Dlouhý stín - Ivan afhauser, Antonín Jirotka

Spis leel na plechové polici archívu a zdaleka nebyl tak zaloutlý, jak by se dalo očekávat.

No tak, mladej, to by pro dneek u stačilo, ne?” Táta Bene se chystal domů, konec konců venku se začínalo stmívat. Kdysi to prý býval perfektní kriminalista, ale dva těké infarkty ho vyřadily z operativy a teď dosluhuje v archívu.

Já tu dneska nemůu vysedávat,” řekl, jakoby se měl omlouvat on a ne já, dcera mě pozvala na večeři, ví?

Otočil se k nekonečným zásuvkám kartotéky a byl bych přísahal, e schválně. Spis v

bleděrůových deskách v té chvíli zmizel v mé aktovce. Připadal jsem si jak zlodějíček, ale tomuhle pokuení nelo odolat. A to jsem jen letmo zalistoval tři roky starým příběhem.

Vyetřování vrady, které neskončilo na stole prokurátora. Pomníček, mizivé procento

neuzavřených případů ve statistice násilných trestných činů.

Jetě tě to pořád baví?  zeptal se táta Bene rozváně mezi zamykáním nesčetných

plechových skříní. Naráel na to, e mé pravidelné návtěvy archívu se táhly u skoro rok.

Jistě,” řekl jsem a myslel jsem to doopravdy. Tenkrát, ze začátku v tom byl kousek jeitnosti, touha vyrovnat se kolegům, kteří měli za sebou deset, patnáct let kriminalistické praxe. Byl jsem nováček, hltající staré protokoly, abych z toho co nejvíc odkoukal. Ohledání místa činu, taktika výslechů, prověřování vyetřovacích verzí. Vskutku, kola to byla znamenitá, jene čím dál tím víc mě začínala zajímat nejen kriminalistická technika, ale sloitost a zvlátní tragika lidských osudů. Archív mi prostě dával to, co bění lidé hledají v knihovnách a mnohosvazkových románech.

Před budovou správy cvrnkl táta Bene do pomyslného klobouku, a řekl mi nazdar. A pak

zcela mimochodem, jako se mluví o počasí nebo o fotbale dodal:

Jo, a doufám, e to, co má v tý tace, nezapomene někde v tramvaji nebo v hospodě. To by pak nezavřeli tebe, nýbr mne..

Byl podvečerní pátek, víkendový blázinec pomalu utichal, v ulicích města se začínaly

rozsvěcet zářivky a lípy opojně voněly začínajícím létem.

Také se blíily prázdniny, tenkrát, před třemi lety. A jestli se jistý Petr Houdek těil na trochu vlídného, příjemně hřejícího sluníčka, na páru vystupující po ránu z prohřátého jihočeského rybníka nebo na houby, které prý zpravidla v období letních úplňků rostou jako zběsilé, nedočkal se. Někdo ho udeřil tupou stranou sekery do hlavy, 5

čím způsobil, jak s nezúčastněnou přesnosti hlásil pitevní posudek , proraení spodiny lebeční, vnitřní krvácení a natolik váné pokození mozku, e mělo za následek okamitou smrt.

NĚKDO.

Tohle slovíčko nemají kriminalisté rádi. Vyetřování bylo nesmírně pečlivé a jeho výsledky zaplnily téměř est set stran spisu, který jsem si ne zcela regulérně zanesl do své smíchovské garsoniéry. Závěry byly větinou negativní.

Nepodařilo se na místě činu objevit ádné pouitelné stopy, které by ukazovaly na

případného pachatele.

Neprokázal se, ale ani nevyvrátil loupený motiv vrady. Nenael se nikdo, Jeho vztahy k obecné velmi oblíbenému dvaaedesátiletému Petru Houdkovi by byly takové, aby vyvolávaly třeba jen stín podezření z násilného činu.

Zkrátka nula od nuly pojde, vekerá práce vyetřovacího týmu naráela jen na samé slepé uličky. Ne, to nebyl nějak pokaený nebo zvoraný případ, kriminalisté objektivně udělali vechno, co bylo v jejich monostech a silách. Ale zůstala neobjasněná vrada.

Tedy dosud neobjasněná. Celý víkend jsem strávil pročítáním jednotlivých protokolů, ádný záchytný bod jsem pochopitelně taky nenael, jen jsem dostal nesmírnou chu rozjet se o dovolené do vesničky, která se jmenuje Lhota, poloit jetě semtam někomu pár otázek, porovnat, jaké změny způsobily ve výpovědích ty uplynulé tři roky, vlastníma očima si

prohlédnout místa, která jsem znal jen z dokumentárních fotografií.

V neděli v půl osmé večer zařinčel telefon.

Posly,” ozval se příjemný, chraplavý hlas táty Benee, čertvíjak se náčelník dozvěděl o tom spisu, co jsme v pátek sebrali…” Co dokáe jediné slovíčko! Za to společně jsme jsem byl v tu chvíli ochoten políbit tátu na čelo.

No a trochu se vzteká. Ráno se u něj má hlásit v kanceláři. Tak jen aby tě nezastih

nepřipravenýho …”

Aparát klapl, v ulici pod okny bouřily kolony automobilů, vracejících se do kamenného města.

Dost moná, e někdo z těchhle chatařů a chalupářů dnes jezdí do uprázdněného domku v

jedné jihočeské vesnici jménem Lhota.

xxxx

6

Náčelník mluvil nepříjemným tónem učitele, který přistihl koláka na záchodě se zapálenou cigaretou. Zdá se, e nemáte příli mnoho práce.”

Neřekl jsem na to nic a tak pokračoval. Patřil k lidem, kteří se dokáí dostat do varu vlastními slovy.

A předpisy pro vás taky asi neplatí, ne? Nejspí si myslíte, e operativní spisy jsou tu od toho, abyste s nima po vinárnách ohromoval slečny, ne?”

e mě to nenapadlo dřív. To ovem zavinilo to jméno. Dvořák, co je jich! Ale teď, kdy si náčelník Dvořák chviličku nedával pozor na svou pečlivě odposlouchanou pratinu a do hlasu se mu vloudil zpěvavý jihočeský přízvuk, i to slovíčko ne tak často a nadbytečně

pouívané na Strakonicku, bylo vechno jednoduché jako kolní trojčlenka. Vdy to není tak dávno, co jsem nastoupil. To on před třemi lety vedl vyetřovací tým okresní správy, Lhota byl jeho případ, bohuel nedořeený. A teď se objeví nějaký podřízený zelenáč, který se a podezřele zajímá o neúspěchy svého éfa. Na jeho místě bych nejspí zuřil taky.

Promiňte,” řekl jsem tie.

A to je vechno co dokáete říct,” hřímal náčelník. Promiňte! Odnáíte si domů sluební materiály a nepovaujete ani za nutné to svému představenému vysvětlit?”

Řekl jsem, e mě ten případ zaujal. Navíc, pokud vím, sám náčelník mi kdysi studium

archívních spisů doporučoval. A nael jste něco?” Dosud ne.”

Ach ták. Vy tedy hodláte ve své zábavě pokračovat.” Karatelský tón rozhovoru mě zvolna začínal zlobit. Poznamenal jsem, e celá záleitost je vlastně otázkou mého osobního volna.

e přijmu jakoukoliv výtku, týkající se mé práce na kriminálce, ale po večerech si snad mohu přemýlet o čem chci. Víte vůbec, kdo tenkrát celé vyetřování řídil?” Domnívám se, e ano.” Do oken kanceláře nakukovalo ranní sluníčko, hodiny na zdi ukazovaly půl deváté a já měl pocit, e je nejvyí čas, abych u odtud vypadl. Jene v tu chvíli jsem zail obrat náčelníkovy nálady, jimi byl major na správě pověstný. Zničeho nic, z nejprudího hněvu, mi náhle poloil otázku téměř přátelskou. Dáte si kafe?”

7

Kdy jsem přisvědčil, pustil se do boje s elektrickým vařičem a tichounce si při tom

pohvizdoval A co byste si představoval tam dělat teda v tě Lhotě?”

Povídat si o dovolené s lidmi, víc nic.“Náčelník nalil vařiči vodu do álků, ze spodni zásuvky psacího stolu vyndal krabici kostkového cukru a zdálo se, e o celé záleitosti přemýlí.

Tedy,” připustil po chvíli, moná, e na tom něco je. Civilista v hospodě se toho leckdy můe dozvědět víc, ne vyetřovatel při výslechu. Ale moc pravděpodobné to není.”

Neříkal jsem nic.

Nedávno tam byly velké polomy,” pokračoval zdánlivě bez souvislosti. Brigádníky určité shánějí a éf polesl je fajn chlap. Kdysi jsem s ním slouil na čáře. Mohl bych mu třeba zavolat, ovem jestli to myslíte váně .. Naprosto,” hlesl jsem.

Káva byla voňavá a silná, na stole blikala pestrobarevná tlačítka kancelářské telefonní centrály.

Dobře, dohodnuto,” prohlásil náčelník. Ale pamatujte na jednu věc. Já vás tam neposílám a je to vae dovolená. Bez ohledu na to, jestli s tím případem pohnete nebo ne. Tak abyste mi tu v prosinci neloudil o náhradní volno …”

Dovolená, jak docela jinak zni tohle slovo ne prázdniny. Prázdniny v sobě mají půvab

dětství a času plynoucího jetě velice zvolna. V dovolené u je odpovědně váná dospělost, spousta příprav a nakonec několik kvapem prchajících týdnů, které stejně větinou proprí.

Take jsem jel na dovolenou. Autobus se prodral posledními městskými ulicemi, na

výpadovce nabral stálou rychlost a jednotvárný zvuk motoru vybízel ke spánku.

Měl jsem podobný pocit, jako kdysi dávno, kdy jsem se chystal na svůj první letní tábor.

Poprvé od mámy, docela sám, do cizího prostředí, v něm se očekává, e se člověk bude

chovat jak tak samostatně. Tenkrát mi bylo sedm let a celkem jsem to zvládl. Repríza téhle premiéry na sebe nechala čekat čtvrt století…

Po necelých dvou hodinách zastavil autobus v Pisku, dál u se muselo pokračovat vlakem.

eleznice rachotila v mírně zvlněném malebném kraji a pak se za okny objevila Lhota.

Vesnička připomínající Alovy obrázky, kostelík, kolem něj takových dvacet, třicet chalup a v pozadí nekonečný les.

Tak to jste vy?” řekl ředitel lesního závodu. A to byla také jediná větička, kterou alespoň trochu naznačil, e o mém příjezdu u předem něco věděl.

8

To ostatní bylo kratičké úřední jednání, nejspí docela typické pro příchod jakéhokoliv brigádníka. Stručný dotazník, pracovní smlouva, celé to kádrové řízení netrvalo déle ne čtvrt hodinky, pak vytáhl ze zasklené skříňky klíčky od vozu a poznamenal téměř omluvně: Je to u trochu ojetá unka, ale lepí bohuel nemáme. Po obědě si ten auák přeberte a zejtra se do toho puste … “

S klíčky v ruce jsem vyel na dvůr lesního závodu. Pár nákladáků, v rohu bělorus, uprostřed montání rampa a otevřené dveře do dílny za hlavní budovou. Zem byla prosáklá olejem a naftou, pod okrajem střechy stál oprýskaný, potlučený a nevzhledný mikrobus koda dvanáct set tři. Jo, řekl statný chlap, kterého jsem v duchu odhadl na vedoucího dopravy, ty se ten novej. Tak si to nejdřív prohlídni a pak si vybere vybavení a vercajk.”

Na dvoře, který původně vypadal prázdný, se zčistajasna objevilo několik muských a bez nejmeních zábran mě pozorovali. Měl jsem dlaně zpocené jak studentík před maturitní zkoukou. Dvířka dvanáctsettrojky lehounce zavrzala. Vlezl jsem dovnitř a nadzvedl kryt motoru. Na spodním konci olejové měrky byla černočerná mastná pína. Rozdělovač, cívka, kabely. Zdálo se to v pořádku, alespoň od pohledu. Vylezl jsem ven, okoukl pneumatiky, zacloumal předními koly, čepy byly trochu uvolněné, ale zas ne tak moc.

Vedoucí dopravy tu mlčky stál a mnul v prstech cigaretu.

Kdy se v tom naposled měnil olej? zeptal jsem se. Jo, to u je dávno,” odvětil tajuplně.

Berete ho u pumpý nebo ve skladu?” Tady. Můe nafasovat v dílně ..

Vlezl jsem zpátky do auta, ruční pumpičkou nasál trochu benzínu a lehce povytáhl sytič. Pak jsem otočil klíčkem. Motor chytl překvapivě snadno a pomaličku se rozbíhal. Příjezd k montání rampě blokovala tatrastoosmatřicítka. Samozřejmě jsem mohl někde sehnat řidiče a poprosit, aby trochu uhnul. Jene se mi nechtělo. Popředu tam najet bylo vyloučeno, ale při troe ikovnosti tam přece musí jít zacouvat. Zařadil jsem zpátečku, spojka zabírala vysoko, ale čistě a plynule. Zvolna jsem se rozjel, zadními koly jsem se trefil do kovových labů rampy hned napoprvé. Srovnal jsem rejd, vůz se zhoupl, zabral a vyjel nahoru. Nechal jsem motor bublat na volnoběh, aby se olej troku prohřál, a seskočil na dvůr.

9

Stačí,” zarazil mě vedoucí dopravy a napřáhl pořádně velikánskou ruku. Já jsem nějakej Karel. Zejtra začínáme v est a auák bude mít v rychtyku. Není to tak patná kára, jak vypadá…” Ale já si to umím udělat sám.”

To vidím. Já tě chtěl troku vyzkouet. Vona si dnes spousta frajírků mysli, e na autě je jen volant a plyn. Ale tobě se tu asi bude docela líbit.”

Nejspí měl pravdu, a na to, e se mi tu líbilo u teď. Hospoda na návsi patřila k tomu typu vesnických restaurací, které oívají snad jen o tancovačkách a přes den zívají oputěností.

Pohledná hostinská, kterou jsem evidentně vyruil  jakési zajímavé četby, mi přinesla jedno nepříli kvalitní a teplé pivo a dlouze vysvětlovala, e se tady nevaří. Měl jsem hlad jako vlk a bylo to na mně asi vidět. Po chvíli se zase objevila a poloila na stůl krajíc mazaný kvarkovým sádlem a kdy jsem to chtěl zaplatit, rezolutně odmítla.

Vzpomněl jsem si na přeplněné praské restaurace a pocítil jsem cosi jako závist.

Vesnička klímala v letním odpoledni. Brigádnická ubytovna byla v rozlehlé chalupě na kopci hned vedle hřbitova. Pět čistě povlečených lůek, stejný počet zelených plechových stolků, připomínajících vojnu, voda venku na dvoře u klasicky skřípající pumpy. Potěilo mě, kdy jsem zjistil, e tu budu sám. Ostatní brigádníci ili raději v maringotkách, rozstrkaných po polesí a ubytovna zela větinou celé léto prázdnotou.

Vyfasoval jsem těký elezný klíč od vrat a měl jsem konečně volno a mohl se vydat na

obhlídku vesnice. V rybníku poněkud neudrovaném a zarostlém kuňkaly áby, uličkami

mezi domky drkotala kára naloená čerstvě pokosenou trávou pro králíky, lidé si vzájemně odpovídali na pozdrav a sluníčko zapadalo za zalesněné kopce.

Egon Ervín Kisch kdysi řekl, e má-li reportér co nejrychleji poznat neznámé místo, zajde předevím na hřbitov. Zkusil jsem to taky. Procházel jsem mezi pomníky, na nich se často opakovala stejná jména a téměř mimoděk jsem narazil na prostou ulovou desku, do ní

bylo vytesáno: Petr Houdek 1918-1980.

Za ty pouhé tři roky stačil u rov docela úhledně zarůst plevelem a trávou. Tři roky.

Čas pádí nevímavě a rychle smývá stopy, které jsme se pokusili na tomto světě zanechat my, lidé.

10

Kdyby se mě v té chvíli někdo zeptal, zda si opravdu myslím, e se mi podaří ten starý

nevyjasněný kriminální případ alespoň trochu osvětlit, nevsadil bych na sebe ani falený pětník.

V noci začalo pret. Drobný, ale vydatný dé smáčel les, rozbahnil dřevařské cesty a zkalil vodu drobných potůčků. Probudil jsem se uměním kapek dopadajících na střechu brigádnické ubytovny, opláchl venku u pumpy a vytáhl z batohu prastarý baloňák.

Na dvoře lesního závodu jsem byl ve tři čtvrti na est. Vude kolem postávala spousta

těkých nákladáků, řidiči svorně nadávali, v koutku za dílnou se krčila má oprýskaná zelená dvanáctsettrojka.

Má smůlu, kamaráde,” přivítal mě Karel Váchal, “dneska si asi moc nekrtnem.” Kdy jsem v malé, olejem vonící kanceláři podepisoval lejstro, stvrzující, e jsem spolu s vozem převzal do opatrování taky hever, lékárnu, výstraný trojúhelník a necelých dvacet litrů v nádri, klebil se na mě vedoucí dopravy docela přátelsky.

Konečně, na to si tady musí zvyknout. V mokrým lese se nedělá. Stálí zaměstnanci

dostanou průměrnou mzdu, ale ty jako brigádník ostrouhá mrkvičku.”

Poznamenal jsem, e snad nebude pret věčně a tahle slabomyslná pravda zřejmě Váchala

potěila.

Moment,” zadrel mě jetě a z obstaroní nedobytné pokladny vytáhl svazeček bloků na pět set litrů benzínu.

Norma je tu třináct a půl. To kvůli ztíenejm podmínkám. Je to sluný a dá se uetřit. Jestli to ale překročí, tak ti utrhnu hlavu.”

Prohlásil to s úsměvem, ale vypadal na to, e by se mu něco podobného mohlo podařit.

Odloudal jsem se do atny vyhraené řidičům, kde mezi plechovými skříňkami, polepenými

nahotinkami z nejrůznějích časopisů, probíhala rozvláčná debata o fotbale. Venku zatím dé jednotvárně bubnoval do kabin automobilů. Jedenáctá rozhodla.

Pro dneek padla,” oznámil garámistr a o půl hodiny později jsem zůstal v atně sám …

Ty nemá kam jít, co?” Skoro jsem se lekl. Vedoucí autoprovozu se tu objevil tichounce a neslyně jako duch. Pokrčil jsem rameny a řekl, e na tom nezáleí.

Blbost,” poznamenal Karel Váchal. Zajedem k nám na oběd.”

11

Chvilku jsem se zdráhal, ale marně. Máma je na to zvyklá,” odbyl mě nekompromisně, o jednoho víc, nebo míň.”

Byl to úhledný prostorný dům na konci vesnice, s velkou zahradou, na které se červenaly třeně. Vnitřek dával jasně najevo, e člověk, který tuhle chalupu postavil, umí s dřívím zacházet. Bylo tu příjemně a útulno.

Vedu ti hosta, mámo!” zahlaholil vedoucí autodopravy hned ve dveřích a příjemná starí pani mě přivítala se stejnou samozřejmosti, jako bych tu byl nejméně posté. Karel měl pravdu, asi tady byli na návtěvy zvykli… Jo a tohle je ná děda.”

Bělovlasý pán se starosvětsky nakrouceným knírem působil impozantně. S důstojnou

vyrovnaností zasedl do čela tabule a cinkl lící o talíř. Oběd byl znamenitý. Tak nějak vařívala moje maminka, člověk by za ta léta strávená v menzách, kantýnách a nejrůznéjích restauracích skoro zapomněl, e jídlo můe patřit k záitkům, na které se vzpomíná. Líný hovor se točil kolem problémů drustevního kravína, kde pani Váchalová u léta dělala krmičku a dědeček do toho poněkud nelogicky míchal stínosti na nastupující generaci. Ze slunosti jsem se snail vyzvědět, co mu vlastně na mladých lidech vadí a pokud jsem porozuměl jeho výtkám správně, ze veho nejvíc běelo o katastrofální neznalost karetní hry zvané licitovaný mariá.

Třeba to není tak zlé,” řekl jsem neprozřetelně, já například mariá hraju.”

Rozzářil se jako armádní světlice.

Váně? A licitovanej? No, Karlíku, toho mládence musíme vyzkouet, to nejde jen tak mluvit před dědkem vo kartách. Moment…” S udivující rychlostí zmizel kdesi v hlubinách domu a já se omluvně zadíval na svého hostitele.

Tak tomu se, kamaráde,” povídal, u nevyhne. Ale konečně, co dělat jinýho, kdy venku prí…”

Dědeček se vrátil s balíčkem zbrusu nových karet a s litrovou lahví bez jakékoliv viněty.

Tohle je pravá moravská, tu mám jen pro zvlátní příleitosti …”

Ze zamračené oblohy padaly na zem miliardy kapek a my jsme hráli. Děda byl mariáový

dobrodruh a romantik, poutěl se do zcela nesmyslných her, na obraně flekoval z čiré

rozvernosti, bez ohledu na to, e list v ruce velel utichnout.

Karel Váchal hrál poměrně přesně a bez chyb a tak zůstalo na mně, abych nekazil tu

bojovnou náladu, kterou dědeček zavedl, odborníkům od Nováků by nad tím,

12

co jsme prováděli, vstávaly vlasy hrůzou na hlavě, ale celkem vzato, byla to legrace.

Flek, re, tuti.. Čas letěl jako splaený a bylo u pozdní odpoledne, kdy do místnosti vstoupil přelud. Jo, tohle je moje dcera Kamila,” prohlásil Váchal mezi dvěma tychy a vynesl zelené eso. Byla to dívka přibliné dvacetiletá a patřila k tomu druhu en, za kterými se mládenci na ulicích ohlíejí tak dlouho, dokud nevrazí do kandelábru.

Lehkým pokývnutím odbyla pozdrav, uvelebila se do proutěného křesla, na klín si poloila svazek časopisů. Poněkud mě to vyvedlo z míry, přiznávám.

Udělal jsem několik začátečnických chyb, prohrál dvě docela jednoduché hry za sebou a

rozradostněný vítězný dědeček nadeně sliboval, e mě naučí v kostele hvízdat.

Okolo páté odpoledne přestalo pret. Z lesů za dokořán otevřeným oknem se valila pára a v trhancích mezi edivými mraky se čas od času zalesklo slunce.

Tak si myslím, e to pro dneek stačí,” řekl Váchal, červený eso kolo …”

Děda se chvilku bránil, ale nakonec uznal, e jsem si přiel taky trochu popovídat a e jsme se u karetního stolku rozhodně neseli naposled. Slivovice lahodně hřála v aludku a svět byl krásný. A nato, e dívka Kamila ani jednou nezvedla pohled od těch svých časopisů a na mou přítomnost reagovala přiblině se stejným zájmem, jako bych byl kus fádního nábytku.

Pak se rozproudil nezávazný hovor o tom, kdo je ve vesnici kdo, co mě vlastně čeká během celé brigády, probíraly se otázky kvality místního piva i počasí, které tady, v umavském podhůří, dovede dokonale zkomplikovat ivot. Ale jinak je tu sluná vesnice.”

,,A na to,” poznamenal jsem, e se tu občas semele nějaká ta vrada.”

Tak voni u ti vo tom kluci povídali, né. No jo, to je smutná záleitost.”

Pokud jsem se trochu bál, e nebude snadné zavést řeč na tohle téma, byl jsem na omylu.

Oba Váchalové se celkem s chutí pustili do vyprávění tři roky staré mordýřské historie.

Vcelku jsem se nedozvěděl nic nového a na to, e se prý obecně soudí, e v tom nikdo z místních prsty mít nemohl.

13

On se tady toti tenkrát,” vysvětloval Karel, motal po kraji takovej gauner. Na Hůrce bylo vykradeno pár chalup, dole pod Dubovcem taky. Nejspí si myslel, e je ten barák prázdnej a kdy ho Houdek překvapil, tak udělal tohle … Vak voni ho esenbáci stejně jednou dostanou.“Bohuel nedostanou, to jsem zase věděl já. Celá tahle teorie nebyla vycucaná z prstu, měla reálný základ a vyetřovací spis jí věnoval přiblině třicet hustě popsaných stránek. To bylo toti tak.Jistý Cyril Horský, mládenec, který měl ve svých osmadvaceti letech za sebou u pět trestů, pobýval před třemi lety výjimečně zase pár měsíců na svobodě a vykrádal jednu chatu za druhou. Velmi pravděpodobně měl na svědomí vyloupení

rekreačních objektů Na Hůrce i pod Dubovcem, to prosím ano, jene dokázat u mu to nikdo nemohl. Horský měl vlastně specializace dvě a tou druhou bylo vechno, co páchne benzínem. Uměl otevřít a nastartovat cizí automobil za necelých patnáct vteřin, dost

operativně se přesouval z místa na místo a větinou pár týdnů trvalo, ne ho pracovníci Bezpečnosti zase sebrali a strčili pod zámek. Týden po vradě Petra Houdka byl u na Moravě a tam, přímo na náměstí v Kyjově objevil před hotelem překrásný motocykl typu

Honda 750. Stroj, který podle údajů výrobce dosahuje maximální rychlosti dvě stě patnáct kilometrů za hodinu. Tak tu mainu ukradl a neodolal pokuení vyzkouet, co motor dá.

Havaroval a zabil se třicet kilometrů před Znojmem, v mírné pravotočivé zatáčce, které si za běných rychlostí řidiči snad ani nevimnou. Mrtví nemluví. Vzato čistě teoreticky to moná mohl být i vrah, ale kriminalisté nepatří k lidem, kteří si usnadňují práci prvním řeením, je jim padne do oka. Bylo tu mnoho drobných indicií, které svědčily o opaku. Předně, Horský za celou svoji kariéru nikdy nikomu neublíil, ani nikoho nenapadl. Nepatřilo to zkrátka k jeho stylu. Kriminálu se nijak zvlá nebál, zvykl si na ivot za mříemi víc, ne na ten na svobodě. Kdykoliv ho pracovníci Bezpečnosti zatýkali, choval se klidně a odevzdaně jako beránek. Za druhé: v chatařském oboru byl vlastně profesionál. Nedělal na místě činu zbytečný nepořádek, zásadně bral cenné předměty a sem tam nějaké to jídlo, víc nic. A v Houdkově chaloupce byl binec jak po výbuchu granátu a navíc se ztratily i vkladní kníky, z toho jedna na heslo, ne, takové věci by přeci odborník nekradl. Navíc, i kdyby nakrásně Cyril Horský v nějakém pominutí smyslů zabil člověka,

14

bezpochyby by hleděl co nejdřív a nejdál zmizet a nevyloupil by o tři dny později docela klidně rekreační chatu v osadě pod Dubovcem, necelé tři kilometry od Lhoty. Prostě a jednodue, tahle cesta k řeení případu byla s devětadevadesátiprocentní pravděpodobností slepá a nemělo valného smyslu se s ní příli zabývat.

,,Určitě to byl ten potulnej grázl, opakoval Karel Váchal a já nepovaoval za vhodné mu oponovat. Zajímalo mne, jestli měl Houdek ve vsi nějaké nepřátele, ale podle ujitění hostitelů to byl hodný, mírný člověk, kterého měl kadý rád.

Poslyte,” ozvala se náhle od stohu svých kříovek dívka Kamila a já si s překvapením uvědomil, e jsem skoro na čtvrt hodiny zapomněl na její přítomnost.

Co je to vlastně chromatografie?” Po třicetivteřinové pauze jsem se ujal slova.

Je to neobyčejné přesný způsob chemické analýzy, zaloený na základě nestejné

sublimace jednotlivých látek ve sloučenině. To řecké chromá se do názvu dostalo proto, e původně se téhle metody uívalo k rozliení různých druhů barev. V podstatě jde o to, e pomocí kousku savého papíru, trubice naplněné drcenou křídou nebo nějakým neutrálním plynem sledujeme, jak daleko která sloka zkoumané sloučeniny do cizího prostředí

prosákne a ze změřených hodnot pak určíme původní látku, podobně jako třeba ve

spektrografii pomocí kódu spektrálních čar..

Řekla Dík snad jetě dřív ne jsem domluvil a od té chvíle jsem pro ni opět přestal

existovat. Za okny se zvolna setmělo, přiel čas, kdy u bylo více ne sluné odejít.

Rozloučil jsem se, poděkoval za perfektní oběd a za příjemnou karetní partii.

Určitě musíte přijít zas,” trval na svém dědeček Váchal. Karel se pochechtával a říkal, e se zítra sejdem na dvoře, jen Kamile se tvářila tak, e je pro ni můj odchod náramným ulehčením. Čert to vem. Vítr dávno rozfoukal oblaka a na obloze zářily hvězdy.

xxxx

Ráno bylo nádherné a mně začal první skutečný den brigády. Rozváel jsem enské do

oplocenek, dřevaře s motorovými pilami na jednotlivé mýtní úseky, doplňoval kanystry

benzínu v maringotkách, a sotva jsem se vrátil zpátky, tak hurá do kuchyně místního JZD, kde jsem nafasoval varny s jídlem a ty zas podle předem stanoveného plánu vozil na pracovní místa v lese.

16

Auák lapal jako hodinky, pod korunami stromů byl příjemný chládek.

Během krátké odpolední pauzy jsem se vrátil na dvůr a tam mě vítal Karel Váchal a mával jízdním příkazem.

Volal jsem do Budějic. Motor, co nám na něm dělali generálku, je u hotovej. Zajeď tam, za tři hodiny můe bejt zpátky.” Jasně, ale kdo sveze lidi z lesa?”

O to se nestarej, to zvládnem gázem.

Asfalt se míhal pod koly a po obou stranách malebné, bílými patníky lemované silnice se zelenalo obilí. Pro zábavu jsem počítal pasoucí se srnky a ne jsem dorazil do Budějovic, měl jsem jich dvanáct. V dílnách u mě čekali, podepsal jsem hrst faktur, torzní pérování zaskřípělo pod vahou osmiválcového motoru a u jsem mazal zpátky. Tentokrát to tak svině nelo, těch několik metráků za zády mě nutilo řadit i v kopcích velice mírných.

Takových deset kilometrů od Lhoty la po okraji silnice dívka. Poznal jsem ji okamitě. Podle tmavých, do ohonu sčesaných vlasů i podle docela stejných atů, jako měla na sobě včera.

Kamila! Zastavil jsem několik metrů před ní a pootevřel pravá dvířka. Bez nejmeního

váhání nastoupila.

Opatrně a velmi zvolna jsem se rozjel, dával jsem si pozor na naprosto přesné řazení,

nemínil jsem si před dcerou éfa autoprovozu udělat ostudu. Připadala mi jetě hezčí ne včera a byla jako vyměněná. Pryč zůstala nedostupná netýkavost, vesele a s dobrou náladou vyprávěla o tom, e ve městečku učí na základní kole, dneska výjimečně skončila dřív a nechtělo se jí čekat na autobus, co jede a v půl sedmé …

Myslel jsem, e jste studentka.” To vlastně taky. Dálkově si dodělávám filozofii…

Na chviličku se zarazila a zdálo se, e o něčem přemýlí.

Kdy u jsem se tak pěkně vyzpovídala já,” řekla pomalu, tak můem kartu obrátit. Copak děláte vy?” Poplácal jsem co mono nejmuněji volant automobilu a řekl: Jak vidíte! oféra.” Neznámo proč se tomu začala smát a vylovila z kabelky cigaretu.

17

Něco se vám nezdá?”

Ovem,” pravila samozřejmě. Já si toti o sobě myslím, e nejsem tak docela pitomá.”

Prosím?” zeptal jsem se udiveně.

Zase se tak divné zasmála a pak pronesla větu, která mi docela vyrazila dech.

Ale vy jste přece od Bezpečnosti, nemám pravdu?”

xxxx

Za kopcem se objevila Lhota, série klesajících zatáček mi umonila dát si s odpovědí trochu na čas. Jene dvůr lesního závodu u byl příli blízko. Zajel jsem ke kraji silnice a zastavil ve stínu pod korunami lip. Prosím vás,” řekl jsem a nutil vlastní hlas do naprosto klidného tónu, jak jste na takový nesmysl přila?” Pomalu stáhla okénko, obřadně oklepala popel a pak se uvelebila na sedadle dvanáctsettrojky trochu podobně jako v biografu, čekáme-li pozoruhodné představení. No tak já to zkusím od začátku. Předně několik faktů, které

moná sám dávno znáte …” Mluvila kantorským tónem, teď u jsem si ji skutečně dovedl představit jak stojí na stupínku a vlídně a vemlouvavě se snaí rozsvítit hlavu nějakému zcela zabedněnému dítěti. Bohuel, ten kolní tupec jsem teď byl já.

Předně, enská v místnosti, kde se objevil cizí, ale celkem sympatický muský, nezájem o pánskou debatu zpravidla jen předstírá. U ta nejprostí zvědavost ji nutí vyslechnout pár vět a udělat si obrázek. V mariái se toho moc zajímavého sice nenamluví, ale i tam se dalo poznat, e to hrajete docela dobře, co naeho namyleného dědečka donutilo k neobvyklé uctivosti. Ne, samozřejmě, to vy jste sám nemohl poznat…”

Začínal jsem si čím dál víc připadat jako prvok pod mikroskopem. Jen pojďte, podívejte se děti, takhle se chovají láčkovci…

Pak se začalo povídat o té vradě. A vy jste vyvolal tohle téma debaty. Zamrzelo mě to trochu, nemám ráda lidi, co jsou bez sebe nadením, mohou-li si popovídat o cizím netěstí.

Kolikrát jsem to slyela převyprávět, ten smutný osud pana Houdka. Dopředu a nazpamě

dovedu odhadnout, na co se lidi budou ptát. Jene vy jste se ptal docela jinak. Vás vůbec nezajímala krev, sekera, roztřítěná hlava, nějak jste pominul tuhle kapitolu a místo toho jste odbíhal k zdejím, tak říkajíc mezilidským vztahům a dávno zapomenutým hospodským hádkám. Proč?”

18

Natolik jsem pochopil, e řečnická otázka není určena mně a proto jsem ani nehlesl. Obloha byla zářivě modrá, ale nad mým posláním ve Lhotě se začínaly stahovat mraky.

Proč, přemýlela jsem, proč tak usilovně udruje rozhovor na téhle tematice vrady a přitom před ní do jisté míry uhýbá? No a pak mě napadlo řeeni. Nezajímá ho to, co dávno ví.

Topůrko, sekera, pitva … To přece zná z výpovědí, protokolů a spisů, rozhovor o tom by byl mlácením prázdné slámy. Ale mezilidské vztahy, kolik lidi, tolik názorů, malé nenávisti, lásky, antipatie, to je látka na tkaní příběhů. To nejspí můe zajímat kriminalistu …”

Odmlčela se a já se chopil příleitosti k obhajobě.

Nejen kriminalistu,” řekl jsem, ale taky psychologa, lékaře, spisovatele …

Ale ano, věřím, i kdy upřímně řečeno, doktoři za volantem na mne působí trochu

románově. Znáte to, z taxikáře se vyklube zkuený chirurg zrovna ve chvíli, kdy světoznámý pianista dostal v jeho voze akutní zápal slepého střeva. Ne, to neberu. Mohl jste být student, trochu postarí, ale dobrá. Jene já se na to náhodou ptala táty hned ten den, kdy jste nastoupil. A on říkal, ne, to je profík s trojkou v papírech, dost moná, e u nás zakotví natrvalo… Aspoň vidíte, e rodiče vdycky mívají pravdu …”

Kdepak,” odbyla to mávnutím rukou, vdycky určitě ne. A tak jsem to zkusila s tou chromatografii. Vae odpověď byla dokonalá. Kolik znáte řidičů z povolání, co by na poádání sypali z rukávu přímo encyklopedické znalosti z molekulární chemie? Já moc ne.

Ale zato dobře vím, e chromatograf je jedním z nejčastěji uívaných přístrojů v

kriminalistických laboratořích. A kadý sluný detektiv by měl vědět, o co vlastně běí.

Take, opakuji otázku. Vy jste od Bezpečnosti, e?” Kdy je hra prohraná, nemá smysl mlátit kartami o stůl.Ano,” přiznal jsem tie. Ten úvodní pocit koláčka byl celkem oprávněný.

Kvalifikovaný kriminalista, kterého obyčejná dvacetiletá holka prokoukne za půl hodiny.

Jeímarjá, to je ostuda. Nastartoval jsem motor a odlepil se od krajnice. Za normálních okolností bylo nejrozumnějí potichu vechno zabalit a utéct.

19

Nejpozději do zítřka si ze mne bude dělat celá vesnice legraci.

Zvolna jsem vyjel ze stínu lip. Nebojte se, uklidňovala mne, já to nikomu neřeknu.”

Byl jsem trochu otrávený a nejspí to na mně bylo vidět.

Proč? zeptal jsem se útočně. Kvůli mně?”

Ne. Veselost z jejího hlasu zčistajasna zmizela a najednou mluvila zcela váné.

Já měla pana učitele Houdka ráda. A moc by mi záleelo na tom, aby ten, kdo má jeho smrt na svědomí, neběhal po svobodě …

xxxx

Měl jsem za sebou první tři dny dovolené a byla teprve středa. Ve čtvrtek se vyplácely

peníze. Já pochopitelně nedostal jetě nic, ale vlídná hospoda uprostřed Lhoty hučela

dlouho do noci. Poznal jsem tam polovinu zaměstnanců lesního závodu, s kdekým jsem si

musel vypít skleničku. Pro můj účel větinou zbytečně, vdy velká část zdejích pracovníků patřila k těm přelétavým ptákům, co jsou dneska tady a za pár měsíců zase jinde. Na prstech ruky se dali spočítat ti, kdo tady dělali u před třemi lety. Řidiči Válek a Rybáček. Oba mistři volantu. Umějí sváet třicet metrů dlouhé kmeny po klikatých cestičkách, kudy by se městský člověk bál projet trabantem. éf autoprovozu Váchal, pochopitelně. Hajní molka a Hořčák.

V pečlivě vyehlených lesáckých stejnokrojích působili poněkud starosvětsky a cize. Téměř mě překvapilo, kdy jsem se dozvěděl, e se tady, přímo ve Lhotě narodili a vyjma dvou let základní vojenské sluby odtud nevytáhli paty. Lesní technik Ivanis u třetí rok dojíděl do Lhoty z města a potichu se říkalo, e to u nich v rodině jaksi neklape. Účetní Miler, napohled nekodný starý pán v důchodovém věku, a zástupce ředitele Klime. Ten ovem v hospodě nebyl a nikdo nepovaoval za vhodné jeho nepřítomnost jakkoliv komentovat…

Tak na zdraví! Nedělej, e nad náma Praáci vohrnujou nos … Bói, dejte nám to jetě jednou ..  Hostinská Boena nelerová se mezi stoly pohybovala s obdivuhodnou lehkostí.

Improvizovaná zábava se dostala do varu. Byl to náročný večer a páteční ráno se přihlásilo ve znamení bolehlavu, ichta pomalu utíkala, čas se vlekl o to víc, e jsem na podvečer měl dohodnutou schůzku s Kamilou.

20

Rozvezl jsem várnice s obědy a kdy se dvanáctsettrojka plazila po lesní cestě rozjeděné traktory, mávl na mne mu v lesácké uniformě. Nazdar, vem mě na podnik.”

Hajný, vlastně pardon, podle přesnějí terminologie lesník molka vypadal zase jako ze

katulky, ačkoliv včera okolo půlnoci se zdálo, e má za sebou poměrné úspěnou otravu

alkoholem. Nasedl, zabouchl dvířka a vypadalo to, e míní celou cestu mlčet.

Co ta puka,” povídám s letmým pohledem na elegantní kozlici. Vdycky jsem měl dojem, e touhle dobou se nic nestřílí.” kodná,” řekl neochotně, a navíc, je to zvyk a profese.”

A zase ticho, jen umění stromů prchajících kolem pootevřených okének.

Víte, já se v tom vůbec nevyznám, ale jak veliký kus lesa máte vlastně na starosti?”

Dva a půl tisíce hektarů,” odtuil stručně. Zkusil jsem si to představit. Hektar je o něco víc ne plocha fotbalového hřitě. Krát dva tisíce pět set. Prosím to je dost solidní pozemek.

Není divu, e pán nad takovýmhle hájemstvím nemá náladu vybavovat se s řidičem. Nijak

zvlá se mi ten molka od prvního pohledu nelíbil. Jene, jak jsem si mnohokrát ověřil, já vůbec nedovedu bleskově odhadnout lidi. Po čtvrt hodině vypadalo vechno docela jinak.

Hajný se z ničeho nic sám rozhovořil, o kopě starostí, která ho trápí. Polomy od té poslední dubnové vichřice pořád jetě leí v lese a hrozí nebezpečí, e se do toho pustí brouci.

Kalamitní těba má sice teoreticky přednost, jenome jestli chlap s motorovou pilou v

běném mýtním porostu hravě zvládne takových sedmnáct dvacet kubíků za den, v kalamitě

neudělá ani třetinu. Lidí je málo a musí se plnit plán. Na něm jsou závislé prémie, na místní pile nemají do čeho říznout, ale bude to čím dál horí, protoe dříví v lese hnije a za chvíli nebude u vhodné ani na palivo. A tak dál a dál. Ta flinta,” řekl závěrem pochmurně, je váně jen pro ozdobu, myslivost je tady u dávno v troubě … Kdy na dvoře lesního závodu vystupoval, u mi vůbec nepřipadal tak naehlený a protivný, byl to zkrátka chlap, který má stejně tolik problémů jako kadý jiný. Například já. Čekala mě toti dost nemilá zpráva. 

Sám ředitel závodu mi v kanceláři oznámil, e na tom náklaďáckém motoru po generálce

cosi chybí, a já ho mám zavézt zpátky.

21

Byly dvě hodiny odpoledne a vypadalo to, e rande s Kamilou je prostě v tahu.

xxxx

Dokázala čekat téměř tři čtvrtě hodiny a vůbec se nezlobila, e jdu tak pozdě. S lehkým gestem ruky zarazila vodopád mých omluv.

Na tom nezáleí,” řekla. Nejsem zamilovaná holka, která čeká na mládence, ale dospělá svéprávná osoba, která si chce pohovořit s kriminalistou.”

Koneckonců to byla pravda. I kdy mě nijak zvlá nepotěila.

Trávou zarostlá polní cesta stoupala do kopce a pod námi leela Lhota. Červené střechy

vesnických domků, baňatá vě kostelíka a nevelký rybník lesknoucí se v paprscích letního slunce. Domek za rybníkem patříval Petru Houdkovi.

Chtěla jsem vám o něm vyprávět, ale teď vlastně ani nevím jak začít. Kdy jsem byla úplně malá, tak mi dal kotě. Jen tak, prostě mi přinesl v koíku malé mourovaté klubíčko. Tehdy jsem tomu těstí nemohla ani uvěřit. Víte, stejně je to zajímavé, od té doby jsem dostala bezpočet jiných a vzácnějích dárků, ale nikdy jsem u nedokázala mít tak ohromnou radost.”

Usedli jsme na okraj prohřátého remízku a louka opojně voněla. Potlačil jsem chu zapálit si cigaretu, tabákový dým se do tohoto čisounkého prostředí absolutně nehodil.

On byl kantor, jestli to nevíte, učil na stejné kole jako dneska já a vlastně si ani

nevzpomínám, jestli někdy na nás, na děti, dokázal zvýit hlas. A důvodů k tomu měl

nemálo. kolní lumpárny se za léta nezměnily, ale on nikdy nebouchal třídnicí o katedru, nepoutěl hrůzu a nevyhrooval sníenou známkou z mravů. Neměl na to prostě čas, on toti doopravdy učil. Moná vám teď připadám trochu melodramatická, ale tohle je fakt. Táta například je moc fajn chlap, vak ho znáte, ale kníky ty mě naučil mít rád pan učitel Houdek. A neběelo jen o klasiku spadající do osnov, jak by se vlastně na starého kantora sluelo. Miloval Dostojevského stejně jako Bradburyho, dokázal do nebe vychválit nějaký sloitý román a pak doporučit k četbě třeba dobrou detektivku. Kdy jednou přistihl spoluáka, jak pod lavicí louská Grahama Greena, kníku mu nezabavil a zbytek hodiny

hovořil o anglické literatuře.

22

Jene,” zarazila se, já zabíhám do zbytečných podrobností. Tohle vás asi vůbec nezajímá, co?” Naopak,” řekl jsem, pokračujte.”

Hřbitov, kde trávou zarůstal hrob starého učitele, leel kousek za kostelíkem a odtud s kopce vypadal jako na dlani. U jsem neměl dojem, e toho po člověku na světě zůstane málo.

Pomníček zafixovaný ve vzpomínkách áků by moná Petru Houdkovi leckdo záviděl.

Zkrátka, kvůli naemu učiteli Houdkovi jsem se vlastně rozhodla, e budu kantořit a jednou bych to chtěla umět stejně dobře jako on …”

Poslyte,” zeptal jsem se, větina zdejích lidí tvrdí, e tu vradu má na svědomí jakýsi chatařský pobuda. Vy si to myslíte taky?” Ne,” řekla potichu a zavrtěla při tom hlavou.

Proč?” Vlastně ani přesné nevím … ale nejspí kvůli tomu psu.” Coe?”

Tak tohle byla novinka, konečně první po tak dlouhé době.

Toti, ono je to trochu sloitějí a nechci, abyste to pochopil patně. Nai vesnici byste musel znát. Lidi se tu hádají, pomlouvají, někdy i poperou v hospodě, ale v podstatě drí při sobě. Jako taková velká rodina, rozumíte? Nechtějí nic utajit, ale něco prostě neberou na vědomí. Nedovedou si představit, e soused, s kterým denně pijí pivo, potkávají se na návsi, debatujou o počasí, by dokázal někoho zabít. To je prostě renonc, trochu podle vzoru jedné slavné Hegelovy věty. Neodpovídají-li fakta představám, tím hůře pro fakta.”

Řekla to docela hezky, ale já neměl nejmení náladu na filozofické debaty.

Tak jak to bylo s tím psem?” No to byl vlčák a jmenoval se Ajax. Divoký jak čert.

V tomhle se svému pánovi moc nepodobal. Slouil mu jako hlídač a dělal to pořádně.

Pamatuju, e kdy sem začal dojídět nový poák, trvalo to Ajaxovi tak půl roku, ne byl ochoten vzít změnu na vědomí.

A v ten den, v tu dobu, kdy dolo ke vradě, ani nehlesl. Chápete to? Dovedete si představit, e by nějaký naprosto cizí zlodějíček klidně veel okolo Ajaxe do domu, tam mu zabil pána a pak vylezl ven a e by ho ten perfektní hlídač nechal odejít? To je přece nesmysl.”

23

Proč se o tom při vyetřování nikdo nezmínil?” zeptal jsem se skoro zbytečně.

Neodpovídají-li fakta představám, zopakovala klidně, tím hůře pro fakta. A protoe já tu tenkrát nebyla, tak se mě nikdo na nic neptal.”

Oranové slunce se chystalo zapadnout za zalesněné kopce, Kamila se zvedla a opráila si sukni. U musím jít. Stejně se kvůli vám dostanu do řečí.

Pokusil jsem se naznačit, e něco takového bych já osobně povaoval za vyznamenání.

To je vae věc, poznamenala nečekaně studeně. A kromě toho, vy tu nebydlíte ..

Mlčky jsme se vraceli zpátky ke vsi.

Na shledanou, řekla, kdy jsme se přiblíili k prvním domkům. Dál u trefím sama.”

Měl jsem zoufalou chu ji jetě na minutku zdret. A co se stalo s tím psem?”

Vzal si ho k sobě starosta. Tedy přesněji řečeno, Jirka Vítek, předseda národního výboru.

Pak lehounce zvedla ruku na pozdrav a zamířila domů.

Zůstal jsem sám, na kraji vesničky. V oknech některých chalup se u svítilo, hospoda měla dveře otevřené, z lokálu se ozýval um hlasů a cinkot půllitrů. Patrový dům Jiřího Vítka stál na návsi a obklopovala ho zahrada plná kvetoucích kytek.

Téměř jsem se lekl, kdy se odkudsi zezadu přiřítila s výhruným zavytím huňatá koule.

No tak, klid Ajaxi, ticho ..

Pes nebyl naladěn na smířlivé řeči. Doráel na drátěný plot tak, e se prohýbal, cenil

zaloutlé mohutné zuby. V té chvíli bych dal moc za to, kdybych věděl, co je vechno

uloeno v té mohutné vlčácké hlavě.

Bohuel, tenhle jediný svědek tři roky staré vrady neuměl nic jiného, ne těkat.

xxxx

Po týdnu jsem se s oprýskaným zeleným mikrobusem sil tak, jako by mi ho v továrně

postavili na míru. Váchal měl pravdu, vůbec to nebyl tak patný auák, jak vypadal.

A tak jsem skoro s lítostí vyslechl v pondělí ráno zprávu, e řidič Rybáček se kdesi na zubařském křesle trápí se zánětem okostice a jediný volný chlap, co tu má papíry na náklaďák s vlekem, jsem vlastně já.

25

Je to jen na záskok,” ujioval mě vedoucí dopravy.

Řekl jsem, e si na to netroufám.

Neboj se, určitě,to zvládne, pro začátek ti budu dělat závozníka.”

Vyrazili jsme s těkou irokou stoosmatřicitkou, zprvu po asfaltu to lo poměrně snadno.

Zato v lese, kde do střechy a boků kabiny lehaly větve stromů, jsem měl pocit, e kadou chvilku musím uváznout a u se nikdy nedostanu ven.

Fajn, teď tam dej redukci a přední náhon.”

Váchal velel klidným tónem instruktora v autokole a tatra předváděla zázraky. Zakousla se do kopce připomínajícího alpskou střechu, u u se zdálo, e se kadou chvilku převrhne na záda jako neikovný brouk, ale jelo se dál, náklaďák se hrabal do stráně s neúprosnosti tanku. Tudy se budem vracet s dřívím?” ádnej strach, to u vezmem okolo.”

Na mýtině v lese leela halda odvětvených smrkových kmenů, pár zpocených koni táhl

strom, z něho by se dal vyrobit stěeň pro Nelsonovu bitevní loď. Nakladač připomínal

unaveného spícího brontosaura. Do toho mládenci, máme zpodění.”

Nakladač oil. S neuvěřitelnou lehkostí si pohrával s tunovými kmeny, za půl hodiny bylo vechno hotovo. Zkontrolovali jsme řetězy upevňující náklad a mohli se vydat na zpáteční cestu.

Za dvaatřicet let ivota jsem nezail tolik hrůzy. S tváří přilepenou na předním skle, s očima snaícíma se současně sledovat cestu před sebou i obě boční zrcátka, v jejich perspektivě se ztrácel nekonečně vzdálený konec smrkových kmenů, jsem jel. Tedy spí se nemotorně inul po výmoly přeplněné cestě a lapal Váchalovy pokyny.

Najíděj… víc, víc, a do stráně, jinak to nevytočí … Dobrá, teď tam dej trojku ..

S rozeřvaným motorem se tatrovka valila s kopce a kdyby vedle mě seděl kdokoliv jiný, asi bych zastavil, utekl z vozu a u nikdy se do toho kraje nevrátil.

Pozor, teď brzdi, bacha, jeď víc prostředkem, ta krajnice je zrádná.”

O hodinu později jsme byli na nádvoří místní pily. Kdyby se mě někdo zeptal, jak jsem se tam vlastně dostal, jediná poctivá odpověď by byla, nevím. Ruce se mi třásly jako osmdesátiletému starci a koili jsem měl promočenou potem.

26

Váchal se tvářil, jako by se nic zajímavého neudálo. Nabídl mi cigaretu a kdy jsem zlomil třetí zápalku, rozkrtl zapalovač.

lo ti to, poznamenal, čekal jsem, e to bude horí.”

Při druhé fůře jsem u alespoň tuil, co mě čeká, ale nebylo to o nic snazí.

Při třetí cestě jsem se cítil líp a kdesi hluboko v koutečku due se mi to vechno začínalo líbit. Pak jsme jeli jetě počtvrté a najednou byl podvečer, skoro jsem nemohl uvěřit tomu, e ichta utekla tak rychle.

Zaparkoval jsem na dvoře. Vedoucí autodopravy řekl, e mi děkuje a dodal: Zastav se večer u nás.”

Čert ví proč mě to napadlo, není-li to takový zprostředkovaný vzkaz od Kamily. Jene

vzápětí dodal: Nebo to s naim dědkem nevydrím …”

Slíbil jsem, e přijdu a e koneckonců můeme hrát mariá pravidelně, vdycky v úterý.

xxxx

Mám sedmu.” Podrím.” Červenou?” Tu chci hrát.” Co stovku?” Taky.”

Se sedmičkou na konci?” Pochopitelně.” Betla?” Musí přidat.” Durch?”

Samozřejmě. Karel Váchal sloil vějířek karet na znamení, e s licitací končí a starý pán hrábl po talónu. Oči mu zářily nadením, kdy téměř slavnostně prohlásil: Lepí dvě sedmy, pánové a aludy to strkaj.”

Měl jsem výnos, aludské eso a tři nízké červené karty. Téměř učebnicová situace.

Flek,” povídám.

Dědeček se na chvilku zarazil, po očku zkontroloval zda nezapomněl odloit, pak odváně práskl do listu a pravil: Ré!”

Z jeho strany to byl ovem nesmysl. Čistě teoreticky podobnou hru mohl vyhrát jen tehdy, 27

pokud mu zůstalo v ruce alespoň jedno z es ze zbývajících barev a já se mu do nich při

některém výnosu či při změně barev trefil. Ovem Karel byl seriózní hráč a kdy licitoval durcha, musel mít nejvyí zelené a kule u sebe. Slovíčko tutí, které se jednoznačně nabízelo, jsem neřekl. U takhle bude to dobrodruství stát starého pána dvaatřicet korun a dvojnásobek této částky by mohl být pro penzistu přece jen dost citelný.

Bezeslova jsem vynesl kulového spodka, děda dal trumf, já se dostal se aludy do tychu a opakoval kule, v té chvíli jsme měli shodně po třech červených, to u nemělo smysl hrát, jene házet v nové společnosti na stůl karty zdánlivě předčasně, můe být povaováno za netaktní. A tak to strojově pokračovalo a do hořkého konce. Ovem jestli jsem se domníval, e se poráka starého mariánlka příli dotkne, byl jsem na omylu.

Vytáhl z mističky hrst kovových pětikorun a kdy nás podělil, prohlásil spokojeně: Dostal jsem nařezáno, ale byla to bitva.”

Dál pleskaly karty o stůl, nic pořádného mi do ruky u nepřilo a výhra se zvolna rozplynula.

Pak se ve dveřích objevila paní Váchalová a oznámila, e večeře je na stole.

Říkal jsem, e to né, tohle jsme si nedomluvili, e u stejně musím jít domů a e vlastně vůbec nemám hlad.

Tak o tom se bavit nebudeme,” odtuila přísně, nejsem zvyklá vracet jídlo do trouby.”

A pak jsem zase viděl Kamilu. Tvářila se chladně a nezúčastněně, přesně jako ten první den, na otázky odpovídala jednoslabičně a chvilku předtím, ne přila na stůl káva, se omluvila, e ji bolí hlava a zmizela ve svém pokoji.

Starý pán chtěl po večeři v kartách pokračovat, ale já ho odkázal na přítí setkání a rozloučil jsem se.

Nebe bylo zataené mraky a vzduch voněl detěm. Měl jsem náladu tak akorát na to,

zachumlat se do deky a spát. Pst,” ozvalo se najednou, nelekněte se.”

Ze tmy se vynořila dívčí postava a mně se zrychlil tep, co se mi, pokud si vzpomínám, při podobně nečekaném setkání stalo naposled, kdy mi bylo dvacet.

Já to nechtěla doma rozebírat. Jen jsem si vzpomněla na takovou věc. Na kníku, co u

jsem nikdy nemohla panu Houdkovi vrátit. A kdy jsem v ní znova listovala, nala jsem

lísteček.

28

Nejspí to k ničemu nebude, ale kdo ví?” Vtiskla mi do ruky knihu a zmizela.

Temné nebe zůstávalo stále zamračené, ale s mou náladou to u bylo lepí.

Na ubytovně jsem rozsvítil světlo a usedl na lůko. Kníka byla běná detektivka s třemi příběhy o slavném Ellery Queenovi a kdy jsem s ní zatřepal, vypadl čtvercový kartónek papíru, popsaný písmeny a čísly.

SM - 12 - 22 (0,43) -460

BM-11 -26 (0,55)-450 -10-25 (0,46) -

BO - 4/36 (0,33) - BO - 3/39 (0,30) - D - 6/33 (0,40)

K tomu nějaké výpočty násobení, některé cifry byly dvakrát podtrené, jak se sluí na kolní výsledek. Dumal jsem nad tím nejméně hodinu, ale vůbec nic to nepomohlo. Nesmyslný záznam, který u nikdo nevysvětlí. Konečně, čert ví jak dlouho v té knize leel… Teprve potom mě napadlo podívat se na tirá. Stálo tam, e soubor detektivek vydalo nakladatelství Odeon v roce 1980, jako svou 3823 publikaci. Tak jsem el spát.

Druhý den ráno jsem znovu vlezl do stoosmatřicítky a jako závozník vedle mě nasedl

osmnáctiletý mladíček.

Paseka, nakladač, klikatá cesta k pile. Zatímco mi vykládali vůz, zael jsem do kanceláře vedoucího s prosbou, zda si mohu zavolat do Prahy.

Chvilku otálel a mluvil o zákazu soukromých hovorů, ale pak mávl rukou a aby mi situaci usnadnil, zvedl se a zmizel z místnosti.

Hlavní město natěstí propojoval automat. Po pěti minutách neustálého ujiování o tom, e nemám zavěovat, nebo jsem v pořadí, se ozvaly informace a já získal číslo na nakladatelství Odeon.

A tam v redakci krásné literatury mi po chvíli sdělili, e tří tisící osmi stá dvacátá třetí publikace byla expedována na trh před třemi lety v květnu. Podivný lístek, který byl do kníky vloen, se stal rázem zajímavějí.

Necelých čtrnáct dní po tom, co se tři příběhy slavného detektiva dostaly na pulty prodejen, byl Petr Houdek ve Lhotě zavraděn.

xxxx

29

Řidič Ivan Rybáček se objevil v est ráno na dvoře autodopravy, tvář měl sice jetě trochu oteklou, ale tvrdil, e u ho nic nebolí.

Vrátil jsem se do svého mikrobusu, který mi najednou připadal neuvěřitelně mrňavý a titěrný, skoro jako hračka.

enské ke kolkám, dřevaři k polomům. Jídlo a benzín do motorových pil. Ujíděl jsem

důvěrně známým lesem a pak se proti mně najednou s rachotem vyřítila stoosmatřicítka.

Rybáček se na mě klebil zpod čelního skla a zamával, celý ten kolos mě minul tak

maximálně na ířku dlaně a zmizel v oblaku létající hlíny a prachu. Byl jsem nucen uznat, e takhle jezdit se nikdy nenaučím a lehce jsem pohladil kodovku po volantu. Auta se nemají podceňovat a člověk má s nimi jednat vlídně. Jinak vám to odvedou. Je to skoro toté jako s lidmi.

Po obědě, v takové zvlátní pauze, kdy jsem na dvoře lesního závodu slouil coby holka pro vechno, mě Váchal poslal do městečka, nafasovat benzinové a naftové bloky. Docela se mi to hodilo.

Kdy jsem jel okolo místní koly, snail jsem se zaslechnout zvonění, ale nepodařilo se mi to. Buď motor vrčel příli hlasitě, nebo jsem u zapomněl na ten správný čas. Jak vlastně dnes asi trvají dlouho přestávky? Tak jako za nás? Umínil jsem si, e se na to při nejblií příleitosti Kamily zeptám.

Zastavil jsem se na potě a u okénka s nápisem Poste restante jsem vytáhl z náprsní kapsy řidičák. Úřednice se na mne podívala téměř podezíravě.

To nemáte občanku?” zeptala se, ale odpověď ji moc nezajímala. Sáhla do jedné z

nesčetných dřevěných přihrádek, vytáhla dopis a přisunula ho ke mně.

Tenhle způsob kontaktu jsme měli s náčelníkem předem dohodnutý, kdyby mi potřeboval

něco neodkladně sdělit. Netrpělivě jsem rozkubl obálku a začal číst.

A jak si to vůbec představujete. U týden o vás nemám nejmení zprávu, ačkoliv jste mi slíbil pravidelně informovat o vem, na co narazíte .. Nevěřil jsem svým očím.

Tak tohle mi psal můj náčelník, který mě před nedávnem upozorňoval, e celá ta beznadějná záleitost je náplní mé osobní dovolené, místo které u nedostanu ani neplacené náhradní volno. Dosud jste nepovaoval za nutné spojit se s okresní správou SNB, ačkoliv jsem vám to doporučoval…” V tomhle ohledu měl pravdu, doporučoval, ale rozhodně nezdůraznil, e to musí být hned první týden.

30

Rád bych vás upozornil, e ve Lhotě nejste jenom pro to, nebo na to, abyste u táboráku

drnkal na kytaru.”

Podepsán Jiří Dvořák. Obyčejné jméno, bez hodnosti. To mě s tím dopisem trochu smířilo.

Stejně jako obálka, která neprola úřední potou kriminálky, obálka s běnou známkou s

razítkem. Bylo to solidní a náčelníkovi nebylo mono upřít pečlivost.

Nicméně celkový tón výzvy mě nutil k odplatě. Poněkud zlomyslné. Koupil jsem si od slečny za přepákou obálku se známkou a dovnitř vloil ten tajuplný lísteček, nalezený v detektivce.

SM-12-22 (0,43)-460

BM-11 -26 (0,55)-450 a tak dál.

Kdo má oči k slyení a slyí, kdo má oči k vidění a vidí. Nepřipsal jsem jediné slovíčko vysvětlení. Nic. Obálku jsem zalepil, napsal na ni adresu vyetřovačky a jméno majora Dvořáka, a pak jsem el ten dopis hodit do schránky. Nevlídná slečna za přepákou nemusí vědět, s kým si koresponduji.

Zajel jsem na ředitelství lesního závodu, nabral naftové a benzínové bloky a vyrazil na zpáteční cestu.

Docela dobrá nálada, kterou jsem měl, kdy jsem posílal náčelníkovi nepochopitelný

lísteček, mě začínala opoutět. Konec konců, vdy on měl vlastně pravdu. Jsem tu u

desátý den a na nic jsem nepřiel. Mlčící pes, slabá novinka. Vdy ani tenkrát, kdy bylo vyetřování v plném proudu, kriminalisté nepředpokládali, e to má na svědomí ten vykradač chat.

Lísteček, na kterém je bůhvíco. Pravděpodobnost, e vůbec souvisí s případem, je nepatrná.

To je zatím ve a téměř třetina dovolené v tahu. Ne, takhle to dál nepůjde. Umínil jsem si, e to vechno musím nějak razantně popostrčit. Jediná potí spočívala v tom, e jsem nevěděl jak. Kdy jsem odstavil vůz a zavěsil klíčky do kanceláře, ozval se Karel Váchal.

Počkej na mne. U taky končím a máme stejnou cestu.”

li jsme kolem rybníka, pod jeho hrází rostly ole a jívy, míjeli jsme malebnou oputěnou chaloupku Petra Houdka.

,,A stejně se mi ten domek líbí,” poznamenal jsem, a moc by mě zajímalo, jak vypadá uvnitř.”

31

Nic lehčího,” řekl Váchal nedbale, tak se tam podívej.” Jo a jak?” ,

Zajdi za starostou a řekni, e bys to moná rád koupil.”

To má tak málo zájemců?” Jak se to vezme. Kupců se u tady vystřídaly celý zástupy, ovem vichni to chtěli na rekreaci. A to starosta nechce, nemíní uvolnit tenhle dům z bytového fondu, a má pravdu. Za čas se tu třeba objeví fajn chlapík, kterýho bysme nutně potřebovali my nebo JZD a vesnice mu nebude umět nabídnout nic ne ubytovnu ..

To bylo rozumné stanovisko a tak jsem k tomu nic nedodával.

Ale tobě moná,” pokračoval opatrně, kdyby ses tu ovem chtěl usadit natrvalo, by ten barák asi přiklepl.” Jene já s něčím takovým zatím nepočítám.” koda,” řekl Váchal a zdálo se, e toho opravdu lituje.

Rozloučili jsme se, za otevřeným oknem ubytovny kuňkaly áby, já leel oblečený na posteli, a uvaoval o pokuení ukrytém v podobné nabídce. Navdycky se vykalat na zakouřené, přeplněné město, dům, zahrada, nebe nad hlavou. Vlastně by bylo nejrozumnějí, kdybych

to přijal. Místo řidiče je docela pěkné.

A jako kriminalista stejně nestojím za nic.

xxxx

Ku,” houkl starosta Vitek, lehni a neotravuj.”

Velký černý pes ztichl, dal se neochotně na ústup, ale stále mě bedlivě sledoval

podezřívavým pohledem. Tak pojďte dál. Co máte na srdci?”

Velmi opatrně jsem vysvětlil, e by mě zajímal domek, který dřív patříval učiteli Houdkovi.

To ale není rekreační objekt,” řekl starosta.

Naznačil jsem, e to u vím. Vítek podotkl, e to je teda dobře a vrátil se do chalupy pro klíče. Urychleně jsem prchl z předzahrádky a přibouchl za sebou dvířka. Ajax temně vrčel, ale nepovaoval za nutné zakročit. Cestou napříč vesnicí jsem v duchu přemýlel, co v tom stavení hledám. Vlastně nic. Představa, e by kriminalistickému týmu unikla nějaká důleitá stopa, kterou teď, po třech letech hravě objevím, byla naivní.

Tak prosím,” ozval se Vítek a otevřel vstupní vrata.

Zahrádka leela beznadějně zarostlá plevelem, se kterým s dojemnou vytrvalostí soupeřilo pár zplanělých kytek.

32

Masívní psí bouda před domkem byla prázdná. Uvnitř to páchlo zatuchlinou dlouho

nevětraných místností, ale od chvíle, kdy tu blýskal fotoaparát technika výjezdovky, se toho moc nezměnilo. Kuchyňka, za ní pokojík se starosvětskou postelí, přeplněná knihovna s prohýbajícími se regály a točité dřevěně schody na půdu.

On byl docela bez příbuzných,” vysvětloval starosta, a tak se o celou pozůstalost ani neměl kdo přihlásit. Byl to vlastně náramně oputěný člověk.”

Napadlo mě, e to není tak docela pravda, ten člověk měl de facto stovky dětí navtěvujících třídy jeho základní koly, ovem na ty se pochopitelně dědická práva nevztahují.

Namátkou jsem vytáhl z knihovny první svazek, který mi padl do rukou. Byl to Machar.

Ó Sparané, já spěchám od Thermopyl, mne Leonidás poslal umíraje …

Pokud byste to doopravdy koupil, tak vám to samozřejmě vyklidíme.



A padli vichni? Po zákonech vlasti…

Ty kníky se moná dají prodat do antikvariátu.” Já smrtelného zrodila jsem syna.

Ó bozi věční, teď jsem matkou astnou … Ne,” řekl jsem, to by byla koda.”

Vrátil jsem kníečku do regálu a poznamenal, e starý Houdek by nejspí rád tyhle poklady rozdal dětem, které kdysi učil. Vy jste ho znal?” oil starosta překvapeně.

Ne,” řekl jsem rychle, bohuel ne. To jen, co jsem pochytil z vyprávění.”

Docela bych přivítal, kdybych se v tomhle domku mohl tak na půl dne zavřít, ale tak se

seriózní kupec nechová.

Tady je půda, a daly by se tu snadno postavit tak dva tři , pokojíčky.”

Pevné suché trámy, v krytině několik skleněných taek, jimi sem padalo světlo.

A sklep vás taky zajímá?”

Zajímalo mě vechno. Ve vlhkém sklípku pod domem svítila slabounká elektrická árovka a stěny obrůstaly plísní. Dřevěné police, na nich zrezivělé plechovky, zapráené sklenice, víc nic.

34

Můeme nakouknout i do stodoly,” prohlásil Vítek, kdy jsme zase vyli na denní světlo.

Čím dál tím víc jsem si uvědomoval beznadějnost celé návtěvy, ale nechtěl jsem se vzdát předčasně.

Předseda MNV rozevřel dřevěná vrata stodoly, která svou velikostí připomínala hangár.

Uvnitř vonělo seno a oči si pomalu zvykaly na příeří. Rozkoukával jsem se a tak mi chvilku trvalo, ne jsem zaregistroval poněkud podivné Vítkovo chování.

Zčista jasna ztratil svou průvodcovskou suverenitu a zdálo se, e je v rozpacích.

Po celé délce jedné zdi byly poskládány metrové klády, podle mého laického odhadu jako

topeni mohly vystačit tak na deset let.

Přejíděl rukou po dřevě a nevěřícně kroutil hlavou.

Copak, něco se vám nezdá?”

Neodpověděl, jen sundal shora jedno poleno a vynesl je na světlo.

Prozraďte mi, co vás tak zaujalo,” naléhal jsem.

Vrátil dřevo na místo a opráil si ruce.

Ále, taková pitomost, nestojí to za řeč.”

No jo,” řekl jsem uraeně, já tomu nerozumím, koda mi něco vysvětlovat

Dyk vonic neběí,” odsekl, a kromě toho, je to u dávno.”

Tvářil jsem se, e mi ten problém u nic neříká a on pochvíli spustil sám.

Toti tak,” začal rozpačitě. A mi nikdo nevykládá, e tohle je palivový dříví. Blbost. Rovný, bez suků, to je řezivo jedna báseň, rozkouskovat to na metry a topit s tím v kamnech je vyloenej hřích.”

No jo,” připustil jsem smířlivě, znáte to. Ruka ruku myje. Třeba si nějakej dřevařskej tatínek potřeboval pro synka vylepit prospěch.”

Nesmysl,” vybuchl Vítek. Vy jste ho tedy neznal, ale starej Houdek by nikdy nejel vádnejch černotách. Na to dám krk.”

Najednou jsem si připadal jako člověk, který zahlédne číslo svého losu ve výherní listině.

Moc tomu ani nechce věřit, ale má dojem, e se stalo něco nepravděpodobného.

Problém záhadného dříví mě začal náramně zajímat.

xxxx

Vítek ztratil svou původní poměrně dobrou náladu a vypadal bezradně.

35

Vidíte,” povídám, tedy pochopitelně modřín není dub, ale e se dá ze palku poznat, k čemu byl původní kmen předurčen, to jsem neměl tuení.”

Vítek začal vysvětlovat, ale hovořil automaticky a bez zájmu, bylo evidentní, e myslí na něco jiného.

Palivo se řee ze piček, souek, probírek, nebo z polomů, kde to u stačilo přísluně nahnít…”

Pozorně prohlíel čela jednotlivých palků a pořád nebyl nijak zvlá spokojen.

Hledáte něco?”

Ále,” mávl rukou, ono to vlastně není důleitý. U je to pryč… Jenom jsem myslel, jestli tu někde nenajdu značku.” Prosím?”

Kdy strom v lese padne, vyráí se na něj přísluný číslo. To kvůli pořádku a evidenci.

Ovem tady nic podobnýho nenajdu, take můeme jít domů. A jak se vám vlastně ten

domek líbí?” Řekl jsem e velmi a e budu o koupi váně uvaovat.

Vítek se postavil ke dveřím stodoly, snad tím chtěl lehounce naznačit, e audience je

skončena, k podobě unaveného kastelána mu chyběl u jenom chřestící svazek klíčů.

Co z druhé strany?” navrhl jsem. Tvářil se nechápavě.

No z druhé strany těch klád. U zdi, tam by mohlo to číslo být.

e by se vám chtělo tahat se s tím.” Proč ne, já jsem občas docela zvědavej…”

Já taky,” řekl Vítek, zčista jasna se usmál a začal si vyhrnovat rukávy.

Tak jsme se do toho pustili. Jako dva pánové, co se v areálu zdraví rozhodli, e je nutno shodit přebytečná kila celkem bezúčelným přerovnáváním klád. Nebo dva blázni, honící se za značkou, která u dávno nic neznamená.

Po půl hodině mi stékaly po zádech pramínky potu a Vítek na tom nebyl o mnoho lépe.

Vylezli jsme před stodolu a předseda vytáhl krabičku cigaret.

Kdyby mě tak viděla manelka, tak mám doma v neděli povinnou brigádu. Proč to vlastně

děláme?” Nenapadlo mě ádné rozumné vysvětlení a tak jsem zaimprovizoval.

Protoe to číslo existuje.”

Kdo ví, jestli,” skepticky poznamenal předseda, rozlápl nedopalek cigarety botou a li jsme zase na to.

36

Z pravé strany stodoly se klády zvolna stěhovaly na druhou, světla rychle ubývalo a

vzhledem k přirozené zlomyslnosti věcí byl to téměř poslední metrový kus kdysi mohutného smrku, který konečně Vítek vytáhl ven, nebo uvnitř u byla skoro tma.

Mezi kruhovými léty v řádce natolik kostrbaté, e by za ni kadý sazeč dostal okamitě

výpověď, byla do kmene vyraena čtyři čísla 8543 . No a máme to.”

Co s tím budeme dělat?”

Nic,” řekl předseda a se supěním vracel kládu na místo. Co taky. Moná, e by se to jetě někde v papírech nalo. Jene co s tím, starej Houdek u nám to stejně nevysvětlí. K čemu ohřívat polívčičky tak dlouho vystydlý?” To jsme se skutečně nemuseli dřít.”

Proč ne? Člověk si někdy musí vyzkouet, e jetě tak úplně nezapomněl přemejlet.”

Vraceli jsme se podvečerní vesnicí a na západní straně oblohy se kupila hradba mraků.

Vlastně měl Vítek pravdu. Vechno to byla u moc stará historie a zcela nejjednoduí bylo na ni zapomenout. Jene to mělo jeden háček. Petr Houdek neopustil tento svět smrtí, kterou nazýváme přirozenou.

Předseda se rozloučil, zmizel v domě se těkajícím psem a já najednou neměl co dělat. Do hospody se mi nechtělo a tak jsem el na procházku a zkouel, zda jsem opravdu nezapomněl přemýlet.

Vekeré stopy, pokud to ovem nějaké stopy byly, zůstávaly zaklety do čísel. Případ víc pro matematika ne kriminalistu. Dumal jsem o významu cifer na lístečku, zaloeném do detektivky, zatímco se mi nad hlavou honily mraky a vítr, dosud teplý, přináel vůni detě.

Pak za zatáčkou silnice zabouřil náklaďák, reflektory zametly tmu z asfaltu a řetězy

prázdného vleku ostře řinčely.

Zahlédl jsem Válkovu tvář za oknem kabiny a sotva znatelné zamávání rukou.

Kdy mě ta hora, páchnoucí elezem, gumou a naftou minula, téměř mimoděk jsem

zaregistroval osvětlenou státní poznávací značku návěsu.

SM  12  22

Bylo to toti jedno z čísel na lístku, který jsem poslal do Prahy svému náčelníkovi.

37

xxxx

Pret začalo kolem páté hodiny ráno. Téměř přesně podle rozhlasové předpovědi, která

prorokovala přechod rozsáhlé studené fronty a vytrvalý dé.

V devět u bylo jasné, e dneska se do lesa nepojede a e nás čeká volný den. Dokonale mi to vyhovovalo.

Vypůjčil jsem si prastaré rezavé kolo, které stálo v koutě garáe a zřejmě nikomu nepatřilo.

Namazal jsem vyschlá loiska vazelínou, zalepil děravou přední dui a dotáhl řetěz.

Kam se chystá?” zajímal se Váchal. Potřebuju si něco zařídit ve městě.”

Tak to vem zkratkou,” navrhl, přes les. Je to rychlejí a taky tolik nezmokne.”

Vyrazil jsem, kolo se rozjelo těkopádně a zvolna jako tank. Pneumatiky mlaskavě

rozstřikovaly kalue a já měl čas přemýlet o tom, jakým způsobem se mnou náčelník

okresní správy SNB vyrazí dveře. Toti, abyste tomu rozuměli. V běné vyetřovací praxi je vměování do cizích záleitostí naprosto nepřípustné. Ten, komu je svěřen nějaký případ, se zodpovídá pouze svému nadřízenému a kdyby se na místě objevil kdokoliv, s bůhví jak velkým počtem hvězdiček na ramenou, nic mu do toho není a nemá nejmení právo

zasahovat. Myslím, e je to opatření rozumné.

Bylo mi víc ne jasné, e se se mnou nikdo bavit nebude, ale zkusit jsem to musel.

Silnice se zatočila prudce doprava, u kovového kříku na okraji cesty začínala zkratka.

Odváně jsem zajel do lesa, abych toho vzápětí trpce litoval. Strmý padák na uzounké,

borovicemi lemované cestičce, se moná dal sjet na kole, které brzdí. Na mém obstaroním bicyklu to byla sebevrada. Řítil jsem se jak lavina, detěm napité větve mě lehaly do obličeje.

Pád, který vzápětí následoval, dopadl natěstí jetě poměrně dobře. Nezabil jsem se. I kosti nejspí zůstaly celé a těch pár odřenin se časem zahojí. Zbytek kopce jsem pokorně seel pěky a beznadějně se snail očistit od krve a bláta. Na chystanou návtěvu jsem byl připraven vskutku dokonale. Moná, e mě náčelník vyhodí docela kamarádsky. Podívejte,

řekne, rád bych vám pomohl, ale sám víte, e to nejde, buďte zdráv a vyřiďte v Praze, e se poroučíme. Nebo se rozčílí. Zvýí hlas, zeptá se, jak dlouho vůbec dělám u kriminálky, 38

pak mi doporučí, abych nastudoval sluební postupy a neotravoval zbytečně lidi, co mají práce nad hlavu.

Taky je moné, e bude studený a mrazivé korektní. Zavolá telefonem slubu od vchodu, a ani by o mě zavadil pohledem oznámí, e tady ten zablácený a potlučený soudruh právě odchází.

A tak dál. Podobných moností byla pochopitelně spousta a chtěl jsem být připraven na

vechno. Skutečný průběh setkání mě vak zaskočil. Po zhlédnuti průkazu mě zástupce

náčelníka okamitě zavedl do své příjemné moderní kanceláře a řekl:

To je dost, e jste tady, u jsme o vás začínali mít strach.”

Měl jsem dojem, e si mě s někým plete a asi to na mně bylo znát.

Major Dvořák sem volá kadou chvilku,” dodal na vysvětlenou, mimochodem, to je moc prima chlap. Slouíval tady, to víte, ne?”

Překvapení na mé straně rozhodně nebylo nepříjemné.

Tak se posaďte a povídejte, co máte na srdci.”

Spustil jsem od Adama a kdy jsem se dostal k záleitosti dříví v Houdkově stodole,

zástupce zpozorněl.

Počkejte,” řekl, já zavolám kluky z hospodářské kriminálky, a to nemusíte vyprávět dvakrát.”

Telefon cinkl, za pootevřeným oknem stále jetě drobně prelo, a já v duchu hledal

nejvhodnějí slova.

Kapitán Vaek a podporučík Kalousek.” Hospodářtí odborníci usedli a já se začal trochu bát, e budou zklamáni.

Toti,” začal jsem, v Houdkově stodole je narovnané dřevo. Ne palivové, jak by se dalo čekat, ale zcela zbytečně rozřezané krásné mohutné smrky. Vichni pochybují, e by starý učitel někdy něco podobného kupoval načerno. Take je to vlastně taková malá záhada.”

Nikdo na to nic neříkal.

Na jednom z těch palků je vyraené číslo osm, pět, čtyři, tři. Moná e by se podle něj dalo v papírech objevit, jak to vlastně bylo.” Kapitán Vaek s porozuměním pokývl hlavou.

S parádou nebo bez?”

Bylo jasné, co myslí. Bud zevrubnou kontrolu za účasti kriminalistů, nebo jen taktní etření v podobě běných vnitropodnikových kontrol. Radi bez.”

39

Spolehněte se, řekl kapitán Vaek stručně a chystal se k odchodu. Vechno běelo jako na drátku a já si v duchu umiňoval, e a se vrátím, budu muset majoru Dvořákovi poděkovat.

Kdy jsem se vracel do Lhoty, přestávalo pret.

Zítra ráno mě čeká auák a pravidelné cesty do lesa. Brigáda, která se mi celkem líbila, mi poprvé začínala při vyetřování poněkud překáet.

xxxx

Les, který připomínal parní lázně, oil. Čert ví jak se rozkřiklo, e konečně začaly růst houby, ale najednou to věděl kde kdo, přijíděly sem vozy z míst sto i sto padesát kilometrů vzdálených, davy lidí s koíky zaplavily paseky a mechem porostlé pěiny, houbaři prolézali mlázím a pokřikovali na sebe ve vysokém porostu. Nevím, co tomu říkala zvěř.

Já nijak nadený nebyl. Musel jsem mít oči na stopkách a nohu na brzdě, abych na těch

klikatých lesních cestičkách někoho nepřejel. Babky vracející se z lesní kolky se pochlubily hřibem, který mohl být tak čtvrt metru vysoký a u nakladače skupina lesních dělníků poslouchala vyprávění hajného Hořčáka.

Přísahám bohu, měl jsem sto chutí naprat mu broky do zadnice. Hajzlovi mizernýmu. Já si snad přítě nechám udělat patrony, jak vo nich mluvil nebotík táta. Písek a tětiny se solí.

Aby se aspoň měsíc neposadil, blbec jeden ..

Historie mě zaujala a tak jsem se časem dozvěděl, e Hořčák dalekohledem z posedu

pozoroval chlapíka, který přes vechny obecně známé zákazy vjel autem do lesa a

vyměňoval olej tak, e starou náplň nechal vsáknout do země …

A to jste ho nechal jen tak odjet? Hořčák se usmál téměř pobaveně.

Kdepak, a taky hned neodjede. On se toti vypravil jetě na houby. A a se vrátí, tak ho čeká překvapení. Myslíte, e je to taková pečlivka, aby vozil vechny čtyři náhradní ventilky s sebou?”

Rozevřel dlaň, kde měl drobounké osičky perkem a kónickým těsněním.

No, dodal a zatvářil se úředně, a a se vrátí, tak mu jetě napařím pokutu, na kterou nezapomene.” Prázdné várnice zabuily o podlahu dvanáctsettrojky, otočil jsem vůz a jel, abych se jetě stihl vrátit pro dřevaře.

40

A pak byl zase podvečer, jetě jsem ani nestačil přemýlet o nějakém sluném programu,

kdy jsem si viml, e před dvorem autodopravy na mě čeká Kamila.

Svět zkrásněl. Měla na sobě modrou plátěnou sukni s velikými kapsami a jiskřivě bílou blůzu

To je dost,” pravila samozřejmé. V podpaí nesla velikánskou knihu v koené vazbě.

Dala jste se na četbu?”

Ne, to jo pro vás. Nemůete přece kadý večer strávit v hospodě.”

To nebyla hezká věta, pravda, stavoval jsem se do místní restaurace občas na večeři v

podobě tlačenky či salámu, ale nikdy jsem tam nevysedával.

Vae chyba,” řekl jsem, to vy pořád nemáte čas. S vámi jsem ochoten poslouchat cvrlikání ptáků a vdechovat vůni eříků třeba a do rána.”

Sue poznamenala, e kadý sluně vychovaný pták v noci spí, nepočítáme-li sovy, a bez e odkvetl koncem máje.

Chtěl jsem k tomu něco podotknout, ale nepustila mě ke slovu.

Tohle,” řekla a podávala mi knihu, je obecní kronika. Mám dojem, e se tam o Lhotě dozvíte vechno. Nebo alespoň skoro vechno. Navíc, posledních dvacet let ji sepisoval pan učitel Houdek …

Byl to báječný nápad, ale v té chvíli jsem ho jetě nedokázal plně ocenit. Trochu mě mrzela rychlost, s ní odbyla pokus smluvit si vzájemnou schůzku.

Mohla byste mi k tomu spoustu věci vysvětlit, co děláte dnes večer?”

Nic, mám volno.” Vyhrkl jsem, e je to báječné. Ale vy ne,” pokračovala klidně.

Musel jsem v tu chvíli vypadat velmi nechápavě.

No tak, pane detektive, vdy je přeci úterý … A dědeček se na vás náramné těí.

Ovem, samozřejmě, mariá. Zapomněl jsem na tuhle předem smluvenou partii jako na

smrt.

Nikdy bych nepředpokládal,” řekl jsem, e přijdou chvíle, kdy budu mít karet plný zuby.”

Výborně,” odsekla, tak o tom si můete báječně popovídat s maminkou. Ta něco

podobnýho tvrdí posledních pětadvacet let.”

41

Na potě v městečku seděla stále tá nevlídně vyhlíejíc! slečna, bylo vak nutno uznat, e pamě má výbornou. Sotva mě uviděla u přepáky, okamitě hrábla do správné přihrádky a podávala mi dopis. Byl velmi objemný a známky na něm vylepené neodpovídaly přesně

hodnotě potovních slueb., Doplatil jsem dvě koruny a dvacet haléřů a zalezl do kabiny svého zaparkovaného vozu, abych si přečetl, co mi major Dvořák píe. Ale od něj nebyla v dopise ani řádka. Celý obsah tvořily jen kopie strohých úředních protokolů. První z laboratoře daktyloskopické. Stálo tu o metodách, které byly pouity k vyvolání latentních otisků prstů, byly popsány klasifikační vzorce zachycených shluků papilárních linií s největí pravděpodobností běelo o mé a Kamiliny otisky a zároveň poznamenáno, e protějek

ádné ze zachycených stop se v centrální kriminalistické kartotéce nepodařilo najít.

Následující expertiza byla z biologie. Rozbor papíru, obsah buničiny, křídy a způsob klíení naznačoval, e jde o nejběějí druh, který nedovoluje ani přesnou identifikaci výrobního závodu. Podobně tak inkoust, kterým byla napsána písmena a čísla patřili k standardním výrobkům náplně do plnicích per, jeho barva byla modrá a chemické sloení se za

posledních pětadvacet let nezměnilo.

Dalí protokol zpracovali odborníci na grafologii, zaujalo je poněkud atypické psaní dvojek a sedmiček a zároveň soudili, e po eventuálním předloení srovnávacího textu by nejspí

bylo moné identifikovat pisatele.

Četl jsem ty strohé, vědeckými termíny přeplněné řádky a hluboce jsem se styděl. Drobná zlomyslnost, s ní jsem bez vysvětlení lísteček do Prahy odeslal, zcela pozbývala jakéhokoliv humoru. Vlastně bych měl vechny ty nesmírně pracné a pravděpodobně

zbytečné expertizy dostat k náhradě. Teprve poslední z celého svazku strojopisných

záznamů byl k něčemu dobrý. A ani jsem si nedovedl představit oddělení, které na něm

dělalo. Něco mezi armádní deifrovací slubou a hospodářskou kriminálkou.

První část protokolu podrobně a s důkazy hovořila o tom, co předloená čísla znamenat

nemohou a proč. Závěr vak nabízel řeení.

Uvedený zápis odpovídá výpočtovým poměrům, pouívaným při těbě a zpracování dřeva.

Dosadíme-li za SM-smrk, pak cifry v závěru kadého řádku odpovídají maloobchodním

cenám za kubický metr.

43

Vzorce uprostřed pak jsou v praxi pouívané výpočty obsahu dřeva v kulatině pomocí

průměrné ířky a délky. Komentovaný záznam tedy znamená.

Smrk 12 22 (výpočet obsahu) rovná se 0,43 kubických metrů tedy 460 Kčs ceny

maloobchodní.

Borovice 11 26 (výpočet obsahu)… a tak dál.

Já jsem poslal inkriminovany lísteček zprostřed lesa a něco podobného mě mohlo

napadnout, e na to přili experti, pro které to mohlo znamenat cokoliv, od výtlaku naftových lodí po číselný kód upravující stránky středověkého herbáře, tak to prosím bylo něco tak neuvěřitelného, e si to zaslouilo smeknuti klobouku. Kdybych nějaký měl.

Nastartoval jsem motor, ale pak jsem ho zase vypnul a vrátil se na potu, kde mě nevlídná slečna vpustila do telefonní kabiny. Vytočil jsem číslo kapitána Vaka z okresní správy. A tak jsem se dozvěděl, e dřiví, které jsme s předsedou MNV objevili v Houdkově stodole, bylo podle záznamů na místní pile rozřezáno na prkna a dodáno nábytkářským závodům v Hradci.

xxxx

Dříví, dříví, dříví. Vechno se točilo kolem stejného tématu a v noci na ubytovně jsem se to zoufale snail zařadit do nějakých souvislostí. Měsíční světlo slabounce ozařovalo zbylé, bíle povlečené postele a za oknem foukal vítr.

Dejme tomu, e se tady ve Lhotě dříví kradlo. Dobrá, jenome to člověk těko můe dělat sám, chce to nějakou organizovanou partu. Do té mohl patřit učitel Houdek … Ano nebo ne?

Vichni o něm soudí, e to byl náramný poctivec, ale tichá voda břehy mele. To podivné, nejspí kradené dříví ve stodole svědčí o opaku. Na druhé straně, starý pán il skromně a to co po něm zbylo, nijak nenapovídalo ádným neregulérním příjmům. Mohl mít ovem nějaké tajné konto…ale prr

. to u je příli ve stylu detektivek.

Nicméně, předpokládejme, e učitel v těch krádeích jel a pak se stal partnerům nepohodlný.

Hádka o peníze-ne, kvůli tomu se zabíjí jen v loupenických pohádkách, spí strach z

prozrazení. Tresty za rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví jsou nemalé, někdy i takových deset, patnáct let.

44

To u je zatraceně silný důvod zbavit se člověka, který třeba vyhrooval, nebo chtěl, nebo mohl udat své společníky.

Motiv, ano, to mohl být motiv. Dokonce takový, kterým se jetě vyetřování nezabývalo.

Vechno ostatní, co mne jen dokázalo napadnout, u bylo dávno probrané, vechny

cestičky, které se ukázaly slepé, u měly na začátku velikou ceduli. Tudy se neubírej, je to zbytečné!

Spis, uloený v regálech táty Benee, jsem znal skoro zpaměti.

Měsíc se posunul na obloze, já rozsvítil a stříbřitá idylka tajuplné ubytovny byla ta tam.

Rozevřel jsem starobyle vyhlíející kroniku, kterou mi přinesla Kamila.

Záznamy o stavbě prvních chalup, plán Lhoty tak, jak vypadala před sto lety. Drobné

archaické historky o dávných bouřích a kroupách, které dokázaly zničit úrodu, vyprávění o lidech, jejich jména zůstala jen na rozpadávajících se pomníčcích místního hřbitova.

Byla to zajímavá četba, ale já měl za sebou těký den. Usnul jsem nad stránkami, které

pojednávaly o ivotě v obci Lhota v roce 1920.

xxxx

Ráno jsem si zajistil audienci u ředitele lesního závodu. Netuil jsem, jak bleskurychle funguje sí vnitřních informací podniku a tak mě trochu překvapilo, e se na mne Karel Váchal dívá podmračeně a na otázky odpovídá tak na půl úst.

Kdy jsem vyjíděl ze dvora, zastavil mě a vlezl si na sedadlo spolujezdce.

Hele,” začal, jestli má nějaký stínosti, tak si s tím mohl jít rovnou za mnou. Copak ti tu někdo dělá zle? Jetě stále mi to nedocházelo.

Ne-proč?

No, e se ene přímo za éfem. To se, chlapče, ve sluný společnosti nedělá.

Blbost, řekl jsem a bleskurychle hledal výmluvu. Moje brigáda u za deset dní končí. A tak jsem ho chtěl poprosit, jestli by mi to o nějakej pátek neprodlouil.

Váchal si evidentně oddechl a konečně se usmál.

Tak to je jiný kafe, to promiň. Já věděl, e se slunej kluk.”

Den utíkal svým stereotypním tempem a mně vrtala v hlavě jedna věc.

45

Namíchl se vedoucí autodopravy jenom proto, e ho obcházím? Nebo měl obavy z toho, aby

náhodou něco neprasklo? Jestli se tu opravdu kradlo dřiví, bylo určitě taky nutné, někým a někam ho odvézt…

Nepříjemné nápady, sám sobě jsem si připadal trapně podezřívavý. Karel se ke mně od

začátku choval báječně. A navíc, je to táta Kamily

Ředitel mě přijal v kanceláři v době, kdy u podnik zel prázdnotou. Ujistil mě, e ho vůbec nezdruju, vytáhl ze sekretáře láhev staromyslivecké a nalil do dvou skleniček. Uvědomil jsem si, e dosud ani náznakem nedal najevo, e ví, kdo jsem.

Podívejte,” řekl, ,,co potřebujete?”

Předevím informaci teoretickou. Jak se dá rozkrádat dřiví?”

Ve velkém nebo v malém?” Ve velkém.” Zamyslel se a potom spustil.

Na první pohled je to nejsnaí na pile. Vzhledem k mnoství zpracovávaného řeziva,

monostem distribuce a tak dál. Jene na pile je také nejpřísnějí evidence a kontrola, take pokud by neběelo o normami povolený průřez, odpad při zpracování, nějaké ty krajinky, piliny a tak dál, nemohlo by se tam nic ztratit bez přísluného podvodu v papírech. No, a na ten by se časem stejně přilo. Pak tu v okolí máme tři soukromé katry. Pracují se svolením národního výboru, tam u není kontrola tak přesná a nějaký ten kubík by se dal snadno zaantročit. Ovem to znamená ho mít, dopravit tam a předtím samozřejmě porazit v lese.

A to by musel spolupracovat někdo od nás. Dřevař, lesník, fořt, vak u to znáte sám …

Stačí vám to?”

Řekl jsem e ano, ale e bych jetě potřeboval spolupráci v poněkud jiné oblasti.

Prosím, jsem k dispozici.”

Toti, chtěl bych tu rozířit takovou fámu. Čím mlhavějí tím lepí, ale v zásadě by mělo jít přiblině o to, e starý Houdek nebyl tak úplně bez příbuzných, jak se soudí. e jsem dejme tomu nějaký vzdálený synovec, jako kluk jsem měl strejdu náramně rád a do poslední chvíle jsem si s ním dopisoval. A e v lístcích, které mi posílal, stálo něco, podle čeho si troufám odhadnout, kdo je vlastně vrah.” Ředitel mlčel a prohlíel si mě velmi zkoumavě.

46

Moc by mi to pomohlo,” loudil jsem.

Jo,” řekl ale moná taky do hrobu. Podívejte, já jsem Dvořákovi slíbil, e na vás dám v rámci moností taky trochu pozor. A tohle, co jste si vymyslel, je nejlepí recept k tomu, abyste pro změnu dostal sekerou po hlavě vy .. To je riziko povolání.”

Nesmysl. To je mnohem větí riziko. Kdy tu budete chodit v uniformě, tak si kadej

zatraceně rozmyslí, aby vám zkřivil třeba jen vlásek na hlavě. Ale potrhlý synovec bůhví odkud, románový mstitel milovaného strýčka, to je odstřelový kus. Uvědomte si, e jste tu jako řidič. A odvádíte slunou práci, vechna čest. Ale celá ta partyzántina, vyetřování na vlastní pěst, se mi od začátku vůbec nelíbí.”

Odmítnutí se zdálo definitivní. Ředitel popadl skleničku, která v jeho ruce připomínala náprstek, lehce cinknul o moji a obrátil nápoj do sebe. Nejspí na znamení, e končí.

Rozhlíel jsem se po kanceláři. Na zdi visela značně zaloutlá zarámovaná fotka, na které byl stejný mu, kterého jsem měl před sebou, ovem o takových dvacet, pětadvacet let mladí. Z hubené tváře se usmívaly oči a na ramenou uniformy jsem rozeznal hodnost

podporučíka. Nezřetelné kopce v pozadí, to byla umava.

Kdy jste slouíval na čáře, tak to asi taky nebylo vdycky snadný. Já u to znám jenom z vyprávění. Ale kdybyste se tenkrát měli bát toho, e vás nějaký gauner zabije, tak ..

Mávl rukou.

To byla jiná doba. To sem neplete.”

Pročpak ne? Zásada je úplně stejná. Já prostě odmítám připustit, aby ten, kdo surově

umlátil starého bezbranného člověka, se někde v koutku vesele chechtal nad tím, jak mu to báječně prolo.”

Mluvíte o něčem jiném.”

Nesouhlasím. Na samotné hranici je spousta pomníčků, to víte stejně dobře jako já. Těm klukům, co tam tehdy přili o ivot, bylo dvacet, jednadvacet let. Plnili svou povinnost a snaili se ji plnit dobře.”

Ředitel dolil skleničky, ale vůbec nevypadal přesvědčeně.

Já vám přece neradím, abyste toho nechal. Jen ten způsob se mi nelíbí.”

Chápu, ale mě opravdu nic lepího nenapadá.”

No jo,” řekl u trochu smířlivěji.

Pak jsme chvíli seděli jako dva chlapi v lese a neříkali vůbec nic.

47

Kořalka příjemně stoupala do hlavy, starobyle vyhlíející kyvadlové hodiny na zdi

odměřovaly čas. Ředitel promluvil první.

Tak to zkuste zopakovat. Jak si to vlastně představujete?” Legendu, kterou jsem měl promylenou jen velmi povrchně, jsme sestavovali a do noci. Ředitelovy připomínky byly velice rozumné, dodávaly tomu vykonstruovanému příběhu punc pravděpodobnosti. Kdy

jsme se loučili, začal mi tykat.

Kamaráde, ale já to stejně dělám nerad. Ví, tenkrát na čáře jsem jednou musel jet

vysvětlovat takový ustraený mámě, e se ji kluk domů u nevrátí. Něco podobnýho bych u podruhý v ivotě nezvládl.”

xxxx

Mysliveček na posedu, má palouk pěkně z nadhledu a s prstem svým, na spouti kouká se do houtí…

Kapela hrála, a se v lokále třásla okna, páry krouily po parketu a z polévkových talířů voněl srnčí gulá. Lhota proívala myslivecký bál.

Z levý, mladej. U nás se připíjí levou rukou. Jinak by tě to stálo rundu. To u se traduje vod svatýho Huberta … Poslechl jsem a dobře míněná rada mi v průběhu večera uetřila víc peněz, ne vydělám za týden.

U troubějí, u troubějí, na horách je-le-ni.

Nikdy jsem taneční zábavy nijak zvlá nemiloval, ale tahle se mi líbila. U hlavního stolu, obsazeného chlapíky v lesnických stejnokrojích, se pálilo ze vech hlavní.

Jednou, to zrovna vrcholila jelení říje, jsem se večer vracel z posedu, otrávenej, e mi nic nepřilo. Na pořádnou ránu u byla tma, ne? Flintu jsem měl vybitou a na Hůrce, vak to tam znáte, se přesně proti obzoru objevil kus jak v divadle. Tak estnácterák, nejmíň, ne? Ale ne jsem nacpal patronu do komory, byl pryč. Pak mě napadlo, e touhle dobou se neprohání jelen po lese jen tak. Určitě ho ňákej druhej krasavec honí. Stojím ani nedejchám a kdy se mi objevil v kukru, nevěřím vlastním očím, ne? Prásk. Rovnou na komoru. Já to pak odkrokoval a věřte mi to nebo ne, bylo to rovnejch dvě stě padesát metrů …”

48

Jo, a polesí tenkrát patřilo hraběti porkovi. Dy je to blbost..

Chce říct, e lu … ty! Dy nerozezná slepici vod kohouta!”

Měla ho ráda dívenka, která la za ním do lesa, tmavýho, měsíček svítil na cestu,

kdy za ním kráčela … Kutálka přehluila spor v zárodku a tak se dál stříleli baanti jedním brokem do oka, korunoví estnácteráci ulapávali mech pod posedem a černá zvěř proháněla neuvěřitelně neikovné členy mysliveckého sdruení v sousední obci po lese.

Profesionálové, hajní Hořčák a molka, do debaty moc nezasahovali, Hořčák pokukoval po

děvčatech a molka do sebe lil kořalku z dvoudecových skleniček. Jeho odolnost vůči

alkoholu se mi zdála stejně neuvěřitelná, jako ty zázračné rány, o kterých se u stolu hovořilo.

V půl desáté vstoupila do sálu Kamila. Lehounce mi zamávala na pozdrav, jako uovka se

protáhla přecpaným parketem a usedla k enskému stolu pod oknem.

V duchu jsem si třikrát zopakoval kroky potřebné k tanci, nazývaném polka. Teprve potom jsem se el zeptat, smím-li prosit. Přikývla a zvedla se. To co následovalo, nepatří k záitkům, jimi se člověk chlubí. Asi po minutě mě taktně upozornila, e hrají valčík. Zkusil jsem se přizpůsobit změněnému rytmu a ona se medově otázala, ke kterému tanečnímu mistrovi jsem v mládí docházel. V zoufalství jsem plácl jakési jméno a ji velmi zajímalo, zda se ten člověk nezastřelil. Připitoměle jsem se zeptal, proč, a ona prohlásila, e kadý učitel se více či méně shlíí ve svých ácích. A e by můj styl měl být zachován potomkům a nerada by mi ho kazila svým amatérským přístupem. Zkrátka, e u má tancování dost, ale moná by si vypila skleničku červeného.

Značně se mi ulevilo. Vystál jsem frontu u výčepu, objevil dvě idle, slibující jakés takés soukromí, a postavil dvě skleničky na stůl.

Co je to za pitomost?” zeptala se. Prosím?” No to s tím vzdáleným synovcem?” .

Byl jsem naladěn na zcela jiné téma a dost dlouho mi trvalo, ne jsem pochopil, o co vlastně běí.

Je u toho plná ves,” pokračovala, prý máte v rukou důkazy, které celý případ osvětlí..

49

To je snad poněkud přehnané.”

Přehnané? Kadý si k tomu přidá něco ze svého a koda, e nemůete slyet, co se u o

vás povídá. Prý jste vlastně Houdkův nemanelský syn, vae maminka byla baletka a

odloila vás do dětského domova, aby si nemusela komplikovat kariéru.

Upřímně řečeno, v té chvíli mi bylo docela jedno, co si o mně lidé mysli. Záleelo mi jen na názoru, ukrytém za těma tmavýma očima, na kterých jsem málokdy dokázal odhadnout, jakou zlomyslnost zase skrývají.

Kutálka si konečně dala pauzu, take bylo moné při hovoru ztiit hlas. Lovci u centrálního stolu to nepostřehli. Hulákali jako na lesy …

Tak jetě jednou. Celou tu fámu jste si vymyslel vy?” Lehce jsem přikývl hlavou.

Zasmála se, ale neříkala nic.

V duchu jsem očekával, e Kamila projeví alespoň petku obavy o mne, jako třeba ředitel polesi. Ale ona ne. Na celé vyetřování se koukala se stejným despektem, jako na maňáskové divadlo.

S blíící se půlnocí dostávala tancovačka spád. První opilci, první rvačky, ubrusy polité červeným vínem a rozkuráená kapela nijak se nesnaící schovávat neustále doplňované půllitry.

Ma přítelkyně naznačila, e u by la ráda domů. Doprovodil jsem ji k Váchalovu domku,

řekla mi dobrou noc a zmizela za dveřmi.

Pomalu jsem el ke své ubytovně, poslouchal skřehotání ab z nedalekého rybníka a s

mírně zvrácenou hlavou pozoroval hvězdy. koda, e u musela jít s p á t …

Dveře ubytovny mě vrátily ze snění do reálu. Zámek klapl dvakrát, ne se konečně otevřel.

Bezpečně jsem věděl, e jsem zamykal pouze na jeden západ…

Naloutlé světlo árovky ozářilo ustlané, bíle povlečené postele, jen ta jedna pod oknem byla poněkud zválená. Kníky srovnané na nočním stolku, kronika obce na poltáři. Nic se nezměnilo, alespoň zdánlivě. Jen knihy byly poskládané v jiném pořadí. Opatrně jsem

otevřel stolek. Bylo nad slunce jasnějí, e se v mých věcech někdo hrabal.

Proíval jsem vzruení lovce a skoro jsem v tu chvíli chápal ty uvaněné chlapíky v hospodě.

Nastraenou past navtívila kodná. Teď jde jen o to, zdali udělala chybu.

50

Zhasl jsem, posadil se na idli a koukal do černočerné tmy, lehce poruené edivým

čtvercem okna, za ním světélkovalo noční nebe.

Ono lo nakonec také o to, abych tu chybu neudělal já. Kolik můe být klíčů k ubytovně?

Z počtu lůek soudě minimálně pět. Ale spí víc, takový kousek eleza se velice snadno

ztratí. A kdo k nim měl přístup?

Rozhodně kadý zaměstnanec lesního závodu. Klíče visely v kanceláři na obyčejné do zdi

zatlučené skobě, sebrat je mohl kdokoliv. Návtěva, čekající a ředitel skončí zdlouhavý telefonický rozhovor, brigádník, hledající zaměstnání, manelka, která sem vtrhla v den výplat, aby odlehčila dřevařově peněence před cestou do hospody.

Noc byla tichounká, nesnaila se napovědět. Pohrával jsem si s klíčem v ruce, ne mě

konečně napadlo pořádně si ho prohlédnout. Na to nebylo potřeba ani světlo, stačil hmat.

Ten starý, veliký nástroj k odemykání dveří neměl toti vůbec ádné zoubky či příčné dráky, nebyl, jak se odborně říká, dózický. To ovem měnilo situaci.

Takový zámek má stejně jenom symbolický charakter. Kadý pětiletý kluk ho dokáe otevřít nejprimitivnějím perhákem, nehledě na to, e velká větina podobných typů klíčů je dokonale zaměnitelná. Na tuhle kapitolu tedy můeme zapomenout.

A co hledal můj noční návtěvník? Nejspí ten vymylený list, který údajně poslal Petr

Houdek svému vzdálenému synovci. Legenda začíná účinkovat. Výborně. Lejstro si ten

podivný zloděj odnést nemohl a tak běelo jen o to, zdali tu něco nezanechal. Malou

nepatrnou stopičku, která pod zvětovacím sklem daktyloskopa znamená víc ne oficiální

navtívenka.

Opatrně jsem vycouval z místnosti a znovu zamkl. Pak jsem se rozběhl do hospody.

Tancovačka u pozbývala dechu, kutálka opustila pódium, sál se téměř vyprázdnil. Jen u

několika málo stolů zůstaly zbytky hostů a harmonikář, kterého jsem neznal, vyhrával na parádní heligonku vojenské písničky.

Ten prstýnek, cos mi dala, ten já nosit nebudu a prachsakra a pročpak ne, a já přijdu k svýmu regimentu, do kvéru ho nabiju …

Vedoucí se s unaveným výrazem opírala o výčepní stolici. Prosím vás, můu si

zatelefonovat? Nezlobte se, ale je to moc důleitý.”

52

Odevzdaně mávla rukou směrem ke kanceláři a zdálo se, e jí vechno je dočista jedno.

Zvedl jsem sluchátko a vytočil číslo kapitána Vaka. Soukromé. Na druhé straně drátu se ozval otrávený hlas.

Snail jsem se co nejstručněji vysvětlit, co vlastně potřebuju, nechtěl jsem, aby zatím někdo do kanceláře vtrhl.

Volaný na druhém konci drátu celou tu dobu nepronesl ani slovíčko, dokonce jsem jednu

chvíli měl pocit, e usnul. Tak to je celé, haló, slyíte mne?”

Ovem,” zachrčel aparát. Běte domů, hned tam posílám technika!”

Těch pouhopouhých pět minut mého telefonování jako by vyhnalo zbytek hostů. Harmonika

se odmlčela, myslivci u byli pryč, přes pípu byl přehozen bílý ručník.

Zaplatil jsem hostinské za telefon. Hajný molka spal s hlavou opřenou o stůl a lehounce chrápal. Řekl jsem dobrou noc, nikdo mi neodpověděl a u podruhé ten večer jsem zamířil na ubytovnu. Technik dorazil, kdy u venku začínalo svítat. Vesnice ovem spala, myslím, e si kromě mne jeho příchodu nikdo neviml, protoe auto nechal pro jistotu stát na silnici.

Podal mi ruku a pak se pustil do prohlídky místnosti. Dělal to s rutinou a pečlivě, ale trvalo to dlouho a tak u jsem taky začal poklimbávat. Jetě těstí, říkal jsem si, e je sobota. Volná sobota ráno. čas jako stvořený k tomu, zalézt do pelechu a probudit se a v poledne.

Hotovo,” přeruil technik mé dřímotou osláble mylenky. Asi vás zklamu. Otisků jsem sejmul spoustu, ale větinou starích. Na samotném stolečku nezůstalo vůbec nic. Měl nejspí rukavice, nebo to náramně pečlivě poutíral.”

kodná asi chybu neudělala. Mrzuté, ale dalo se to čekat. Nevadí. Ráno bude moudřejí

večera, vlastně v tomhle případě poledne moudřejí rána. To bylo poslední o čem jsem

uvaoval. Za pár vteřin později jsem u spal.

xxxx

Najednou bylo zase úterý a mariá. Sedmu, mám. Lepí? Tu taky.

Zapasoval jsem a poloil karty na stůl. Od chvíle, kdy se ředitelem polesí rozířená fáma rozletěla po vsi, mnoho se změnilo. Lidé se se mnou zastavovali a bez pobízení vyprávěli o starém Houdkovi. Vyslechl jsem fakta, dohady i pomluvy.

53

Vcelku to nebylo nic příjemného, ale tak u to ve světě chodí.

Ani ty karty u nebyly jako dřív. Hra postrádala tempo, ruily ji hovory točící se okolo jednoho námětu. Tři roky starého.

To chce vylučovací metodu,” navrhoval děda Váchal. Je to jak rozpočítávání. A s tím co zbude, ádný dlouhý cavyky.” Táto hraj!”

No jo. Já to radi zaplatím. To nebyl talón, ale boí trest.”

Snímnutí, nové rozdání, a zase jako od začátku. Sedma, druhá, pas. Já bych měl stovku. . “

Něco by na tom mohlo být. Na té vylučovací metodě. Povězte mi, koho vlastně snáel ten Houdkův pes.” Ajax?” Ten, co si ho pak k sobě vzal předseda Vítek.”

Stovka byla přeruena uprostřed hry. Karel Váchal začal pomalu a přemýlivě vypočítávat a ukazoval si při tom na prstech.

Poáka, babku Kubíčkovou, co tam chodila uklízet, některý nejblií sousedy. Vítka,

Strádala, Rybáčka, vlastně oba nae řidiče, Válka taky. No a nesmíme zapomenout taky na mne, na Kamilu, a na děti, co jim nebylo moc přes deset. Ten pes je ostrej jako čert, ale děcku by neublíil.” Klime?” zeptal jsem se na jméno zástupce ředitele lesního závodu.

Nic moc, to je takovej suchej patron a bojí se vech psů. Nejen Ajaxe.”

A co přespolní. Lidi z městečka, z lesa, dělníci z maringotek?”

Vyloučeno, na to můe zapomenout. Ten pes bejval jako břitva. Dneska? To je jen stín

starýho Ajaxe. Tenkrát by nikoho, kdo ije dál jak dvě stě kroků od návsi, do baráku

nepustil.” Dohrávali jsme přeruenou hru, ale u to nebylo ono, děda Váchal se vztekal, e takhle se to nedělá ani u Bucků, nakonec jsme skončili o hodinu dřív ne jindy, a já měl o čem přemýlet. Vítek, Strádal, Rybáček, Válek, Váchal a Kamila …

Běelo vlastně jen o pár lidí. Usilovně jsem se snail vzpomenout, kdo z jmenovaných tak na hodinku, na půl zmizel z tancovačky. Za jak dlouho mohl prohlédnout mou ubytovnu? Tak za deset minut. Na tuhle chvíli mohl odejít kadý. Váil jsem jednotlivá jména.

Dřevo, které se pořád do celého příběhu míchalo, mohlo spojovat vlastně vechny. Řidiče, pochopitelně, stejně jako éfa autodopravy.

54

Předseda národního výboru, inu, kdyby se rozhodl, e troku zneuije své funkce, to by byl vítaný společník. A Strádal je nejlepí vesnický tesař.

Potom jsem to plané dumáni pustil k vodě. Zalezl jsem do postele a rozevřel kroniku.

V třiatřicatém roce byla Lhota postiena velikou místní bouřkovou povodni. Téměř

neznatelný potůček, který napájí místní rybníky se rozvodnil v dravou řeku, horní hráz ten nápor nevydrela, valící se kalné vody téměř poničily chalupy Frantika Ryzce a Petra Tomáe, a také kody na úrodě toho roku byly veliké.

Starý svět a vyčichlý čas. Hitlerův nástup k moci kronikář nekomentoval, zřejmě ho

povaoval za bezvýznamný.

O est let později je v kronice řada dosud nepopsaných stran. Tehdy si toti pro autora těch elegantních, krasopisně stínovaných řádků přili pánové od Geheime Staatspolizei.

Pak dlouho nic. Dalí zápis, slavnostně prokreslený oznamuje zaloení zdejího prvního

zemědělského drustva, několik následujících stránek hovoří o poválečném ivotě na

vesnici, ale poznámky rychle řídnou a nakonec zase pár stránek, které bude potřeba doplnit.

V roce osmapadesát se zápisu ujal tehdy čtyřicetiletý učitel Petr Houdek …

Přistoupil ke svému úkolu s odpovědnou pečlivostí, která ho neopustila za celých pětadvacet let. V zrcadle jeho řádků jsem konečně Lhotu poznával.

… Dnes narukoval devatenáctiletý Ivan Rybáček z čísla popisného 28 na vojnu …

… Vojtěch Strádal spolu se skupinou svých učedníků dokončil rekonstrukci krovu na kostele sv. Vavřince, pocházejícího z patnáctého století. Oprava této významné historické památky je financována krajským národním výborem …

Četl jsem kroniku dál, stránku za stránkou. Houdek slova nikdy nepřepisoval ani

neupravoval, psal přesně a krasopisně jako stroj, jako matrikář ručně vyplňující úřední listiny.

Jen v jedné, relativně pozdní pasái jsem nael krt.

V odstavci, věnovaném zvládnutí lesních polomů, bylo několik řádek začerněno. Ovem i

tady důkladně. Redisovým perem po celé ířce zápisu.

Zhasl jsem světlo a zkouel usnout. Za pootevřeným oknem uměl vítr a lehce plouchala

hladina rozvlněného rybníka. Dnes je zarostlý, pinavý a zplaněný bahnem.

xxxx

55

Probudilo mě drnčení okenních tabulí a náhlý chlad.

Slabounké světlo rodícího se dne změnilo tmu na myí eď.

Leel jsem na kavalci, koukal do toho sotva se probouzejícího letního rána a snail jsem si ujasnit, co se vlastně děje.

Vzdálené dunění, to byl celkem sympatický zvuk enoucí se bouřky. Svist, nárazově se

prodírající do místnosti pootevřeným oknem, působil vítr.

Kratičká tylová záclona vlála v tom podivném průvanu téměř vodorovně a z podlahy se

zvedal prach.

Začínala přímo vichřice. První těké kapky zasvitěly vzduchem, pokusil jsem se zavřít

otevřené okno, ale dalo to práci, celou vahou jsem se musel postavit vzdunému náporu a měl jsem pocit, e mi křehká tabule pukne pod rukama.

Pak začalo divadlo. Nikdy v ivotě jsem nic podobného neviděl. Vzrostlé stromy se ohýbaly podobně jako rákos na břehu rybníka, dosti omelá střecha na Česánkovic stodole si zahrála na říkačku o sedlákovi Jírovi. Řada cihlových taek se vzdula, lehounce a velebně jako ve filmu, a potom rozprskla. Z temného otvoru vyletovaly zbytky sena a slámy, ovem to trvalo jen chvilinku, okamik do chvíle, kdy vítr znovu sebral sílu k pořádnému náporu a střecha stodoly zčista jasna zmizela. Komplet. S takami, krokvemi i trámy, které by stěí uzvedlo pět chlapů najednou.

Vichřice vechno seřízla jak nů pivní pěnu a uháněla dál, vyla mezi kopci a skalami a

čerpala svou příernou energii kubáním mraků.

Potom se pořádně rozprelo. Ale nebyl to obyčejný dé, začala průtr mračen, podobná

kalamitám, o nich se tak rádi zmiňovali dávní kronikáři obce. Pěiny, ulice mezi domky, úzká závětří mezi jednotlivými chalupami, to ve se proměnilo v řeky a říčky. Hladina místního rybníka zdrsněla a zakalila se, hráz připomínala splav.

čert ví, co na podobných přírodních pohromách člověka tak přitahuje, ale já s tváří

přilepenou na zapráené sklo na to vechno koukal jako na nejdramatičtějí biograf, a úplně mě překvapilo, kdy jsem zjistil, e je za deset minut est, a e mám co dělat, abych byl včas na dvoře autodopravy.

Tedy, původně jsem myslel, e ta cesta bude jen symbolická. Za detě se v lese nedělá,

počkáme do devíti, maximálně do jedenácti a můem vyrazit domů. Velmi se mi to hodilo,

chtěl jsem se zastavit na okresní správě SNB a alespoň trochu vysvětlit své nedávné

urgentní telefonáty.

56

Zachumlal jsem se do vetchého baloňáku a vyrazil.

Ten kousek cesty mě dokázal zmáchat jak kotě připravené k odpisu. Ovem takovéhle

drobnosti si nikdo nevímal. Dvůr lesního závodu připomínal vyplaený včelí úl.

Na Hůrce taky?” Nojo,tam se to dalo čekat,ale měl bys vidět Dubovec.. Co hlásí Hořčák?”

Ten se neozval, nejspí je strenej telefon. Musíme to objet.”

To je dost, e jse tady,” řekl s úlevou Váchal, který si mne konečně viml. Bude jezdit tady se molkou. Ale vem si gaza, s trojkou se v týhle čině nikam nedostane.”

Lehce dramatická situace se snad ve vech běných oborech pozná podle toho, e

záleitosti jindy sloité se náhle odbývají mávnutím ruky.

Za normálních okolností je převzetí cizího vozu spojeno s obřadem předávání knihy provozu, se soupisem vech náhradních dílů a nářadí, s pečlivým měřením hladiny paliva v nádri a tak dál. S mením počtem ne s takovými pěti esti podpisy pod formuláře je to skoro zázrak. Tentokrát mi vedoucí autoprovozu vtiskl klíčky od zapalování do dlaně a povídal:

Tak u, sakra, jeď!”

Hajný molka se vyvihl na vedlejí sedadlo a vyrazili jsme. Zpočátku to lo normálně, ale jak rozblácená lesní cesta stoupala do kopců, přila na řadu redukce s předním náhonem.

kodovácký mikrobus by v tomhle terénu neměl nárok ujet ani pět metrů.

Byla to smutná pou. Kmeny leící přes cestu, vyvrácené koláče kořenů, zulámané vrky

borovic. Les, ten pro mne u důvěrně známý les, změnil svou tvář. Připomínal pohled na

bojitě poblí vesničky Waterloo. molka črtal do zápisníku a tichounce velel.

Doprava nahoru, jeďte jetě dál.”

Nevěděl jsem, e les je tak chatrná kulisa. Jednou foukne a … ” Blbost,” řekl hajný nasupeně. Měl zlost. Ne na mne. Nejspí na ten neastný vítr a tím pádem na celý svět.

Tohle jsou starý dluhy starých pitomců. Pohledávky splatné za padesát, za sto let. Les není penice. Dědečkové tohle věděli, ale tatíci u ne.

57

Monokultury, nejčastějc smrk, protoe rychle roste. Prali to na kadou paseku bez ladu a skladu, jak brambory do řádku. Jene les, pane, les, má svoji architekturu. Tedy má ji mít. A tu má zachovávat jak výstavba, tak těba. S tou je taky problém. Dneska velí stroje, ne rozum! Stroje a plán, který na člověka tlačí jak patné svědomí.” Kličkoval jsem po cestě rozerané deovými přívaly.Vichřice a polomy, to snad bývalo vdycky.”

Jo, ale ne kadej rok. To u muselo vopravdu fouknout, aby to nadělalo nějakou paseku.

Kdy bejval les smíenej. Na okraji pevný listnáče z tvrdýho dříví. Uzounký průseky, do kterejch se vítr nedostane, a tak dál. To je jak dobře stavěná jachta. Jen hurikán ji srazí na kolena. Ale amatérská pramička, co má plachtu na kotěti, nepřeije první bouřku.”

Mlčel jsem. Polámaný, zuboený les působil jako depresivní argument. molka čmáral

poznámky, které měly později přispět alespoň k orientačnímu odhadu kody. Stovky, tisíce kubíků. Kdyby se odtud ztratil třeba celý vlak naloený kulatinou, určitě by si toho nikdo neviml. Při kalamitách se krade nejlíp. To by také jednou mohla být poučka ve slabikáři kriminalistiky.

xxxx

Dvůr autoprovozu ve dvě odpoledne. Ztichlé studené náklaďáky, které se od rána nehnuly z místa, stralivě zablácený gaz, lesácké motorky. A Hořčákův trabant, který vyhlíel docela tak, jakoby se před okamikem vrátil z bitvy. Počasí zatím udělalo obrat o sto osmdesát stupňů. Vál mírný, vláhou vonící větřík a na vymetené obloze, pokryté pouze několika málo beránkovitými mráčky, zářilo slunce. Komise v ředitelské kanceláři lesního závodu se snaila předběně odhadnout kodu. Podle meteorologického hláení maximální nápor větru, jeho

nárazy přesahovaly sto třicet kilometrů za hodinu, trval necelých pětatřicet minut. A jen na území naeho lesního závodu stálo tohle půlhodinové fouknutí suma sumárum tak půldruhého miliónu korun …

Po telefonních kabelech uháněly naléhavé hovory, na dvoře panoval pochmurný klid. Z

okolních kopců stoupala bělostná pára, vzduch připomínal skleník botanické zahrady a já se pustil do opravy systému zvaného torpédo, co jest, pokud to nevíte, zařízení, které na cestovním kole umoňuje brzdit tím, e lapeme dozadu.

58

Ale ne, ty válečky musej mít vůli.”

Rybáček popadl rozebraný vnitřek torpéda do rukou a počínal si znalecky. Během čtvrt

hodiny to bylo v kupě a kolo brzdilo snad lépe, ne kdy před nějakým půl stoletím opustilo tovární halu. Pro dneek lus,” řekl Karel Váchal. Na zejtra se kluci připravte, bude kolotoč.” Zeptal jsem se, jestli něco potřebuje v městečku zařídit, ale jen mávl rukou.

Lesáci se rozjíděli na svých motocyklech, Válek nasedal do embéčka.

Pojď,” řekl kamarádsky, já tě tam hodím.”

Byla to lákavá nabídka. Uetřila by mi nejméně půl druhé hodiny lapání, jene já se těko bez přísluného vysvětlení mohl nechat odvézt před okresní správu SNB!

Díky,” povídám, ale tohle je trénink. Fyzička, kondice, rozumí?”

Asi moc nerozuměl. Změřil si mě lehce útrpným pohledem, jakým pozorujeme naprosté

idioty, pak bezeslova zabouchl dvířka a odjel.

Vyrazil jsem do mírného stoupaní po bílými patníky lemované silničce. V příkopech byla

tráva dosud polehlá po deti a v místech, kde se voda valila přes asfalt, zůstávaly iroké nánosy hlíny.

Pak se kopec přelomil a já vjel do stínu mohutných stromů, jetě pět set metrů a odbočka na tu Váchalovu oblíbenou zkratku. Stál jsem na brzdě a jel z prudkého kopce sotva krokem, nebylo by vůbec nic divného, kdyby tu někde přes cestu leel vyvrácený kmen.

Les těce voněl a mezi korunami stromů chvílemi probleskovaly ostré sluneční paprsky. Byl to krásný svět.Pak jsem ucítil zvlátní náraz do ramene, vlastně to v první chvíli vůbec nebolelo, bylo to takové tupé vihnutí, jako kdy vás někdo, a to nijak zvlá silně, klepne holí. Svaly reagovaly rychleji ne já. Ruka strhla řidítko, přední kolo bicyklu dostalo na vlhkém mechu smyk a já padal jako pytel brambor. Teprve potom se ozval výstřel.

Ozvěna si s ním pár okamiků pohrávala mezi skalami a stráněmi a pak najednou bylo ticho, jen kdesi v dálce zvonivě bublal potok a jehličí, do kterého jsem měl zabořený obličej, mělo nahořklou, palčivou chu.

Po suché smrkové větvičce lezl brouk. Měl namodralé, ocelově zbarvené krovky a s

opatrností ohmatával cestu tykadly.

59

Uvědomil jsem si, e tohle je moná poslední věc, kterou v ivotě vidím. Modravý brouček.

Centimetrová pou na smrkové větvičce. Okamik stačící k otevření závěru kulovnice, k

zasunutí nového náboje do komory, k uzamčení závěru, zamíření a stisku spoutě …

Nic se nestalo. Brouček dorazil na konec větve a zdálo se, e je zklamán. Po chvilkovém uvaování se pustil zpátky. Byl tisíckrát ivějí ne já.

Rameno se konečně rozbolelo jako čert a temný, krvavý pruh na koili se ířil. Rozhlédl jsem se. Chtělo to trochu deskriptivní představivosti. Objevil jsem na pohled nepatrný odtěpek v kmenu odrostlého modřínu. A na protějí straně mírné vzdutá kůra.

Vytáhl jsem kapesní nů a pustil se do dolování. Po chvíli jsem drel projektil.

Zdeformovaný, nazlátlý, rozjeený střepinami. Podle tvaru zjevně z lovecké kulovnice ráe asi tak sedm milimetrů. Kulka pro mne!

Chvilku jsem si s ní pohrával v dlani a pak ji zastrčil do kapsy.

V aludku jsem pocítil slabost. To chce rychle doktora.

V čekárně ambulantní oetřovny to vonělo pastou na linoleum a jakousi zvlátní směsí

dezinfekcí a léků. Prosím?” zvolala ve dveřích sestra, kdy jsem zaklepal, ale pak se zarazila, pohled na zkrvavenou koili ji vyvedl z míry.

Co jste to, proboha, dělal?”

Doktor mě přijal s profesionální bodrostí.

No tak, pojďte dál, posaďte se, hned se na to podíváme. Sestro, nůky!”

Rukáv koile byl definitivně v tahu, poočku jsem se díval na naběhlé fialové rameno a vůbec se mi nelíbilo.

Pohněte trochu rukou, ano, teď dolů, bolí to, no samozřejmě ..

Strkal dovnitř pinzetu s vatovými tampóny a tie si pochvaloval.

Tak to je čistá rána, váený, a přitom stačilo o pouhý centimetr ní a byl z vás nadosmrti mrzák… Sestřičko, připravte novokain, budeme ít. A taky brnkněte na Bezpečnost ..

Není třeba,” řekl jsem tie.

Tak o tom si vyprávět nebudeme.”

61

Doktor byl najednou náramně komisní.

Tady nejsme na divokém západě, mladej. Snad jste nečekal, e vám tohle zranění budu v

papírech vykazovat jako pracovní úraz?”

Snad ano,” zdravou rukou jsem vylovil sluební průkaz.

Oheň, který vylehl ze zraněného ramene mě přinutil sevřít zuby. Trochu se mi zamotala

hlava, ostré kontury ordinace se rozplývaly, zaumělo mi v uích a najednou byla kolem tma.

Probudilo mě nepříjemné plácání přes obličej a vemlouvavý ostrý hlas.

Tak to u by stačilo, vstávat, budíček!”

S námahou jsem otevřel oči, dvě rozmazané postavy v bílém pláti pomalu splynuly v jednu.

No to je dost. Dy vy jste úplná slečinka, mladej. Sotva tomu vyteče trochu krve, tak omdlívá jak estnáctka v prvních tanečních. Tak to né.”

Z posledního uplíku mohutného psacího stolu vylovil láhev francouzského koňaku a naplnil skleničku. Kopněte to tam, příteli, ne přijede sanitka.”

U kdysi, nesmírně dávno, mě učila maminka, e se lékařům nemá odporovat. Alkohol

příjemně hřál v aludku a mně se vracela schopnost uvaovat.

Proč sanitka, dy je to jen krábnutí?”

Doporučím vám na pokoj pár odborných kníek. Dočtete se v nich, co je to zánět, sepse, a tak dál. Ostatně, to stejně patří k veobecnému vzdělání…”

Ne, to nemohlo být z té troky koňaku, moná e opravdu takhle na člověka působí ztráta krve. Vechno mi bylo nádherně fuk. Jen poslední zbyteček disciplíny mě přinutil zavolat na operační oddělení správy, představit se, naznačit, co se mi stalo a skončit tvrzením, e kulku, která mě měla poslat na onen svět, mám v kapse. Víc jsem nesvedl.

xxxx

Ráno začalo roznáením teploměrů a cinkáním vozíků, rozváejících snídani.

Otevřeným oknem voněla do pokoje zahrada plná rozkřičených ptáků.

Po ranní vizitě se objevila Kamila.

Měla na sobě dlouhou pestrou sukni a vypadala v tom bělostném nemocničním prostředí

jako slunečnice.

62

Na lidolovce přila pohroma.”

Začínal jsem si pomalu zvykat na poněkud zvlátní způsob hovoru toho děvčete. Větina

normálních lidí by se v podobné situaci nejdřív zajímala o to, jak se mi vede, tvrdili by, e vypadám náramně dobře, přeptali by se, co potřebuji. Ona vak spustí o lidolovcích.

Coe?” Ale, vai kamarádi z kriminálky obrátili kraj vzhůru nohama. Sebrali vechny kulovnice myslivcům v celém Poumaví, naloili to do aut a odvezli kamsi na expertizu.”

To je mi líto.”

Neetřte je,” pravila se zlomyslným úsměvem. Nic lepího si nezaslouí. Mimochodem, na záchranu poslední zvěře v okolí mám báječný plán. Takové docela malé putičky …

Kamila větinou nemluvila mnoho. Ale kdy se pustila do vyprávění, dělala to s chutí.

Nezájem spolupacientů na čtyřlůkovém pokoji byl prolomen hned na začátku. Rozevřené

kníky se vrátily na noční stolky a poslouchalo se. V koutě místnosti zmlklo tranzistorové rádio.

Flinty, co by ublíily tak maximálně moue. K tomu trochu mysliveckého názvosloví, a

kousek uměle vytvořené tradice.”

Mu, který se na vedlejím lůku zotavoval po operaci slepého střeva, se rozchechtal. Nebyl jsem si tak úplně jist, je-li to pro stehy na břie dobré.

Příchod zdravotní sestry nejspí mému spolupacientovi zachránil ivot. Zjevila se s vánou, krobenou důstojností a oznámila, e si se mnou potřebují pohovořit soudruzi od kriminální sluby. A je to tady,” řekla Kamila a zvedla se. Radi se zastavím jindy.”

Odela a já přemýlel, proč jejím odchodem vechno kolem tak zedlo.

Uvolnili jsme vám sluební pokoj,” řekla sestra a zvedla ze idle pruhovaný nemocniční upan. Vstal jsem, hlava se mi u nemotala, a kdyby se mě na to někdo obtěoval zeptat, mohl bych prohlásit, e se cítím výborně. Sestřička mi pomohla do plátě se samozřejmostí atnářky v luxusním hotelu a otevřela dveře na chodbu. Bývalý majitel slepého střeva se znovu vrátil k rozečtené kníce a rádio v koutku místnosti oilo zvuky dechovky.

Sluební pokoj působil na nemocniční poměry mile civilně. Nízká sektorová válenda, stolek obklopený čalouněnými křesílky, u zdi ořechový psací stůl a nad ním knihovnička přeplněná odbornou literaturou.

63

Napadlo mě, e mi to slibované pojednání o sepsi zapomněl půjčit…

Vítám vás,” řekl kapitán Vaek s celkem přátelským úsměvem. Rád bych vám představil majora Pátka, který vede nai vyetřovací skupinu …”

Mohlo mu být tak čtyřicet let, měl podlouhlý váný obličej, z něho se tyčil nos, který by potěil kadého začínajícího karikaturistu. Vůbec nevypadal na člověka, s ním se dá snadno ertovat.

Posaďte se,” řekl chladně, nebudeme se vzájemně zdrovat, myslím, e můeme začít.”

Poslechl jsem bez odmluvy. Major vytáhl z aktovky svazek listin a rozloil na stole

podrobnou vojenskou mapu Lhoty a okolí.

Místo, kde dolo k vaemu zranění, jsme samozřejmě prozkoumali, podařilo se nám

dokonce objevit strom, z něho jste vydlabal projektil. Směr jízdy, stopy pádu i

předpokládaná setrvačnost pohybu po zásahu nám určují směr, odkud bylo vystřeleno. Je to celkem logické, okolní svahy jinou variantu vylučují. A teď podrobněji. Maximální účinný dostřel lovecké kulovnice ráe sedm krát padesát sedm je tři a půl tisíce metrů při úhlu výstřelů 35 stupňů. Na tuto vzdálenost je ovem absurdní kalkulovat s mířenou ranou.

Nicméně, tvar údolí a severního svahu nevylučuje náhodu. Připusme tedy dvě verze celého případu. Za prvé, nějaký neopatrný střelec přiblině v těchto místech, červená tuka nakreslila na mapu úzkou nepravidelnou elipsu, vypálil dejme tomu na srnečka, minul a

odeel domů. Vae zranění buď vůbec nespojuje sám se sebou, nebo má obavy o lovecký

lístek a raději mlčí. Za druhé, lo o záměr a pokus připravit vás o ivot. Vechny registrované zbraně z okolí jsme poslali na balistickou expertizu do Prahy, ale na výsledky si jetě budeme muset pár dní počkat. Pokud skutečně běelo o neúmyslnou nehodu, je pravděpodobné, e odborníci střelu s příslunou kulovnicí ztotoní…”

Ozvalo se lehké zaklepání na dveře, do místnosti vplula zdravotní sestra s tácem, na něm kouřily tři álky kávy a zase potichounku a bezeslova odela.

Já bych spí sázel na druhou variantu,” pokračoval Pátek, pak si ale nemůeme od expertizy moc slibovat, protoe jen naprostý idiot by se poutěl do vrady s registrovanou flintou.”

64

Chtěl jsem něco podotknout, ale major mě nepustil ke slovu.

Máme u za sebou předběné výslechy. Ta polomová kalamita nám práci moc neusnadnila.

Je velmi obtíné zjistit, kde se kdo pohyboval a téměř vyloučené získávat nějaké alibi. Hra je prostě otevřená. Teď je řada na vás. Kdo vechno věděl, e se chystáte jet na kole do města?”

Otázka mě trochu zaskočila a uvědomil jsem si, e jsem z tohoto hlediska o věci dosud

nepřemýlel. Neomluvitelná ostuda.

Moment,” řekl jsem, zkusím to probrat popořadě. Ráno autoprovoz, tam o tom věděli vichni, znali dokonce zkratku, kterou jezdím, dělali si ze mě legraci, e jsem si tam jednou natlouk. Take oba řidiči, Rybáček a Válek, Karel Váchal, závozníci a kluci z dílny ..

Odmlčel jsem se, ale major na mne nespěchal. Tvářil se kamenně, jen tuka v ruce se mu

zastavila nad notesem.

Pak oba hajní, molka a Hořčák. Dřevaři. Těch jsem se ptal, jestli nepotřebujou něco

zařídit, protoe bylo jasný, e je čeká kupa práce a nějaký ten den se ze svých maringotek nikam nedostanou. Neznám je vechny podle jména, snad by se to dalo najít na lesním závodě … Těch, co to věděli, je moc,” dodal jsem popravdě.

Dobrá,” ozval se kapitán Vaek, a teď něco o tom dřiví.”

Změnu tématu jsem přijal s úlevou, tady u jsem měl vechno uspořádané a rozmylenějí.

Začal jsem vyprávět o lístečku, který měl učitel Houdek zaloený v knize. I o rozboru čísel, promptně dodaném prostřednictvím majora Dvořáka. Poslouchali mě velmi pozorně.

Já vím, e je to moná maličkost, ale stejně. Starý učitel se zničeho nic začne zajímat o těbu a zpracování dřeva. Proč? Samo o sobě by to jetě nebylo tak moc zajímavé, ale pak jsem docela náhodou přiel na to, e Houdkova stodola je plná rozřezaných a ukradených kmenů.” Prosím?” Major Pátek poprvé oil zájmem.

K tomu jsem se dostal celkem náhodou. Podle čísla na kmenu. Kapitán to zjioval. Z toho, co leí v Houdkově stodole, byl dávno vyroben nábytek, tedy jen podle papírů.”

Na chodbě se rozcinkaly vozíky, kterými se v nemocnici rozváí jídlo, ale nás nikdo nehodlal nakrmit. Pokračoval jsem.

Uvaujme o moných verzích. Učitel Houdek se mohl nějakým způsobem rozkrádání dřeva

zúčastnit.

65

A palky ve stodole jsou součástí podílu. Proti téhle variantě vak hovoří jednak to, e Houdek byl veobecně známý poctivec a potom, v místech, kde víc ne polovina lidí patří k jeho bývalým ákům, by podobným způsobem získávat topivo nepotřeboval. Stačilo zmínit se v hospodě a za pár korun mohl mít vystaráno na deset zim dopředu a to vechno

oficiálně, bez krádeí…

Druhá monost spočívá v tom, e si třeba dřevo na topení objednal. Kdy místo paliva dostal rozřezané kmeny, začalo mu to vrtat hlavou a hledal nějakou čertovinu …

Nebo do třetice, učitel se nějakým způsobem dozvěděl o tom, e se v lese dříví krade a

kmeny ve stodole jsou buď úplatkem, nebo pokusem o to, zkompromitovat ho natolik, aby

pro jistotu mlčel.” Ach tak,” řekl major Pátek a znělo to velmi pochybovačně.

Kapitán Vaek mlčel.

Připadal jsem si marný a zbytečný a nebýt ofačovaného ramene, věřil bych, e se honím za stíny. Při předběném vyetřování,” spustil major, jsme se dozvěděli podivuhodnou věc.

Prý jste Houdkův synovec a stačí vám prstíčkem ukázat na jeho vraha …

Dolo k podstatnému. Tohle byl zřejmě stěejní důvod celého rozhovoru.

Toti, já chtěl jen trochu rozčeřit hladinu.” Tak to se vám teda povedlo, kolego.”

Nebylo příli zřejmé, jestli je v tom ironie nebo uznání. A tak jsem se pro jistotu sklonil nad stydnoucím hrníčkem kávy.

Aby bylo jasné, s tou komedií u skončíte. Jste důstojník Bezpečnosti a ne Nick Carter.

Předpokládám, e to vem svým známým dáte najevo.” Pokrčil jsem rameny.

Ono u je to stejně jedno. Brigáda mi končí, dovolená taky, vrátím se do Prahy.”

Nevrátíte,” poznamenal major sue. “Uznávám, e se vám to podařilo rozhýbat a od rozdělaného případu se neutíká. Poádali jsme městskou správu, abychom si vás pro potřebnou dobu mohli zařadit do naeho vyetřovacího týmu.”

Take,” zvedl se a zasunul vechny listiny do aktovky, porady jsou v mé kanceláři kadé pondělí v devět. Přesně!” Vracel jsem se zpátky do nemocničního pokoje a kapitán Vaek se na mě klebil, jakoby ve vem, co jsem měl za sebou, bylo něco náramně veselého.

66

Je jen málo chvil v ivotě člověka, které se vyrovnají onomu báječnému pocitu, kdy je

proputěn z nemocnice. A nijak zvlá nezáleí na tom, strávil-li tam měsíc, nebo pouhé tři dny.

Při ranní vizitě se primář tvářil velmi spokojeně a vrchní sestře, která si do bloku zapisovala drobné příkazy, oznámil, e tohle lůko u tu dneska obědvat nebude. O hodinu později jsem dostal zpátky věci a vůbec mi nevadilo, e u koile chyběl rukáv. Nashledanou.”

To se u nás neříká,” poznamenala sestra, nebo se snad chystáte zas na nějakou střelnici?”

Řekl jsem, e ne a e za projevenou péči velmi děkuju.

Sestra se usmála a venku svítilo sluníčko. Byl překrásný den. Vyel jsem před nemocnici a vydal se směrem k autobusovému nádraí. Koutkem oka, viděním, jemu se říká periferní, jsem zaregistroval kodovku, která se odlepila od chodníku a velmi pozvolna rozjela za

mnou. Za normálních okolností by mě nic podobného nevyvedlo z míry, ale nebylo to tak

úplně dávno, co se po mně střílelo. Najednou jsem měl ve střehu kadičký nerv, snail jsem se neměnit rychlost chůze a rozhlíel se po vchodech okolních domů, kam by bylo mono bleskurychle uskočit.

Jetě deset metrů, pět, teď. Byl jsem stoprocentně připraven na ďábelské salto do

předzahrádky, kde zídka ze amotových cihel skýtala docela slunou ochranu. Jene tak

vteřinu před tím se ze dveří vilky vykodrcala maminka s kočárkem. Zůstal jsem bezradně

stát, automobil mě předjel, zastavil a pravá dvířka cvakla.

Tak u si snad nasedněte,” ozvala se Kamila, nebo chcete jít do Lhoty pěky?”

Zabořil jsem se do sedadla s pocitem nesmírné úlevy. Jeímarjá! Vdycky jsem si myslel, e se příli nebojím vlastní směnosti, ale představa, e bych zrovna před touhle dívkou skákal přes ploty jak vyděený zajíc, ne, to bych asi překousnout nedovedl…

Jak jste zjistila, e mě pustí zrovna dnes?”

Poznamenala, e se nepočítá mezi eny supermoderní, nicméně, e některé prvky z

techniky dvacátého století zahrnula do svého repertoáru. Například umí telefonovat.

Jedeme na oběd,” dodala, máma připravila jehněčí na česneku, co je podle ní pro rekonvalescenta strava přímo ideální.

67

Nepřijímají se ádné odmluvy.”

Neodmlouval jsem. Okolo oken kodovky prchala letní krajina a zoufale jsem litoval, e

vzdálenost do Lhoty je tak krátká.

U prostřené tabule se objevil i Karel Váchal a tvářil se zachmuřeně. Dědeček oproti němu zářil dobrou náladou. Pokud jsem porozuměl smyslu jeho obsáhlé řeči, snail se naznačit, e odstřel méně schopných jedinců je záleitost tak stará jako lidstvo samo a člověk se s ní koneckonců musí smířit. Přesto vak by se některé druhy měly povaovat za hájeně.

Například solidní mariáníci. Těch prý zásluhou devastace přirozeného hospodského

prostředí ubývá a zaslouili by si podobnou ochranu, jako třeba koroptve. Samozřejmě s

příslunými sankcemi, včetně zabaveni honebního lístku a citelné finanční pokuty.

Tatínku,” řekl Karel káravě. Starý pán se pochechtával a navrhl přípitek slivovicí. Karel rezolutně odmítl s tím, e musíme projednat jetě řadu důleitých věcí. Pak mě nacpal do vozu tak vehementně, e jsem se nestačil ani rozloučit s Kamilou a poděkovat jí, e pro mne zajela. Motor naskočil a o pět minut později jsme stáli před branou lesního závodu.

Kruci,” vzpomněl jsem si, kolo!”

Jak mi to mohlo jen vypadnout z hlavy. Dokodrcal jsem se s ním před místní ambulanci,

opřel je o plot, jene pak u mě doktor nepustil z drápů …

S tím si nedělej starosti,” řekl Karel Váchal. Ona to byla vlastně moje plečka. Stejně u na ní jezdit nebude.”

Trochu mě to zamrzelo, docela malou chviličku jsem měl nepříjemný pocit, e ztrácím

spojence. Toti,” dodal, mně některý věci docházejí dost pomalu.

Holka je bystřejí, co? Ne, neboj se, ona mi nic neřekla, já na to nakonec přece jen přiel sám. Proč tu vlastně jse a co dělá. Kdyby mi to bylo jasný dřív, nikdy bych tě nenechal prohánět se na kole po lese. Hele,” plácnul rukou o střed volantu, já vlastně tenhle auák vůbec nepotřebuju. Jenom mi prospěje, kdy těch pár metrů do práce budu chodit pěky.

Má ho k dispozici na jak dlouho chce. Neprůstřelnej není, ale na chlapa ve voze se

rozhodně trefuje hůř. Tak ahoj…”

Vystoupil, zabouchl dvířka a v palubní desce se lehounce pohupovaly klíče.

68

Kdyby se mě v tom okamiku někdo zeptal, na kterém místě zeměkoule chci bydlet, řekl

bych, e tady, ve Lhotě, mezi těmihle báječnými lidmi.

Zdálo se mi naprosto neuvěřitelné, e někdo z nich by mohl být vrah.

xxxx

Druhý den ráno jsem seděl v kanceláři ředitele lesního závodu. Byl jsem mu vděčný, e se ani slovem nezmínil o nehodě v lese a nepovaoval za nutné zdůraznit, e na jeho obavy dolo, jak tvrdil od začátku. Tak zas napřesrok,” řekl a usmál se.

Bylo jasné, e má brigáda končí a přilo mi to líto.

Ale já bych mohl pokračovat. Jezdím teď se kodovkou a řízení mi moc velký potíe

nedělá.”To je vae věc, ale ádný doktor by vás s tímhle zraněním neuschopnil. Navíc, myslím, e máte svých starostí dost.” Dostal jsem lísteček na pokladnu, abych si mohl vyzvednout zbytek brigádnické mzdy, rozloučil jsem se a ředitel mi zacloumal pravicí.

Zasyčel jsem bolestí a snail se tvářit jakoby nic. Nebude vám vadit, kdy jetě pár dní zůstanu v ubytovně?  Vůbec ne. Vylezl jsem na dvůr s lítostivým pocitem loučení.

Větina auáků byla v terénu, jen moje dvanáctsettrojka se smutně krčila ve stínu tatrovky, zpod její pootevřené kapoty vykukovala přiblině polovina Ivana Rybáčka. S temným duněním se zevnitř ozývaly kletby. Krucinálfagot, krám jeden mizernej, já to jednou

rozkopu!” Dobré ráno,” zařval jsem.

Rybáček vylezl, ruce měl a po lokty zamatěné naftou a z koutku úst mu trčela nezapálená cigareta. Já se na to vyseru,” prohlásil. Copak?” zajímal jsem se.

Ále, vstřikovací čerpadlo. To dělám na týhle kraksně třetí za měsíc.”

Dost tatře křivdil. Měla svá léta, astronomický počet najetých kilometrů a větinou při tom chodila jak hodinky.

Vstřikovací čerpadlo se u mělo dávno vyměnit, jedno zcela nové dokonce leelo ve skladě, ale Ivan s jistou pýchou bývalého automechanika chtěl závadu opravit sám.

70

Tak ty tu prej končí,” zahučel a znovu se ponořil do útrob motoru.

Jo,” přisvědčil jsem. Ale neodjídím.”

Chvilku mlčel a ozývalo se jen cinkání kovu o kov.

Tu habadůru jsi hrál docela dobře,” poznamenal nakonec. Já to seral i s chlupama. Tak co si vlastně zač? Kapitán?” Podporučík.”

Hvízdl, jakoby ho ta are ohromila. Pak se zachechtal, řekl:

To bych ti vlastně měl vykat, co? Ale promiň, teďka u to nějak nejde.”

Seskočil z auta a utíral si ruce do hadru.

Poslouchej, co vlastně ví o starým Houdkovi?” Oblíbený, sluný člověk. Lidi ho měli rádi..

Mávl rukou nad touhle frázovitou charakteristikou.

Tak já ti povím úplně obyčejnskou příhodu. Je to pár let, co se v hotelu u Koně sela parta bejvalejch áků místní koly, já myslel, e se tam nedostanu, měl jsem tenkrát hromadu jedění. Nakonec jsem tam v podvečer zastavil s náklaďákem. Původně na skok, ale zůstal jsem tam dvě hodiny a měl v sobě pár panáků. S nikým jsem se neloučil a vypadl zadem.

Váně nevím, jak to učitelskej poznal, e chci jet. Ale najednou tam v tý tmě byl, stál před reflektorama a odmítal uhnout. Neblázněte, povídám, já jsem úplně fit, domů je to pár kilometrů a jetě k tomu lesem. Moh bych to jet poslepu …

On nic, a snad by se radi nechal přejet. Tak jsem nakonec vylez, el pěky a Houdek se mnou. Celou cestu mi kázal jak Chelčickej a mně pomalu přecházel vztek. To byl celej von.

Rozumí? Mohl se na to vykalat a nechat mě spánembohem jet. Nejspí by se vůbec nic

nestalo. Nebo, kdy mu to tak vadilo, e lezu za volant s kořalkou, měl na mě poslat

esenbáky. Dali by mi dejchnout a byl by taky klid. Ale místo toho opustí rozjetej večírek, táhne se se mnou pěky jenom proto, aby mě odnaučil dělat voloviny. Já u si moc nepamatuju, co vechno mi tenkrát v noci povídal. Ale, věř mi nebo ne, od tý doby bych

nesed do auáku ani po malým pivu …” Dalí kamínek do mozaiky, dalí kousíček

skládaného portrétu Petra Houdka. Rybáček si konečně zapálil startku a znovu se pustil do práce. U neklel a tak se mu snad oprava začala dařit. Hej,” okno ředitelské kanceláře se otevřelo. Pojďte nahoru, máte tu telefon!” S trochou klukovského sentimentu jsem pohladil otlučenou dvanáctsettrojku a připadal si, jako kdy opoutím oblíbeného koně.

71

Ředitelská kancelář byla prázdná a na psacím stole leelo vyvěené sluchátko.

Haló, kdo je tam?” představil jsem se. Ovem, my u se známe. Povědomý hlas patřil techniku okresní správy, který před necelým týdnem uprostřed noci snímal otisky v mé ubytovně. Dneska,” řekl, přily výsledky balistické expertizy.”

No a co,” vyhrkl jsem nedočkavě. Je to trochu sloitějí, rád bych vám to vysvětlil osobně.

Můete se zastavit?” Slíbil jsem, e přijedu během půl hodiny.

xxxx

Technikovo hájemství připomínalo cosi mezi zámečnickou dílnou, fotolaboratoři a lůkovým kupé mezinárodního expresu.

Posaďte se,” řekl a sundal ze idle nakřápnutý automobilový reflektor. Netrpělivost ze mě musela přímo sálat.

Poslali jsme do Prahy dvaadvacet kulovnic ráe sedm krát padesát sedm. Ta střela, co jste vydloubl, byla celkem zachovalá a umoňovala komparační identifikaci. Chcete se podívat?”

Strčil mi do ruky fotografický snímek, který vypadal jako plot slabomyslného zahradníka.

Drobounké, leč silně zvětené rýhy z obvodového plátě kulky, rozvinuté do roviny a

zastřiené tak, aby se daly porovnat s dalí podobně upravenou fotografií.

Výsledky?” Negativní. Ani z jedné ze zkoumaných zbraní ten projektil vypálen nebyl.”

Zklamání na mé tváři ho přinutilo k úsměvu. Měl jsem trochu zlost. Na tohle mě sem

nemusel tahat, to mi skutečně mohl oznámit telefonicky. Co se dá dělat. Zvedl jsem se ze idle. Počkejte, neutíkejte, to není vecko.” Co jetě,” hlesl jsem otráveně.

Toti, ono je to dost zamotané, zkusím to vyprávět od začátku. Před deseti lety, tenkrát jsem byl u fochu úplný nováček, se tu táhl takový nekonečný pytlácký případ. První s tím přili myslivci, neodpovídal jim počet kusů zvěře, jak to ale poznali, to se mě neptejte, tomu nerozumím.

72

Snad podle vyvrených vnitřností, moná podle toho, e občas nějaký jelen s parádním

paroím zmizel a u se neobjevil. Zpočátku se to bralo jako přečin, ale jak narůstala

způsobená koda, změnila se kvalifikace celého případu. To u bylo rozkrádání

socialistického vlastnictví, závaný trestný čin. Tyhle záleitosti se vyetřuji dost obtíně, kdy pytláka nechytnete rovnou nad zhasínající srnkou, těko mu něco dokáete.

A pak se to jednou málem povedlo, Čenda Robert, tenkrát tu fořtoval, dneska u je nebotík, slyel na oulačce ránu, pustil psa a hnal se tím směrem. Tam nael čerstvě trefenýho jelena. Střelec byl sice pryč, ale tohle jsme tenkrát nali.”

V rukou se mi ocitl dalí zahradnický snímek, tentokrát u lehce zaloutlý.

Pro potřeby pozdějího důkazního řízení jsme tu střelu poslali na balistiku, měli jsme dojem, e půl je hotovo, taky se zkoumaly vechny místní flinty, ale k ničemu to nevedlo. Pak ten případ usnul, jaksi sám od sebe. Pytlák se z revíru vytratil, stavy srnčí a jelení zvěře se rozrůstaly, málem bych na to vechno zapomněl. Natěstí ne docela. A proto jsem pro úplnost poslal tu deset let starou pytláckou kulku taky do Prahy. Podle závěru odborníků byla vypálena ze stejné puky, z ní se střílelo na vás …

Tak tohle byla konečně stopa, světélko v černočerné tmě. Pytlácká flinta … ale kde ji hledat?

Jestli se chcete pro zajímavost na ten starý spis podívat, tady jsou fotokopie.”

Popadl jsem svazek snímků s touhou co nejdřív se do něj zahloubat. Ovem v tichu

brigádnické ubytovny, která mi nahrazovala kancelář. Díky,” řekl jsem.

Technik pokrčil rameny. Zítra ráno přijďte. Náčelník svolal na devátou mimořádnou poradu vyetřovacího týmu.” Slíbil jsem, e se určitě dostavím.

Na zpáteční cestě jsem po dlouhé době udělal parádní pitomost. Přehlédl jsem přednost

zprava a řidič uhlířského náklaďáku měl plné ruce práce, aby to nějak zachránil.

Kdy jsem s roztřesenýma rukama pokračoval v dalí cestě, napadlo mě, e člověk nikdy nic nemá slibovat na sto procent.

xxxx

73

Detěm oprelé plakáty na návsi oznamovaly, e pátého srpna, to jest dnes, se v sále místní restaurace koná mimořádná schůze mysliveckého sdruení.

Dvakrát se mi nechtělo. Ale byla to tak trochu povinnost, tentokrát přijít.

Zavezl jsem auto za vrátka před Váchalovu gará a nechal je stát. Chvilku jsem doufal, e někdo vykoukne z okna, dům byl vak němý a působil oputěně.

V ubytovně jsem se oblečený natáhl na postel a pokouel přemýlet. Velká ručička na

náramkových hodinkách se s neúprosnou jednotvárností otáčela, za okny se začínalo eřit.

Rozevřel jsem fotokopii pytláckého spisu, ale nic nového jsem se nedozvěděl. Zvonek na

věi místního kostelíka cinkal klekání.

Tak do toho, povzbudil jsem se, oblékl si čistou koili a vyrazil do společnosti muů, kterým Kamila říkala lidolovci.

Hostinská Boena nelerová mě přivítala úsměvem, vyhrazeným pro tamgasty.

Pivo, jako obyčejně?” zajímala se.

Přikývl jsem a poádal, aby mi půllitr přinesla vedle do sálu. Pak jsem otevřel dveře a vstoupil do místnosti. Pochopitelně, nečekal jsem potlesk, ale při nejmením jsem počítal s tím, e přítomnost člověka, kvůli němu téměř kadý z přítomných musel odevzdat loveckou puku a tak trochu se ocitl na seznamu lidí podezřelých z pokusu o vradu, vzbudí zájem.

Téměř nikdo si mě neviml. Jen Karel Váchal od předsednického stolu dal lehkým

pokývnutím najevo, e mě zaregistroval. Jinak dál pokračovala pracovní debata. Běelo, jak jsem časem vyrozuměl, o vztahy mezi místním jednotným zemědělským drustvem a lesním závodem.

Zemědělci soudili, e kody napáchané na polích, zvlátě na kukuřici a některých

obilovinách, jsou rok od roku větí a částka, kterou lesní závod ztráty vyrovnává, je u prý dávno neúměrná. Lesáci naproti tomu argumentovali stavy jelení zvěře, které se v posledním období udrují na optimálním počtu a drustevní poadavky povaovali za přehnané.

Problém vypadal od samého začátku bezvýchodně, ani jedna strana nemínila ustoupit a mě

dost brzo přestala celá debata zajímat.

Paní Boena vplula do sálu, postavila přede mne napěněnou sklenici a pak se přitočila k hlavnímu stolu, kde si cosi tichounce pitala s hajným molkou. Nakonec ho zlehka a nenápadně pohladila po tváři a zamířila do výčepu.

74

Větinou neumím odhadnout citové vztahy mezi lidmi, ale zdálo se mi pravděpodobné, e

molka u asi nezůstane dlouho starým mládencem. Ostatně, Boenka vypadala k světu,

určitě by to pro stárnoucího lesáka nebyla patná partie.

Váchal zacinkal na skleničku, prohlásil to, co věděl u kadý, e toti spor o seranou kukuřici zřejmě dnes nevyřeíme a přeel k dalím bodům myslivecké schůze. Vyzval k vystoupení vechny, kdo mají něco na srdci.

Předseda MNV Vítek varoval před ířící se vzteklinou a doporučoval větí pořádek ohledně volné pobíhajících psů, řidič Válek, netuil jsem, e také patři k myslivcům, si stěoval na nedodrováni vyhláky, zakazující vjezd lufáckých automobilů na lesní cesty. Potom se řeilo zřízení plánované baantnice a téměř úplně nakonec jsem poádal o slovo já.

Váení,” začal jsem neutrálně, dneska dopoledne jsem byl na okresní správě Sboru národní bezpečnosti. Z Prahy toti přily výsledky balistické expertizy vaich zbraní..

Sál ztichl natolik, e mě to téměř zarazilo. Z popelníků kouřily cigarety a půllitry se zastavily na půli cesty k ústům. Sledoval jsem napjaté obličeje a snail se odhadnout, kdo ádné vzruení neproívá. Jen jeden člověk musel předem vědět, jak posudky dopadnou.

Chtěl jsem vám oznámit, e ve vech případech byl nález negativní. A tak se nezlobte pro jisté potíe, které vám to způsobilo. Svoje puky si můete zítřkem počínaje kdykoliv vyzvednout přímo na správě SNB.”

Místnost zauměla a ledy byly prolomeny. Schůze se rozpadla jak fotbalový zápas po

posledním hvizdu rozhodčího. Váchal vynechal závěrečný proslov, který měl bezpochyby

připravený a el objednat do výčepu něco pořádného k pití.

Měl jsem příjemný pocit, e jsem konečně do vsi vnesl petku ulehčení. Ale moná jsem si to jen tak maloval. Třeba takhle končily myslivecké schůzky vdycky …

Nestyď se a dej si tamprdle. Na zdraví svatýho Huberta, jasný?”

Jasný,” řekl jsem a obezřetně uchopil skleničku do levé ruky.

Koukejte, vdy von je to nainec. Neříkej, e nestřílí.” Bohuel ne. Ale les mám taky rád.”

Chumel myslivců se shromádil u sraených stolů a já se co nejopatrněji pokusil převést rozhovor na pytlácký problém.

75

Bylo to snazí, ne jsem očekával. První historka, druhá, třetí. A k mému překvapení v těch příbězích nevystupoval pytlák nikdy jako zavreníhodný lump, ale spí coby malý lidový hrdina, Nikola uhaj z vesnice zvané Lhota.

Třeba Patočka, vzpomínáte? Kdo by to byl do něj řek. Dědek jak pára nad hrncem, ruce se mu třásly, e v nich neudrel půllitr.” To nemůe pamatovat.”

Jakpak by ne, mně tenkrát bylo sedmnáct. Byl jsem blázen do střílení a občas poslouchal tátu, jak sype z rukávu patočkovský legendy. A já mu osel nevěřil.”

Dy to byly větinou kecy.”

Tak hele, poslouchej. Jednou jsem mu típal dřiví, děda u na to nestačil a tak mě táta občas posílal, a mu pomůu. A kdy jsem byl hotovej, Patočka mi přines ze seknice desetikorunu. Měl jsem zakázáno cokoliv brát a tak mu říkám, to ne, dědo, já bych vás chtěl jen jednou vidět, jak zacházíte s flintou.”

To u je dávno,” mávl rukou, a stejně ádnou nemám.”

Nepovídejte,” trval jsem na svým, to přece není pravda.”

Dlouho mlčel a kdy jsem se neměl k odchodu řekl: Dobrá, ale jen mezi náma, jo?”

Vykrábal se na půdu a v zaolejovaným hadru přines skládací kulovnici. Sestavil to jak

gangsterskej profesionál a pitnul, co chce sundat.

Támhle tu iku, plácl jsem a byla to úplná volovina. Dobrejch dvě stě metrů. A ádná optika jako dneska, vobyčejná muka a hledí. Popadl to, opřel se o plot a ty roztřesený ruce mu ztuhly, jako by byl najednou kamennej. Prásk, ika se rozprskla a bylo to. Takovou ránu u, pánové, v ivotě neuvidím.” V duchu jsem se snail odhadnout roky a bylo to k ničemu.

Tahle historie mohla být stará nejméně čtvrt století. Nebo Breburda, to bylo taky číslo …”

Dalí vyprávění se točilo okolo pověstného pytláka z edesátých let. Vynikal neobyčejnou drzostí a profesionální lesníky přiváděl a k zoufalství. Jednou prý sem přijela jakási prominentní návtěva, zcela výjimečně byl povolen odstřel korunového estnácteráka, host se třásl na kazatelně, tím byl pochopitelně míněn vysoký posed a vichni se mohli jen přetrhnout, aby opravdu něco trefil. Po týdenním čekání se jelen skutečně na přísluné

pasece objevil a host ho dostal solidní ranou na komoru.

76

Nastal jásot, otevřela se slivovice a do era zazářily ohníčky cigaret. Zvěři se má ponechat chvilka soukromí na zhasnutí to u je taková tradice. No a kdy rozradostněná společnost konečně slezla dolů, nenali nic ne trávu zbarvenou od krve. A v chalupě u Breburdů se zatím připravovaly hody. Dodnes nikdo nedokázal vysvětlit, jak ten chlapík dokázal v tak krátké době dotáhnout půldruhametrákového jelena k cestě vzdálené přinejmením dvacet minut sviné chůze. A to vechno před očima mysliveckého výkvětu polesí…

Slova uměla jak vodopád, vypravěči si skákali do řeči, ale záchytný bod, který jsem hledal, se v tom vyprávění neobjevil. Vechny ty případy z druhé a třetí ruky se utápěly v minulosti.

A co dneska,” zeptal jsem se, to u se nepytlačí.”

Tvrdili, e ne. Zajíce spočítá s bídou na prstech a jestli někdo tolik touí ochutnat srnčí, můe sloit zkouky a stát se jedním z přítomných. Prastaré pořekadlo dolo naplnění. Z

pytláka je nejlepí hajnej…

Nebyl jsem o tom tak docela přesvědčen, ale má role se oproti předelým týdnům poněkud

změnila. Z řidiče lesního závodu se vyklubal kriminalista.

molka zasahoval do vyprávění minimálně. Zmizel za enkýřkou Boenou kdesi v

prostorách kuchyně, a moná by si toho nikdo neviml, nebýt prázdných půllitrů, které nikdo nedoplňoval. Hospodo, je tady ízeň!”

Boenko, půjč mi dbánek, skočím pro pivo ke konkurenci.”

iroko daleko sice ádná restaurace nebyla, ale hostinská, která se nakonec objevila, se tvářila uraeně. Kdybyste li radi k maminám!”

Večer uháněl tempem vyplaeného srnce a o půlnoci se zavíralo. Bílý ubrus uzamkl pípu a idle se na stolech otáčely nohama navrch. Odcházel jsem letní nocí společné s Karlem Váchalem. Co dělá pozejtří,” zajímal se. Jetě nevím, nejspí nic.”

Tak se večer zastav u nás. Rádi tě uvidíme.” Mariá?” Zavrtěl hlavou.

Ne, jen taková malá rodinná oslava.”

77

Po nebi se míhaly zářící nitky padajících meteoritů. Srpen, chladná rána a červenající

jeřabiny. Zas jedno léto se chýlí ke konci.

To to utíká,” řekl, jako by mi četl mylenky. Představ si, e mně bude pozejtří u padesát.”

xxxx

Časně ráno jsem seděl v ordinaci místní polikliniky a zdravotní sestra mi opatrně sundavala obvaz z ramene.

Doktor byl spokojen. Řekl, e se rána hojí docela dobře, a e by se hojila jetě lip, kdybych neblbnul a choval se tak, jak se na pacienta sluí… V kadém lékaři je kousek proroka.

Představte si,” řekl jsem, e vánivý a úspěný pytlák najednou pověsí řemeslo na hřebíček. Ze dne na den. Proč?” Třeba umřel.”

Ne, já koukal do matriky. ádné úmrtí na tenhle konec pytlácké kariéry nepasuje…”

Onemocněl a stonat mohl pořádné dlouho. Nějaký úraz mu znemonil nosit puku. Nebo

ztratil zrak …” Výborně a co jetě?”

Odstěhoval se, zlenivěl, začalo ho zlobit revma a les byl najednou náramně daleko …”

Nebo se polepil,” doplnil jsem. Doktor se zasmál.

Optimistický kriminalista je něco jako patolog, který věří, e jeho pacientům v pitevně pomůe aspirin.”

Dost tvrdé přirovnání. Nový obvaz zářil bělostnou čistotou a sestřička znovu zdůrazňovala, co vechno se zraněnou rukou dělat nesmím … Jetě mám chodit na kontrolu?”

Jo,” řekl lékař. Přijďte ve čtvrtek. Nedostavíte-li se, budete předveden.!”

Srazil jsem podpatky a prohlásil, e rozumím.

Bylo tři čtvrtě na devět, městečko se líně protahovalo v ikmých paprscích ranního slunce.

Nasedl jsem do vozu, popojel pár desítek metrů a zastavil na parkoviti, vyhrazeném pro sluební vozy okresní správy SNB.

Dopravák s pokutovým blokem se nikde v okolí neobjevil. Dozorčí u vchodu mě poslal do

dveří číslo pět. V kanceláři u bylo plno. Vaek z hospodářské, technik Málek, docela

mladičký kluk, kterému říkali Ota a začínal tu jako psovod.

79

Major Pátek přiel přesně úderem deváté a zasedl za stůl, připomínající katedru.

Porada se nijak neliila od podobných schůzek praské kriminálky. Jednání mělo tempo a

přes značný počet probíraných problémů neztrácelo na zajímavosti.

Pokud se týká Houdkova případu ze Lhoty, rád bych těm, kteří ho jetě neznáte, představil naeho prozatímního spolupracovníka z Prahy .. Připadal jsem si jak primabalerina.

Jeho ekonomická verze je poměrně pozoruhodná a soudím, e by vás s ní měl blíe

seznámit..

Tak teď jsem byl na stupínku já, vykolejený a nepřipravený na referát. Couvnout nebylo kam.

Převyprávěl jsem vechno od začátku, od prvního listování ve vyetřovacím spisu přes

lísteček zaloený ve vypůjčené knize a po nábytkové dříví v Houdkově stodole.

Moment,” přeruil mě kapitán Vaek, zásilka dříví, mezi kterou byl i kmen, označený přísluným číslem, byla skutečně dodána do nábytkářských závodů. Pokud se nám podařilo zjistit, neběelo o ádnou kamuflá, take vysvětlení, které se nabízí, je jednoznačné.

Stejným číslem byly označeny kmeny dva. Raznice se pouívají přímo při těbě a tak jádro problému musíme hledat v lese ..

Pokračoval jsem.

Popsal jsem onu ne zcela úspěnou pověst, která mi vynesla obvaz na rameni. Zdálo se, e to posluchače pobavilo.

Zprávu o pytlácké puce jsem chtěl přenechat technikovi, ale major Pátek řekl, e to u stejně vichni vědí. Jaká opatření navrhujete?” zeptal se.

Předevím dřevo v Houdkově stodole. To nikdo nepřivezl v osobáčku. Moná by se dal najít řidič, který je tam vezl.

Zkoueli jsme,” řekl kapitán, probrali jsme vechny oféry, co tu před třemi lety slouili, ale samá voda. Tahle záleitost se nezjiuje lehce, protoe je to u dávno a určitě běelo o černou jízdu …”

Za pootevřeným oknem kanceláře umělo městečko. Klaksony aut, motory rozjídějících se

autobusů, pokřik prodavače od zmrzlinářského Stánku …

Co ale dál?”

Otázka mě trochu zaskočila, potřeboval jsem oddechový čas.

Pokud, prosím, berte to čistě hypoteticky, zde skutečně docházelo či dochází ke krádeím dřeva, je téměř vyloučeno, aby v tom vem měl prsty jen jeden člověk.

80

Těba, doprava, distribuce … Jsem v té záleitosti naprostý laik, ale odborník soudí, e je krajně nepravděpodobné,aby se takového komplotu účastnili zaměstnanci z místní pily. Spí přicházejí v úvahu soukromé katry, pracující se souhlasem národního výboru…”

Jaká navrhujete opatření?”

Major Pátek se nedal obelstít mlácením prázdné slámy a trval na svém. Ostatně, éf tu byl on. Zkontrolovat bankovní konta,” vyhrkl jsem. Prosím?”

No, jestli se tu krade, a to v takovém měřítku, e to stojí za vradu, pak někde ty peníze přeci musí být. A pokud je pachatel nemá v punčoe pod slamníkem, je velmi pravděpodobné, e tie a nenápadně odpočívají ve spořitelně …”

Docela malou chviličku bylo ticho, do místnosti znovu doléhal um dopoledního městečka, na nedaleké křiovatce skřípaly brzdy a na elezničním mostu vedoucím přes říčku duněl vlak.

To se snadněji řekne, ne udělá,” prohlásil major pomalu. Jistě víte, e na něco podobného potřebujeme souhlas prokuratury. Pochopitelně, v jednom, ve dvou, moná ve třech řádně zdůvodněných případech nebude námitek. Jene kolik vlastně máme podezřelých? Deset?

Dvacet? Sto? To je, myslím, poněkud nereálné …” Třeba by nám pomohl pes,” řekl jsem.

Místnost strnula úasem. Nepochybuji o tom, e si o kriminalistech z města tady na okrese nedělají moc velké iluze, nicméně praská vyetřovačka má přece jen důstojný zvuk. A teď tu jeden z jejích členů pronese cosi, co by se neodváila navrhnout ani ta nejprostí hospodyňka od rozpáleného sporáku. Prosím?” zeptal se major Pátek nevěřícně.

Pod sprchou pobavených pohledů jsem se vydal zachraňovat situaci.

Já samozřejmě nechci zasahovat do kompetence psovoda a se sluební kynologií má celý

problém pramálo společného. Nicméně, pokud jsem studoval výsledky předelého

vyetřování, domnívám se, e tam úloze Houdkova psa nebyla věnována patřičná

pozornost. Při četbě spisu jsem předpokládal, e to byl běný zanedbatelný vesnický

voříek, co se s těkotem prohání po návsi a za kus buřta je ochoten komukoliv podávat

packu.

81

Jene ten Ajax je vlčák a pořádně ostrý. Je téměř vyloučeno, aby pustil někoho, koho nezná.

Lidí, které byl vůbec ochoten brát na vědomí, je neobyčejně málo.”

Tohle u byla trochu jiná káva a sál zváněl.

Ovem, jak říkám, v kynologii se nevyznám. A tak by mě zajímalo, jestli si pes vůbec můe pamatovat své sympatie a antipatie celé tři roky.”

Mládenec jménem Ota prohlásil, e podobné pokusy se dělají, i kdy z hlediska

bezprostředního vyuití pro sluební práci je jejich význam pramalý. Nicméně lze prohlásit, e pamě zvířete je překvapivě dlouhá a ty tři roky se do odhadnutého úseku klidně vejdou.

Závisí ovem na stáří psa, rase, pohlaví a tak dál.

Bylo zřejmé, e mládenec hovoří o koníčku, do kterého je zaraný po ui a e bude mluvit dlouho.K věci,” vyzval major.

Zkrátka pravděpodobně by si pes něco podobného pamatovat mohl. Nesmíme ovem

zapomenout, e zdejí lidé jsou s ním v neustálém kontaktu. Za tři roky je pochopitelně mono přízeň zvířat stejně získat, jako ztratit…”

Major Pátek se vztyčil k závěrečnému proslovu. Chtěl tím naznačit, e se od psí

problematiky naprosto distancuje.

Vzhledem k tomu,” spustil rázně, e ekonomické aspekty případu Houdek byly v průběhu vyetřování poněkud podceněny, musíme napravit, co se dá. Kapitán Vaek za spolupráce s kompetentními pracovníky národního výboru dokonale a zevrubně probere účetnictví vech tří katrů, spadajících do naeho okresu. A s nemení pozorností, bez ohledu na přesvědčení soudruha z Prahy, se podívá na hospodaření místní pily. Z druhého oddělení si na tu práci vezme k dispozici tolik lidí, kolik bude povaovat za vhodné.

Vy zase, Červinko,” major se obrátil na zástupce náčelníka dopravní sluby, si projdete vechna hláení silničních hlídek za uplynulých, no, dejme tomu, pět let. Černé jízdy a předevím ve, co je spojeno s jakýmkoliv rozvozem dřeva, sepíete. Včetně jmen, dat a státních poznávacích značek…

Nadporučík Klásek pole mládence z operativy, a se podívají na kadého, kdo má co dělat s lesním závodem. Dřevaře, kteří jsou tu déle ne tři roky, polesné, hajné atakdál. Zajímá mě, jestli si někdo neije nad poměry svého platu. Očekávám práci taktní, nicméně důkladnou …”

82

Major Pátek se mi líbil čím dál tím víc. Věděl, co chce a dokázal řídit vyetřovací tým s dokonalým přehledem. Nicméně na spolupracovníka z Prahy v tom svém výčtu úkolů trochu zapomínal.

,,A co já, zeptal jsem se a připadal si jak pohádkový Janek, který se touí dostat do přízně svých starích a chytřejích bratrů.

Vy se vrátíte do Lhoty, lehnete si do postele a vůbec, budete se chovat podle toho, co vám poradil lékař. Rád bych vás tu měl pouitelného a ne s rukou na pásce.”

Porada skončila, idle zavrzaly, hodiny na věi odtloukly deset úderů.

Psovod jménem Ota se ke mně připojil na chodbě.

Dovnitř,” řekl, to by bylo snadný. Kdyby přiel s pánem, e jo. Ale jestli ten pes byl co k čemu, tak ven, zpátky, samotnýho, by nikoho neznámýho bez pořádnýho randálu nepustil…”

Díky,” řekl jsem.

Alespoň jeden člověk mě tu bral trochu váně.

xxxx

Zranění se snad hojilo kadou hodinu, ve čtvrtek jsem u byl naprosto fit a návtěva v

nemocnici mi připadala jako zneuívání slueb lékařských.

Ovem do městečka jsem stejně chtěl zajet. Dosud jsem měl v uívání Váchalovu kodovku, dávno jsem mu sice chtěl vůz vrátit, ale on o tom nechtěl slyet ani slovo.

Podívej,” povídal, já u spustil drobný oslavy a co je den dlouhej, si za volant stejně sednout nemůu.”

Coural jsem se uličkami a přemýlel o dárku. Pak jsem ho spatřil za výkladem obchodního domu. Byla to veliká sada autíčkových modelů firmy matchbox, od náklaďáků a traktorů a po vozy osobní. Zkrátka vlastní autoprovoz. Postavil jsem se do fronty netrpělivých tatínků a s kouskem těstí se mi podařilo získat téměř poslední krabici.

Kdy jsem vítězně vyel ven, potkal jsem Kamilu.

Koupil jste si novou uniformu?” zeptala se nevinně.

Na její kousavosti se větinou neodpovídalo snadno. Začal jsem tím, e se cítím trochu

provinile, kdy se proháním v jejich rodinném voze, zatímco ona se trmácí autobusem.

Řekla, e jí to nevadí, přesto vak, mám-li trochu času, docela uvítá, budu-li jí dělat oféra.

83

Zvolna jsem projíděl městem a automobil se plnil krabicemi, balíčky a dárky, se svým

autíčkovým překvapením jsem si začínal připadat jak chudý příbuzný. Blíící se narozeniny očekávala oslava vskutku velkorysá.

Kdo vechno přijde?” zeptal jsem se.

Skoro kadý,” řekla stručně a nebylo poznat, jestli ji tahle skutečnost těí nebo zlobí.

V hlavě se mi začal rojit dalí nesmyslný nápad. Vítek taky?”

Viděl jste někdy, aby u tak památných oslav chyběl starosta?”

Toti, já vím, e to zní podivně, ale nemohl by vzít s sebou Ajaxe?”

Chvíli si mě zkoumavě prohlíela.

Já myslela, e u jste to vzdal,” řekla potichu. Ale vy si nedáte pokoj, co? Pokusím se to zařídit.”

Je to radost povídat si s někým, kdo uvauje rychlostí kompjútru. Poslední zastávka byla před trafikou, kde jsem koupil pět balíčků mariáových karet. Jedny za kadých deset let.

Konečně, alespoň část dárku k narozeninám má být praktická…

Na zahrádce Váchalova domku byly u rozvěeny lampióny, okny táhla vůně nejrůznějích

pečení a z komína se silně kouřilo.

Ahoj,” řekla Kamila. Měl byste přijít první, u kvůli tomu psu.”

Prohlásil jsem, e se můe spolehnout. V est? Dobrá, přesně v est.

Docela jsem se na tenhle večer těil.

xxxx

Stavení zářilo do srpnového podvečera a kousek od vchodu vystrkoval z boudy hlavu

velikánský německý ovčák Ajax.

Kamila mě opatrně provedla okolo jeho nedůvěřivého čenichu a Karel naléval skleničku na přivítanou. Dům překypoval očekáváním, jen děda Váchal se na celou tu parádu koukal skepticky.

To je ňákejch tráfů kvůli narozeninám. Co je to za věk, chá. Já vám povídám, e tu bude takovej binec, e se nedostanem ani k partičce. Jo minule, to jste měl pravdu. Váně bylo lepí nýst vod krále …”

84

O půl hodiny později se prostranství naplnilo. Tak naráz a lavinovitě, e nějaká rozpoznávací úloha Ajaxe zůstala k ničemu. Zuřil nepřetritě.

Společnost to byla různorodá. Myslivci, dřevaři, oféři, lidé z místního drustva. Jedlo se a pilo jak o křtinách. Při rozbalování dárků byla kadá láhev alkoholu vítána potleskem. Můj mrňavý autoprovoz vyvolal smích a pět balíčků karet uznalý pohled dědy Váchala.

Pomalu jsem se přesunul do kuchyně, kde Kamila s maminkou bojovaly s neuvěřitelnou

horou nádobí. Vyhrnul jsem si rukávy a pustil se do toho. Pokusily se mě vyhodit, ale já uhájil pozice tvrzením, e drhnutí kastrolů je moje tajná váeň. Kamila ovem pochopila, e z kuchyňského okna mohu perfektně vidět na Ajaxovi propůjčenou boudu. A zejména na

hosty, odcházející domů kolem psí boudy.

Zástupce ředitele lesního závodu Klime nebyl napaden jen zásluhou nezvykle silného

řetězu. Rybáček, který odcházel o chvíli později, podrbal tu černou bestii za uima a pes mu olízl ruku. Strádal byl taky proputěn poklidně, zato dvojice lidí ze zemědělského drustva málem přila o kalhoty. A tak to pokračovalo dál, zatímco nádobí ubývalo tak pomalu, e se zdálo, e tu zůstanu do rána. Kamila uvařila kafe pro občerstvení a kuchyně mi v té chvíli připadala jako nejútulnějí místo v celém domě. Za tenkou zdí přitom bouchaly zátky ampaňského. Jedna hodina po půlnoci, půl druhé, dvě.

Válek odcházel s paní Kabíčkovou a pes je toleroval. éf lesního závodu u tak vlídně

proputěn nebyl, i kdy to jako bývalý pohraničník musel s německými ovčáky dost umět.

Noc otáčela hvězdnou oblohou a Váchalův narozeninový večírek končil.

Tak fajn, na shledanou, a jetě jednou děkuju ..

Stisky rukou a svítící světlo u vchodu. Temné lampióny s dávno vyhořelými svíčkami se

pohupovaly v ranním větru. Hajný molka se rozloučil a obcházel psí boudu.

Ajax se roztěkal, ne sice u tak hlasitě jako na začátku večera, ale přesto rozčileně a nenávistně. Pokles zvukového efektu se dal přičíst tomu, e ho, chudáka, u musí bolet tlama. Kdybych se byl býval vsadil, prohrál bych.

Kadý vyetřovatel má svůj tip. Takový tajný odhad, kdo ze vech podezřelých je ten pravý, úvaha podepřená spí intuicí ne fakty.

85

A tak mě vlastně z celého toho zástupu návtěvníků zajímal jen jeden jediný člověk.

Při poslední lékařské prohlídce mi doktor řekl, e u můu vechno. Ale předevím mám

trochu cvičit, aby se dlouho nepohyblivý sval zotavil a rozhodně by nebylo na kodu začít s opatrným plaváním. Řekl jsem to Kamile a ona prohlásila, e se v neděli půjdem koupat.

Těil jsem se. Byl to jeden z krásných dnů pozdního léta, kdy počasí u připomíná babí léto, sluneční paprsky se začínají seikmovat a listy na stromech získávají lehounce naloutlý nádech. Je to jen kousek,” řekla Kamila.

Uzounká makadamová silnička lemovaná klasickými, vápnem nabílenými patníky se táhla

mezi vrky a co chvíli se otevíraly malebné výhledy do zvlněného podumavského kraje. Pak cesta zmizela v lese, odbočka navazovala na lesní pěinu a po pětiminutovém stoupání jsme stáli na prahu krásného skalního lomu zaplněného vodou tak modrou, e to připomínalo barevné pohlednice. Líbí?” zeptala se. Řekl jsem, e náramně.

Potom si rychlým pohybem stáhla aty přes hlavu a pod nimi měla bleděmodré plavky.

Postavila se na velký ulový kámen a skočila do vody s olympijskou elegancí. Hladina se rozstříkla pod slunečním reflektorem do neskutečného duhového vějíře. Vlezl jsem tam taky, z jistých obav o ruku zvolna a pomalu, po způsobu edesátiletých pánů. Jezírko bylo studené jak čert, ale krásně osvěující.

Pokouel jsem se dohnat kraulující společnici, ale ta se řítila jak torpédo a tak jsem pro jistotu předstíral, e na nějaké plavecké předháňky nemám ani pomylení.

Po deseti minutách jsme se prohřívali na téměř vodorovné ulové desce a na vysokánské

modré obloze pluly beránkovité mráčky.

A do toho hlubokého velebného ticha odkudsi zdálky třeskla rána.

Srnec nebo detektiv,” ozvala se Kamila. Po ničem jiném u nás nestřílíme.”

Mimochodem,” vzpomněl jsem si na její slova v nemocnici, proč se tak posmíváte

lidolovcům?”

To nesmíte brát váně. Já vím, e kadý muský v pravěku byl lovec.

86

Ovem dnes? Kdy s perfektní optikou na kulovnici zabije zdálky bezbranného kolouka,

tak.. Odstřel patří k lesařině stejně jako krmení zvěře v zimě.”

Ale,” povzdechla si, já se nehádám. Víte, kolik debat na tohle téma jsem u absolvovala s tátou? koda povídat. Znám vechny důvody pro i proti a to ostatní je věc mentality. Já osobně zabíjeni ráda nemám. Bernard Shaw, například, dokázal být skoro sto let vegetarián a to je mi docela sympatické.”

Rád jsem poslouchal Kamilino vyprávění. Ani po osmi týdnech prázdnin se nezbavila

lehkého učitelského tónu. Mlčel jsem a koukal na oblohu, po které krouili ptáci.

Kam schová chytrý člověk puku?” přeruil jsem ticho. Kamila se zamyslela.

Jste přesvědčen o tom, e běí o chytrého člověka?”

Myslím, e ano. Zní to moná trochu jeitně, ale vůbec si nedovedu představit, e by

soustředěnému úsilí kriminálky dokázal tři roky unikat nějaký idiot.”

Fajn,” odtuila, berme to tedy jako fakt. Kam schová chytrý člověk puku?”

Hodí ji do studny,” povídám. Ne, to ne, to není moc pravděpodobné.” Proč?”

Celá Lhota leí na skále a o vodu tu vdycky byla nouze. Studna je něco po generace

nedotknutelného, jestli mi rozumíte. Cenu chalupy zvedá o dvě stě procent a tak dál. Prostě hodit zaolejovanou flintu do téhle vzácné pramenité vody, ne, myslím, e to by nedokázal ani vrah.”

Dobře,” pokračoval jsem. Můeme postupovat dál. Schovat tu zbraň někde v baráku na půdě, to je nebezpečné. Nejjednoduí by bylo ji někde v lese zakopat. Riziko ovem spočívá v tom, e ho někdo uvidí, jáma by nesměla být příli mělká, aby hlínu neodplavil dé a tak dál.. Jak se to dělá v Praze?” zeptala se Kamila.

Různě. Ale nejoblíbenějí a taky nejúčelnějí metoda dosud spočívá v tom, hodit takovou nebezpečnou bouchačku z mostu do Vltavy.”

Mlčela a já koukal na nebe a na větve stromů mírně se houpající v lehkém větru. Uvaoval jsem, co bych s tou flintou udělal já. A a jsem to probíral z jakékoliv strany, vhodnějí místo neli lomové jezírko, u kterého jsme seděli, jsem si nedokázal vymyslet.

88

Je tady jetě něco podobného?”

Kamila rázně zavrtěla hlavou. Bylo jí docela jasné, proč se ptám.

Jak je tu hluboko?” Tak tři, moná čtyři metry.”

Znovu jsem vlezl do vody, zatajil dech a potopil se a na dno. Chladivá voda mi uzamkla ui, rozmazaný obraz před očima znázorňoval obrysy rozlámaného skla, ale doopravdy nebylo vidět vlastně nic. S posledním vzduchem v plících jsem vyplaval na hladinu a celý pokus opakoval. Prohmatával jsem kamenité dno a ostré hrany kamínků, které stojatá voda nedokázala ohladit, mě bodaly do dlaní. Potřetí, počtvrté, popáté.

Beznadějně nic. S kyslíkovým dluhem hodným atleta dobíhajícího čtyřstovku jsem vylezl z vody, ulehl na prohřátou skálu a funěl. Nevhodná doba,” odtuila Kamila. Proč?”

Začala zvolna vyprávět, jakoby tuila, e na obvyklou konverzaci se mi nedostává dechu.

Jako úplně malá holčička jsem dostala od naí babičky tenhle náramek.”

Sundala si z levé ruky tenký stříbrný krouek a nastavila ho proti obloze.

A byla jsem na něj náramně pyná, vlastně mám ho ráda dodnes. Jednou, mohlo mi být tak estnáct, jsme se sem li koupat s celou partou. A mě se ten krouek nějak sesmekl z ruky či co, prostě najednou byl pryč a já se cítila hrozně neastná. Vichni se potápěli, aby ten náramek nali, samozřejmě marně. Jen jeden kluk, jmenoval se Honza Hilgart, seděl se mnou na břehu a utěoval mě. Neboj se, zejtra v poledne ho má zpátky. Já mu nevěřila,

myslela jsem, e se jen tak vytahuje, jako kadej mládenec v jeho letech. Ale druhý den, kdy pět minut po půl jedné skončila přestávka a my se vrátili do třídy, leel ten náramek na mé lavici. Skoro jsem tomu nemohla věřit. Ale Honza, který za dopolední výlet vyfasoval tři neomluvené hodiny, to vysvětloval jednodue.

Ráno, chvíli po tom, co vyjde sluníčko, se vechno světlo opírá do té skalnaté zdi. A protoe je světlá a veliká, tak se spousta paprsků odráí sem do jezírka a to je prý i docela na dně báječně vidět. Prý, já sama jsem to nikdy nevyzkouela.”

Stříbrný krouek se svezl zpátky na útlé zápěstí, slunce svítilo z pozdně odpoledního úhlu a hladina jezera tmavěla.

89

Půjdeme do vody, ne, navrhl jsem. Jasně, souhlasila.

Voda cákala a u vůbec se nezdála tak studená. Poprvé v ivotě,” řekla Kamila, mám pocit, e koupu v zatopeném zbrojním skladu.”

xxxx

S navracejícím se zdravím jsou spojeny pochopitelně povinnosti. Ostatně má řádná

dovolená vyprela, take to co následovalo se příli neliilo od úkolů, které bych nejspí dostával v Praze. Budete k dispozici druhému oddělení,” řekl major Pátek.

Kapitán Vaek mě přivítal s přátelským úsměvem a okamitě zahrnul horou materiálů.

O práci hospodářské kriminální sluby se nejspí nikdy nebudou psát romány. Je to činnost, ke které se hodí spí kapesní kalkulačka ne sluební pistole. Faktury, účty, sloenky…

Běný účetní na pile nejspí potřebuje na svoji pravidelnou kadoměsíční uzávěrku takové tři čtyři dny. Zkontrolovat vekeré písemnosti si vyádá dobu nejméně stejně dlouhou. Pět let zpátky to znamená edesát měsíců, krát tři dny a výsledek nulový. Prostě dobrodruství k pohledání.

Jasno, místy polojasno,” oznámilo rádio, noční teploty se budou pohybovat okolo deseti a dvanácti stupňů … odpolední vystoupí na dvacet a třiadvacet stupňů Celsia..”

Potřeboval bych zítra dopoledne volno,” řekl jsem Vakovi. Kapitán mi byl čím dál sympatičtějí. Neptal se proč, na co a tak dál, Přikývl a tím byla celá záleitost vyřízena.

Obchodní dům na náměstí mi připomněl klukovská léta. Kdysi, náramně dávno,jsem

stralivě touil po potápěčských brýlích. Později, kdy jsem vyrostl a mohl si tohle staré přání splnit, zas chyběl nějaký logický a rozumný důvod. A čas letěl. Najednou jsem stál za pultem a přeskakujícím hlasem říkal, támhle ty brýle prosím.

Paragon pro pokladnu a cesta domů na ubytovnu. Říká se, e léty člověk zmoudří, ale o

mně to asi neplatí. Usínal jsem spokojeně, okouzlen tím potápěčským dárkem za čtyřicet

korun…

Ráno se přihlásilo kokrháním kohoutů a zvoněním cirkulárky z vedlejího stavení.

90

Vstal jsem a musel uznat, e předpověď počasí nelhala. Obloha byla bez mráčku a slunce

u začínalo vykukovat za hřbety umavských kopců.

Vyrazil jsem po makadamové silničce a trochu litoval, e tu dnes se mnou není Kamila.

Tichounký lom s modravým jezírkem připomínal malebné scény z irokoúhlých velkofilmů.

Slunce zvolna plhalo po obloze a stínu ubývalo. Teď! Skalní stěna se rozsvítila téměř

zázračně a drobounké vlnky na hladině si pohrávaly s oslnivými prasátky.

Nacpal jsem hlavu do potápěčských brýlí a vlezl do vody.

Obklopil mě chladný, tajuplný svět, jemu odraená sluneční záře dodala pohádkového

nádechu. Vidět bylo vskutku báječně a jediné, co mi dělalo potíe, byla potřeba udret tělo pod hladinou. Nakonec jsem to vyřeil pomocí kamenů, kterých se po břehu válelo natěstí dost. Jednou, dvakrát, pětkrát. Balvan do náručí, skok do vody, půlminuta na dně jezírka a zase vechno znova. Připadal jsem si jak zednický přidavač, zaměstnaný u vodníků.

Příblině tak po půl hodině začínala skalní stěna slepnout a voda tmavla. Slunce se

posunulo na obloze a zavelelo k návratu. Ostatně bylo stejně velmi nepravděpodobné, e

něco objevím. Naposled jsem vzal kámen do náruče a skočil do jezírka.

A pak jsem ji uviděl. Leela v puklině mezi ulovými balvany, němá, tichá a nekodná.

Lovecká kulovnice ráe sedm krát padesát sedm …

Hledal tě starej, upozornil mě spiklenecky kapitán Vaek. Má dneska nějakou mizernou

náladu.”

Zaklepal jsem na dveře Pátkovy kanceláře a vyslechl mrazivé Vstupte!”

Veel jsem dovnitř a absolvoval krátké kázání o tom, e kriminální sluba rozhodně není holubník a pokud je snad v Praze zvykem chodit do práce, jen kdy má člověk chu, zde na okrese panují trochu jiné poměry. Řekl jsem, e rozumím. A kde jste vůbec byl?”

Hledal jsem předmět doličný.” To majora zarazilo. Prosím?” zeptal se.

Poádal jsem o chvilku strpení a seběhl dolů do auta. Pak jsem na iroký mahagonový

Pátkův stůl poloil zbraň, její paba byla jetě nabobtnalá vodou.

91

Nutno uznat, e náčelník okresní kriminálky rozhodně nepatřil k lidem, které je snadné

zaskočit.

,,Na to,” řekl naprosto klidně, co jsem tu před chvilkou povídal o pracovní kázni, prosím, zapomeňte. Nebylo to určeno vám ..

xxxx

Zase bylo úterý, seděl jsem ve Váchalově domě a o stůl pleskaly karty.

Sto a sedm červenejch,” oznámil Karel. Flek na stovku.”

Dalí námitky? Dobrá, mlčím. Vynáí děda.”

edivý starý pán předvedl půvabnou rafinovanost. Vynesl kulového spodka, ačkoliv, jak se později ukázalo, měl jetě v ruce eso, Karel chviličku dumal a pak poloil na stůl krále, čím zůstala jeho desítka osamělá jak Marie Antoinetta před popravou. Nakonec to znamenalo čtyři pády, est čtyřicet bez sedmy, je est korun jednomu kadému bratru poslunému.

Krásný výnos,” pochválil jsem dědu.

Podceňování starců,” prohlásil sebevědomě, se nevyplácí.”

Hráli jsme dál a já o poslední větě v duchu uvaoval. Jedna ze základních pouček

kriminalistiky spočívá v tom, e neběí jen o to jak se ptát, ale koho se ptát.

Vyznáte se i v místních pytlácích?”

Jejej,” řekl děda spokojeně, ve vech. Ale tadyhle Karlík o tom dost nerad slyí.”

Přiblině tak před deseti lety tu někdo pytlačil ve velkém. Kriminálka byla na nohou a sepisovala se o tom memoranda.”

Ovem,” souhlasil děda a bleskurychle rozdával. A co má bejt?”

Na toho pytláka nikdy nikdo nepřiel. Rozplynul se jak pára nad hrncem, zmizel jakoby ani neexistoval.” Blbost,” řekl starý Váchal. Dy to byl přece Chvátalík …

Připadal jsem si jak boxer po direktu. Blázen, který hledá poklad v daleké cizině a pak zjistí, e byl celou tu dobu zahrabán doma pod podlahou. To myslíte váně?”

Jasně. Teď u se to nemusí tutlat. Před rokem měl funus. Ale přili jsme kecat nebo hrát?

Mám sedmu.” Lepí,” navrhl Karel.

92

Sloil jsem karty a poloil je na stůl reversem navrch.

Moment, tohle u není moc velká legrace. Z puky, kterou ten Chvátalík pravděpodobně

pouíval, se mě někdo pokusil zastřelit.”

No jo,” řekl děda. Ale on má alibi. Tuím, e v příslunou dobu odpočíval na místním krchově.”

Rozhovor se stočil do cynického černého humoru rychleji ne mi bylo milé. Jaksi se mi

nedařilo vzbudit zájem o problém. Tak kdopak je forhont?”

Nehraju,” povídám. V tomhle ohledu musím mít doopravdy jasno.”

Vlastně,” ozval se Karel. Mně se to docela hodí. Blíí se uzávěrka a kadá hodina dobrá.

Tak mu to, táto, nějak vysvětli. Ale jestli se dozví, e jsi pytlačil i ty, tak mi to, prosím, neříkejte…”

Vstal, zmizel, zůstali jsme sami v obývacím pokoji toho klidného vesnického domu a děda rozváně olizoval virínko. Jak je moné, e se o tom nikdo za celou tu dobu nezmínil?”

e Chvátalík pytlačí? Mladej, jsou věci, o kterejch se nemluví. Protoe vechny ty historie se táhnou přes generace. Von Chvátalíkův táta tu fořtoval, ví? Proto se taky kluk vyznal v lese líp ne kdokoliv jinej. Teda, kdy to jetě bejval kluk … Von to byl jedenadvacátej ročník a za války putoval do rajchu. A tátovi sebrali Němci puku, protoe jim nepřipadal spolehlivej. Ale na ten úřad neměli nikoho jinýho a tak starej pán,von nosíval vousy jako Krakono, chodíval po lese s vycházkovou holí a tvářil se, e spravuje majetek. Tehdy u tu taky začínala jedna partyzánská skupina a Chvátalík jim tajně tahal do lesa chleba, pek, zkrátka takový ty věci, co se potřebujou k ivotu. Ale proč to povídám. Jednou si to fořt tráduje přes paseku a vtom vidí srnečka, jak se zmítá s přeraenou nohou v elezech.

Poslouchej, lesák vydrí hodně, ale vechno má nějaký meze. Kdy někdo sloí zvíře jak se sluí a patří, vem to ďas, takovej je ivot. Ale tejrat to v elezech nebo ve voku, to je plivnutí do tváře myslivecký cti. A tak si fořt tenkrát u tý pasti počíhal. Jak dlouho to trvalo, to u nevím, ale nakonec nachytal Jindru Staňka, to byl takovej vesnickej gauner a hajzlík.

Jindro, povídá fořt, tohle mi nedělej. Já snesu hodně, ale kdyby se to mělo opakovat, tak to voznámím třeba i Němcům, ví jak jsou na tyhle věci hákliví…

93

A ten vůl, místo aby sklopil ui a mazal domů, tak chtěl svoje eleza zpátky ..

Nebylo mi sice zrovna moc jasný, proč se děda pustil do vyprávění téhle prastaré válečné historky, ale docela dobře se to poslouchalo a tak jsem do hovoru nijak nezasahoval.

Ten Staněk začal nadávat a vyhroovat, ale Chvátalík byl chlap jako hora a tak ho jen

odstrčil a vracel se zpátky do svý hájovny. Kdyby tuil jakýho mizeru nechává za sebou, tak by asi tak klidnej nebyl. Druhej den přijelo do vesnice gestapo. Staněk jim voznámil, e Chvátalík má na půdě schovanou flintu. A za to se tenkrát, kamaráde, platilo hlavou ..

A on tu puku váně měl?”

To ví, e jo. A jetě k tomu pistoli, kterou nosíval v kapse. Tenkrát seděl zrovna ve zdejí hospodě, kdy si pro něj přili. Vůbec to s ním nehlo, ten chlap měl nervy jako pagáty.

Pistoli poloil na protějí idli, co byla zakrytá ubrusem, pak vstal, s úsměvem povídá, e je to asi nějaký nedorozumění a v čele celýho konvoje se vypravil k hájovně. Zatím hostinskej zoufale čuměl na tu vodloenou parabelu a svolával na pomoc vechny svátý ..

Děda se rozafně napil piva a pokračoval. No ten Staněk zatáhl gestapáky na půdu a tam skutečné leela za trámem schovaná kulovnice. Chvátalík to měl spočítaný. A pak udělali gestapáci chybu. Slejzali s půdy jako první a nechali si fořta za zády. Ten za nimi přirazil těký padací dveře, protáhl se vikýřem, seskočil se střechy a mazal k lesu. Kdy se vyhrabali zpátky po ebříku a začali po něm střílet, byl u dobrejch sto metrů daleko. Pistole jsou natěstí nebezpečný jen v biografech. V praktickém ivotě s tím nikdo nic netrefí.. A co dál?” Příběh mě opravdu zaujal. Co víc? Ryby v moři a fořt v lese. Na to by nestačil regiment. Muselo mu bejt těko, zvlá v zimě, ale nakonec to Chvátalík vechno přeil ve zdraví. Zemřel tuím v třiapadesátým na zápal plic .. A jak dopadl ten udavač?” To bylo docela zajímavý. Ten prostě přestal pro vesnici existovat. Lidi kolem něj chodili, jako by byl vzduch, nikdo mu neodpověděl na pozdrav, kdy přiel do hospody, hosti se zvedli a li domů. Nejdřív si z toho dělal furiantsky legraci, ale pak mu to začlo lízt na mozek. Jednou zastavil Honzu Vítka, to byl otec dneního starosty, a pustil se do něj naplno. Proč se ho lidi straněj, kdy pomáhal říi, e tohle nepřátelství ukazuje na smýlení celý obce a tak dál.

94

A Vítek to tenkrát vyřídil s nádhernou diplomacií. Neple do veho politiku, povídal. My jenom nejsme ádný hrdinové. Koukej, Chvátalík je tady někde v lese. A moc rád tě nemá, co? Já tu s tebou stojím a klábosím a nemám tuení, odkad to práskne. Co kdy místo tebe trefí zrovna mě?

Tak tahle představa Staňka docela dorazila. Kdy se blíil konec války, tak se v seknici svý chalupy oběsil..

Starý Váchal se zvedl a po chvíli přinesl z ledničky dalí dvě lahvová piva. Pomalu pomaličku jsme se blíili k jádru problému. A kdy se fořtův kluk vrátil z rajchu, tak pytlačil?”

Jasně, to přece věděl kadej. Dokad otec fořtoval, tak to samozřejmě zůstávalo přikrytý. Po tom, co umřel, to u tak moc regulérní nebylo.”

Začal jsem si v duchu črtat časovou tabulku. Ročník jedenadvacet. Od čtyřiapadesátého se z rodinné váně stává pytlačení a to se táhlo skoro dvacet let. A kdy se do problému zaplete vyetřovačka, pytlák utichne. V třiasedmdesátém mu bylo dvaapadesát. O devět let později zemřel na infarkt…

Stejně mi není jasné, proč toho tak zčistajasna nechal. Myslíte, e dostal strach?”

Kriste pane,” děda plácl do stolu. Proč já to tady vůbec vechno povídám. Copak to není úplně jednoduchý? Pytlák bez flinty je vyřízenej, ne? A kdo mu ji sebral? Esenbák? Kdepak, kolem toho by byly oplítačky. Jedině myslivec, kterýmu to střílení u dělá v revíru paseku, ale chce to vyřídit potichu, protoe Chvátalík je přece soused …

Domů jsem odcházel a po půlnoci a pivo mi bluňkalo v aludku. Dlouho jsem nemohl

usnout a kdy se mi to konečně podařilo, snové hlasy kladly otázku.

Kam schová chytrý člověk oblázek? Na plá. A kdo zabaví pytlákovi puku?

No přece myslivec!

xxxx

Prvního září začala kola a Lhota v tu chvíli připomínala město Hammeln po návtěvě

pověstného Krysaře.

Člověk si nějak samozřejmě zvykl na drobotinu, která se srocovala na návsi, proháněla na kolech bez nejmeního respektu k dopravním předpisům či rovnou za nepřehlednou zatáčkou hrála na asfaltu fotbal.

95

Během letních měsíců také nejezdil ádný vůz ve Lhotě rychleji ne krokem a automobily s tiím chodem motorů se raději ohlaovaly varovným troubením.

A pak najednou nastal klid.

Děti, co tu byly na prázdninách, se vrátily do svých kamenných měst a místní drobotina se nacpala do stařičkého autobusu a odjela do koly.

Procházel jsem oputěnou vesnicí a padla na mě nostalgie loučení. Případ uháněl ke konci, vyetřování pokračovalo v přesně vyjeděných kolejích a já jsem tu u vlastně byl dávno zbytečný. Major Pátek mě tu bezpochyby toleroval jen s ohledem na to postřelené rameno.

Jene, to vechno se zdálo být stralivě dávno.

Pole se změnila na nekonečná strnitě, na stromech modraly vestky.

Zastavit jsem se u branky bývalého domu učitele Petra Houdka. Jetě pořád bylo docela

reálné, abych to stavení koupil. Moná i na splátky. A mohl bych sváet dříví či pendlovat po lese s dvanáctsettrojkou jako na začátku. A co by mi chybělo?

Nebo, to taky nebyla vyhlídka nereálná, mohl bych poádat o přeloení na zdejí okresní správu SNB, dost lidí tu u znám a rozhodně by se tu neslouilo patně.

Bylo mi smutno.

V kapse jsem měl dopis od majora Dvořáka, který mě taktně vyzýval, abych uzavřel vechny rozdělané resty a vrátil se do Prahy.

Zamířil jsem nazdařbůh po silnici táhnoucí se k hřbitovu, po stranách cesty rostly lípy a kdy se asfaltový koberec přehoupl přes horizont kopce, zjevilo se dole v údolí městečko. Budova radnice, zelení porostlý areál nemocnice a temně červená střecha místní devítiletky. Tak tam někde, za pootevřenými okny, stojí Kamila na stupínku před pečlivě umytou tabulí…

Pak se ozval zvuk dieslova motoru a za zády mi zasyčely vzduchové brzdy. Otočil jsem se a z tatrovácké kabiny na mě mával Rybáček. Kampak, nechce svízt?” Kam jede?”

Na pilu.”

97

Nikam jsem se nechystal, ale vechno bylo lepí ne tohle osamělé tesknění.

Prima,” souhlasil jsem a vyhoupl se do kabiny.

Rybáček mlčky řídil dlouhatánský nákladní vůz, ale tvář měl zachmuřenou a zdálo se, e o něčem přemýlí. Pár kilometrů před městečkem, u velkého odpočinkového parkovitě vyhodil pravý blinkr, zajel ke kraji a zastavil. Lokty se opíral o volant.

Podívej, já se chtěl jen zeptat. Ale upřímně, jo? Stává se, nebo počkej, věří tomu, e by někdy kriminálka hodila někomu něco na krk prostě proto, aby se ňákej případ smet se stolu a bylo to prostě vyřízený?” Zavrtěl jsem hlavou. Jse si jistej?”

Takhle,” řekl jsem. Já to dělám u pátý rok. A nikdy jsem o ničem podobném ani neslyel.

Samozřejmě, e můe dojít k omylu. To vude na světě a asi vdycky. Nevěřím ale, e by

někdo takový omyl způsobil úmyslně.” Fajn,” odtuil Rybáček, já to beru.”

Pak vylovil cigaretu a zadýmal kabinu.

Hele, já za to tenkrát dostal kilo. Byla to černota, ale nelo ani tak vo jízdu. To dělalo pár kilometrů. Spí vo tu ichtu vechno sloit. On tenkrát nebyl doma, ví?”

Kdo?” musel jsem v tu chvíli vypadat náramně nejapně.

No přece Houdek. To dříví, co se o něj furt tak náramně zajímá, jsem mu přivez já. Já se nestaral, jestli je nábytkový nebo ne. Kadopadně u bylo nařezaný do metrů.”

A kdo tě tam poslal? Kdo ti dal tu stovku?”

To je právě vono. Byl bych ti to řek u dávno, ale nechci, aby z toho měl zbytečný oplítačky.

Dy je to fajn chlap.”

Ivane,” řekl jsem zoufale, tady přece neběí o pár kubíků, ale o vradu!”

Dyk já vím. A moc jsem vo tom přemejlel.”

Roztěkaným pohledem přejel silnici, pak rázně vyhodil paček cigarety oknem a nastartoval mainu. Byl to hajnej molka,” řekl a rozjel se.

xxxx

Úředničina na okresní správě mě docela začínala bavit. Ony ty výkazy a účty jsou vzájemně propletené tak, e to připomíná promyleně sestavenou kříovku. Stačí trochu se vyznat.

Například ve výkazech těby dřeva dlouhodobě poklesne průměrný výkon pracovníka z

dvaadvaceti kubíků na polovinu.

98

Záhada? Postupně zjistíte, e krátce před přísluným zlomem tu muselo být boí doputění.

Zase nějaká vichřice, kvůli ní byla mýtní těba vystřídána těbou kalamitní.

Zalistujete o pár stránek dozadu a tam se to potvrdí, ovem mzdy musely jít zákonitě nahoru, protoe se dělaly přesčasy.

I počasí se dá v těch papírech vystopovat jak z letokruhů poraeného kmene. Léto roku

jedenaosmdesát, pane jo, to bylo proprených dovolených, těba bojovala s plánem jako o ivot. Jakpak by ne, kdy leje, tak se do lesa s pilou nesmí. Ale o rok později, to u byla jiná káva, rekreanti se tehdy museli radovat…

Zvolna a téměř se zalíbením jsem se probíral horou papírů a zatím letěl čas. Velmi pozorně jsem se snail najít nějakou chybičku, nesrovnalost, nekrytou či nezúčtovanou poloku, ale nedařilo se mi to. Ostatně, dělalo nás na té hoře listin osm a docela by stačilo, aby se strefil jen jeden z nás.

Odpoledne jsem zael do kantiny na párek a tam jsem potkal známého technika.

Potřeboval bych radu,” řekl jsem, ohledně inkoustové chemie.

Ovem,” řekl zastavte se. Dneska tu stejně ztvrdnu a dlouho do večera.”

Zbytek pracovní doby proběhl v poklidu a jediné, co jsem se dozvěděl byla skutečnost, e ceny modřínového dřeva v posledních letech na světových trzích stoupají.

Tak co máte na srdci?” zajímal se technik.

Toti, já mám vypůjčenou obecní kroniku. Je to důstojně vyhlíející kniha, vedená u

pořádně dlouho. A několik řádek je tam pečlivě začmáraných. Chtěl bych, ale pokud mono nějak nenásilně zjistit, co tam vlastně bylo napsáno.”

Souvisí to s vyetřovaným případem?”

Poznamenal jsem, e nevím. Zkouel jste to prosvítit?” Ne, dosud ne.”

Tak to zkuste. Často stačí docela obyčejná noční lampička. Ovem tady v laboratoři

bychom to mohli udělat se světly různých vlnových délek a efekt by byl určitě větí. Čím je psán původní text?”

Řekl jsem, e podle mého názoru určitě inkoustem. Některá písmena jsou stínovaná a to

snad věčnou tukou nejde. A ten krt?”

99

Pokrčil jsem rameny. Technik na chvíli zmizel ve vedlejí místnosti, kde cosi míchal s

pečlivostí lékárníka. Pak mi přinesl dvě různé lahvičky bezbarvé tekutiny a pečlivé otíral jejich závěry cípem bílého plátě.

Pak to můete lehounce přetřít tímhle. Ale jen na krajíčku, a kdyby to nepomáhalo, přineste to radi sem. Pro nás to bude hračka.” Poděkoval jsem a vyel ven. Začínalo se u stmívat, snad aby člověk nezapomněl, e u je září. Vítr foukající od zalesněných kopců voněl podzimem. Ve lhotské hospodě mi paní Boenka bezeslova přinesla talíř kouřícího guláe, co mě mile překvapilo. Dneska tu byl funus,” vysvětlovala, a v takových případech vařím.”

Na památku neznámého nebotíka jsem vypil o sklenici piva víc ne obvykle a rychle zalezl do své ubytovny. Kronika leela na nočním stolku a na jejích ozdobných deskách se u

začínal usazovat prach.

Nael jsem stránky, na nich pan učitel Houdek povaoval za nutné krtat a rozsvítil noční lampičku.

Po pěti minutách jsem musel připustit, e ze mne nový Roentgen asi nebude a e tahle

cesta k vítězství nevede. Opatrně jsem otevřel jednu z technikových lahviček a přičichl.

Voněla jako terpentýn smíchaný s rybím tukem. Namočil jsem cípek kapesníku, v duchu se

styděl za tenhle amatérský přístup a umiňoval si, e je to jen taková zkouka pro zvědavost; a zítra hned předám celý problém odborníkům.

Lehounce jsem přetřel okraj řádky. Barva se rozpustila a kdy jsem ji utřel suchou částí kapesního átku, objevila se pod ní zřetelná písmena. Téměř se to podobalo kouzlu exponovaného fotografického papíru, na něm se ve vývojkové lázni zjevuje obraz. Jetě

aspoň slovíčko …

Krycí barva mizela tak dokonale, e to ani neumazalo starobyle vyhlíející stránky. Více ne tři roky začerněný text byl znovu čitelný …

… Při likvidaci lesních polomů z ledna roku sedmdesátého sedmého se obdivuhodně

vyznamenal lesník Vlastimil molka, rodák z naí obce. Nejen, e v době nejkritičtějího stavu trávil v lese plných čtyřiadvacet hodin denně, ale pro dřevaře v odříznutých a vzdálených částech polesí sám opatřoval jídlo a kuřivo z vlastních prostředků, o čem se nikdy nezmínil a nikde se nesnail jistě ne zanedbatelnou finanční ztrátu získat zpátky.

100

Nech jsou mu za jeho velkorysé jednání alespoň tyto kronikářovy řádky malým

poděkováním …

Později povaoval Petr Houdek za moudré přísluný odstavec prostě vymazat. Při učitelově povaze to mohlo mít jen jeden jediný důvod. Zjistil prostě, e pan lesník zdaleka není tak nezitně poctivý jak se zdá, a e si obdobný zápis do kroniky obce prostě nezaslouí.

Odloil jsem zázračné vodičky a el spát.

Za pootevřeným oknem foukal vítr a kdesi v dálce těkal pes. Skoro stejně zuřivě jako

tehdy, na Váchalových narozeninách Ajax za odcházejícím lesníkem.

Ven by takovýho chlapa, tvrdil psovod Ota, ten pes tak snadno nepustil.

Sakra, co kdy. Kdoví, co se odehrává v makovici vzteklého černého čokla. Nejspí je ten obávaný Ajax docela obyčejný psí primitiv.

xxxx

Vyetřování ve velkém městě je pro větinu zúčastněných pracovníků záleitostí poměrně

anonymní. Kadý si odvede svůj úkol, ten větí, ten mení kus práce, a hotovo, dohromady a si to sestaví sám vyetřovatel, ti ostatní mají spoustu dalí roboty.

Chemik v laboratoři například dostane kousek potrhané látky v igelitovém pytlíku a k tomu na kusu papíru otázky, na které má odpovědět. Zodpoví je tedy, připojí podpis a pokud není v závěru celého případu volán k soudu jako svědek, ani neví, zda ten hadřík souvisel s vradou, znásilněním, dopravní nehodou nebo krádeí.

Tady na okrese to bylo jiné. I kdy moná celá rozdílnost byla způsobena tím, e Houdkův případ jako nevyřeený pomníček zlobil vechny a zajímal stejně tak náčelníka správy jako mládenečka, který sem před měsícem nastoupil.

V kanceláři byl těký vzduch, otevřená okna se zoufale snaila zbavit místnost cigaretového dýmu.

Referovalo se pomalu, postupně, po kousíčkách, kadý zasadil ten svůj střípek do celkového obrázku, mnohé poznatky se opakovaly z úhlů různých pohledů a tak se pro jednoduchost pokusím převyprávět, o co vlastně lo.

Hospodářská revize se zpočátku zaměřila na podniky, které dřevo zpracovávají.

Pila v městečku vyla z přísné prověrky bez poskvrny podobně jako dva ze tří soukromých katrů, provozovaných se souhlasem místního národního výboru.

101

Teprve na třetím, postaveném v malebných prostorách bývalého mlýna, se objevily jisté

nesrovnalosti, ne sice katastrofální, ale při nejmením tak velké, aby dal prokurátor souhlas k nahlédnutí do konta majitele téhle malé pily jistého pana Pivničky.

Výsledek byl pozoruhodný, nebo na několika vkladních kníkách bylo v součtu uloeno

přiblině půl druhého miliónu korun. Spořivost, i kdy vzhledem k Pivničkovým oficiálně nevelkým příjmům lehce podezřelá, ovem sama o sobě o porueni zákona nehovoří.

A tak se mládenci z operativy rozjeli do kraje. Bylo pozoruhodné, kolik v okolí vyrostlo nových domů, srubů a rekreačních chat, v kolika chalupách se měnily krovy, stropy, podlahy…

Tam, kde bylo nakoupeno dříví ze státní pily či ze dvou poctivých katrů, byly stavební

doklady větinou v naprostém pořádku. Tam, kam přivezl dříví Pivnička (on se toti staral také o dopravu od doby, kdy zakoupil stařičký náklaďák zvaný erena), to u zpravidla neklapalo.

Ve větině případů,” vysvětloval kapitán Vaek, nekryly doklady ani třetinu pouitého materiálu. Těko lze například uvěřit, e někdo z pouhých tří kubíků pořídil nový krov na chalupu..

Pivničkův výslech nepatřil k ukázce mimořádného kriminalistického umění. Majitel

mlynářského katru zapíral sotva prvních pět minut a kdy po předloení prvních důkazů

zjistil, e hra je ztracena, rozpovídal se spontánně, zdálo se dokonce, e mu přiznání

přineslo určité ulehčení. Vypověděl o tom, jak se na jeden nákladový list otočila erenka třeba pětkrát, o nepřesných údajích spoléhajících na to, e běný pracovník dopravní sluby VB

od oka nepozná, zda je naloeno pět či est kubických metrů řeziva, o zákaznících, kterých bylo tolik, e pila na oputěném mlýně řezala téměř bez zastávky …

Vzhledem k souvislosti s Houdkovým případem,” pokračoval kapitán Vaek, bych rád některé partie výslechu přečetl z protokolu doslova.” Místnost ztichla napětím.

Vaek vytáhl několik strojopisných papírů a četl nevzrueným hlasem.

Otázka - Odkud jste to dřevo bral?

Odpověd - To dodával lesník Vlastimil molka. Vlastně s tím nápadem přiel první on. Já se měl starat o rozřezání a distribuci, on o materiál, výtěek se dělil půl na půl.

102

Otázka - Můete nám vysvětlit způsob, jakým molka dřevo obstarával?

Odpověd - Něco jsem dostával od lesa regulérně. A kdy on naloil na auák o trochu víc, toho si větinou nikdo neviml. Potom, při první kalamitě v roce 1978 vyřídil molka povolení, e mohu při svozu pomáhat se svým nákladním vozem. Takové kusy jako na tatru

se tam sice nevejdou, ale molka vybíral dříví, s kterým se daly dělat zázraky …

Bezpochyby daly. Dalí stránky protokolu se zmiňovaly o nezákonných příjmech.

Pozoruhodné bylo, e ačkoliv kadý z desítek zákazníků Pivničkova katru musel vědět, e běí o černotu, nikdo se nad tím nepozastavil a nepovaoval za vhodné podat nějakou stínost. A teprve …

Otázka - Znal jste Petra Houdka?

Odpověd - Jen tak podle jména, osobně ne.

Otázka - Pan Houdek se o provoz vaeho podniku nezajímal? Odpověd - Toti ano. Vdy

vy u to stejně víte. Taková věc. Potřeboval něco přistavět a já mu zavezl modřínová prkna bez faktury, ale za poloviční cenu. A on do toho začal ourat. Dodávku odmítl, jednu chvíli to dokonce vypadalo, e s tím poběí rovnou za vámi. Pro pár prkýnek. Pak nějaký čas ho bylo vidět, vysedával na kopci, odkud je mlýn jako na dlani a zapisoval si fůry a auta, co přijíděla a odjíděla. Tak jsem to povídal molkovi, ale ten jen mávl rukou, e to zařídí. e prý nikdo na světě není neúplatný. Taky pak u byl od Houdka p o k o j …

Vsuvka vyetřovatele charakterizovala Pivničkovo chování. Hovořil prý spontánně, bez

velkého vykrucování, jako člověk,

který je tím vím u trochu unaven a rád by měl výslech za sebou. Následující věta, jak poznamenal vyetřovatel, byla pronesena klidným tónem, jakoby o nic váného neběelo.

Otázka - Víte, co znamená spoluvina v případě vrady? Odpověd - Proboha ne! Co to říkáte!

Vdy to přece udělal nějaký tulák …

Výslech byl ukončen ve čtrnáct nula nula, pravdivost kadé stránky protokolu potvrzoval rozmáchlý podpis zadreného majitele katru. Zpráva operativy se zmiňovala o etření, jeho úkolem bylo prozkoumat Pivničkovy pohyby v době, kdy dolo k násilné smrti starého učitele.

Bylo to neúspěné vyetřování. Tři roky jsou příli dlouhá doba, ne aby si kdokoliv mohl na něco přesně vzpomínat. Nicméně patří k chvále kriminální sluby, e se o to alespoň pokusila.

103

xxxx

Blíilo se k poledni a major Pátek udělal patnáctiminutovou přestávku. Ne k zakouření, jak bývá zvykem, spí proto, aby se kancelář trochu vyvětrala. Na chodbě okresní správy spolu debatovaly hloučky kriminalistů, jenom já zůstal sedět za konferenčním stolem. Tak tohle je tedy definitivní tečka. To jsou ty poslední resty, o nich mluvil praský náčelník. Pamatuj si, co se říká na závěrečné poradě, abys o tom mohl referovat a zítra hajdy na vlak a na autobus. Hlavní město tě přijme do své kamenné, spáleným benzínem a naftou páchnoucí

náruče.

Tedy, abych zas moc nepřeháněl, já mám Prahu rád a z vekerých cest a prázdnin jsem se

na návrat zpravidla těil. Tentokrát ne.

Kancelář se znovu zaplnila a major Pátek se ujal slova. Stručně shrnul ve, co se tu

probíralo a oznámil, e prokurátor na základě důvodného podezření z rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví, vrady a pokusu o vradu vydal příkaz k zadrení a předání do vyetřovací vazby lesníka Vlastimila molky.

Jene, a teď to zase začínalo být vechno znovu zajímavé, molka zmizel. U osmačtyřicet hodin se neobjevil ve své hájovně, nedostavil se do práce, ředitelství lesního závodu muselo na řízení těby v přísluném úseku povolat náhradu. Bezpečnost se pochopitelně přeptávala také v okolních zdravotnických střediscích, zda se snad nezranil a neleí někde v nemocnici, ale výsledek byl podle očekávání negativní.

Zkrátka, zdá se, e se podezřelý lesník dozvěděl o pátrání, které kriminálka podniká a vzal nohy na ramena.

A tak, prostřednictvím sluebního dálnopisu, poádala Okresní správa SNB Federální

kriminální ústřednu o vyhláení celostátního pátrání.

xxxx

Odpoledne jsem vrátil Váchalovi vůz. Předtím jsem vysvětlil celý problém klukům v garái okresní správy a tam si na tomhle stárnoucím auáku, dosti odpovídajícímu přísloví o kovářově kobyle, dali záleet.

To víte, e to dáme do pořádku. Dy ty frajeři od náklaďáků u poctivýmu osobáčku ani

nerozumějí.

104

Motor vyladěný jak u závodního ferrari, vyměněný olej, seřízené brzdy, zkrátka údrba jak se patří. Naplnil jsem nádr a po hrdlo a přinesl klíčky Kamilinu otci.

Tak ty u tu váně končí? To je mi líto .. Doufal jsem, e nejen jemu.

Kdy jsem děkoval za zapůjčený vůz, odbyl to se samozřejmostí hospodyňky, která

sousedce vrací hrstičku soli. Děda Váchal se také přioural na verandu a avnatými slovy proklel osud, jen, jak se podle jeho názoru zdálo, nemá nic jiného na práci, ne navdycky trhat sotva zavedené mariáové party.

Na ředitelství lesního závodu jsem vysvětlil, e ubytovna ve Lhotě je zase zcela k dispozici pro dalí brigádníky a rozloučil jsem se s kamarády na dvoře. Rybáček si pečlivě zapisoval mou adresu a slíbil, e jakmile se objeví v Praze, určitě se zastaví.

Vítr voněl podzimem. Jsou lidé, kteří mají tohle roční období docela rádi. Já ne. I kdy bývá docela vlídné a hezky a barevné listí stromů září, spí mě skličuje to, co přijde. Plískanice, kratičké dny, nekonečné noci.

Vzápětí to vypadalo, jakoby mě ivot chtěl usvědčit z omylu. Vyel jsem z brány závodu a venku stála Kamila. Docela stejně jako tenkrát, kdy jsem nai první schůzku zmekal o tři čtvrtě hodiny. Ahoj, detektive.” Zaplavil mě nádherný pocit lidského těstí.

Myslel jsem, e jste ve kole .. Zavrtěla hlavou.

Dneska ne. Jedna kolegyně potřebovala volno na zítřek a tak jsme si pár hodin prohodily.”

li jsme po známé polní cestičce, která se v rozváných serpentinách zakusovala do kopce.

Pod námi zůstávaly střechy vesnických domků, kostelík i nevelký, abincem docela zarostlý rybník. Jen louky během týdnů, které utekly, změnily barvu. A z polí zůstala jen strnitě. Na protějím svahu zvaném Hůrka se ve větru třepotal papírový drak.

Povídali jsme si o spoustě věcí, mezi jiným také o tom, e by si dva kamarádi u konečně mohli tykat. Krásná změna. Hluboce lituji kadého Angličana, kterému je tenhle stupínek vzájemné důvěrnosti ze stroze gramatických důvodů odepřen.

Čas splaeně letěl a přila chvíle loučení.

Pamatuje,” zeptala se Kamila, co jsem ti tenkrát řekla, kdy jsi se tak hrozně zpozdil na nae první rande?”.

105

Jistě. e nejsi ádná zamilovaná holka, ale dospělá enská, co si chce pohovořit s

kriminalistou … 

Vidí,” ozvala se potichu, a dneska mám pocit, e u to není tak docela pravda.”

xxxx

K vlaku jsem se vypravil pěky. Batoh se mi zdál výrazně lehčí, ne při příjezdu. Nechtělo se mi jít po silnici, vzal jsem to přes les, krásný, velebný a důvěrně známý.

Táta Bene říkával, e člověk se nikdy nemá za ničím ohlíet. Jeden případ končí, druhý začíná. Rozumná rada. On, konečně, se musel v ivotě loučit víckrát a s těím srdcem.

Navíc nemocným dvěma infarkty.

Tam, kam jsem se neohlíel, zůstal příběh, jeho dořeení bylo vlastně u jen otázkou

techniky. Dálnopisné kabely brázdící zem kříem kráem neslyně pulzovaly pod výkyvy

elektrického napětí. A stroje na vech správách Sboru národní bezpečnosti vyklepávaly

stejnou zprávu. … hledá se Vlastimil molka, narozen 23.6.1939, důvodně podezřelý z

vrady. Pozor! Jmenovaný je ozbrojen a není vyloučeno, e můe při zadrení klást odpor.

Vlastimil molka je sto sedmdesát pět centimetrů vysoký, má husté mírně edivějící vlasy, modré oči, a … A tak dál. Stejnou cestou běí do sluebních tiskáren kód telefota, za chvíli u to nebude jen dálnopisný záznam, ale pečlivě vytitěný letáček s portrétem, popisem vlastností a povahových zvyků. Tenhle kousek přiloeného papíru dostane kadý pracovník Bezpečnosti či pomocné stráe VB v republice a zadrení hledaného bude jen otázkou času … Les uměl jakoby na rozloučenou, kvírami mezi stromy nakukovalo dovnitř ikmé

zářijové slunce. A pak jsem ho uviděl. el klidným rozváným krokem. I na tu velikou dálku vypadal stejně naehlený a sviný jako vdycky a přes rameno měl zavěenou nezbytnou kulovnici. Srdce se mi zastavilo a kdesi hluboko v krku a měl jsem v ten okamik chu

uskočit někam do mlází a zmizet jak pronásledovaná lika. Jene u bylo pozdě. Zdálo se, jakoby lehounce zdvihl ruku na pozdrav a přicházel stále blí. Přinutil jsem chvějící se kolena k chůzi. Patnáct metrů, deset, pět. Dobrý den,” řekl lesník molka.

106

Odpověděl jsem na pozdrav. A pak, hlasem, o kterém jsem se domníval, e je pevný, jsem

řekl to, co mi velela povinnost.

Budete muset jít se mnou, pane molka. Byl vydán příkaz k vaemu zadrení.”

Já vím,” řekl molka tie. Váhal jsem a jemu chvilku trvalo, ne pochopil proč.

Hergot, samozřejmě,” sundal kulovnici a podával mi ji pabou napřed, tak, e bylo zcela zřejmé, e mi nemíní ublíit.

Vzal jsem ji od něho, přehodil ji přes rameno a připadal jsem si skoro trapně.

Proč jste ho zabíjel?” zeptal jsem se.

Koukal na mě očima rozířenýma údivem a potom se začal trpce a nevesele smát.

Jo ták, tak vy si myslíte, e jsem starýho pána odrovnal já? A e jsem taky po vás tenkrát v lese střílel, co?”

Přikývl jsem. Mírný závan větru si pohrával s předčasně padajícím listím.

Lesník zváněl.

Nikdy jsem nikoho nezabil,” prohlásil stručně. A kdybych tehdy, jak jste jel na tom kole, střílel já, dopadlo by to jinak. Já bych se toti strefil..

xxxx

Jsou chvíle, kdy se člověk potřebuje vypovídat. Ale soukromě, nikoli v kanceláři pracovníkům Bezpečnosti a do magnetofonů, zaznamenávajících kadičkou změnu intonace. Prostě chce někomu říci to, co má na srdci a pokud mono v prostředí důvěrně známém.

A Vlastimil molka se těko mohl někde cítit lépe, neli v lese.

Začalo to vechno docela nenápadně,” řekl. Nejdřív jako slubička kamarádům, v těchhle lesích je dříví na tisíc let. Stovka na pivo, plynovej zapalovač, kartón s p a r t … To byly první úplatky. Říkal jsem si, stromy nikdo spočítaný nemá, tak co. A pak jsem se setkal s Pivničkou, ten keftman hned vytuil, co vecko by se dalo dělat. Zkrátka, podnik začal fungovat. Nechci se omlouvat, ale bylo to jak rozjetej vlak. Nejdřív stojíte na schůdkách a ono se to pomalu, pomaličku dá do pohybu, jetě si povídáte s někým, kdo vás přiel doprovodit. Pak to jede rychlejc, ale pořád by jetě lo vyskočit a vrátit se, jene pak u to uhání takovým fofrem, e se vystoupit nedá, pokud si nechcete zlomit vaz.

107

Netvrdím, e to bylo nepříjemný. Měl jsem poprvé v ivotě tolik peněz, e jsem si mohl

dovolit zaplatit útratu za celou hospodu. Jenom kdesi hluboko zůstal v člověku takovej malej kousíček strachu, kterej velel, dost, nech u toho, jestli to rupne, tak si to zatraceně odskáče. Jene já na tohle varování neslyel.”

Jehličí ustilo pod podrákami bot, kolem bzučely mouchy. Nemířili jsme rovnou k městečku, li jsme oklikou, po uzounké cestě, kudy jsem občas jezdíval s dvanáctsettrojkou. Za zatáčkou stála srna. Docela malou chviličku si nás prohlíela, jakoby chtěla odhadnout, patříme-li k přátelům nebo ne a potom plavným skokem zmizela v houtině.

Lesník si jí nevímal, byl příli zabrán do sebe a soustředěn hovořit co nejpřesněji. Vyprávěl o enkýřce Boence i o tom, e kvůli ní chtěl veho nechat a na celý ten podvodný dřevařský podnik zapomenout, ale jak to nelo. Pivnička odmítl. Jeho plány byly příli velkorysé, ne aby je byl ochoten udusit hned zpočátku. Z bývalého přítele se stal vyděrač. Ty chce jít od toho? Ale hochu, copak by tomu řekla Bezpečnost? To, co sis nahrabal, by ti vyneslo pěkných pár let! Kdo kradl? Přece ty, lesník, který má za les odpovědnost! To ostatní, pila, odběratelé, to jsou mení ryby. Jak jim to dokáe? Vem na to jed, e pokud by se tvoji bývalí paráci dostali k soudu, tak nanejvý v roli svědků. Kdepak má důkazy, mládenče v naehlené uniformě?

Tak docela pravda to sice nebyla, ale k nahnání strachu stačí málo. Podnik se nezastavil.

Jen po večerech pil molka víc, ne je obecně povaováno za zdravé. V alkoholu

zapomínal, e veho do času a e kadý dluh na světě se jednou musí zaplatit.

Pak narazili na učitele Petra Houdka.

Ten hajzl Pivnička,” řekl lesník hněvivě, se mu pokusil prodat kradený dříví. Pravda, on ho moc neznal, Houdek ho nikdy neučil, ale stejně se mohl aspoň zeptat, ne? Učitel to pochopitelně odmítl a začal si zjiovat, o co běí. Víte, on byl takovej důslednej typ. Rád přicházel věcem na kloub. A zvlá, kdy tuil nějakou nepravost.”

Na chvilku se odmlčel a já měl pocit, e by mu teď náramně prospěla sklenička. Ale byli jsme uprostřed lesa.

Naplnil jsem mu stodolu dřívím. Samozřejmě, kdy nebyl doma. Myslel jsem, e ho tím snad udobříme. Ale kdepak, spí to přililo olej do ohně … “

108

Kdo tam to dřevo vezl?”

Otázka informativní, takový pokus o ověření, zda si lesník nevymýlí.

Rybáček. Výjimečně. On do naeho spolku nepatřil, ale byl to jedinej chlap, kterej tam mohl palíky dopravit. Jinýho by Ajax roztrhal..

Ne, pan učitel Houdek nemínil běet na Bezpečnost a podat oznámeni. Připadl na jiné

řeení. Stačí neprávem získané peníze vrátit. Třeba anonymně, potovní poukázkou, bez

udání odesilatele. Ale zkrátka vrátit a pak u se chovat tak, jak se na řádného člověka s l u  í …

On netuil, e u to nejde,” řekl smutně molka. e se prachy dávno rozkutálely a nikdo z nás, ani kdyby chtěl, je nedokáe dát dohromady.”

A otrlý Jindřich Pivnička najednou dostal strach a ílený nápad.

Jehličí vrzalo pod podrákami bot.

Ale to mi nehraje,” řekl jsem tie. Pivnička to být nemohl. Ajax by přece těkal.”

Nesmysl,” molka se uklíbl. Dy to byl jeho pes.” Teď bylo na čase, abych se divil já.

No ovem. Pořídil si ho jako těně a chtěl z něj vychovat pořádně ostrýho hlídače. Ale Ajax mu pokousal pár zákazníků, lidi se začínali do mlejna bát. A tak se ho rozhodl zbavit. Kdy se to Houdek dozvěděl, prohlásil, e si psa vezme k sobě. A tak ten můj povedenej parák pana učitele jetě zkásnul o est s t o ve k … “

Zbytek psího příběhu u jsem znal sám. Z Ajaxe se nikdy nepodařilo udělat přítulné zvíře, nicméně pod Houdkovým vedením poněkud zvlídněl. Jednou, kdy předsedovi MNV přijeli mladí z města na návtěvu, bylo to o velikonocích a v kraji jetě místy leel sníh, se jim někam zatoulal tříletý kluk. Nastalo zděení a zoufalé hledání. Postupem času obavy rostly.

Kdy u se eřilo, navrhl Houdek Ajaxe.

A ten černý, před léty zkaený pes, vyrazil po stopě, jako by to dělal odjakiva a o půl hodiny později leel promrzlý, ale celkem zdravý mrňous ve své postýlce.

Od té doby nedal předseda na zvíře dopustit a občas se opakující poácké stínosti odbýval mávnutím ruky. A proto taky, kdy přiel Ajax o pána, si ho Vítek vzal okamitě k sobě.

Les se změnil z jehličnatého na listnatý, vzduch byl plný příjemné kořenné vůně. Některé stromy u zvolna začínaly loutnout.

109

A pak jste se tu objevil vy,” pokračoval molka, nejdřív obyčejný brigádník, pak nebezpečný chlap, co toho moc ví a snad má i nějaké důkazy. To bylo na Pivničku příli … 

Dovedl jsem si představit situaci. Strach. Dlouhé noční debaty v hájovně. Výčitky lesníka molky, který chtěl s Pivničkou a spol skoncovat u dávno. Znervóznělý majitel katru tuí, e by mohlo jít o vechno. Staré hříchy mají dlouhé stíny. Vědomí viny se vrátilo s krutou naléhavostí.

Pořád mu strail v hlavě ten Houdkův dopis. A mně vlastně taky. Důkaz. Stopa, která kdyby zmizela ze světa, zůstane zase ticho po pěině. Tenkrát, o té tancovačce, jsem vlezl do vaí u b y t o v n y … 

Vzpomněl jsem si na ten večer, kdy se Kamila posmívala mému tanečnímu stylu, a

naehlený hajný pil jednu skleničku kořalky za druhou. Jene teď slyím, e byl domluven s Boenkou nelerovou. Ten nápoj, co mu nalévala, byla limonáda. A pak, kdy se dostala zábava do nejlepího, potichounku ze sálu zmizel.

Klíč, sebraný v kanceláři lesního závodu, lehce klapl ve dveřích ubytovny, baterka osvítila místnost. V tenkých bílých rukavicích, které se občas při slavnostním honu pouívají, se probíral mým soukromým majetkem, přehrabával věci v kovové skříňce, listoval v kníkách.

Nenael nic. Vrátil se do sálu a za necelou půl hodinku se dokázal opít doopravdy …

Koruny stromů se nad hlavami rozevřely, les zůstal za zády. li jsme po stejné polní cestě, po které jsem, vlastně docela nedávno, ujíděl na obstaroním Váchalově kole, před očima se mi co chvíli dělaly černé kruhy a poraněné rameno pálilo jako čert. Lesník ani tuhle událost ve své zpovědi neopomněl. Kdysi, kdy jetě s Pivničkou dobře vycházeli, se majitel katru chystal na myslivecké zkouky. A molka mu věnoval jen tak z kamarádství neevidovanou puku, kterou před lety zabavil jednomu pytlákovi. Střelba na moji osobu bylo ovem tak trochu nedorozumění, alespoň ze strany Vlastimila molky. Dohodli se s Pivničkou, e a zase vyrazím do města, budou sledovat, kam jdu. Třeba tam mám někoho

známého a právě u něj schovávám Houdkův dopis. Moná, e s tím svým partyzánským

pátráním chodím na Bezpečnost. Bylo pro ně zkrátka nanejvý důleité zjistit, co v městě dělám, molka mě sledovat nemohl, ale Pivničku jsem tehdy neznal. Pak přila ta osudná noc, kdy si vítr tak zle zařádil v poumavských lesích… Já se ptal kluků, jestli nepotřebují něco dole ve městě zařídit a lesník u vytáčel číslo telefonu, který se rozřinčel v maličké kanceláři Pivničkova katru …

110

Já váně nevěděl, e se vás pokusí zabít.”

Pokrčil jsem rameny. Proč ne. Docela jsem tomu tvrzení věřil. Vdy kdekdo věděl o té lesní zkratce, kde jsem si poprvé natloukl. Stačilo sednout do auáku a za pár minut si tam na mě počíhat. Výstřel v lese měl záleitost uzavřít. Pivnička bezpochyby věřil, e se mu trefa povedla. Večer přiel do molkový hájovny a s pocitem ulehčeni řekl, e ten brigádník u nikomu nic nevybreptá. A pak vypili láhev slivovice. Jene pak přilo ráno a s ním vystřízlivění, kdy se ve vsi dověděli, e leím v nemocnici, ale zranění není příli váné. A pracovníci Bezpečnosti začli sbírat kulovnice v celém kraji. To u se vechno řítilo samo, nic se nedalo ovlivnit, podobně jako padající lavina. Já,” pravil pochmurně molka, pil půl litru kořalky denně, abych unikal sám před vlastním svědomím. Coural jsem po lese, hladil kůru stromů, loučil se s vůní jehličí, protoe mi bylo jasný, e zanedlouho si pro mě přijdou.” Chtěl jsem něco poznamenat, ale lesník mě odbyl mávnutím ruky. koda slov,” řekl, já četl trestní zákoník a dovedu odhadnout, co mě čeká. Kdy se na lesním závodě začli objevovat kontroloři s průkazem kriminálky, bylo jasný, e je dohráno. Potom sebrali Pivničku. Jetě dřív, ne jsem předpokládal. Vechna čest, kdy se do něčeho pustíte, těko hledat p r o s t o j e . . Katr na starém mlýně utichl, jeho majitel ochotně, moná a příli ochotně přiznal machinace s dřívím. Ale nic víc. molka mezitím z hájenky zmizel. Dvě noci strávil na seníku nad Hůrkou a mezi kvírami indelů pozoroval hvězdy. Ve dne se skrýval v nejoputěnějích lesních zákoutích a celou tu dobu zoufale přemýlel, jak tuhle prohranou partii zakončit. Několikrát pomýlel na krajní monost, ránu z kulovnice do vlastní lebky. Po dvou dnech se rozhodl. Opráil ze svého jindy pečlivě udrovaného kabátce zbytky sena a zamířil nejkratí cestou lesem do města, na Bezpečnost. A pak mne potkal. Věděl jsem, e dnes odjede vlak do Prahy beze mne. A nemohu říci, e by mě to mrzelo. molka kráčel volným, téměř loudavým krokem a já ho následoval s pukou přes rameno a připadal si tak trochu jako vachmajstr z Ladových ilustrací.

111

Kdy vlídná polní cesta vyústila do asfaltového, neosobního povrchu silnice a okresní město leelo na dosah ruky, lesník se zastavil. Otočil se a dlouze hleděl na obrysy hor a zalesněných strání.

Pak si odplivl, tie zaklel a vyrazil tak rychle, e jsem mu sotva stačil.

Ulice, auta, obchody a spěchající lidé. Nikdo nám nevěnoval pozornost. Jen lutobílý vůz VB

zabrzdil, kdy jsem na něj zamával a ukázal řidiči do okénka odznak kriminální sluby.

Buďte tak hodný,” řekl jsem mu, podávaje do pootevřených dveří loveckou kulovnici,

zavezte to na správu a předejte dozorčímu, přijdu tam za chvíli.”

Od té chvíle jsem si připadal volněji a kdy jsme míjeli vchod do denní vinárny, dopustil jsem se nepředpisového jednání, které si nevyčítám. Pozval jsem molku dovnitř a poprvé v ivotě jsem zadrenému delikventovi objednal dvojitou mysliveckou.

Do dveří okresní správy SNB jsem vpustil molku jako prvního. Nadstrámistr, který měl

slubu u vchodu, zalapal po dechu. Spatřil před sebou tvář, kterou znal z čerstvého

pátracího oběníku.

To je v pořádku,” ujistil jsem ho a legitimoval se. Zavedu pana molku za vyetřovatelem.”

O hodinu později vyukávaly dálnopisy na vech větích odděleních a správách Sboru

národní bezpečnosti, e pátrání po celostátně hledaném Vlastimilu molkoví je odvoláno.

xxxx

Převyprávěná výpověd ovem ádnému vyetřovateli nestačí. Musí být podepřena důkazy

tak pádnými, e v nich ani nejdůslednějí prokurátor neshledá mezeru.

Výslech zadreného molky a dalí výslech Jindřicha Pivničky, toho času ve vyetřovací

vazbě, trval dlouhé hodiny. Následovaly konfrontace Pivničky se molkou, stránky nových protokolů narůstaly. Konečně Jindřich Pivnička svoji věc vzdal.

Magnetofon s jednotvárným umem protahoval pásek kolem elektromagnetických hlav, aby

se strojovou přesností zaznamenal vechny kmitočty výpovědi, která se jmenuje přiznání.

Hotovo?

112

Kdepak. Vyetřovatel je náročný a pedantický zastánce zásady, e doznání samo o sobě

není jetě důkaz. Musí se ověřit do nejdrobnějích detailů.

,,Co jste pak udělal se sekerou, které jste pouil jako vraedného nástroje?”

Byl pes přivázaný u boudy nebo ne?” A tak dál a dál.

Pivničkovy odpovědi se ztotoňovaly s dokumentačními fotografiemi a obsáhlým, pečlivě

zaznamenaným ohledáním místa činu. Po první vradě vak následoval pokus o druhou.

Od koho jste se dověděl, e pokozený pojede do města?”

V kolik hodin vám molka telefonoval?” Jak jste se dostal na místo?”

Co jste pak udělal s tou pukou?”

Nikomu, vyjma náčelníka vyetřovačky, jsem neřekl, odkud jsem kulovnici vylovil. Nevěděla to dokonce ani Kamila.

Hodil jsem ji do zatopeného lomu za Dubovcem,” vypověděl Jindřich Pivnička.

xxxx

Motoráček dorazil do Písku a na autobusový přípoj jsem musel čekat půl druhé hodiny.

Zpátky do Prahy jsem se dostal a po půlnoci.

Vystoupil jsem a vypravil se domů pěky. Nohy si zas pomalu zvykaly na tvrdou městskou

dlabu.

Hlídka VB mě zastavila a poádala o předloení osobních dokladů. Chápal jsem to. Asi

jsem, vzhledem k dlouhodobému pobytu v lesích, vypadal poněkud zpustle.

Ráno mě náčelník major Dvořák přijal se směsí ironie a vlídnosti.

Nebylo to nejhorí,” prohlásil, ale volovin jste přitom stihl napáchat dost.”

Pak vlastnoručně uvařil kafe, nepochopil jsem, proč se piplá s ponorným vařičem, kdy

stačilo zvednout sluchátko a kávu objednat.

Chvíli hovořil o problémech, které nai sloku čekají, o rozpracovaných případech a o

informacích z poslední schůzky s představiteli prokuratury.

O Lhotu a Houdkův případ nezavadil ani slůvkem. Trochu se mě to dotklo.

O pár hodin později jsem se svěřil v archívu majoru Beneovi:

113

Táto, já váně nevím, jestli to vechno nebylo úplně na draka. Vdy on na mě musí mít náramnej vztek.” Kdo?” podivil se Bene. No přece náčelník.” A proč?”

Sám víte, e nadřízený bývá obvykle trochu jeita. Soudruh major Dvořák ten případ do

konce nedotáhl. A já, ucho a baant se v tom o dovolené začnu ourat a ono to vyjde.

Jasně, e ne jenom mojí zásluhou. Ale kdybych byl o trochu pitomějí, tak bych si to mohl myslet. A třeba dělat ramena. Teď mám dojem, e u éfa nebudu mít lehkej chlebíček.”

Bene na mě pohlédl s údivem. Co to říká?”

No, e major Dvořák mě asi moc rád mít nebude.”

Jeímarja,” spráskl rukama, a mu z nich vypadl spis, který zrovna mínil kamsi zařadit.

Má snad hlavu jenom na čepici?” Nechápavě jsem na něho civěl.

Jak jsi dlouho u Bezpečnosti? Kde jsi slyel, e se nevyřeená vrada dává po třech letech do archívu? Na neuzavřeném případu se dělá dál třeba pět let. A proč tedy by měla být taková záleitost uloena zrovna v těchhle policích?”

To mě skutečné nenapadlo. A táta řádil dál.

Kdo myslí, e sem ten spis přinesl? Samozřejmě náčelník! Věděl, e si sem chodí

tudovat a e ti spis případu Houdek padne do rukou. A jestli v sobě má kousíček toho, na co sází, tak e tě to chytí. Sotva jsi otevřel první stránku, u se domlouval s náčelníkem okresu, e tam nejspí přijede …  To mi zcela vyrazilo dech.

A kdy,” pokračoval Bene, mu ten kamarád z čáry zavolal, e chce mermomocí dělat volavku, tak dostal o tebe strach. Sedával tady, na stejný idli jako dřepí teď ty, a říkal, táto, já nevím, aby se tam tomu naemu klukovi jetě něco nestalo.”

Bene se shýbl a začal sbírat rozlítané papíry. Pomáhal jsem mu tie a pokorně.

Pánejo,” hučel si pro sebe, a on se jetě bojí, aby si na něj náčelník nezased ..

Navečer jsem se vracel domů po nábřeí. Dole tekla Vltava, zkalená podzimními deti. A já měl báječnou náladu. Přispělo k ní vědomí, e a se týden nachýlí ke konci, bude sobota a do Prahy přijede Kamila!

Konec