svůj “nový ivot”. Nebyl sice u tím chlapákem s pěstmi jako perlíky, ale vrátil se do ivota jako starý poctivý Burda. Stal se funkcionářem místního národního výboru a odbočky SČSP. Organizoval besedy, na které zval často bývalé druhy ze sluby, pamětníky pionýrských let po osvobození. Stal se nepostradatelnou částí Nové Pece, jako most přes Vltavu. Jednou z Burdových vlastností byla věrnost. Zůstal věrný vemu, co vedlo k osvobození v roce čtyřicátém pátém, k vítězství v Únoru 1948. Nezapomínal, e někteří lidé dělali ve pro to, aby brzdili rozvoj revolučního socialistického řádu. Ve nové se rodilo těce, zvlátě tady na hranicích. Burda zná ty, kteří to zde proívali do morku kostí a své postoje a názory nikdy nezměnil. Zná ale i jedince, kterým nevěří!

Z úvah nad nočním jezerem vytrhl Burdu zvlátní zvuk. Převrátil se na břicho, přitiskl k zemi, jak mu velel vitý partyzánský zvyk a napjal ui i zrak. Leel ve stráni, několik metrů od břehu. Díval se nahoru k horizontu.Čekal. Můe to být nějaký kňour, laň anebo dokonce zatoulaný jelen z druhé strany, od hor. Prostor nad ním tvořila luční pastvina, končící u Hrabitova domku. Ale ten odtud nebylo vidět. Hrabita, to je také jeden z těch, kterým Burda nevěří. Zná jeho chování a názory z dob před Únorem, zná i jeho “obroditelské” řeči z edesátého osmého roku. Pan doktor Hrabita! Kadý se mění, i Hrabita. Své si vytrpěl a nyní pomáhá lidem, říkává o něm tajemník národního výboru. Bodej by ne, kdy mu Hrabita udělal zubní protézu k nerozeznání od pravých zubů. Tak si Hrabita získává přízeň. A co si vlastně měl vytrpět? e mu jeho enu, krasavici Zitu, někdo z místních Němců v noci zastřelil… Burda vak slyel od přísluníků, kteří tenkrát po válce slouili na čáře v Josefově Dole, e to bylo vechno jinak, Zita prý byla namočena do machinací se zlatem, které odsunovaným Němcům slibovala ukrýt, pak si prý někdo pro své prsteny přiel a kdy zjistil, e je paní Zita zamelila, tak ji odbouchnul…

Burda chodívá sem na břeh blízko mostu rozjímat, kdy ho popadne srdcebol a potřebuje si ulevit. Tady sedával jako tábní strámistr s Editou, jeho první a jedinou láskou. Děvčetem se světlými vlasy a hnědýma očima. Studovala střední zdravotní kolu a pak, kdy se mu to stalo … jí raději přestal odpovídat na dopisy, které mu posílala do budějovické vojenské nemocnice. Co by si mladé, hezké děvče počalo s invalidou! A jetě více se bál soucitných řečí, úsměvů …

Podivné zvuky zesílily. Burda se přitlačil jetě hlouběji do trávy. Na horizontě se objevily siluety dvou postav. Po stráni od Hrabitova domu se zvolna přibliovali dva chlapi. Vlekli po zemi nějaké těké břemeno směrem k jezernímu břehu. Burda zatajil dech. Jestli půjdou pořád tímto směrem, lápnou na něho. Připadal si v této chvíli poněkud trapně,jak jim vysvětlí, proč tu takhle leí? Ale co to vůbec táhnou? V jednom z muů teď poznává Hrábitu. Snad mu nepoel ten hafan, obrovský jako tele a teď vyuil nějakého nočního pacienta, aby mu pomohl hodit zdechlinu do vody. To by bylo Hrabitovi podobné. Místo aby psa zakopal, hodí jej do jezera.

Der Kerl ist recht schwer… uslyí Burda Hrabitův sípavý hlas. S kým to mluví německy?

Dvojice se zastavila kousek od leícího Burdy. Mui namáhavě oddechovali. Co to Hrabita říkal, e ten chlap je pořádné těký? Tak oni táhnou v noci nějakého člověka … Burdovi projelo tělem křečovité, mrazivé zachvění. Uvědomil si, e marně zatíná pěsti, proti dvěma je bezmocný, chtělo se mu vykřiknout. Pak zaslechl dalí, neznámý hlas.

Los, los!”

Tuhle pobídku měl zadřenu v paměti, takhle popoháněl nacistický betriebsleiter za války ve kodovce.

Ozvalo se tlumené plouchnutí.

Oni toho člověka hodili do vody! Proč? Nezdá se mu to? Není to vechno jenom tíivý sen? Pak uslyel elest trávy, přeli kolem něho, ani jej zpozorovali. Nadzdvihl hlavu. Zlověstná dvojice spěchala do stráně zpátky, směrem k Hra-bitovu domku. Burda si horečně upevňoval příchytné zařízení protézy.

Krucinál,” zaklel. Ve spěchu se mu nedařilo zrychlit pohyb, na něj byl kadodenně zvyklý. Konečně! Vstal a kulhaje sestoupil po břehu k vodě. Hladina se mírné čeřila, nikde po ničem ani památky, ádné plovoucí tělo neviděl. Rychle se dokobrtal na cestičku, vedoucí po břehu k mostu. Musí zburcovat poručíka Málka a pohraničníky … rychle … rychle. Noha se mu smekla a Burda upadl a udeřil se. Popadl ho zoufalý vztek z vlastní bezmocnosti. Musí přece vstát, musí…!

****

Ve dvě hodiny ráno obklíčili přísluníci Veřejné bezpečnosti za součinnosti s hlídkami Pohraniční stráe domek zubaře Hrabity. Ajax běhal volně po dvoře a řádil jako pominutý. Teprve zkuený psovod ho dokázal uklidnit.

Hrabita na opětované výzvy neodpovídal. Dům byl potmě. Kdy vnikli dovnitř, nikoho nenali. Při zevrubném prohledání objevili v kolně pod dřevěnými deskami, je tam měl Hrabita uskladněny pro svoji řezbářskou tvořivost, koený kufřík. Byly v něm nezbytné předměty pánské osobní potřeby a občanský průkaz, znějící na jméno Josef Veselka, nar. 18.8.1921, hláen k trvalému pobytu v Raspenavě, osada Peklo, číslo popisné 69. V záznamech o pracovním poměru bylo naposled razítko Skloexportu Liberec s poznámkou, e pracovní poměr byl ukončen odchodem do důchodu.

Přísluníci VB nasadili poblí místa, které jim Burda označil z břehu, motorový člun, pramice a potápěče. Netrvalo dlouho a vytáhli z jezerního dna tělo, omotané přikrývkou a vázacím drátem. Nohy utopence byly zatíeny dvěma betonovými kvádříky, jaké se pouívají k zajitění kovových sloupů do země. Kdy odstranili přikrývku, zjistili, e jde o mue, který byl zcela vysvlečen z atů. Porovnáním jeho obličeje s fotografií na zajitěném občanském průkazu se dala jednoznačně identifikovat totonost mrtvoly. Byl to Josef Veselka. Lékař, který provedl předběné ohledání, objevil na různých místech mrtvého těla vpichy po injekční jehle, jinak ádné vnějí stopy

násilí. Dobu, kdy dolo k exitu, odhadoval v rozmezí uplynulých čtyřiadvaceti hodin. Avak příčinu smrti, zda lo o utonutí nebo zda byl Veselka vhozen do vody ji mrtvý, stanoví teprve pitevní nález. Rovně tak bude třeba provést řadu rozborů, aby se zjistilo, jaký druh injekci byl vpraven do těla oběti.

Děkuji ti, soudruhu Burdo,” řekl náčelník obvodního oddělení v Nové Peci poručík Málek, kdy akce skončila. Nebýt tebe, kdoví…

A co Hrabita, vdycky jsem říkal, e je to syčák v masce lidumila!”

Vak nám daleko neuteče. Díky tobě jsme získali časový náskok. Hrabita i ten jeho komplic sotva tuí, e jsme na čerstvé stopě a rozjedeme celostátní pátrání. V kadém případě tě teď poprosím, abys odjel s námi na oddělení, abychom tě vyslechli jako důleitého svědka do protokolu a rovně abys nám pomohl, pokud jde o popis toho druhého chlapa. Věřím, e sis něčeho viml, vdy má v těchto věcech dost bohatých zkueností, Antoníne.”

O tom nepochybuj, soudruhu poručíku.”

**

Nadstrámistr Bláha měl pocit, e se občas propadá do prázdna. Hlava mu co chvíli klesla k hrudi. Jetě dvě hodiny musí vydret. Nad temnými obrysy Jizerských hor počala obloha blednout. Od Luce prořízly řídnoucí tmu kuely světlometů. Asi mladý Hlouek. Zkouí úspěchy v soutěích sportovních automobilů, a právě začal s tréninkem. Kdyby to lo a mohl se projít, spánek by zaehnal. Ale takhle? Seděl u otevřeného okna maringotky, díval se do tmy a naslouchal zvukům noční přírody.

Co to bylo? Zaslechl kovový zvuk. Nikoli od přepychové chaty, ale z rohu zahrady, na jejím horním výběku, sousedícím těsně s lesem, si postavil Veselka miniaturní srub. Kdyby ho tak Bláha měl, úplně by mu stačil. Veselka to pouívá jako kůlnu na nářadí. Jak si ten chlap dokázal nahrabat. Proč vůbec zmizel? Přece nemohl tuit, e se stane podezřelým.

Pozor! Opět zvuk, který se nehodí do okolní přírody. Zaskřípání a vrznutí - jakoby dvířek. Vychází to zase od té chatičky. Co to můe být? Veselka by se přece vrátil do chaty a nikoli do kůlny, která je od vlastní chaty vzdálena dobrých sto metrů. Má zavolat vysílačkou táb? Raději vzbudí podporučíka Hrona. Ten si vedle za přepákou oddychuje ve spacím pytli. Je velitelem skupiny? Je! Tak a se stará. Dalí zvuk popohnal nadstrámistra Bláhu, aby vzbudil podporučíka a poádal jej o rozhodnutí - co dál?

Vstávej, venku se něco děje. Něco slyím!” Podporučík byl okamitě na nohou. Spal oblečený. Přeel do přední části maringotky.

Kde,” syknul.

Tam v právo, u lesa.”

Podporučík napínal sluch. Nic,” nedokončil. Teď i on uslyel zaskřípání. Vypadá to jako nějaké panty u dvířek, pomyslel si.

To je od toho srubu?”

Myslím, e ano. Třeba tam ten Veselka chodí spát…

Sleduj to dál. Já jdu zavolat táb, určí, máme-li zasáhnout.”

Podporučík Hron přeel opět do zadní, izolované části maringotky. Otevřel skříňku, kde měl umístěnou vysílačku. Zapnul vysílací signál.

Alfa, příjem,” ozvalo se ve sluchátku.

Tady Gama čtyři, Gama čtyři.”

Slyím. Co se děje?”

V prostoru je slyet nějaký hluk. Vychází ze srubu na konci zahrady.”

Rozumím, zůstaňte na příjmu.”

Major elina probudil plukovníka Hájka, který byl uloen v hluboké lenoce. Major Konvalinka při zadrnčení vysílačky rovně procitl a vyskočil od stolu, kde klímal s hlavou podepřenou v dlaních.

Take u Veselky se něco děje. To znamená skupina pod vedením majora Konvalinky přesun po ose, mikrobusem co nejblíe k místu a zatáhnout zespodu okruh. Skupina z rekreačního střediska ČSAD projede lesem a uzavře prostor shora, tu povedu já. Seznámil jsem se s terénem během dne dokonale. Souhlasíte, soudruhu plukovníku,” obrátil se k náčelníkovi major elina.

Pouít zbraní jen v krajním případě, musíte ho dostat ivého, a je to kdokoli,” přikázal Hájek.

****

Přikrčil se a vyrazil. Vzdálenost od lesa překonal několika kroky. Zadní stěna srubu nahrazovala plot. Byla v ní malá dvířka, zevnitř zajitěná petlicí. Sáhl do kapsy a z pěsti se mu

vymrtila čepel dýky, ukrytá předtím ve střence. Počal átrat hrotem dýky ve kvíře. Snail se zachytit hák petlice a nadzvednout jej. Podařilo se - ale petlice při zpětném dopadu narazila na eleznou obrubu zámku. Nočním tichem zazněl kovový zvuk. V duchu zaklel a znehybněl. Poslouchal, neuslyí-li nějakou zvukovou odezvu na způsobený hluk. Nemá mnoho času. Brzy začne svítat. Opatrné vloil do mezery, která se uvolněním západky rozířila, ruku a začal rozevírat dveře. Zapraskalo dřevo. Proklaté ticho kolem. Vechno je slyet. Jetě e je tma. Rozířil prostor tak, aby mohl proniknout do srubu. Vytáhl z kapsy japonskou bodovou svítilnu v podobě velkého plnicího pera a na chvíli ji rozsvítil. V rohu místnosti spatřil plechový stůl s nářadím. Odtáhl jej stranou. Objevil poklop! Nadzdvihl jej za krouek. Zaskřípaly panty. Hloubka je asi metr a půl. Spustil se do otvoru. Ucítil pod nohama zem. Přejel znovu úzkým, ale ostrým paprskem kolem sebe. Na betonové podláce stála řada velkých plechovek s barvami. Krajní! Zaklepal na obě krajní. Jedna duněla prázdnotou. Je to ona. Poloil si desetikilovou plechovku mezi kolena a počal dýkou páčit okrouhlé víko, a odskočilo. Posvítil dovnitř a vytáhl předmět, zabalený ve voskovaném plátnu. Vloil jej do příruční brany a popruh si přehodil přes rameno. Byl spokojen. A nyní rychle odtud. Vysoukal se zpátky do srubu, zavřel poklop a přetáhl na něj zpátky stůl. Ve mu vychází. Teď nenápadně ven do lesa a lesem do Luče, kde nechal Ladu 1500. Dveře od srubu za sebou pro jistotu nezavíral. Nechtěl riskovat dalí hluk. Vyrazil k lesu …

Stůj! Stůj! Stůj!” zahřmělo kolem něho. Několik sekund byl ochromen, ale potom bleskově reagoval a vrhl se podél plotu zpátky směrem ke srubu. Stůj! slyí i za sebou. Dobíhal ke srubu, kdy se ozvalo přímo od něj ono proklaté Stůj! Tady Bezpečnost!” Obklíčili ho. Nechal se vehnat do pasti. Moná, e ten Veselka … Kličkuje jak zajíc. Poslední monost, která zbývá, je stráň nad ním. Zatím na něho nestřílejí a před ním v kopci nejsou. Tam se musí dostat, aby jim unikl.Uvědomil si za sebou podivný zvuk, ohlédl se a ne se na něho dlouhým skokem vrhnul pes, stačil odhodit branu.

Pak ucítil silnou bolest v pravé ruce. Válel se po zemi, ale pes drel. Marně se pokouel vytáhnout nů.

Bojare, k noze!” zavelel ostrý hlas. Pes ho pustil. Kolem něho stálo několik muů v civilu se samopaly v rukou.

Ruce vzhůru! A nyní je natáhněte před sebe!” Ocelová pouta zaklapla.

Jdeme!”

U zadreného mue byl nalezen občanský průkaz, znějící na jméno Karel Pavlita, narozen 10. 8. 1926 v Ervěnicích, posledně bytem Chomutov, ubytovna výstavby elektrárny Prunéřov II.

Co jste dělal v tom srubu?”

Spal jsem tam. Hledám si zaměstnání. Můj známý, pan Veselka mi kdysi řekl, e kdybych sem někdy přijel, e tu má chatu a můu u něho přespat. Kdyby náhodou nebyl doma, e mohu přespat v malém srubu v zahradě. Vysvětlil mi, jak se tam dostanu. Tak jsem toho vyuil, kdy nebyl doma.”

Major elina byl přesvědčen, e ten mu le. Snaí se ze sebe dělat někoho, kým není. Nevypadá na nějakého fluktuanta, jak o tom svědčil občanský průkaz, posetý razítky různých podniků.

Na udaný věk v občance nevypadá, určitě je starí.

Odveďte ho,” dal major pokyn podporučíkovi Kodýmkovi. Na vechny přítomné dolehla únava po probdělé noci. Svítilo u ranní slunko, které se prodralo z protrhaných mraků, kdy se vrátili na okresní správu.

Tak co tomu říkáte, soudruhu plukovníku?”

Ten chlap le, jako kdy tiskne. Prověřte pravost občanského průkazu a prohledejte srub i jeho okolí. Okamitě mi o vem podejte zprávu. Musím odejet do Prahy, a soudruh Freitag tady taky končí. Take, Vaku, má akci ,Němý dál na starosti. Hlavním úkolem je dostat toho, kdo přijde vybrat mrtvou schránku, i kdybyste tu měli zůstat do vánoc,” loučí se plukovník Hájek.

Místností se rozezněl řinkot telefonu. Zvedněte to, poádal major elina Konvalinku, aby měl čas vyprovodit plukovníka Hájka k autu.

Slyím! Ano, ano. Soudruhu plukovníku,” Konvalinka zavolal na odcházejícího Hájka, to je pro vás. Volá soudruh Melichar.”

Hájek se vrátil a převzal sluchátko.

Poslouchal tok informací z druhé strany telefonního spoje.

To je zpráva jako hrom. Díky!”

Hájek se obrátil na přítomné. Doel dálnopis ze správy v Českých Budějovicích. U Nové Pece nali mrtvolu Josefa Veselky. O omyl se nejedná. Porovnali podobu Veselky s fotografií v občanském průkaze. Jedná se o rafinovanou vradu s pokusem uklidit obě na dno Lipna. Chlapík, který v tom měl prsty, je místní zubař. Pachatelem nebo spolupachatelem

je osoba zřejmě německé národnosti, nic bliího o něm nevíme, podle popisu robustní postava, spí mení. Oba zmizeli. Veselka byl před smrtí podroben intoxikaci, určitě násilné. Vypadá to, e z něho páčili nějaké tajemství.”

Soudruhu plukovníku, to můe být v souvislosti s naí akcí ,Němý. Proč Veselka zlikvidoval doktora Moudrého? Aby mu něco vzal. A co kdy chlap, kterého jsme zadreli, hledal to něco ve Veselkově kůlně?” uvauje Konvalinka.

Váení, to jsou samá ,co kdy. Jak se sem ten chlap vůbec dostal? Přijel vlakem nebo vozem? Má-li vůz, najděte jej. Dále, jestli přijel vyzvednout nějakou věc z Veselkova zahradního srubu, ta věc je kde? Najděte ji! Zařiďte, a nám dopadení toho zubaře, na kterého je vyhláeno celostátní pátrání, ihned ohlásí. Take práce máte dost a já musím spěchat do Prahy. Zlomte vaz.”

Ve dveřích se plukovník obrátil do místnosti.A jetě něco, soudruzi, tu chatu Veselky můete prohledat. Povolení prokurátora jsme obdreli. Vezměte s sebou kapitána Masáka, má smysl pro detaily.”

****

Kapitán Masák byl pověřen řízením postupu při prohlídce Veselkovy chaty.

Soudruhu kapitáne, ale pozor! Nepůjde jen o hledání usvědčujících materiálů, týkajících se vrady Moudrého. Nepřehlédnout věci, které mají státobezpečnostní význam,” upozornil elina.

Soudruhu majore, vy nevěříte v mé schopnosti?” usmál se Masák. Proto jde s námi i zástupce náčelníka major Konvalinka?”

elina máchl odmítavě rukou.

Nadstrámistr Kouba byl odborníkem na zámky. Prohlíel si pozorně vloku u dveří do chaty. Potom začal přehrabovat obsah pohotovostního kufříku a vybíral potřebný univerzální klíč. Mezitím kapitán Masák s dalími přísluníky prováděli venkovní obhlídku. Konvalinka čekal u dveří, a je Kouba odemkne.

Soudruhu kapitáne,” ozvalo se za chatovým traktem.

Podporučík Hron ukazuje na pootevřené podélné okénko. Pod ním někdo přistavil dřevěnou bednu.

To je zajímavé, jakoby se někdo pokouel vlézt dovnitř větracím oknem.”

Masák vystoupil na bednu a prohlíel si okenní rám.

Je to tak, někdo lezl dovnitř. Chce to sejmout otisky prstů.” Masák si natáhl rukavice. Pak se vyhoupl a protáhl větracím okénkem dovnitř. U vchodu do chaty se nadstrámistr Kouba marně lopotil se zámkem. Měl zlost, e se takhle shazuje před majorem. Začal být nervózní.

To je určitě ten správný klíč a dokonce je zámek otevřený. Jene ty podělaný dveře nejdou otevřít.”

Třeba je v nich jetě jeden zámek,” radí mu zbytečně Konvalinka.

Prdlajs je tady a ne druhý zámek, odpovídá, ovem pouze v duchu Kouba majorovi. Nahlas říká: Ne, určitě tu jiný zámek není, soudruhu majore.”

Vzal za kliku a zalomcoval dveřmi.

Jsou zavřeny zevnitř, soudruhu majore. Někdo tam je!”

Otevřete!” vykřikl Konvalinka a zabuil na dveře, ale nikdo se neozval.

Počkejte. Jděte stranou,” vyzval Koubu, odstoupil od dveří a potom se proti nim vrhl bokem. Dveře se rozletěly, major skrz ně proletěl a octnul se v náručí kapitána Masáka.

Konvalinka se probírá z překvapení. Co vy tady …?

Oknem a přes klozet.”

A proč jste lezl tamtudy?”

Okénko bylo otevřené. Veselka si zřejmě zajistil dům zevnitř a opustil ho tím okénkem,” chrlí Masák, i kdy je to divné. Určitě příznaky svědčí o tom, e někdo lezl spíe do chaty … ale zase to zajitění dveří zevnitř? Uvidíme!”

Začala pečlivá prohlídka chaty, od půdy po sklep. Zásuvky a skříně odkrývaly očím přísluníků různé typy kazetových magnetofonů, počítaček, digitálních hodinek a dalích věcí.

Ten se napakoval,” asnul mladý strámistr Klíma, co by s tím vím dělal…

Rozprodával, ty chytrej. Zvykl si ít na vysoké noze,” odsekl mu natvaný Hron, který měl zlost, e se jetě některým lidem daří okrádat celou společnost. Mě by víc zajímalo, co dělali Veselkovi nadřízení, e jim tohle ulo!”

Soudruhu kapitáne, rychle sem pojďte,” zazněl výkřik z podzemí. Zazněl tak vzrueně, e Masák přímo sletěl z prvního patra dolů.

Co je, Koubo?”

Tady ty dveře. Nejdou otevřít a slyel jsem tam nějaký ramot.” Dveře byly mení ne ostatní a vedly zřejmě do komory nebo spíe.

Otevřte! Slyíte? Je tam někdo?”

Místo odpovědi se ozvalo uvnitř zarachocení, jako kdy spadne předmět na zem.

Vyrate dveře!”

Nebylo třeba. Zarachotil klíč a mezi veřejemi se objevila enská postava.

Co vy tady děláte, paní Moudrá?” vykřikl Masák.

Hledám, co mi patří.”

Chlapci, odveďte ji na oddělení, stejně jsme ji měli vyslechnout,” nařídil elina.

Major Konvalinka vyel před chatu a nasedl do auta, kde ji mezi přísluníky seděla Moudrá.

Jetě to prohlédneme venku,” rozhodl Masák.

Zastavil se pod okénkem, kudy do chalupy vnikl on, a před ním Moudrá.

To je zajímavé. Hrone, pojďte sem!” podporučík Hron přiběhl.

Podívejte se na tu betonovou desku. Vidíte na ní něco zajímavého?”

Hron si prohlíel betonový kryt septiku o rozměrech dva na třiapůl metru. Ta umpa musí být pořádně veliká, záleí na hloubce,” usuzoval nahlas. Ale copak jsem nějaký stavař?”

Jde o ten betonový poklop v desce. Nevidíte kolem hran světlejí flíčky? Někdo ten kryt nedávno otevřel, ale proč? Aby zjistil kolik je v umpě sajrajtu? Asi sotva. Protoe chata je nová. Majitel tu bydlel sám a ne dlouho. Tak proč? Pojďte se vsadit, Hrone, e tam něco hodil. Otevřte to.”

Hron uchopil elezný krouek, nadzdvihl poklop a odtáhl jej po betonové desce stranou.

Masák se naklonil nad tmavým otvorem. Baterku! Chlapci, dejte mi baterku!”

Tady je, soudruhu kapitáne,” přiběhl Klíma. Masák se sehnul a pustil do era umpy světelný kuel.

Ani moc není cítit,” utrousil Hron, který natahoval krk nad otvor, aby také něco viděl.

Bodej by to páchlo, kdy je tu zatím více vody ne … Copak to támhle v rohu vyčnívá?”

Seenu nějaké bidlo a vylovíme to,” navrhl Hron. Netrvalo dlouho a na trávě před nimi leely gumové boty s oteplovací vlokou. Vzorek podeví byl velmi markantní, ve tvaru dvojitého W. Určitě bude souhlasit s tím, který zanechal v chalupě Moudrého a kolem ní jeho vrah. Chcete se vsadit, Hrone?”

Nechci, soudruhu kapitáne.”

Skupina tanečnic v blytivých flitrových miniúborech předváděla dalí baletní vloku. Nechtěl před Maud projevovat nadměrný zájem o drádivě odhalení, pěkně formovaná těla i hezké obličeje. Chtěl, aby strávili ve varieté hezký večer a rozhodl se neetřit na výdajích. Druhá láhev francouzského červeného vína, předtím pestrá večeře. Zkrátka ve na úrovni “dědice z Pekla”, jak mu Maud ertovně říkala. Ve svém modrém kostýmku byla okouzlující. Libor si se zadostiučiněním vímal závistivých pohledů muského publika, u kdy přicházeli k objednanému stolku. Měl obavy jen z jedné věci. A skončí varietní program a začne čas volné zábavy, pohrne se k jejich stolku procesí .travoltů’ s vyzváním k tanci. Byl rozhodnut nedat jim ani zrnko ance. Připravoval se k tomu, e a jejich nálada stoupne po dalím přípitku k správnému bodu, předloí Maud svůj osudový návrh.

Maud byla nejen okouzlující, ale i ensky milá. Poloil jí zlehka dlaň na hřbet ruky. Vyuil chvíle, kdy se na parketu připravoval onglér k svému vystoupení. Podívala se na Libora a usmála se. Ucítil, jak konečky jejích prstů mu jemné pohladily dlaň. Hudba přestala hrát, varieté ztichlo, artista si naloil na nů v zubech nebývalé mnoství různých sklenek a stoupal po ebříku.

Maud,” zaeptal Libor. Mám tě rád.”

Maud se na něho opět podívala a řekla tie. Já vím. Já tebe taky.”

Libor Klika polkl naprázdno, ale v miku to napravil a obrátil do sebe plnou sklenku vína.

Kdyby tě tak viděl nějaký znalec, třeba ná bodrý Moravák a éfredaktor, zhrozil by se.” Dalí slova Maud zanikla v zuřivém virblu bubnů, provázejícím vrchol artistova čísla. Varieté se roztleskalo, světla rozsvítila. Programová část skončila. Hudba začala hrát k tanci. Na parket vstoupily první páry.

Smím prosit?” optal se Libor v obavě, aby ho nepředběhl někdo jiný.

A ty bys chtěl? Myslela jsem, e netančí.”

To teprve uvidí. Ale napřed se podívej jetě na tohle.” Libor zalovil v náprsní kapse a vytáhl obálku s dopisem. Na obálce byly cizokrajné známky. Libor podal Maud dopis psaný v němčině. Se zájmem si jej prohlíela. To je ze výcarska?” poznamenala, kdy si přečetla titěné záhlaví notářského úřadu v Bernu.

Jen si to přečti.”

Maud mu vrátila mlčky dopis, ani jej přečetla.

Zvou mě do jedné výcarské banky, aby převedli uloené úspory pani Čermákové na moje jméno.”

Maud toto sdělení zarazilo, ale jen na chvíli.

To je divné. Jak se dozvěděli, e Čermáková zemřela a ty jsi její dědic?”

Posílali prý jí přes nai banku nějakou vyádanou částku, která se jim vrátila s tím, e uvedená je mrtvá. Sdělují, e jsem se stal jediným dědicem. Chápe to? Předtím o mě nejevila zájem a přesto někde ve výcarech je z roku 1964 její prohláení, abych se v případě její smrti stal univerzálním dědicem. Má to vak nějakou podmínku, kterou prý mi mohou sdělit pouze osobně.”

To se mi, Liborku, nějak nelíbí. Ale ví co? Nechme to na zítra. Zavolám kapitána Tomáka a poradíme se. Nebo zavolej přímo majora elinu. Řekl ti přece, kdyby se kolem tebe něco dělo, abys mu dal vědět.”

Volal jsem mu, ale je mimo Prahu. Nechal jsem mu vzkaz.”

A co budeme dělat dál, Liborku?”

Zítra tě naloím a vyrazíme do Pekla. Je přece sobota a víkend. Pojedeme ke mně na chalupu.”

Tak ty takhle …

Maud, e pojedeme…”

A přespíme tam?”

Já myslel, e kdy se jako dnes večer zasnubujeme …

Maud se začala zvonivě a hlasitě smát.

Ty jsi prima … sáhne mi na ruku a je to pro tebe zasnoubení? Dobře, pojedu s tebou. Ne, vlastně ty pojede se mnou, mým trabantem. Tobě se nesvěřím … samozřejmě jen pokud se to týká řízení.”

Pěkně začíná a to jetě neví, e jsem s tebou chtěl dneska sjednat termín svatby …

Liborku, kolik je ti let, e tak spěchá?” směje se Maud, drí ho za ruku a vede na taneční parket.

****

Soudruhu majore, strámistr Koek. Prohledával jsem podle vaeho rozkazu se sluebním psem prostor, kde dolo k zadrení toho Pavlity. A nael jsem tuhle taku.” Mladičký strámistr podal elinovi těkou čtvercovou branu, uzavřenou zdrhovadlem.

To je vynikající, soudruhu strámistře.”

Soudruhu majore, dovolte mi odejít.”

Koku, člověče, jestli je to ta věc, kterou hledáme, čeká tě mimořádná pochvala, víc ti já nemůu navrhnout. Jsi paák.”

elina zůstal v místnosti sám. Usedl ke stolu a opatrně otevřel branu. Prsty se mu chvěly vzruením. Vytáhl těký předmět, zabalený ve voskovaném plátně. Nedalo mu a odstranil obal. Kovová dóza. Obracel ji ze vech stran. Malý okrouhlý otvor nebyl určen pro normální klíč. To vypadá, e můe být zajitěna proti násilnému otevření plastickou výbuninou. Na tohle je třeba zavolat specialisty.

Dveře do místnosti se rozletěly a v nich stál major Konvalinka.

Máme dalí překvápko!”

Listonoe?”

Ten se zatím neobjevil, jak hlásili kluci z Gamy L.

Tak mě nenapínej!”

Soudruhu majore, myslím, e to pro nás bude dalí noc beze spánku. Ale bude stát za to.”

Major Konvalinka zpozoroval teprve nyní kovový kontejner, leící na stole před elinou. Postoupil blí a významně hvízdl.

Pozor, nesahat! Třeba to vybuchuje,” zarazil ho elina. Konvalinka jako by neslyel.

Myslím, e to vypadá… alespoň podle rozměrů … to vypadá na ten krám, co odnesl Moudrý od Čermákové a Veselka, počkat…”

Já čekám, Jane,” přeruil jej elina. Říkal jsi něco o překvápku. Nejdřív to tvoje a pak tohle moje.”

V lese u Luce objevili kluci Ladu 1500. Podle státní poznávací značky patří doktoru Hrabitovi z Nové Pece na umavě, po kterém je vyhláeno celostátní pátrání. Teď jetě musíme počkat na konfrontaci, ne přijedou Budějčáci. Já neuzavírám pořád sázky jako ná kapitán Masák, ale tentokrát učiním výjimku. Vsadím sto proti jedné, e zadrený Pavlita, mimochodem s falenou občankou, jak se zjistilo, je totoný s doktorem Hrabitou, který teď sedí u nás v cele předběného zadrení.”

A který odhodil tuhle krabici, aby se zbavil doličného předmětu,” ukázal elina na stůl. Tedy doličného předmětu, jak se to vezme. Pokud jde o vradu Moudrého, tak patrně ano. Ale co se týče téhle věcičky, bude to víc ne doličný předmět. V tom směru bych se taky chtěl vsadit.”

Na elinově stole jako naschvál zabzučel hovorový tón telefonního dispečinku.

Slyím, přepojte na Gamu jedna,” zvolal major elina. Dal si spojit vechny hovory ze stanovi do místnosti majora Konvalinky, který se právě zabýval výslechem Moudré.

****

Kdy Konvalinka vstoupil do místnosti, kde byla s dvěma přísluníky zadrená Moudrá, přivítala jej s úsměkem. Divná enská, napadlo jej.

Tak, paní Moudrá, co jste dělala v chatě pana Veselky? Řekněte nám to?

Nemusela bych vám říci vůbec nic, ale řeknu, proč ne? Nemám co tajit. Byla jsem si tam pro peníze a perky, které Veselka při návtěvě mého manela ukradl.” Moudré se blýskaly oči zlostí.

Jak to, e jste o nějakých odcizených věcech nehovořila, kdy jsme u vás vyetřovali sebevradu vaeho manela?”

Proč jsem nic neříkala? Nechtělo se mi! Nemám k vám důvěru. My si své věci vyřizujeme mezi sebou sami.”

Kdo je to my?” ptal se poněkud nechápavě Konvalinka. My jsme my a vy jste vy!” odsekla Moudrá.

Tak takhle ne, paní Moudrá. Neoprávněně jste vnikla do cizího domu a chtěla jste tam uzmout peníze a perky, jak sama přiznáváte.”

Nechtěla jsem nic uzmout! Nepřekrucujte skutečnost! Chtěla jsem si vzít co mi patří!” vykřikla Moudrá hystericky. Bylo znát, e její strnulost a klid mizí.

To je vá výklad, ale ná právní řád má na takové skutky jiná měřítka.”

Jaká měřítka?”

Váená paní, zákon klasifikuje násilné vniknutí do cizího domu s úmyslem se obohatit jako trestný čin.” Moudrá zmlkla. Přes obličej jí na okamik proběhl zákmit strachu, ale vzápětí se opět tvářila suverénně.

Co kdy vám řeknu, kdo byl vrahem mého mue?”

Jak to víte, e vá manel byl zavraděn?”

Vím!”

A delí dobu?”

Hned od začátku a dokonce jsem mu to pověděla do očí. Dostal strach a raději zmizel…” Moudrá se odmlčela. Řekla víc ne chtěla.

Paní Moudrá, my víme kdo vaeho manela zavradil. Bohuel to stálo velké úsilí a značné prostředky, ne se nám to

podařilo zjistit. Vy jste vraha kryla a napomohla jste mu svým mlčením k útěku. Zamlčování a utajování skutečností, které by vedly k usvědčení pachatele, je trestné. Dalí věcí je, e jste svým jednáním napomohla k tomu, e vrah vaeho mue ji neije, byl… Konvalinka zmlkl.

Tak Veselka je mrtvý? Dobře mu tak, lumpovi!”

Polu sem soudruhy od vyetřovačky, aby zadrenou vyslechli a sepsali protokol,” řekl Konvalinka dvojici přísluníků a opustil místnost.

****

Kdy vstoupil rozruený Konvalinka do místnosti dočasného velitelského stanovitě, stál major elina u stolu a drel v ruce fonogram. Obrátil se na Konvalinku.

Je z Prahy. V Dejvicích bylo objeveno osobní auto typu porsche ze západního Německa, které je ji několik dnů oputěné. Přilo se na to tak, e v té ulici se kadý čtvrtek musí auta odstranit, kvůli úklidu. Je to nařízeno a kadý místní řidič to zná a ve středu večer nastává stěhování aut do nejbliích ulic a parkovi. Majitel tohoto vozu to pochopitelně nemohl vědět. Moná, e to nemá pro nai akci význam, ale člověk nikdy neví. Nechal jsem zjiovat hlavně, co se stalo s Veselkovým novým vozem, který z chaty zmizel. K tomu je zde hláení. Mercedes státní poznávací značky LIA - 81 - 00 byl nalezen zaparkován na hlídaném parkoviti u Hlavního nádraí v Praze. To nám potvrzuje, e Veselka se přesunul do Českých Budějovic a potom do Nové Pece vlakem. Jetě k tomu prvnímu vozu. V něm přejel hranici v Rozvadově nějaký Wolfgang Hirsch, podle pasu státní občan NSR, narozen ve dvaadvacátém roce. Kde se teď nachází, není známo.”

Výborně.”

Nemohl byste mě na nějakou chvíli postrádat? Přijel ten redaktor z Prahy a rád bych si s ním pohovořil.”

A kdy mají přijet budějovičtí?”

Asi kolem sedmnácté hodiny.”

elina vyel ven. Teprve nyní zjistil, jak potřebuje být alespoň chvíli sám. Co kdyby el na chalupu za Klikou pěky? Nejde to, kdyby ho volali, musí být ihned zpět a bez auta je to nemyslitelné. Čekají na klíčový okamik.

Nejraději by do auta nenastoupil a proel se tím rozlehlým, zeleným parkem, který se prostírá od objektu Slovanka, kde měli táb, a do středu lázní Libverda. Určitě si sem ale jednou

vyjede, na sobotu a neděli, a bude mít volno. Volno? Co je to? Kolikrát si ji říkal, kdy byl sluebně po různých místech v republice, sem se vrátím - a budu mít volno! Zatím se nikam nevrátil. Prokličkoval skrumáí aut různých značek a typů a vsedl do své lady. Ani jedno z aut před budovou Slovanky nemělo označení, e se jedná o vůz Bezpečnosti.

Jel zvolna a pozoroval čilý ruch lázeňského městečka. Dokonce jsou zde i pěkné eny různého věku. Jeden by na první pohled neřekl, e jim něco chybí, povídá si pro sebe elina. Kdy je sám v autě, má zvyk polohlasně komentovat dění kolem sebe.

Kdy vyjel lesní cestou na “pekelský hrb”, oslnila jej záře slunečního kotouče, který stál na horizontu, přímo naproti cestě. Několik sekund jel úplně naslepo. Na “pekelském hrbu” minul několik chalup a zastavil se u poslední v řadě. Vystoupil z vozu. Ucítil teplé chvění vzduchu a v něm jemné bzučení muek a včel. Vedle něho se rozprostírala obrovská lípa. Zemský ráj to na pohled, napadá ho při pohledu do zeleného údolí, prozlaceného slunečními paprsky. Okenice i okna chalupy byla otevřena, ale nikdo nikde.

Haló, je tady někdo?”

elina zneklidněl. Rychlým krokem obeel chalupu. Takhle je to, ulevil si. Na zahradě svaující se do údolí, leely na přikrývce dvě postavy. Byl to Libor Klika s nějakou enou. To asi bude redaktorka a přítelkyně kapitána Tomáka, či spíe jeho manelky.

Máte tady návtěvu,” zavolal.

Klika se zvedl, zamával a spěchal k němu. Podali si ruce.

To je prima, e jste přiel. Maud, je tady soudruh elina.”

Marie Krátká, řečená Maud,” představila se, podávajíc majorovi ruku.

Půjdeme dovnitř?” zeptal se Libor.

A nebude líp venku? Co támhle u toho přírodního stolku?” ukázal elina na čtyři palky, v jejich středu trůnil objemný pařez.

Výborně!” zvolala Maud. Půjdu zatím uvařit kávu. Dáte si doufám, soudruhu majore?”

Zmizela v chalupě a Klika se elinou osaměli.

Vidím, e se tu máte jako v ráji.”

Poprvé se tu cítím dobře. Kdy jsem tu býval sám, nemohl jsem spát. To ticho a přitom občas neznámé zvuky. Bez práků jsem neusnul.”

A nyní, ve dvou jste spal?”

Jestli myslíte, jako e je tady Maud … tak to ne, soudruhu majore … tak daleko nejsme …

Pozor, nese se káva… opařím!” smála se Maud, její příchod znamenal pro Libora vysvobození z rozpaků.

Nyní mě na okamik omluvte, něco vám přinesu, soudruhu majore,” řekl Klika.

Maud se posadila.

Kouříte?” nabídl jí elina cigaretu a připálil jí.

Mlčeli. Je tady krásně, e?” snail se o rozhovor.

Podle toho, co tím myslíte, soudruhu majore.”

Dalí rozvinutí konverzace přeruil Libor. Přiel a podával majorovi obálku.

To mi přilo ze výcarska.”

elina vyňal sloený list a četl.

Velmi zajímavé. Jak je vidět, tetička nedá pokoj ani po smrti, lépe řečeno lidé, kteří tetičku dirigovali.”

Co mám dělat?”

Myslím, e byste tam měl jet. Ale o tom si promluvíme později, není to tak jednoduché. Víte co, a se vrátím do Prahy, zavolám vás a sjednáme si schůzku.”

Zase u mne?” usmívá se Maud.

Dalí rozhovor byl naruen podivným pípáním, které vycházelo z kapsy majorova saka.

Promiňte!” elina vyndal miniaturní vysílačku a vytáhl prut teleskopické antény. Sepnul červený knoflík.

Slyím.”

Jsou tu Jihočei a spěchají,” ozval se slabý, ale slyitelný hlas.

To je vidět. Přijeli o hodinu dřív. Jedu okamitě zpět. Konec,” ohlásil elina.

Vidíte jak to se mnou vypadá. Bylo mi s vámi příjemně a …” obrátil se elina k Liborovi.

Snad se nevidíme naposled, soudruhu majore,” loučila se Maud.

****

Jetě ne mělo dojít k setkání s budějovickými přísluníky, dohodl elina s majorem Konvalinkou krátký předběný výslech zadreného Pavlity.

Tak jak se jmenujete doopravdy, pane Pavlito?” poloil otázku major Zelina.

Máte občanský průkaz, ne? Číst snad taky dovedete.”

Váený pane, člověk, na kterého byl vystaven tento občanský průkaz, je dva roky mrtvý. Co tomu říkáte?”

Zadrený se pokusil o úsměv, ale místo něho mu na lícních kostech několikrát poskočily svaly.

Vae fotografie byla do občanského průkazu vlepena dodatečně a to přerazítkování, i kdy velice perfektní, je padělek. Takové úpravy se dají provést jen vynikající moderní technikou a nikoli tuzemskou, váený pane,” pokračuje Zelina.

Vyslýchaný polkl naprázdno a na lících mu znovu proběhl nervní tik.

Zelina pokrčil rameny a naznačil Konvalinkoví, aby zavolal skupinu, která čekala ve vedlejí místnosti.

Kapitán Borůek a kapitán Jaro z českých Budějovic vstoupili s Antonínem Burdou. Mu na idli prudce sklopil hlavu.

Představovat se nemusíme, e? otázal se ho Burda.

Ale vám pana Hrabitu představit musím, soudruzi. Asi ho neznáte tak dobře jako já.”

Mu vyskočil ze idle a chtěl se vrhnout na stojícího Burdu.

Ty kryso práskačská,” vykřikl, ale dva páry rukou jej vrátily zpět do idle.

Do místnosti vrazil podporučík Hron. Soudruhu majore, rychle, rychle!” Přiskočil k Zelinoví a táhl ho za ruku ven. Vichni v místnosti byli tímto vpádem překvapeni. Jen Zelinoví okamitě dolo o co běí.

Soudruhu Konvalinko, převezměte dalí výslech a vechno nechte protokolovat.” Ve dveřích se jetě Zelina na Konvalinku obrátil a ukázal mu zdvieným palcem, e dolo k tomu podstatnému: konečně se objevil!

****

Přísluník speciální skupiny BND Wolfgang Hirsch byl zvyklý plnit rozkazy přesně a rychle, jak se od profesionálů jeho oboru vyaduje. Turistické vízum do Československa ho opravňovalo ke krátkodobé návtěvě. Podle příkazu, jen musel osobně podepsat generálu Niemitzovi, se zavázal k absolutní mlčenlivosti. První úkol splnil téměř hravě. Stačila sada injekcí, aby rozvázal .Emporkómmlingovi’ jazyk a pak to s ním poslední injekcí ukončil. Vdycky mu svěřovali akce, při nich,hořelo’.

Také Krúgler je u teď v bezpečí. Vypadl z libereckého hotelu, sotva předal Hirschovi schéma mrtvých schránek. Čert

aby vzal běloručky. Vdycky se ti panáci řídili heslem kdo uteče, ten vyhrává.

Wolfgang Hirsch má pro strach uděláno. Z Prahy do Horní Plané a odtud do Liberce jel jako Niki Lauda. Ve vypůjčeném autě. Svého porsche odstavil v Praze v Dejvicích. V půjčovně si najal kodovku se státní poznávací značkou AO 66-01, aby zbytečně nebudil pozornost.

Teď jde o to, vybrat z chodu pár schránek, počkat v hotelu na toho zubaře, kterého poslal, aby mu vyzvedl a přinesl věc pro generála. Má za to slíbenou tučnou odměnu v západoněmeckých markách, e by tolik nevydělal ani za pět let zubařiny. A pak nasednout a sbohem, Československo. Wolfgang Hirsch se sem po tolika letech nerad vracel, by jen nakrátko a pod krycím jménem, na které má vystaven i cestovní pas a ostatní dokumenty.

A přesto byla kdysi tato země místem, kde se narodil a proil dětství i jinoství. V turnerských oddílech Konráda Henleina poprvé navlékal bílé podkolenky, poprvé na tajných srazech zdravil vztyčenou pravicí a poprvé - to u veřejně - skandoval ,Wir wollen heim ins Reich. Narodil se v Ústí nad Labem, ale do těchto končin, do Raspenavy jezdíval k tetě, která tu měla malou keramickou továrnu. A odtud také přeel počátkem září 1938 s ostatními mladými henleinovci za hranice do říe, kde byli začleněni do dobrovolnického sudetoněmeckého Freikorpsu, dostali krátký výcvik, rakouské zbraně … und los! Zúčastnil se přepadu několika československých celnic a četnické stanice v Habarticích. U tenkrát si vyslouil uznání od velitele Freikorpsu podplukovníka říské branné moci Koechlinga, u tenkrát o něm, o Hansovi Jirschikovi říkávali, e je chlapík, ,der den Ding wirklich versteh. A to uznalé ocenění, e je muem, který opravdu rozumí řemeslu, mu zůstalo dodnes.

Proel ve slubách zpravodajské sluby NSR celý svět, od Afriky a Latinské Ameriky zpět do Evropy. Na padesát devět let nevypadá. Vděčí za to pravidelnému sportování, kondičkám, tvrdému tréninku. Zná své řemeslo a kdyby se dělaly zářezy na pistoli, musel by mít sadu náhradních paeb.

Celý svět proel a teď tady musí zase lapat, v módní bundě a s fotoaparátem na břie, jako přitroublý turista, obdivující se krajině kolem lázní Libverda. V lesní aleji, vedoucí k Luci, ho zaujme památník obětem první světové války …

Zatím je brzy, potkává málo lidí, nikomu není nápadný. Slyí kolem sebe řeč, jí rozumí, ale kterou nenávidí stejně jako ty,

je touto řečí mluví. Nenávidí a proklíná je. Otce, matku i sestru odsunuli po pětačtyřicátém do západního Německa, sebrali jim vilu i obchod s textilem, také tetičku v Raspenavě připravili o keramickou továrnu a musela pryč… Jen ale počkejte, Hans Jirschik dosud neodeel do starého eleza, proto je teď tady jako Wolfgang Hirsch. Je nás mnoho, kteří jsme dosud v plné síle a věříme, e přijde den … Es kommt der Tag!

****

V místnosti, kde měl Hron slubu, se elina sehnul k zapnuté vysílačce.

Tady Alfa!

Tady je Gama jedna. Přiel před třemi minutami a vyzvedl si materiál. Sledka se na něho napojila. My ho jetě vidíme. Jde směrem k léčebnému domu, k zámečku. Fotodokumentaci jsme provedli.”

Rozuměl jsem. Přesouvám se k zámečku.”

Zřejmě má vůz na tom parkoviti na náměstí.”

Rozumím. Dejte sledce zprávu, e mě tam najdou. Konec.”

Zelina vyběhl z budovy a nasedl do vozu. Musí se co nejrychleji dostat na místo. Při projídění parkem musel jet pomalu. Lázeňtí pacienti se poklidně trousili z různých ubytovacích objektů v parku do centrální budovy, kde byla jídelna. Lidé si klidně chodí a vyuívají pohody, ani by tuili, co se děje kolem nich.

Na parkoviti v centru Libverdy, před národním výborem stálo několik vozů různých typů i státních poznávacích značek. elina vylezl z auta a stoupnul si před budovu národního výboru. Na chodníku i po ulici proudily skupinky lidí. To není nejvhodnějí doba. Celá akce musí proběhnout v klidu. Snad nebude ten chlapík dělat nějaké skopičiny.

elina ucítil mírný náraz do ramene a zaslechl: U jde. Ten chlápek v bundě a s foákem. Má brýle se zlatou obroučkou.” Z uličky od zámečku se vynořil. Kráčel pozvolna. Na pohled elegantní turista v nejlepích letech. elina vyuil procházející skupinky lázeňských hostí a několik metrů kráčel za nimi. Mu byl několik metrů vlevo a mířil na parkovitě. elina se odtrhl od skupiny a třemi rychlými kroky stál před elegánem.

Bezpečnost!”

Bitte?”

Jménem zákona! Půjdete se mnou!”

Turista se rychle rozhlédl kolem sebe. Hledal prostor pro únik.

Spatřil jen několik dalích muů, kteří kolem něho uzavírali kruh.

Nikdo z lázeňských hosti nic nepostřehl. Poručík Jurita bleskově přiskočil a nasadil turistovi pouta.

****

Soudruhu plukovníku, dovolte, abych vám doloil zatímní výsledky akce ,Němý.

Posaď se, Václave, a začni. Odpoledne mám jít s předběnou zprávou k náčelníkovi.”

Major elina poloil na stůl desky s pracovní fotodokumentací. Vytáhl z nich detailní snímky ocelové schránky, její masívní víko s okrouhlými rohy bylo otevřeno. Pak následovaly dalí záběry předmětů, které byly nalezeny uvnitř.

Já to stručně zrekapituluji. Zakódovaný seznam členů agenturní sítě Čermákové. Kód se podařilo pomocí počítače celkem snadno rozbít, vodítkem byla dvě rozkrytá jména: toho agenta z NDR a Krále. Zbývajících devět zatím asi netuí, e o nich víme a e je začínáme rozpracovávat. O kadém z nich jsem vás u informoval, nyní přikládám k jmennému seznamu charakteristiky, které se zatím podařilo k jednotlivcům získat. Nejsou samozřejmě úplné, pouze orientační.”

A co z nich vyplývá?”

Vá odhad, e sí rezidentky Čermákové byla postavena na lidech, kteří se více či méně kompromitovali v době nacistické okupace, byl správný. I to, e sí stárla. Podle seznamu se věkový průměr dá stanovit plus minus kolem edesátky. Co ovem neznamená, e by byla méně nebezpečná.”

To jsem nikdy netvrdil.

Já vím. Přirovnával jste je k rezavým minám, které se znekodňují s odstupem času daleko obtíněji.”

Je třeba prostudovat do hloubky kadý případ. Ti lidé mohli a patrně také získávali informace z okruhu svých známých, svých rodinných přísluníků, ani třeba o tom jejich informátoři měli tuení.”

Plukovník Hájek vzal do ruky dalí snímek.

Ten miniaturní rychlovysílač je kde?”

Mají ho nai slaboproudaři. Pokouejí se zjistit, kdy byl naposled pouit.

Major elina vytáhl z desek poslední dva snímky předmětu, který byl uloen v kontejneru. Zobrazovaly líc a rub nevelkého

kartónu, zalitého v průhledné fólii. Na lícové straně byla vyraena estimístná prázdná kolonka. Pod ní tatá kolonka, ale s vyraenými číslicemi estimístného kódu. Na rubu kartónu stála firemní značka Bankverien Fouché und Comp., Zůrich, Schweiz. Průkazní lístek pro majitele konta u zmíněného ústavu.

Tahle věcička, jak jsem se dozvěděl u odborníků, se někdy v peněnické hantýrce nazývá ,dvojče’. Po jejím předloení vám dají pouze výpis z konta, ale k vybrání hotovosti musíte znát est dalích správných čísel do prázdné kolonky.”

Take druhý průkazní lístek …

…..Je to druhé .dvojče’. Vypadá navlas stejně, ale má

vedle prázdné kolonky druhý číselný kód. Pouze oba dva dohromady otevírají konto.”

Čili, jestli tomu rozumím, majitelé konta jsou dva a jeden bez druhého nevybere ani zlámaný gro,” zeptal se Zeliny Hájek.

Můe, ale musel by znát to druhé číslo.”

Anebo mít druhé .dvojče’, které má v drení spolumajitel. Co je vlastně pra jako uhoď, e? Zajímalo by mne, kdo je spolumajitelem konta Gabriely Čermákové.”

Někdo, komu velice záleelo na tom, aby se kontejner i s tím průkazním listem dostal po smrti Čermákové co nejdřív ven. Soudruhu plukovníku, vdy západoněmecká rozvědka nasadila vechny páky a vechny formy, staré i nové a nakonec se nezastavila ani před úkladným vraděním. Hrabitův výslech dosud pokračuje, ale u přiznal spoluúčast na likvidaci Veselky, jak jsem vám hlásil. lo jim předevím o to, dostat z Veselky, kde ukryl kontejner. Nechci, abyste mi opět vytýkal fantazírování, ale podle mě otázka kontejneru je hlavně otázkou tohohle … elina klepl dlaní na snímky průkazního lístku.

Hirsch stále odmítá vypovídat?”

Je to profesionál. Vyádal si u tlumočníka a právního zástupce a také lékařskou prohlídku. Jene zatím neví, e máme Hrabitu. Jsem zvědav, a dojde k jejich konfrontaci.”

Vidím, e akce ,Němý je zralá opravdu jenom na předběnou zprávu. Ale v kadém případě bude nutné zajistit vemi prostředky paralyzování odkryté sítě a podumat o tom, jaké poučení vyvodit z jejich práce ale i z naich chyb. Co říká? Ty mě neposlouchá? Na co zase myslí?”

Nechtěl bych dělat tečku za případem ,Němý, dokud … Na to mě vlastně přivedl redaktor Klika. Kdy jsem s ním

poprvé navtívil tu jeho chalupu v Pekle, upozornil mě na určitou zajímavost. Jeho tetička měla viset na stěně nad psacím stolem obraz, jediný na celé zdi. Představoval jistého význačného chlapíka z dob Napoleonova císařství, který se nazýval Fouché a tetička ho měla stále na očích, uvaovali jsme, proč asi…

A na to teď myslí? Nepřehání to s tou tvou fantazií, elino?

Soudruhu plukovníku, ta bankovní firma ve výcarsku, kde měla Čermáková konto, se také jmenuje Fouché. To nevypadá na náhodu. Tím spí, e Klika dostal teď to pozvání do výcarska. Jestli je můj předpoklad správný, půjde o snahu získat ho přes nějakou lákavou nabídku ke spolupráci. Nebylo by patné znát jejich současné záměry a zájmy u nás. Smluvil jsem si na zítřek s Klikou schůzku a byl bych rád, kdybyste u toho byl také.

Počkej, počkej. Poslat ho do výcarska … to není jednoduchá věc. Ale něco by na tom mohlo být. Jene takovou akci nemohu rozhodnout sám. Předloím to odpoledne náčelníkům. Ty si tedy od toho slibuje…

Plukovník se neudrel, navzdory odříkání vytáhl ze stolu cigaretu a druhou nabídl elinovi.

Já si od toho slibuji, doplnil major jeho otázku, e by akce ,Němý’ mohla mít pokračování.”

Konec