Do noci zazněl výstřel - Július Antoliak VAGÓN SMRTI

Unavené srpnové slunce mizí za Kremnickými vrchy. Výpravčí na hlavním nádraí vysoko zdvihl ruku se zeleným terčíkem. Silná parní lokomotiva hlasitě zasyčela a noční rychlík se dal do pohybu. Do vlakové soupravy je zařazen vagón smrti. Za několik hodin vichni, kdo jím cestují, zemřou.

Ale teď to jetě nikdo z nich netuí. Jetě se vichni hlučně baví. Jen SS-scharfůhrer Willy Schónbach stojí u okna a obdivuje poetickou scenérii zapadajícího slunce. Myslí při tom na Inge …

*

V noci z 27. na 28. srpna 1944 se v martinských kasárnách odehrálo drama. Sloventí vojáci zajali z mezinárodního rychlíku německou vojenskou misi, která se po protifaistickém převratu v Rumunsku vracela zpět do říe …

Ale nepředbíhejme. Velitelem slovenských vojáků byl nadporučík Cyril Kuchta - nech na tehdejí události vzpomene sám:

,,Mám-li vyprávět o zlikvidování faistické mise v martinských kasárnách, musím napřed povědět pár slov o sobě.

Vybral jsem si za svůj ivotní cíl vojenské povolání. Po mnichovské zradě jsem v hodnosti poručíka nastoupil do aplikačního kursu v Hranicích na Moravě. Tam jsme v úzkosti proívali těké chvíle odtrení naich národů.

Kdy na jaře roku 1939 vznikl tzv. Slovenský stát, odveleli z Vojenské akademie v Hranicích vechny slovenské důstojníky do posádek ve slovenských městech.

Tuili jsme, e po zrodu faistického slovenského státu to nebudeme mít jednoduché. Tento státní útvar, uměle vytvořený z vůle Hitlera, nevyjadřoval touhy slovenského národa, samozřejmě s výjimkou luďácké buroazie. Čekala nás těká doba.

Jsem voják a nejednou jsem hleděl smrti do očí, ale tehdy, kdy jsme se v hranické akademii loučili s přáteli Čechy, nejednomu z nás zvlhly oči.

Republika byla zničená, rozdělená, rozervaná. Společná vlast, kterou jsme nade ve milovali, přestala existovat.

Nastupujeme do večerního rychlíku, který nás má dovézt do Spiské Nové Vsi, kde bylo velitelství jedné ze slovenských divizí. Tam se budeme hlásit do sluby. Cestou vak zastavujeme

5

v ilině. Vycházíme na nástupitě, kde je nás pořádná síla.

Dosud máme československé uniformy, dosud jsme československými důstojníky uprostřed slovenského státu”. Postáváme, pokuřujeme, probíráme novou politickou situaci.

Rozbití republiky zhatilo mnohá nae osobní předsevzetí a zmařilo nae osobní plány. Kadý z nás měl někoho blízkého v Čechách, v nejednom případě rodinu, manelku, děti. Není divu, e jsme se rozčilovali, nadávali. A v této situaci k nám přistoupí vyparáděná gardistická hlídka. Boty se jim lesknou v matném večerním soumraku. Chovají se povýeně a nadřazeně.

Cítí se jako sloupy reimu, jako by jenom na nich závisela nová slovenská” republika. Jeden z nich, teprve výrostek, přistoupí k mému druhovi, jeho uniforma ho zjevně drádí. Československá uniforma.

Tenhle gardista si potom vybere jednoho z naich poručíků.

Sotva mu dosáhne na ramena , ale poplácává ho: Kamarádsky ti radím, aby sis dal toho kocoura z čepice dolů,” naparuje se a my teprve teď chápeme, e je to velitel hlídky.

Co tím myslí?” ptá se poručík.

Jen se nedělej… Sundej toho lva!”

Tak já si mám sundat Iva…Zradit státní znak, před kterým jsem přísahal věrnost vlasti? Ty frocku sprostý!” rozpřáhl se poručík a výrostek po ráně, jakou jetě vivotě nedostal, padá na kolejitě. Ostatní členové hlídky chtějí sáhnout po zbraních, ale ty jsou vtom okamiku nae. A potom dostali gardisté pořádný výprask. To nám vak nestačilo. Rozhodli jsme se, e půjdeme do města. Rozdělili jsme se do několika skupin a začali hon na gardisty. Jak jsme někde zahlédli černou uniformu, hned za ní. Kadému, kdo se nám dostal do rukou, jsme trochu poopravili fasádu” … K ránu jsme pak pokračovali v cestě.

Dne 26. března dorazil ná transport do Spiské Nové Vsi.

Na velitelství divize jsme si mohli vybrat posádky, kde chceme slouit. Zvolil jsem si Revúcu, malé městečko, známé prvním slovenským gymnáziem, kde vystudovalo mnoho známých slovenských spisovatelů a vědců.

Přebírám funkci velitele roty. Přichází zpráva, e v dubnu musí z posádky odejít vichni důstojníci české národnosti.

A to v době, kdy situace na jiních hranicích je značně napjatá.

V takové atmosféře doprovázíme velitele naeho praporu na nádraí. Nechybí ani hudba. Nemohu pochopit, proč musí odejít tak výborný velitel. Jen proto, e je Čech? I kdy jsem tvrdý chlap, je mi těko - a nejen mně. Zuřím. Hledám východisko. Velmoci nás vydaly Hitlerovi, politické strany

6

buroazie nás zradily. Kde jsou nějaké pevné body, nějaká jistota? Neexistují? Opravdu jsou před faismem vichni slabí a zbabělí? Ne, jsou tu jetě komunisté, ti svůj lid neopustili.

Jene komunisté jsou v ilegalitě. Musím se víc zajímat o politické dění. Chci být svému národu věrný.

V Revúci jsem se dlouho neohřál. Putuji nasever jmenovali mě velitelem pohraniční roty na úseku Starý Smokovec-Čirč.

Slavná armáda! Jako dopravní prostředek mi přidělili kolo. Ale tady u začínám být víc platný rodícímu se odboji. Umoňuji mnoha antifaistům přechod přes hranice do Polska, aby odtud pokračovali do Sovětského svazu.

Ovem i faisté, připravující se k útoku na Polsko, se pokouejí se mnou spolupracovat. Chtějí ode mne zprávy o rozloení sil polské armády. Potřebují znát nejslabí místa v její obraně, aby v chystaném útoku měli co nejmení ztráty.

Doporučuji směr útoku na Mníek, kde je vybudována mimořádně silná polská obrana. Nacisté vak na můj trik přijdou a předvolávají mě na velitelství ve Staré Lubovni, kde mě konfrontují s jejich agentem. Kdy se prokáe, e z jejich hlediska jsem je podváděl, faistický důstojník na mne vytahuje pistoli a chce mě přímo v kanceláři zastřelit. Z této situace se dostávám pouze za pomoci přátel.

Za trest mě zbavili funkce velitele pohraniční roty. Jak je vidět, nebyl jsem dobrý voják, ale proč také? Věděl jsem, e nebráním spravedlivou věc. Morální faktor je významným , bojovým činitelem a v tehdejí době byla morálka slovenské armády velmi patná.

Take mě zbavili velení roty. Odcházím do Preova, abych se ujal funkce velitele záloh. Ale také tu nezůstanu dlouho.

Tiso potřebuje tanky a já mám průmyslovku, přeřazují mě tedy od pěchoty k útočné vozbě.

Ihned po přepadení Sovětského svazu nacistickým Německem odveleli ná útvar na frontu. Cestujeme vlakem do Samboru. Chlapci sledují pestrobarevnou červnovou krajinu.

Nikdo z nás neví, co ho čeká. Snad vichni myslí i na to nejhorí. Na chlapcích je vidět, jak je jim tato válka cizí.

Nechtějí umírat za nespravedlivou věc.

Vyuívám jejich protiválečnou náladu a s těmi, které znám nejvíc, se domlouvám, e při nejblií příleitosti přejdeme na druhou stranu, k naim.

V červenci 1941 nás nasadili do bojů u Liptovce. Mám plán, jak se dostat i s tankem k sovětským přátelům. Faisté jsou vak ostraití, nevěří nám. Přikazuji aspoň chlapcům střílet ,,pánu bohu do oken” a plýtvat co nejvíc střelivem. Nechceme zabíjet. Čím dřív vypálíme munici, tím dřív ji půjdeme doplňovat

7

do týlu. Můj tank střílí nejvyí monou rychlostí do prázdného lesa. Potom se vracíme do týlu a já stále přemýlím o útěku. Zadrují nás speciální jednotky a nastává vyetřování, proč jsem ustoupil z boje. Pokládají mě za velmi nespolehlivého a proto mě posílají domů, spolu s ostatními, kterým chybí bojová morálka.

Pobyl jsem tak na frontě pouze dva měsíce, potom mě vak poslali znovu. Jene to bylo a za dva roky. Tu dobu jsem strávil v Martině a stačil jsem se i oenit. Ale hlavně se snaím v Martině navázat spojení s komunisty v ilegalitě. Daří se mi to.

Získávám kontakty na ilegální pracovníky.

Mezi mustvem začínám politicky pracovat. Vysvětluji politickou situaci a připravuji chlapce na boj proti faismu. U vím, e k tomuto střetnutí musí dojít.

V únoru 1944 dostávám dovolenou. Rozhodl jsem se, e udělám vechno, abych se u na frontu nemusel vrátit.

Pomáhají mi lékaři Vojenské nemocnice v Ruomberku; dali mi potvrzení, e nejsem schopný sluby na frontě.

V červnu 1944 je okolí Martina plné partyzánů. Jejich velitelé chodí do mého bytu jako domů. Jen namátkou si vzpomínám na soudruhy Vysockého a Surkova. Partyzánům slibuji, e v případě povstání půjdu s celou rotou do boje proti faistům.

Ilegální vojenské velení mne zve na setkání s náčelníkem tábu pozemního vojska podplukovníkem Golianem. Dne 15.

srpna přijídím na velitelství pozemního vojska do Banské Bystrice a v přítomnosti podplukovníka Manici vedu s podplukovníkem Golianem asi takový dialog:

Mám zprávy, e se připravujete přejít s celou náhradní tankovou rotou k partyzánům,” oznamuje mi podplukovník Golian.

Máte dobré zprávy, pane podplukovníku,” přisvědčuji.

Zakazuji vám to! Vojenské ústředí připravuje vystoupení celé armády proti faistům a nesouhlasí s rozptylováním sil.

Bylo by to neúčinné,” vysvětluje. Kdy chceme porazit domácí i německé faisty, musíme být jednotni, rozumíte?”

Rozumím, ale …”

ádné ale! Pověřuji vás funkcí styčného důstojníka mezi armádou a partyzány, abyste mohl vyuít své dobré známosti a styky s představiteli partyzánského hnutí.”

Po odjezdu z Banské Bystrice začínám plnit úkol vojenského ústředí. Nedělá mi to ádné těkosti, protoe mám u dávno dobré styky s nadporučíkem Veličkem, jetě z doby, kdy byl jeho táb v Kantorské dolině.

V pátek 25. srpna po skončení lékařské prohlídky cestuji

8

vlakem ze Sliače do Martina. Tam u mě na nádraí čeká soudruh Emil Kováčik, který byl spojkou mezi ilegálním vedením strany v Martině a mnou.

Cyrile, na slovensko-moravských hranicích se soustřeďují německá faistická vojska, která mají zanedlouho začít okupovat Slovensko. Soudruzi chtějí vědět, jak se zachová?”

Co ode mne čekají?” zeptal jsem se soudruha Kováčika.

Jednoznačné stanovisko.”

Řekni jim, e budu bojovat proti faistům.”

Jak?”

Půjdu do kasáren a uvedu do pohotovosti celou martinskou posádku. Vydám rozkaz, aby vojáci obsadili potu, elezniční stanici, okresní soud, a začnu vytvářet podmínky pro vznik a činnost revolučních národních výborů. Samozřejmě se spojím s partyzánským tábem ve Sklabini…”

Soudruh Kováčik se mi pozorně dívá do očí. Potom chvíli přemýlí a nakonec řekne:

,,Tak dobře. Povím to soudruhům. Počkej tady.

Za chvíli se udýchaný vrátil:

Soudruzi souhlasí. Dělej.”

Emile, nezlob se, ale musí mi s nimi zprostředkovat setkání. Musím tuto zprávu ověřit. Jde o velmi váné rozhodnutí.”

Proč ne?” řekl, ale nejdřív udělej to, co jsi slíbil.”

Zael jsem do kasáren a přes dozorčí důstojníky jsem vydal rozkazy jednotkám náhradního praporu a uvedl je do stavu nejvyí bojové pohotovosti. Vyslal jsem zajiovací hlídky útočné vozby ve směrech Strečno a Ruomberk. Vojskem jsem obsadil důleité objekty v Martině a spojil jsem se se tábem nadporučíka Velička ve Sklabini. Současně jsem si ověřil zprávu spojky u soudruhů Mazura a Jeleňa. Ti mi potvrdili hodnověrnost pokynů soudruha Kováčika a schválili moje počínání.

Velitelem posádky byl v té době podplukovník Perko.

Kritického dne právě nastoupil slubu po dovolené. Protoe jsem ho znal jako důstojníka s vyhraněnými protifaistickými postoji, informoval jsem ho o situaci v posádce a o svých rozkazech. Současně jsem ho poádal, aby se ujal velení nad povstaleckou posádkou. Souhlasil s podmínkou, e budu o celé záleitosti informovat vojenské ústředí v Banské Bystrici.

A tak jsem tam urychleně odcestoval. Podplukovník Golian mě pověřil, abych podplukovníku Perkovi tlumočil rozkaz o jeho jmenování velitelem posádky v Martině. Připomněl nám, abychom nezapomněli na součinnost s partyzánskými

9

jednotkami ve Sklabini a zajistili Turiec proti monému útoku ze směru iliny a Ruomberku. Doporučil nám nevyvíjet bojovou činnost.

Po návratu do Martina jsem o svém jednání s Golianem podal zprávu podplukovníkovi Perkovi a nadporučíku Veličkovi, jeho táb byl, jak u jsem řekl, ve Sklabini.

Nadporučík Veličko v těch dnech poádal Ukrajinský táb partyzánského hnutí o schválení svého plánu na získání Turce a zlikvidování klerofaistického reimu. V radiogramu od VPH se hovořilo hlavně o pokračování v partyzánských akcích.

Dne 26. srpna mě podplukovník Golian poádal, abych mu dohodl schůzku s nadporučíkem Veličkem. Golian soudil, e řeení dalího vývoje situace u nestrpí odklad. Setkání se uskutečnilo jetě tého dne v martinském bytě podplukovníka Manici. Opatrný Golian znovu naléhal na Velička, aby zastavil bojové akce partyzánů, protoe armáda jetě není připravena na bojové vystoupení proti faistům. Za bojovou zdrenlivost slíbil Veličkovi, e armáda převezme starost o zásobování jeho partyzánů zbraněmi, municí, výstrojí a dokonce potravinami.

Veličko v základních otázkách s Golianem souhlasil. ádal pouze, aby si mohl promluvit s důstojníky martinské posádky, co mu Golian neodmítl. Dále Veličko informoval přítomné, e ve Sklabini buduje polní letitě, na kterém, podle dohody se tábem partyzánského hnutí v Kyjevě, přistane dopravní letadlo, jím chtěl Veličko za odměnu pozvat do Sovětského svazu nejaktivnějí komunisty partyzánského hnutí.

Golian řekl Veličkovi, e nemusí ádat sovětské letadlo, nebo i on má v plánu poslat k Sovětům letadlo s poslem, který marálu Koněvovi podá hláení o přípravách povstání a zároveň domluví způsoby součinnosti. Veličkovi přila tato nabídka vhod. Mezi těmi, co měli odletět do Sovětského svazu, jsem byl i já.

Rokování obou představitelů odbojových sloek se samozřejmě odehrálo v mé přítomnosti; byl jsem styčným důstojníkem, kterému věřily obě strany. Goliana i Velička doprovázeli jejich nejblií spolupracovníci.

Kdy důstojníci odcházeli z Manicova bytu vedle kasáren, viděli jsme, e z brány vyrazily do ulic tři nae tanky, střílející z kulometů do vzduchu. Nás to neznepokojilo, i kdy jsme nevěděli, co se děje, ale Golian byl vyděený. Byla to neobyčejně váná věc. Golian mi dal příkaz, abych incident vyetřil a podal mu zprávu. Důstojníci se rozloučili a odeli.

Golian nasedl do jednoho, Veličko do druhého auta. A já začal vyetřovat, kam se řítili nai tankisté.

10

Později jsem zjistil, e si osádky naloily do tanků plné polní a takto demonstrativně odely k Veličkovi, který je vrátil, protoe nechtěl komplikovat vztahy s povstaleckou armádou.

Jako důvod chlapci uváděli neuváený rozkaz jejich velitele čety. Kdy se vrátili z průzkumné hlídky (vysílali jsme je ve směru ilina a Ruomberk, aby nás faisté nepřekvapili), jeho rozkaz zněl: Tanky odstrojit!”, co by v konečném důsledku znamenalo demontovat kanóny a kulomety. Velitel čety se pravděpodobně pouze přeřekl, jene situace mezi mustvem u byla velmi výbuná. Vojáci se dali jen těko udret tak jak si představoval Golian. Chtěli bojovat a na události měli svůj názor. Některé důstojníky povaovali za zrádce, jiné za zbabělce, kteří s nimi nechtějí jít do povstání. Tento závaný konflikt mezi vojáky a jejich veliteli jsem musel řeit, jinak by ná boj byl ohroený zevnitř - rozkladem morálky mustva.

Dlouho jsem přemýlel, jak urovnat tyto vztahy … Vlastně ani ne příli dlouho, ale v kritické situaci bývají někdy i sekundy nekonečně dlouhé. Nakonec jsem to vyřeil tím, e jsem dal nastoupit celý náhradní prapor pluku útočné vozby.

Vojáci i důstojníci nastoupili na nádvoří kasáren v plné zbroji.

Úvodem jsem jim řekl několik slov o tom, e celé Slovensko se dostalo do velmi váné politické situace. Vude kolem nás jsou faističtí vojáci, připraveni zaútočit. Bedlivě sledují, co se u nás děje. Nic není teď tak důleité, jako jednota vojáků a velitelů, jednota armády a partyzánů, jednota celého národa.

Potom jsem přikázal důstojnickému sboru, aby přísahal věrnost svým vojákům, jako záruku, e je nikdy nezradí a ani v nejtěích dobách neopustí, a e je povedou do boje proti nenáviděnému nepříteli. Důstojníci tak učinili a tím slavnostním aktem se vzájemná důvěra obnovila.

Po přísaze se seli nejaktivnějí poddůstojníci a vojáci, aby si zvolili jakýsi protifaistický výbor. Jedním z bodů jeho jednání byla i péče o moji bezpečnost. Od té doby mě vude provázela tříčlenná skupina osobní ochrany. Byla to pro mne velká pocta, ale zároveň nezbytnost, nebo ne kadý s naím programem souhlasil. Vojáci nechtěli riskovat ztrátu velitele.

Báli se o můj ivot. A tak jsem se stal jejich velitelem v tom nejkrásnějím slova smyslu. Podřízení mi dali najevo své sympatie s pevnou vírou, e je nikdy nezklamu.

Druhý den přiel Veličko do kasáren v Martině a podle dohody s Golianem promluvil k důstojníkům. Jeho plamenná slova hluboce zapůsobila na city vech opravdových vlastenců.

Pochopili, e nejsme ve svém boji proti faismu sami, e je s námi Sovětský svaz, s ním máme společného nepřítele.

Krásné na této události bylo u to, e jsme konkrétní pomoc

11

cítili, by zatím v osobě sovětského partyzánského organizátora nadporučíka Velička.

Ve Sklabini se formují nové a nové jednotky. Příliv dobrovolníků, kteří chtějí bojovat proti faismu, je obrovský. Partyzánský táb začíná vytvářet 2. partyzánskou brigádu a jako prostor působení jí přiděluje oblast ilina - Kunerád.

*

V neděli večer 27. srpna 1944 přichází do elezniční stanice v Martině telegrafická zpráva, e ve večerním rychlíku na pravidelné trati Budape - Lučenec - Zvolen - Banská Bystrica - Martin - Bohumín - Berlín bude z Bukureti cestovat větí ozbrojená skupina vysokých důstojníků wehrmachtu a SS. Skupinu prý doprovázejí poddůstojníci z povolání, feldwéblové, kteří zaručují její ochranu.

Na stanici má slubu výpravčí Emil Vrtiak. Ihned odesílá zprávu partyzánskému tábu ve Sklabini. táb projednává současnou situaci a rozhodne se vyslat skupinu ozbrojených partyzánů pod vedením politického zástupce velitele brigády, kapitána Lacha, s úkolem rychlík přepadnout a faisty zlikvidovat.

Velitel vojenské stráe četař Výboch, který se o připravované partyzánské akci dozvěděl, o ní informuje velitele posádky podplukovníka Perka. Je 22.30 hodin a rychlík stojí na nádraí.

Zvoní telefon. Volá mě podplukovník Perko a nařizuje mi zabezpečit neruený odchod faistů z Martina. Činí tak na základě dohody z předcházejícího dne mezi Golianem a Veličkem.

Odcházím v čele ozbrojené vojenské jednotky splnit rozkaz. Je tma. Cestou se potkáváme s ozbrojenou partyzánskou skupinou, která je pověřena zlikvidovat faisty. Radíme se, co udělat. Situace je váná. Já mám se svou skupinou zabezpečit neruený odchod faistů a Lach je má zlikvidovat.

Nakonec se dohodneme tak, e se svou skupinou prozkoumám situaci na nádraí. Potom se vrátím a dohodneme se na dalím společném postupu. Kapitán Lach souhlasí.

Odcházím na stanici. Vechny východy mají faisté obsazeny, hlídají i vlak. Postavy stráných se černají v eru přicházející noci. Vstupuji do kanceláře výpravčího Vrtiaka a spolu se mnou jde i velitel stráe četař Výboch, který dokonale ovládá němčinu. Uvnitř u je velitel skupiny faistických poddůstojníků a energicky ádá, aby výpravčí pustil vlak na ilinu. Ten se zdráhá.

Na ilinu nemohu, partyzáni zničili tunely na trati Vrátky-ilina.”

12

Tak vypravte vlak zpět do Banské Bystrice nebo Kremnice, odtud budeme přes Bratislavu pokračovat do Berlína.

Nesouhlasím, aby se rychlík vracel zpět,” vstupuji do rozhovoru.

Mám zprávy, e partyzáni vědí o vaí přítomnosti a chystají se vyhodit vá vlak do vzduchu.”

Tak co mi radíte?”

Je vidět, e má strach.

Navrhuji,” říkám celkem samozřejmě, abyste s celou skupinou přespali v naich kasárnách. Ráno můete pokračovat v cestě. Přes den se partyzáni neodváí vlak přepadnout.

Situaci v okolí Martina drí pevně v rukách slovenská armáda.

Zítra můete být v Bratislavě ..

Zjistěte mi, prosím, jaké jsou monosti ubytování v hotelech,”

ádá velitel německé skupiny.

Nejlépe vás před partyzány můeme ochránit v kasárnách.

Připravíme vám sluné ubytování,” navrhuji, protoe je jasné, e kdyby se ubytovali v hotelech, rozptýlení po pokojích, jejich odzbrojení by se neobelo bez střelby a tedy pravděpodobně ani bez naich ztrát. To jsem rozhodně nechtěl připustit.

Po delím vyjednávání velitel nacistické skupiny souhlasil s mým řeením. Odeel k vlaku a rozkázal, aby vichni jeho lidé vystoupili se zavazadly, kterých měli, jako vichni faisté vracející se z okupovaných zemí, velmi mnoho.

Kdy vystupovali, odběhl jsem za kapitánem Lachem a poádal ho, aby se vzdali plánu zaútočit na faisty ve vlaku.

Rychlík je plný civilistů a mohlo by dojít ke zbytečnému krveprolití,” objasňuji mu situaci.

To by mohlo znamenat pokles sympatii k partyzánským jednotkám, co je v předvečer povstání neádoucí. Nech to na mně. Pokusíme se je v noci odzbrojit.”

Dobře,” souhlasil Lach, ale zítra mi je odevzdá ivé nebo mrtvé. Je to jasné?”

Jasné “

,’,Tak ruku na to a čestné slovo důstojníka.”

Čestné slovo, e ti je zítra odevzdám ivé nebo mrtvé,“podávám mu ruku. Lach se ztrácí ve tmě, z ní na stanici míří desítky puek a samopalů. Vyvádíme faisty z nádraí. Partyzáni, krytí nocí, nás pozorují a mají na muce. Nezačnou střílet? napadá mě. Vydrí s nervy? Ale moje obavy byly zbytečné. Lach dodrel slovo. I kdy si dovedu představit, jak mu asi muselo být, kdy viděl faisty odcházet pod naí ochranou.

Faisty jsem ubytoval v jedné z kasárenských budov na druhém poschodí, které bylo téměř prázdné, abych je měl

13

zcela pod kontrolou. Potom jsem svolal nejvěrnějí přátele, o kterých jsem věděl, e nezradí. lo o velmi nebezpečnou věc.

Vechno muselo být do podrobností promylené, proto jsem se potřeboval poradit s lidmi, jako byli rotný koda a rotný Letko.

Vypracovali jsme dvě verze odzbrojení faistů. První se měla uskutečnit v noci, a budou spát, druhá předpokládala odzbrojení ráno, kdy budou faisté odcházet na vlak, který měl odjezd v sedm hodin. Pro zdárný průběh akce jsem nařídil vybrat 30 ~ 35 dobrovolníků a vyzbrojit je samopaly. Ti měli být na můj rozkaz v neustálé pohotovosti. Dal jsem zesílit stráe a za velitele jsem určil spolehlivé poddůstojníky. Slubu dozorčího důstojníka převzal odváný a disciplinovaný rotný koda.

Zatímco podřízení plnili moje rozkazy, el jsem se přesvědčit, zda u faisté spí. U dveří pokojů stáli strání. Nevěřili nám a tak se pojistili. První verze naeho plánu se nedala uskutečnit bez boje a tedy bez naich ztrát. Rozhodl jsem se definitivně pro druhou variantu. Jetě jsem stačil volat pplk.

Perkovi, e jsem odhodlán hitlerovce odzbrojit. Podplukovník s mým rozhodnutím nesouhlasil, s tím, e je v rozporu s dohodou mezi Golianem a Veličkem, uzavřenou den předtím.

Perko mě ádal, abych od akce upustil. Vysvětlil jsem mu, e jsem zavázaný kapitánu Lachovi čestným slovem důstojníka a e dané slovo nemohu zruit. Pplk. Perko mi slíbil, e druhý den brzy ráno se mnou půjde k Veličkovi a poádá ho, aby netrval na odzbrojení faistů a jejich zajmutí.

Druhý den na poradě s Veličkem Perko argumentoval tím, e celá akce se nedá utajit a bude pro hitlerovce jenom záminkou, aby začali obsazovat Slovensko. Dále se odvolával na imunitu některých diplomatů, kteří byli mezi faistickými vojáky.

Veličko byl bystrý člověk. Otevřené připomenul, e diplomatická imunita se vztahuje pouze na osoby, akreditované v určitém státě, a vzpomínaní diplomaté nejsou akreditováni na Slovensku. Perkovu argumentaci nepřijal. Vrátil jsem se do kasáren a začal plnit úkol, k němu jsem se zavázal sovětskému kapitánovi.

Svolal jsem dobrovolníky a z nich vybral skupinu střelců -

samopalníků. Projednal jsem s nimi celou akci a poučil je.

Faisté byli dobře vyzbrojeni. Měli pistole, samopaly a dva nebo tři kulomety. Nechtěl jsem riskoval ivoty svých vojáků a proto jsem kladl důraz na moment překvapení a na přesný plán, promylený do nejmeních podrobností. Bral jsem v úvahu i psychologický faktor boje, v něm slovenský voják se

14

zbraní v ruce poprvé stane proti vojákovi hitlerovskému. Jestlie slovenský voják zvítězí, posílí to jeho sebevědomí.

Ráno v 6.30 vyvedu faisty na nádvoří kasáren informuji

dobrovolníky.

Řeknu jim, e je pod ochranou několika samopalníků doprovodím na nádraí. Vy ostatní budete od esti hodin cvičit střelbu s ostře nabitými samopaly nedaleko budovy, kde jsou hitlerovci ubytováni. Jakmile budou vichni na nádvoří, přiblííte se k nim, a to tak, e vytvoříte půlkruh a kadý budete mít samopal připravený ke střelbě. Rozuměli jste?”

Přikývli a já pokračoval:

A se faisté vzdálí od budovy asi na třicet metrů, zvolám na ně: Hände hoch!

Kdyby v té chvíli některý sáhl po zbrani, budete střílet!” Ukázal jsem na vybrané samopalníky.

V případě, e by sáhli po zbraních hromadně, zahájí palbu celá četa.

Je to jasné?”

Jasné.”

Potom jsem jetě určil ty, kteří neměli střílet. Byla to rezerva, pokud by ostatní náhodou vystříleli vechny náboje. Mohlo se toti lehce stát, e zkuení němečtí vojáci, zvlátě esesmani, zaujmou výhodné postavení v poloze leícího střelce a moji vojáci by najednou proti nim zůstali bez munice. Musel jsem pamatovat na kadou maličkost.

Kromě tohoto opatření jsem přijal dalí: Do kadé budovy okolo nádvoří jsem postavil po jednom střelci s lehkým kulometem, aby se ani jednomu hitlerovci nepodařilo utéct. Nechal jsem si rozkazy od vojáků zopakovat a kdy jsem se přesvědčil, e jim rozumějí, poslal jsem četu samopalníků spát. Ale do rána jsem právě tak jako oni nezamhouřil oči.

Čekal nás první boj s faisty.

Ráno 28. srpna 1944 jsem poádal hitlerovce, aby vyli na nádvoří kasáren i se zavazadly, nebo je chci pod ochranou slovenských vojáků doprovodit na elezniční stanici. První vycházejí ven a kdy vidí ozbrojené samopalníky, tlačí se zase zpátky a působí zmatek. Musím jim trpělivě vysvětlovat, e jsou to vojáci, určení na jejich ochranu. Velitel faistů vychází z budovy poslední. A hned mě důvěrně bere za ruku. Za námi se do půlkruhu rozestupují střelci.

Pomalu se dostáváme na domluvenou vzdálenost od budovy. Velitel se mě vak drí jako klítě. Jsem trochu nervózní. Uvauji, co mám dělat. Kdybych odloil začátek akce nebo ji dokonce změnil, mohl bych své vojáky zmást. Musím jednat, i kdy zaujímám nezáviděníhodné místo vedle faistického velitele.

16

Náhle se rozhoduji: odstrkuji ho a silným, rozhodným hlasem křičím: Hände hoch!

Hitlerovce zachvátila panika. Volají: Was ist los?”

Mladý SS-mann se dává do běhu a vytahuje pistoli. Za ním se rozbíhá rotný koda a vrhá se na něho. Faistovi se daří vytáhnout zbraň a vystřelit na kodu. Zasáhl jej, rotný je raněný. Několik samopalníků mu přiskočí na pomoc a faistu zabijí.

Dalí faisté sahají po zbraních. Nai samopalníci zahajují střelbu. I ze strany hitlerovců padají výstřely. Přestřelka vak trvá jen krátce. Vichni faisté jsou mrtví.

Ná čin byl spravedlivý.

Kromě raněného kody nemáme ádné ztráty na ivotech a tak mohu jít hlásit nadporučíku Veličkovi a kapitánu Lachovi splnění úkolu.

Druhý den je vyhláeno Slovenské národní povstání. Lid se chopil zbraně, aby zúčtoval s faismem.

Nacisté si velmi rychle uvědomili, e Povstání na Slovensku zmařilo jejich plány na soustředěnou obranu v karpatské oblasti. Citelně je pokodila ztráta koicko-bohumínské eleznice, po ní zásobovali bojující vojska. To byl důvod, proč u 29. srpna ostře zaútočili na ilinu a Poprad. Povstalecká armáda a partyzáni tato města neudreli. Po bojích u iliny se povstalci soustředili na obranu úiny pod Strečnem, protoe si stejně jako nacisté uvědomovali význam severní eleznice pro východní frontu. Vojenské jednotky ilinské a martinské posádky posilnily partyzánské jednotky Jegorova a Velička. Kromě nich zde bojovala jednotka

francouzských

partyzánů.

Obrana

Strečna

odolávala

německým tankům a letectvu a do 4. záři. Tady se zrodila mnohá hrdinství. Sloventí, četí, sověttí a francouztí partyzáni statečně odolávali přesile. Dokázali zastavit tanky a sami přejit do útoku.

Mimořádně odváně si počínali Francouzi, hrdinsky bojovala i nae povstalecká armáda… Nu a v těchto místech jsem byl nasazený i já. A

do 4. září, kdy jsme - zvlátě po silných leteckých útocích - ustoupili k Vrútkám.

Den 4. září je pro mne důleitý i proto, e na základě vzpomenutého rozhovoru mezi Golianem a Veličkem odlétám do Sovětského svazu jako člen delegace, která chce informovat marála Koněva o vojensko-politické situaci povstalců.

Sloení delegace je reprezentativní. Vede ji major Vesel, osobní Golianův pověřenec. Kromě ádostí o zbraně, munici a podporu povstalců bojem veze i mapy se zakreslením naí situace. Dalím členem delegace je i člen okresního vedení strany

17

v Martině soudruh Etov, za partyzány soudruzi Bystrianin a kapitán Rudé armády Lach (oblečený v uniformě československého důstojníka), a konečně já jako styčný důstojník mezi povstaleckou armádou a partyzány. Letadlo typu Savoia Machetti pilotuje poručík Grúň.

Obtíeni padáky zaujímáme svá místa, jetě máváme Golia-novi, který se s námi přiel na letitě Tri Duby rozloučit…a potom se u

vznáíme ve vzduchu. Cílem naeho letu je Kyjev.

Pilot vak svévolně mění kurs, aby zkrátil let. Znamená to riziko, nebo přelétáváme Karpaty, co je v té době velmi citlivá oblast. Stalo se, co jsem očekával. Dostali jsme se nejdřív do sovětské protiletadlové palby, která typ naeho letadla povauje za nepřátelský; nae nové výsostné znaky se jetě nestačily vít… A potom proti nám vystartovali stíhači na lavočkinech … To je konec, pomyslím si. Série varovných výstřelů, nevím, zda jsme nějaký dostali. Kapitán Lach vytahuje z kufru rudou zástavu Proletářského pluku, kterou mu daroval jeden z československých rudoarmejců, bojující za ideály Velké říjnové socialistické revoluce. Otvorem pro kulometné dvojče vystrkuje zástavu z letadla. Nemůe ji vak udret, proud vzduchu je příli silný … vytrhává mu ji z rukou. Ná pilot dává znamení: Jsme vai! Vedoucí roje lavočkinů: Následuj mě!

Přistáváme na Ivovském letiti. Přichází k nám velitel stíhacího roje: Máte těstí,” říká, e jsem byl při tom, kdy nedávno k nám z Preova přelétávala vae letecká skupina… Ale i tehdy to byl chaos, letělo k nám skoro třicet letadel, která máme právo povaovat za nepřátelská, a my o tom nic nevíme, patná, velmi patná organizace!

Máte těstí, e přemýlíme ..

Pilot měl pravdu.

Tři dny nás zdreli na letiti Lvov. To se kapitánu Lachovi nezdálo.

Rozhodl se, e je třeba něco podniknout, čas byl velice drahý.

Vzpomněli jsme si na těké boje u Vrútek. To čekání bylo hrozné.

Kapitan Lach nakonec docílil setkání s podplukovníkem Buvkunem na partyzánském tábu I. ukrajinského frontu. Ten vyslechl nae zprávy o bojích ve Slovenském národním povstání a řekl: Bylo by dobře, kdyby o tom věděl i marál Koněv. Zařídím vám přijetí… anebo půjdu rovnou s vámi. Jetě dnes večer.”

Celá nae delegace odcestovala do tábu marála Koněva i s podplukovníkem Buvkunem, který k tomu účelu zajistil osobní terenní vozidlo. Cestou jsme se dostali do palby

18

nevelké nepřátelské jednotky, ale díky umění řidiče jsme vyvázli bez zranění.

Do tábu I. ukrajinského frontu jsme přili v noci. Velitelská budova byla v jedné evakuované vesnici. Na marála Koněva jsme čekali celý zbytek noci a jetě dalí den dopoledne. Neměli jsme těstí. Nakonec nás přijal náčelník tábu generál Sokolovský. Major Vesel mu referoval o rozloení povstaleckých sil a předloil mu mapy se zakreslenou situací.

Tehdy jsme se dozvěděli, e marál Koněv je u vojsk, která se u

připravují na Karpatsko-dukelskou operaci. Nae rokování s armádním generálem Sokolovským neustále ruilo vyzvánění některého z asi třiceti telefonů na zvlátním stole, které bral jeho pobočník.

Soudruh generál nás ujistil, e zmíněná Karpatsko-dukel- ská operace bude vedena na podporu naeho Povstání. Po této radostné zprávě jsme se dostali zpět na Ivovské letitě. Tam se mi dostalo vysvětlení, proč nás nechali tři dny čekat. Pozval si mě generál letectva, jeho

jméno si u nepamatuji.

Pane kapitáne, začal, vy se jmenujete Kuchta, ano?”

Ano,” přisvědčil jsem, ale na kapitána jsem byl povýený a po vyhláení Povstání.”

My toti máme v ivé paměti jetě jednoho Kuchtu. Válečného zločince, jeho průzkumný jezdecký oddíl způsobil značné utrpení obyvatelům Saratova …”

Bystrianin, partyzán a člen naí delegace, překládal.

To je Ludovít Kuchta, slovenský Němec a faista… Náhoda.”

Teď u to víme,” přeruil mě generál.

Vá otec je malý obchodník z Revúce. Stačili jsme si vechno, co nás zajímalo, ověřit… Tak promiňte! Dáte si skleničku, abyste nás pochopili?” směje se.

Souhlasil jsem.

Ze Lvova jsme letěli do Kyjeva za generálem Strokačem, náčelníkem Ukrajinského tábu partyzánského hnutí. Tam jsme znovu probrali situaci na Slovensku a opět jsme přednesli svá přání a zprávy, mimo jiné i tu, e jsme schopni přijmout vzduný výsadek v síle divize.

Jak jsem se dozvěděl později, generál Strokač tento návrh přednesl Moskvě, ale nae londýnská vláda jej zamítla.

V Kyjevě nám připravili nádherné chvíle. Ubytovali nás v hotelu Inturist, pozvali nás na kulturní akce, mezi nimi na mne udělalo největí dojem umění Pjatnického lidového souboru v překrásném Divadle opery a baletu. Doposud jsem nic takového neviděl.

Dne 14. září jsme přiletěli domů. Druhého dne podáváme

19

zprávu o naí cestě předsednictvu Slovenské národní rady, které u

mělo své sídlo v Banské Bystrici.

Zde také navrhujeme, aby se v Banské Bystrici vytvořil Hlavni táb partyzánského hnutí na Slovensku, co bylo v souladu s posláním soudruha midkeho. Ten přiletěl 4. září z Moskvy, kde rokoval s představiteli sovětských vojenských a politických kruhů i se soudruhem Gottwaldem o přípravách Povstání. To jsme ovem nemohli vědět, nebo nae cesty se minuly.

A tak byl v Banské Bystrici dnem 16. září ustaven Hlavní táb partyzánského hnutí, jeho nejvyím představitelem se stal Karol midke. Do tohoto tábu jsem byl jmenován i já - do funkce náčelníka operačního oddělení. V té jsem pak působil a do spojení partyzánských jednotek s postupující Rudou armádou. Do příchodu plukovníka Asmolova jsem řídil bojovou činnost partyzánských jednotek.

Spolupracoval jsem přitom s majorem Noskem, s ním jsme koordinovali činnost armády a partyzánů. Denně jsem byl ve styku s partyzánskými veliteli.

Zpočátku jsme měli značné starosti, ale to je pochopitelné, začátky jsou vude těké. Soudruh midke měl váné politické úkoly, vyplývající z jeho funkce předsedy Slovenské národní rady, a tak se nemohl ze vech

sil

věnovat

organizačním

záleitostem

tábu.

Mými

nejspolehlivějími spolupracovníky byli nadporučík Hanu (vedl zbrojní oddělení) a podplukovník Manica (pověřený zásobováním a vedením financí).

Situace se podstatně zlepila příchodem náčelníka tábu plukovníka Asmolova. Ten zavedl do práce tábu pluku pořádek a disciplínu.

Vichni ho respektovali a uznávali jeho autoritu. Spolu s ním přiletěla i skupina sovětských důstojníků. Vzpomínám si na majora inenýra Filatova, majora Cařihradského, nadporučíka Alčakovského a celou řadu dalích. Vichni byli vynikajícími odborníky.

Pro zajímavost vzpomínám nadporučíka Klokova, odborníka na trhaviny. Tento mladý člověk dokázal vytvářet přímo zázračné výbuné směsi z netypických náhradních materiálů. Dokonale znal vechny chemické látky a jejich sloučeniny, které se daly pouít ke zhotovení plastických bomb, min a trhavin. Klokova jsme určili jako velitele minérské koly v Bujakově. Zde se kolili minéři pro vechny partyzánské skupiny, ale nejen u nás na Slovensku. Přicházeli sem i četí soudruzi, kteří potom doma vyuívali získané zkuenosti. Mnozí z nich se stali i organizátory partyzánských jednotek. Za vechny vzpomínám aspoň na pozdějího generála Hečka, který za okupace vystupoval pod krycím jménem kapitán Hora.

20

Při HPH byly vechny důleité sluby: intendanční, spojovací, zbrojní, enijní, zpravodajská atd.

28. září, kdy plukovník Asmolov přebíral funkci, tábu podléhalo asi 18 tisíc partyzánů organizovaných v brigádách. Nejsilnějí byla Stalinova brigáda” s počtem víc ne tři tisíce lidí. Velel jí legendární Jegorov. Brigády Za svobodu Slovanů” a Jánoík” měly přiblině 1 500

přísluníků. A tak by se dalo pokračovat.

Mezi podřízenými jednotkami bylo rádiové i telefonické spojení, take jsme mohli řídit své jednotky. Kromě toho jsme vydávali bojové rozkazy a koordinovali bojové akce s 1. československou armádou. A po příchodu náčelníka tábu plukovníka Asmolova jsme na jeho pokyn začali budovat v horách sklady potravin, zbraní a munice, zemljanky, vyhledávali jsme vzdálené a osamělé úkryty. Tedy ve pro přeití a boj v horách. I partyzánské skupiny a samostatné brigády dostaly rozkaz, aby se i v průběhu pokračujících bojů připravovaly na odchod do hor.

Asmolov byl zkuený velitel a věděl, e se Povstání ve městech dlouho neudrí a e boj bude pokračovat v horách.

Nepřítel byl lépe vyzbrojený ne my. Faisté měli těké tanky, obrněné vozy a bojová letadla. Je známo, e partyzáni ani povstalecká armáda rovnocenné zbraně neměli a nedisponovali ani účinnými protizbraněmi. O to víc vyniká hrdinství naich lidí.

Lavina faistických vojsk se valila na střední Slovensko. Prodírala se ze vech směrů. Odhaduje se, e proti Povstání bylo nasazeno okolo čtyřiceti tisíc muů.

Proti nim nae taktické skupiny měly k dispozici jenom osmnáct praporů, několik baterií dělostřelectva, tři pancéřované vlaky a ani ne desítku tanků.

Krupinu se faistům podařilo obsadit 18. října. Tehdy se jetě telgartská skupina snaila o protiútok, ale hrozilo jí obklíčení, take neudrela ani Červenou Skálu, kam 20. října ustoupila. Tvrdé boje se sváděly o vrcholek Ostrů, kde jsme a do 27. října kladli organizovaný odpor nepříteli.

Dne 25. října Hlavní táb partyzánského hnutí vydává svým jednotkám bojový rozkaz, aby přely k diverzní činnosti v týlu faistických vojsk, zároveň určujeme pro partyzánské jednotky i nové operační prostory, a to tak, aby mohly mařit přesuny nepřátelských jednotek na frontu.

Dne 27. října faisté obsadili Banskou Bystrici. Hlavní táb partyzánského hnutí odchází do hor. Já zůstávám se soudruhem Asmolovem a do příchodu Rudé armády. Ná boj ústupem do hor nekončí, jenom měníme jeho formy a taktiku.

21

OMYL PANA GENERÁLA

Jistě se vám u někdy stalo, e vám chyběla vhodná slova, abyste přesně vyjádřili své pocity, přetrvávající ve vás po vzruujících okamicích. Začnu snad tím lepím, protoe na zlé se nerado vzpomíná …

Kyjevské letitě 6. srpna 1944. Neděle. Nádherný slunečný den. Do velkého dvoumotorového letadla typu Li-2 nakládáme společně s letitním personálem do slámy zabalené pěchotní zbraně, trhaviny, radiostanice, munici a potraviny. Slunce se chýlí k západu, ale jetě stále hřeje. Vzduchem se nesou povely: Končit! Ustrojit se! Nástup!”

Bereme si padáky, zbraně,upravujeme se. Potom nastupujeme před líčko”. Pokyny na cestu. Poslední. Jetě pár milých slov… Osmičlenná skupina parautistů se loučí. Mezi námi jsou i dvě děvčata. Vystupujeme po schůdcích na palubu letadla. Máváme. Mezitím u letečtí mechanici dokončují poslední přípravy k odletu. Kovové dveře se zabouchly.

Usedáme na lavice. Nevelkými okénky vniká jen málo světla ze zářivého kyjevského podvečera. Zmocňuje se mě napětí. Napětí a očekávání.

Letíme domů. Ale nevíme, co nás tam čeká. Zprávy jsou kusé, chybějí v nich důleité informace. Letíme tedy domů, ale tam jetě vládnev luďácký faismus. Nebude to tedy ádný vyhlídkový let… Řekl jsem, e letíme domů, do vlasti. Ale ne vichni. Jen čtyři jsme Slováci. Dalí čtyři jsou sověttí občané. Dva mui a dvě eny. Tak je to.

Konečně zahřměly motory a pilot roluje na start. Potom se velké letadlo na povel z věe vznese k zelenomodrému nebi. Pilot dělá okruh.

Letadlo se nahnulo na bok. Vidíme zemi. Letitě je přeplněné bojovými letouny. Nejprve letíme v kursu zapadajícího slunka, potom zamíříme na jih.

Na palubě je cítit jemné chvění trupu a vibraci motorů. A potom hluk …

ne silný, ale přece jen hluk. Proto nemluvíme. Díváme se jeden na druhého. Proti mně sedí velitel skupiny nadporučík Ernest Bielik a s nadporučíkem Mičudíkem hledí do mapy. Hledají kótu 1648. Tam skupina seskočí. Zatím hledají marně.

Nadporučík Jermakov si na sobě stále něco upravuje, zapíná a rozepíná. Obě děvčata, lékařka Jachinová a radistka Lebeděvová, si něco eptají a přitom se smějí - jako vechny eny. Starí serant Babkin, druhý radista skupiny, pokojně mhouří oči. Vedle mne sedící Jano Murín do mně strčí loktem.

Posly, Katruine, nemá strach?”

22

Dej pokoj,” odbyl jsem ho. Jano je můj dobrý kamarád, můe si rýpnout.

Najednou se ozval Bielik.

Tak u to mám! Seskočíme na Latiborskou holu. To je ta kóta tisíc est set čtyřicet osm. V Nízkých Tatrách.”

To mi nic neříká,” pokrčím rameny. Skočím i do pekla, kdy to bude třeba.”

Trochu se vytahuji. Ale není mi jedno, kam budeme skákat. Jsem toti

smolař. Doposud jsem se při kadém seskoku zranil, i kdy jsem výcvik zvládl výborné. Obdivuji obě děvčata. Dnes v noci budou skákat poprvé, a hned k tomu v neznámém terénu a navíc jetě ve tmě … Ani jedna se nebojí, aspoň to na nich není vidět. Vlasně je moná dobře, e jetě neskákaly, nevědí aspoň, co je čeká.

Let je dlouhý. Minuty se vlečou po čertech pomalu. Setmělo se. Dívám se na tmavou oblohu, na ní se třpytí hvězdy. Plápolají, míhají se.

Intenzívně. Víc, ne kdybych je pozoroval ze země…

Z ničeho nic několik dlouhých paprsků protnulo tmu. Do boha! To jsou německé světlomety, světlomety faistických protiletadlových baterií…

Jeden kuel tancuje po křídle. Chvilka, a u vedle oken vybuchují granáty. Oranový ohňostroj. Střepiny bubnují na kovovém trupu letadla.

To jsou Karpaty,” konstatoval kdosi, ale mezitím u palba slábla.

Zase je klid, jenom motory monotónně vrčí a to mi dělá dobře aspoň vím, e jsou v pořádku.

Letíme rychle, ale čas se vleče. U je nám jasné, e kurs nevede nejkratím směrem. Je zbytečné klást otázky. Trápím se nesmyslnými úvahami o tom, co přijde. To sice nikdo nemůe vědět, ale kadý se snaí být prorokem.

Jano, slíbil jsi nám vyprávět, jak jsi ukradl ten milión,” znova do mne strčil vedle sedící Murín, který je stejně jako já minérem skupiny.

Nech mě,” odseknu, protoe v jeho slovech cítím trochu ironie.

Ale měl bys nám to říct,” přidává se i Mičudík.

Mlčím. Stále letíme nocí.

Chlapi,” ozve se nadporučík Bielik, tak si to zapamatujte. Nae skupina se jmenuje Jánoík. Buďte tedy takoví, jaký byl on. Smělí, čestní… A kdy bude třeba, musíme umět i hrdě zemřít za nai krásnou vlast. Vycvičeni jsme jako diverzanti, pro boj v týlu nepřítele. Ale jak znám nae odváné lidi, víc práce uděláme jako organizátoři partyzánských jednotek. Dlouho jsme nebyli doma, ale věřím, e Slováky faismus

23

nezlomil..Tak, pomyslel jsem si. Ernest má pravdu. My Slováci máme tvrdou náturu, jen tak lehce se nedáme. A v Sovětském svazu nás připravili dobře … Nebudu popisovat vechny sloitosti a strasti mé cesty do Jefremova, kde jsem spolu s dalími mladými mui absolvoval velmi těký výsadkářský výcvik. Nebylo to jednoduché, vdy k parautis-mu jsem neměl ádný osobní vztah. Nikdy předtím mě nenapadlo, e bych vyskočil z letadla, a těm, co to dokázali, jsem se z celého srdce obdivoval.

V Jefremově jsem se stal výsadkářem. Ale to znamenalo naučit se i spoustu dalích věcí. Například poznat vlastní i nepřátelské zbraně, co

bylo samozřejmé, protoe v týlu nepřítele člověk nikdy neví, čím bude bojovat. A vzdát se boje jen proto, e ve vlastní puce u nemá náboje, zatím co kousek dál zanechal nepřítel dejme tomu těký kulomet, to by bylo nezodpovědné. V Jefremově jsme získávali praktické zkuenosti v práci s trhavinami, take jsme uměli vyhodit do povětří cokoli, by by to bylo sebelépe střeené. Dokázali jsme toti také bezhlučně zlikvidovat stráe a kadého, kdo by nám bránil v plnění naich úkolů. Vichni jsme znali prvky sebeobrany,tichou práci s noem nebo tenkým ocelovým lankem, take nám nemělo dělat problémy přepadnout osamělého vojáka a potom vyhodit do povětří most, tunel, nebo třeba i budovu tábu mení jednotky. Pečlivě jsme dbali na svou fyzickou kondici. Dobrý fyzický i psychický stav byl prvořadou podmínkou. Proto jsme do úmoru cvičili na velijakém nářadí, abychom získali mrtnost lasičky.

Vzpomínám si, jak jsme lezli po vysokých stromech nebo po zříceninách vysokých vybom-bardovaných budov, kde u nebylo ani schoditě.

Běhy na krátké a dlouhé tratě. Často za mrazu, jaký umí přijít jen tam.

Pochopitelně jsme skákali z balónu i z letadel, učili nás balit padáky - a k tomu vemu také nenávidět nepřítele.

Vzpomínky… vzpomínky na mládí, sílu, odvahu, kterou jsme bezpochyby měli.

To vak nebylo vechno. Jetě to nestačilo, jetě jsme museli absolvovat partyzánský kurs ve Svatoině nedaleko Kyjeva. Velitelem tamní koly byl známý sovětský generál Strokač. Ten také vypracoval koncepci rozvoje partyzánského hnutí na Slovensku, které tehdy bylo řízeno z Kyjeva, z Ukrajinského tábu partyzánského hnutí. K němu patřila kola ve Svatoině. Jejími absolventy byli dnes u legendární hrdinové Jegorov, Veličko, Voranský, Jakov… Ale i s námi letící Jermakov, Babkin, a nae děvčata Jachinová a Lebeděvová.

Ale pozor! Dole pod námi v nekonečné hloubce noci něco svítí.

Otevírají se dveře pilotní kabiny a jeden ze členů stálé

24

posádky letadla nám oznamuje, e se máme připravit na seskok. To, co dole bliká, jsou ohně, které vyznačují místo přistání. Zapálili je členové Kalinova výsadku, který přiletěl před námi.

Otevřely se dveře, ovanul nás proud svěího nočního vzduchu a u po jednom padáme do hlubokého černého prostoru, na jeho dně svítí ohníčky přistávací naděje… Volný pád a potom silné trhnutí, a u se vznáím na padáku k černému masívu Nízkých Tater. Vypadají tajemně.

Jak nás přijmou?

Pilot dělá druhý okruh a za námi se snáejí na padácích zbraně, střelivo, potraviny, trhaviny a radiostanice. Bílé kopule se na hvězdném nebi otevírají jako velké květy. Moje nohy se dotýkají země … naí slovenské země. Padám do borůvčí, jen samopal mě trochu uhodí do tváře. A najednou ticho. Kde jsou ostatní? Hluboké noční ticho. Náhle se ozývá tichý hlásek plný bolesti. Balím svůj padák, strkám ho do kosodřeviny a potom jdu za hlasem. To je přece Jachinová, nae lékařka. V polosedě se opírá o loket a tie sténá.

Co se stalo?” ptám se rusky.

Moje noha … dopadla jsem patné … au … na kámen.”

Pomáhám jí. Nejprve je třeba pomoci jí z padáku. A to u přicházejí ostatní z naí skupiny. Radíme se, co udělat. Přili i chlapci z Kalinova výsadku a několik neznámých. Po krátké poradě jsme se dohodli, e Anisu odvezeme k hajnému Cibulovi do Lomnisté doliny. Ale ne hned.

Jetě si něco vytrpí.

Je jedna hodina po půlnoci. Uvědomuji si, e je 7. srpna. Tak přece jsme doma!

Nadporučík Bielik je starostlivý velitel. Shromaďuje nás a hned se ptá:

Kde je Marie?”

Ale nai Marii Pavlovnu Lebeděvovou nikdo neviděl. Teprve po chvíli někdo z příchozích řekl, e spatřil padák unáený větrem někam nad Liptovskou Lunou. Marii musíme hledat. Vdy to mladičké a slabé děvčátko se v těchto drsných horách nemůe vyznat. Vydáváme se na cestu. Chlapci z Kalinova výsadku se přidávají. Bloudíme nočními horami…A ráno ji Kalinovi chlapci nali ve strmém svahu nad Liptovskou Lunou. Chudák děvče. Při pádu se zamotala do ňůr a vrchlíku padáku. Zachránci přili právě včas. Vyprostili ji a přivedli na Litoborskou holi. I kdy byla zraněná, odřená, tu a tam krev, její první starostí byla radiostanice. Bez ohledu na zranění ji začala ihned připravovat k vysílání. A tak hned ráno jsme mohli prostřednictvím vysílačky ohlásit do Kyjeva, e první úkol jsme splnili.

26

Potom jsme zhotovili provizorní nosítka pro nai doktorku a začali zařizovat její odvoz, který se vak uskutečnil a druhý den. Do té doby bylo třeba nohu aspoň zafixovat do dlah. I tato statečná ena si vytrpěla svoje.

Zanedlouho přistáli Jegorovci. To u se nae hory zaplňovaly partyzány.

Od té doby jsme chodívali do údolí. Navtěvovali jsme komunisty a aktivní antifaisty. Lidé zase přicházeli za námi a nabízeli nám spolupráci. Neocenitelnou pomoc nám poskytli komunisté. Informovali nás o zaprodancích faismu. O velitelích a vojácích, kteří byli ochotní spolupracovat, kteří byli prodchnuti ideou celonárodního povstání.

Tisová faistická vláda u nemohla udret situaci. Posílala na nás vojsko - ale to proti nám nechce bojovat.

Naopak. Sympatizuje samozřejmě a na výjimky s námi.

Vojáci nám dodávají zbraně, protoe nae partyzánská skupina Jánoík se rychle rozrůstá. Do hor přicházejí mladí lidé a chtějí zbraně, aby mohli bojovat. Je ovem třeba je to naučit, a tak se v Hiadli organizuje výcvikové středisko.

Mezi mladými komunisty, kteří nás přili přivítat a nabídnout nám své síly, byla i Julia Kmeová z nedaleké Lubietové. Věřil jsem vdycky na lásku na první pohled a myslím, e právě proto mi toto pěkné, tíhlé děvče hned padlo do očí. Julia věděla, jaká nehoda postihla lékařku a tak se nabídla, e ji zastoupí.

,,Nejsem sice doktorka,” řekla, ,,ale mám zdravotnický kurs, kdybyste souhlasili, ráda bych zůstala s vámi…”

Já souhlasil, ale ostatní váhali. Nakonec přece jen přikývli a tak se Julka stala naí oetřovatelkou.

Jednoho dne mi velitel řekl:

,,Jano, měl bys to děvče naučit střílet.”

Rád,” řekl jsem lhostejně,ale ve skutečnosti mě tato nabídka velice potěila. To u nadporučík Bielik volal na Julii, která si právě upravovala bílý pás s červeným kříem na rukávě.

Soudruko Kmeová, Katruin tě naučí střílet z puky a ze samopalu .

. . Bez toho se v boji neobejde. Střílelas u

někdy?”

Nae ilegální stranická organizace občas takové věci plánovala…

párkrát jsem si vystřelila z pistole.”

Vzal jsem tedy puku a samopal a pozval Julii na střelecké cvičení.

Rozestavěl jsem terče ve stráni za táborem a začal instruktá. Nejdřív jsem jí podal puku, a hned naostro.

Hledí, muku, cíl musí vidět v jedné přímce … a pomalu stahuj spou,” radil jsem, kdy jsme leeli v trávě.

27

Prásk! Vylehla rána. Puka div e Julii nevyletěla z rukou.

To tak straně háe?” zeptala se vystraená. Nechci. … Dej mi radi samopal.”

Dobře,” souhlasil jsem. Budu ti muset opatřit nějaký malý automat.”

Vystříleli jsme celý zásobník a kdy mi dolo, e to pro dneek stačí, posadili jsme se do trávy a zahleděli se do modravých dálek. Slunce příjemně hřálo, ve vzduchu bzučel hmyz. Dole pod námi ly eničky s koíky, asi pospíchaly s jídlem do tábora, kde u měly své mue a syny.

Povídali jsme si. O veličem. O minulosti i o tom, co bude. Julie mi prozradila, e její otec je také komunista, a protoe z ní chtěl mít statečného člověka, navrhl jí, aby vstoupila do zakázané a pronásledované strany.

Jetě předtím jsme z bystrické nemocnice pomohli k útěku jednomu sovětskému důstojníkovi. Faisti ho dostali, měl prostřelené koleno.

Před dveřmi jeho pokoje stála gardistická strá. Vzala jsem si na sebe stejnokroj sanitářky a vela do jeho pokoje. Nervy. Stačilo, aby stráný otevřel dveře a přistihl mě při tom, jak stříhám prostěradla, aby se po nich pacient mohl spustit z prvního patra na zem, kde u čekali soudruzi s autem … Pomohla jsem mu na jedné noze doskákat k otevřenému oknu. Vylezl ven. Tehdy veel lékař. Zbledl jako stěna. Ne se vzpamatoval, důstojník u byl dole, auto s ním odjelo.

,Já začnu převlékat postel a vy se zeptejte gardisty, kde je pacient.

Budeme se dělat hloupí. Kdy jsme sem přili, pacient tu u nebyl… tak se domluvíme, ano? A jen klid, pane doktore. Nesmíme se bát a ztratit rozvahu. Tak to jsou moje záitky, ale cos ty dělal mezi běloruskými partyzány?” zeptala se.

Opravdu tě to zajímá?”

No jistě. Prý jsi byl mezi těmi, co ukradli milión marek?”

Byl,” přiznal jsem.

Tak mi řekni, jak se krade milión,” smála se. “Třeba se mi to můe hodit…”

Nech mě!” řekl jsem navrčeně a chytil ji za ruku. Vytrhla se mi a opakovala po mně:

Nech mě!” Ale po chvíli začala zase to své. Tak jak to bylo?”

*

Krátce poté, co jsem se svými přáteli Cežem a Romanem přeběhl k běloruským partyzánům, povolal si mě na táb oddílu velitel kapitán Morozov.

28

Pamatuji se, e bylo sychravé ráno koncem dubna, táb sídlil v chatrči, uprostřed vlhkého nekonečného lesa kdesi v Gomelské oblasti.

Soudruhu kapitáne, četař Katruin přiel na vá rozkaz,” zahlásil jsem se jako voják.

Posaď se,” ukázal Morozov na idli a nalil mi čaj ze samovaru.

Má ruské jméno, kde jsi k němu přiel?” usmál se.

Nevím … To je náhoda, jsem Slovačisko jako řepa.”

Tak dobře. Ale kvůli tomu jsem tě nevolal.”

Pozorně jsem sledoval jeho zarostlý obličej. Co na mě chystá? Přeel rovnou k věci.

Potřebujeme německé peníze. Chápe? ijeme v týlu německých vojsk. Teď se naskytla příleitost. V Mozýru máme svého člověka a od něj jsem dostal hláku …”

Napjatě jsem čekal, co přijde dál, ale nepřilo nic. Do chatrče vstoupil někdo, kdo měl s velitelem jednání, a tak jsem se vrátil ke svým přátelům do přístřeku z mladé bukoviny. Čežo a Roman si povídali s Olgou. Té jsem si velmi váil, protoe právě ona nás přivedla k partyzánům. Pracovala pro ně jako spojka. Bydlela v Kalinkoviči.

Morozov si mě zavolal znovu.

Ten chlap, co tu byl, to je Radiovský,” řekl.

Vím,” přikývl jsem.

Vracím se k těm penězům. Speciální jednotka bude doprovázet nenápadný povoz s třemi pytli německých peněz. Zítra vyrazí z Mozýra do Kalinkoviče. Teď, kdy tu byl Radiovský, je to u jisté. Vy tři Slováci půjdete s ním. Dobře?’

Samozřejmě,” souhlasil jsem.

A kolik vojáků bude hlídat ten poklad? A jak si to vlastně představuje?

Deset… A představu? Tu já nemám, tu musí mít ty.”

Deset vyzbrojených a zkuených vojáků, to je dost. Na nás čtyři a

a. Radiovský, Cežo, Roman a já - to je málo..

Dám vám lehký kulomet, no a přidám toho nového chlapce, Serjou.”

To je ten odstřelovač, co utekl z německého zajetí?”

Ten. Dám mu i snajperku s tlumičem a optikou. Tak co?’

Zkusím to … ale i tak, pět na deset?”

Nemám víc lidí, akce se nám překrývají,” řekl Morozov.

Druhý den nás pět brzy ráno vyrazilo k hlavní silnici mezi Mozýrem a Kalinkovičem. Nejdřív jsme ji pozorovali, ale nic mimořádného se na ní nedělo. Jen čas od času přejel nějaký civilní povoz nebo auto, německých bylo málo.

Zalehli jsme poblí křiovatky hlavní cesty s vedlejí.

29

Chlapcům jsem řekl, e můj plán je zaloený na momentu překvapení.

Potom jsem kadému vysvětlil, co bude dělat. Počítal jsem i s tím, e by nás mohlo překvapit nákladní auto s faistickými vojáky na korbě. Cežo s Romanem zůstali u kulometu vlevo od křiovatky, Radiovský se Serjoou vpravo. Já měl zůstat se samopalem v záloze pod můstkem a potom se za kadou cenu zmocnit peněz. Byl jsem za to zodpovědný Morozovovi.

A tak, ukrytí vedle silnice, jsme čekali na povoz. Najednou Roman vzrueně zaeptal:

Jedou!” Po chvíli znovu, vzrueně.

Napočítal jsem jich jen pět.”

Nadzdvihl jsem se. Skutečně. Vůz taený jedním koněm. A na voze pár vojáků. Hodnosti jsme zatím nerozeznávali.

Jistě je mezi nimi finanční důstojník,” zaeptal Radiovský, protoe jsou tam prachy pro celou jednu divizi..

etřete koně, pokud to půjde,” prohodil jsem. Já u musím na své místo.”

Proplíil jsem se pod můstek. Čekali jsme. Kadý věděl, co má dělat.

Nic jsem neviděl, jen slyel, jak kůň klape kopyty po dládění. A potom tatatata, zarachotil ná kulomet a hned nato se ozval Radiovského samopal.

Vzruené německé povely. Křik. Sténání.

Teď nadeel můj čas. Vyskočil jsem z úkrytu a postavil se před splaeného koně. Bylo to riskantní. Jeden voják jetě střílel z pistole, ostatní vyskákali z povozu. Neměl jsem o situaci jetě přehled. Voják s pistolí klesl jako podatý, na čele měl rudou skvrnu. Později jsem se dozvěděl, e to byla čistá práce Serjokova. Popohnal jsem koně do lesa na předem smluvené místo. Měl jsem strach. Tam kdesi za mnou na křiovatce se jetě střílelo. I výbuchy granátů bylo slyet. A potom palba slábla, a konečně ustala. Přiběhli zadýchaní Radiovský a Serjoa. Jakmile popadli dech, vyskočili na vůz. Informovali mě, e Cežo a Roman odeli do tábora druhou stranou. Měl jsem o ně obavy, protoe neznali nekonečné bainaté běloruské lesy. Potom Radiovský řekl, e eskortu zlikvidovali, jen jednomu se podařilo utéct. Bylo to celé tak vzruující, e jsme málem zapomněli i na peníze. Najednou se Radiovský zeptal:

Kde jsou marky?”

Kde jsou?’ opakoval jsem po něm.

Asi tady v trezoru,” ukázal Serjoa na hnědou ocelovou bednu. Leel na ní jeden z vojáků, tváří na pancíři. Ten druhý byl rozvalený na sedadle … Bedna byla zamčená, ale u faistického důstojníka, jetě svírajícího parabelu, jsme nali dva klíče.

30

Trezor se otvíral oběma, měl důmyslně konstruovaný zámek.

V ocelové bedně byly tři mení vaky, vechny zapečetěné. Na kadém černá orlice nad hákovým kříem. Na dně byly nějaké spisy.

Kadý jsme popadli jeden pytel, Radiovský navíc jetě papíry, a vydali jsme se na zpáteční cestu, ponechávajíce koně i s jeho mrtvým nákladem osudu.

Asi po dvou hodinách usilovného pochodu jsme zaslechli těkot psů.

Jdou po nás,” řekl jsem zbytečně. Oba dva to věděli.

Zajdeme do bain,” navrhl Radiovský, tam nás nedostanou.”

Byl to hrozný pochod. Z mokřin vyčnívala tráva a křoví. Tu a tam jsme zapadli a po bradu do studené vody, nohy se nám zaplétaly do vodních trav a kořenů. Radiovský, který tento kraj znal, rozhodl, e peníze uschováme do jámy na jednom z malých ostrůvku. Jámu jsme potom zamaskovali. Teprve v noci jsme přili do nějaké osady. Zjistili jsme, e jsme zabloudili, ale měli jsme přitom těstí. Radiovský tu měl vzdálené příbuzné a ti nás přijali na noc. Usuili jsme si u nich aty, zahřáli se a najedli. Ráno jsme pokračovali do tábora.

Na celé věci bylo zajímavé to, e jsme se potom setkali s Cežem a Romanem, kteří rovně bloudili, take jsme se jako zázrakem vraceli do tábora sice společně, zato vak bez peněz. Ty potom přinesl Morozovovi Radiovský, ale u s jinou skupinou. I kdy jsme se tehdy vrátili bez marek, nebyla nae akce zbytečná. Aspoň jsme zlikvidovali skupinu nepřátelských vojáků …

Tak to je vechno, co jsi chtěla slyet, Julie? Stačí?”

Jenom se usmála.

Nejsem vypravěč … jsem partyzán.”

To neznamená, e bychom si o sobě neměli nic povědět,” řekla a vstala. Následoval jsem ji. Vzala do ruky samopal, já puku a úbočím jsme se vraceli do tábora. U tenkrát jsem podvědomě tuil, e jednou budeme svoji. A tato předtucha se vyplnila.

*

Víte, to je tolik dojmů a událostí, vzpomínek, které se dnes navzájem překrývají, e je snad ani nelze věrně reprodukovat s nadením, hodným oněch velkých dob … Odkud začít?” klade si otázku soudruka Katruinová, dlouholetá členka strany.

Snad takhle … Kdy jsem svého mue viděla poprvé, netuila jsem, e to jednou bude můj manel. Na rozdíl od něho jsem v lásku na první pohled nikdy nevěřila.

31

Zpočátku mi byl lhostejný jako kadý jiný. Určitá citová náklonnost se myslím zrodila tehdy, kdy se vrátil se svou skupinou z vítězného boje o ruomberskou věznici. Tělesně byl vyčerpaný, ale oči mu zářily zvlátním těstím. Z věznice osvobodili vechny politické vězně a mnozí z nich poádali, abychom je přijali mezi sebe. Kromě vězení pak osvobodili i město Ruomberok, kde tak vznikly podmínky pro práci Revolučního národního výboru. V boji o Ruomberok se projevila vzácná součinnost partyzánů a vojáků povstalecké armády. Tehdy jsme si uvědomili, co znamená jednota. el, tento boj se neobeel bez obětí.

Padlo několik naich lidí, ale i esesáků. To vechno se stalo dva dny před vyhláením Povstání.

V noci z 29. na 30. srpna snad vichni partyzáni seli z hor, aby dobyli Banskou Bystrici, město, nazývané pro svou krásu ,perlou Pohroní.

Město, z něho potom vylehl plamen Povstání, který zachvátil víc ne

třicet slovenských okresů, kde tehdy ilo kolem 1 700 000 obyvatel.

My s muem jsme byli při tom. Partyzáni obsadili vechna důleitá centra politického a společenského ivota. Katrui-novu oddílu opět připadl úkol dobýt věznici a potom Union-banku, kterou bránili faističtí vojáci. Byla jsem tam. Vlastně od té doby jsem byla s Katruinovým oddílem neustále. Přeít první boj… první skutečný boj, to se nedá zapomenout. Jak vám to popsat? Banská Bystrica, Nádherné čisté nebevNad Urpínem vychází slunce. Uvědomuji si okamik… Úzká, moderní Národní ulice. V parčíku kolem vodotrysku leí mladý partyzán a křičí bolestí. Svíjí se. Volá o pomoc. Jsem oetřovatelka, musím k němu jít. Potřebuje mne. S bílou páskou běím Národní ulicí. Vdy

červený kří na pásce musí nepřítel respektovat… Palba z kulometu, střely kolem mne vytrhávají asfalt. Faista střílí ze střechy divadla.

Stačím se jetě vrhnout do dveří obchodu, který má velký neónový nápis Modistvo … Jsem jako bez due. A z rozbité výlohy na mne hledí odlitky hlav s módními klobouky a sladkými úsměvy. Naproti umírá mladý partyzán.

Vzpamatovává mě hlas velitele.

Julko! Proboha, co tady dělá? Tamhle máme raněné a mrtvé!”

Táhne mě ven, do toho pekla. Jako bez rozumu jdu za ním podél zdi.

Vběhneme do banky. Ve vestibulu je obrovská hromada bankovek. Leí jen tak, jako shrabané seno. A u této hromady je komisař naeho oddílu Pavel Vičko. Nikomu nedovolí jenom se přiblíit. Leí tam i ranění. Tady začíná moje práce partyzánské oetřovatelky.

32

Osvobodili jsme Banskou Bystrici. Ta se potom stala politickým a vojenským centrem povstaleckého území. Doposud tiché, třináctitisícové město oilo nebývalým ruchem. Komunistická strana vystoupila z ilegality a město se stalo sídlem jejího Ústředního sekretariátu. Soudruzi midke, Husák a Novomeský pokračují ve své práci, ale u v nových, svobodných podmínkách. Je zde i sídlo Slovenské národní rady, tábu I.

Československé armády a Hlavního tábu partyzánských oddílů na Slovensku. V Banské Bystrici se tisknou povstalecké časopisy a noviny: Pravda, Bojovník, Hlas lidu, Nové slovo a dalí.

Mui bez rozdílu věku přicházejí k partyzánům, jenom Jánoíkova brigáda má na tisíc bojovníků. Ale hlásí se i děvčata a eny.

Partyzáni se z mírového ivota v Banské Bystrici dlouho netěili…

Nepřítel útočil na povstalecké území ze vech stran. Snad nejhůře to vypadalo u Telgártu … Telgárt! Moje

láska, kam se i po letech ráda vracím.”

*

Dřív, ne se soudruka Katruinová rozhovoří o svých bojových záitcích z okolí Telgártu, je třeba říci, e dnení vermovo se do roku 1948 jmenovalo Telgárt. Obec přejmenovali na počest velkého syna českého národa Jana vermy, který - nemocný a k smrti vyčerpaný -

skonal 10. listopadu 1944 pod vrcholem Chabence, kdy předtím za krajně nepříznivého počasí přeel s partyzány hřebeny Nízkých Tater.

Telgárt jako osada vznikl v 16. století, v dobách valaské kolonizace Slovenska. Nejtěí časy proívala tato obec, do povstání celkem neznámá, kdy se na ni vrhly faistické hordy.

Ale nepředbíhejme. Dříve, ne dolo k telgártskému dramatu, obyvatelé této hrdinské obce se jednoznačně postavili na stranu povstalců. U 20. srpna zde vznikl revoluční národní výbor. Do vyhláení Povstání zůstal v ilegalitě, ale intenzívně se připravoval na převzetí moci, byl ve styku s partyzány Jánoíkovy brigády, kteří u obsadili hory s překrásnou scenérií východní části Nízkých Tater, kde dominuje impo-zantní masív Královy hole. Příroda je zde tak kouzelná, e sem posílali na prázdniny i německé děti. Ty tu shodou okolností pobývaly i těsně před vyhláením Povstání.

Soudruzi z revolučního národního výboru navrhli, aby německé děti opustily tamějí Penzión dřív, ne bude pozdě. Partyzáni této ádosti vyhověli. Zali do Penziónu a poádali vedoucího, aby děti urychleně evakuoval do bezpečí.

33

Nádherná telgártská lesní zákoutí nepřitahovala jen přísluníky Hitlerjugend, ale i faistické prominenty, kteří zde měli bohaté lovecké revíry. Staral se o ně správce Vogel. Ten povaoval evakuaci německé mládee za drzou provokaci a poádal představitele tzv. Slovenského státu a německou brannou moc o vojenský zásah a o zavedení pořádku podle faistických zvyklostí. Vogel byl pro partyzány příli nebezpečný, jako správce revíru měl i své donaeče a tudí i přehled o rozmístění partyzánských jednotek. Partyzáni Vogla zatkli, postavili před partyzánský soud a odsoudili k trestu smrti zastřelením. Rozsudek byl vykonán. Tím partyzáni značně posílili autoritu revolučního národního výboru v Telgártě.

Luďáci se stáhli ze strachu o své ivoty, a kdy vypuklo Povstání, nebylo náhle ani od koho přebírat moc. Pan notář a vládní komisař se třásli strachy ve svých domovech, aby náhodou nesklidili odplatu za vechno, co spáchali na místních lidech. Nic se jim vak nestalo.

Revoluční národní výbor měl jiné starosti. Podle pokynů Slovenské národní rady vyhlásil mobilizaci záloníků. Předtím bylo nutné opatřit výzbroj a výstroj. V tom jim byla nápomocná breznianská vojenská posádka, jí velel major Sekúris. Vojenská nákladní auta přivezla do vesnice tuny materiálu z mobili-začních skladů. Kromě toho komunisté dělali nábor do partyzánských skupin a vysvětlovali občanům zásady své revoluční politiky.

*

Je nutno říci, e situace na telgártské frontě byla od počátku sloitá, přímo kritická.

Jednotky 86. SS divize přely bleskově z Polska na Slovensko a před nimi bezhlavě ustupoval ná 5. pěí pluk. Politická nerozhodnost a vojenská neschopnost velitelského sboru způsobily, e se jednotky pluku nezmohly na účinnou obranu, ačkoli na rozdíl od faistů měly výhody znalosti terénu, co je při obraně značně důleité. A tak nai vojáci ustupovali přes Hranovnici k Telgártu. Tam je velení 1. československé armády zastavilo.

Generál Berger, pověřený Himmlerem trestnou výpravou, nadiktoval svému pobočníkovi koncept dopisu, jím ubezpečoval Berlín, e si s povstalci poradí během čtyř dnů. Dopis odeslal 2. září. Tehdy Berger jetě netuil, jak se blamuje. Ke svým optimistickým závěrům dospěl mimo jiné i proto, e postup nacistických vojsk byl opravdu rychlý.

Velení 1. československé armády správně odhadlo úmysl

34

faistů dobýt Telgárt, odkud by se u snadno dostali do srdce Povstání -

Banské Bystrice. Avak později se ukázalo, e se generál Berger velice mýlil, kdy podcenil nadení a odvahu povstalců.

Německým jednotkám se skutečně podařilo 4. září vstoupit do Telgártu. Od Banské Bystrice je dělilo pouhých sto kilometrů, co by při zachování počátečního tempa útoku znamenalo, e za tři čtyři dny Banská Bystrica opravdu padne, jak si to sliboval Berger.

Pro Povstání nastala kritická situace. Jejím řeením se zabývalo nejen velení 1. čs. armády, ale i Slovenská národní rada a vedení Komunistické strany Slovenska. U nezbývala jiná monost, ne dobýt zpět bránu Horehroní -Telgárt. Na pomoc 5. pěímu pluku vyslali vynikající rotu leteckého dorostu, vojáky breznianské posádky, zmobilizované záloníky a několik partyzánských jednotek. Velitelem úseku jmenovali mladého kapitána Jána Staneka, jemu vojáci pro jeho náročnost přezdívali,elezný kapitán’.

Kapitán Stanek přiel na ohroený úsek fronty 4. září a okamitě se seznámil se situací vlastních i nepřátelských jednotek. Zael a do přední linie, aby provedl rekognoskaci terénu. Později o tom vydal své svědectví:

Skupina 5. pěího pluku byla skutečně v alostném stavu, vude vládl chaos a zmatek. Mustvo i důstojníci byli vystraení, morálka podlomená, projevovala se nechu k boji a větina mustva podlehla touze zmizet, protoe u čtvrtý den nedostali stravu. Viděl jsem, e tady pomůe jedině tvrdá ruka a elezná disciplína. Vydal jsem rozkaz udret obsazené pozice, nikdo aby se za ádnou cenu neopováil ustoupit.

Dále jsem pohrozil, e kadého, kdo se odváí můj rozkaz nesplnit a případně se pokusí o útěk, toho dám bez milosti zastřelit. Hned v noci dostalo mustvo teplou stravu, chléb a cigarety. Připravoval jsem protiútok ..Kapitánu Stanekovi stačil na přípravu protiútoku jeden den.

Byla to obdivuhodná velitelská iniciativa. Vdy kromě plánu protiútoku bylo třeba spousty dalích věcí. Získat zprávy o nepříteli, o střediscích jeho odporu, poznat jeho výzbroj, morální stav, předpokládat nejslabí místa v jeho sestavě. Dohodnout součinnost s vlastními podpůrnými jednotkami a partyzány. Přeskupit vlastní jednotky, vydat podřízeným konkrétní bojové úkoly, prověřit si, zda je pochopili. Dokončit zásobování zbraněmi a municí, zabezpečit stravování atd. A v neposlední řadě pozdvihnout bojového ducha jednotek, které a do Telgártu v panice ustupovaly před faistickými hordami. Přesvědčit vojáky, e je nejen moné, ale nevyhnutelné zvítězit nad zkueným nepřítelem …

36

Kapitán Stanek měl k dispozici asi 1300 povstaleckých vojáků a 400

partyzánů z brigád Jegorova, Sečanského a Bielika. Mezi nimi bojovali i manelé Katruinovi. Nebyla to velká síla, vezmeme-li v úvahu, e proti naim jednotkám stál esesácký pluk, podporovaný bateriemi houfnic a minometů. K tomu je nutno připočítat rotu protitankových kanónů a rotu polních četníků. Ale nepřítel měl převahu i ve vzduchu, protoe nae postavení napadalo est bitevních tuk’.

Útok naich jednotek začal 6. září o páté hodině ranní. Vojáci nejprve postupovali pomalu, jen krok za krokem dobývali zpět ztracené území.

Faisté se nevzdávali lehko, bránili se urputně. Na mnoha místech se u

stačili hluboko zakopat a vytvořit tak velmi těce přemoitelná ohniska odporu. Početná esesácká jednotka zaujala obranu přímo v dědině. Na tu potom dopadala nejdřív nae a potom nepřátelská dělostřelecká palba, která vesnici značně pokodila. Dalí průběh událostí líčí kapitán Stanek takto:

Krátce po jedenácté hodině začali Němci ustupovat. Mnohé jsme zajali, ale ani jednomu esesákovi jsme neposkytli milost. Němci toti ve své zuřivosti nad tím, e jsou nuceni ustoupit, začali vradit nae obyvatelstvo a zapálili Telgárt. Protoe nae dělostřelectvo střílelo z východního okraje obce, mnoho faistů se udusilo nebo uhořelo ve sklepech … V odpoledních hodinách 7. září jsme nali čtrnáct naich vojáků, kteří předtím padli do faistického zajetí. Osm bylo zavraděno střelou do týla a naházeno do studně, ostatní za iva zahrabaní do země a po oči, take ze země trčela jen jejich čela a vlasy přikryté přílbami.”

Podobné hrůzostrané obrazy silně zapůsobily na nae lidi, kteří na vlastní oči viděli, jakého zvěrstva jsou schopni faisté. Pohled na umučené přátele a spolubojovníky vyvolával v povstaleckých vojácích a partyzánech silnou nenávist vůči nepříteli.

Znovu a znovu jsme se přesvědčovali, e ná boj proti faismu je nevyhnutelný,” vzpomíná soudruka Katruinová, jí bylo v té době dvacet let.

Vechna ta hrůza hluboce otřásla mou mladou duí. Snad nikdy z ní nevymizí ony ukrutnosti, budu si je pamatovat do posledního dechu.

estého jsme společně s povstaleckou armádou znovu dobyli Telgárt a vytlačili faisty na svahy Besníku; jiné zase a za východní břehy Zubrického potoka. Nai chlapci se dreli a nedopřáli faistům čas, aby se znovu zorganizovali a zmohli na odpor. K Zubrickému potoku se váe jedna z mých nejsmutnějích vzpomínek. Cestou za svým oddílem jsem se

37

dostala do faistické minometné palby, jí nám nepřátelé chtěli zahradit postup. V naí rojnici dopadaly miny a explodovaly nám přímo před očima. Otřásala se země … a do toho kvílení dalích min. Nikdo nevěděl, kde má hledat záchranu.

Jetě před bojem nás poučili, e v takové situaci je nejlepí schovat se do nějakého kráteru, protoe ádná mina prý nedopadne na jedno místo dvakrát. Tak jsem to zkusila. Schoulila jsem se na dno jámy po německé mině, jako to udělali i nai chlapci. Ti vak vyuili zákopů a navíc z nich ostřelovali jednotku nepřítele, která se snaila v protějí stráni zakopat.

To jí nemohli dovolit. Vedle mne střílel ze samopalu mladičký partyzán …. jeho střelba ve srovnání s ohluujícími výbuchy min vypadala nicotně.

Náhle silným a bolestným hlasem zakřičel do krátké pauzy v palbě. A potom se vztyčil, bez ohledu na smrtonosné miny. V jedné ruce jetě svíral samopal, druhá mu od ramene chyběla … Urvala mu ji mina. A já viděla, jak mu z tepen stříká krev. Chlapec byl v oku, křičel na mne: Podívej, co mi ty bestie provedly. Můe s tím něco udělat?”

Nečekal na mou odpověď, vydal se k potoku. Tam si klekl, poloil samopal do trávy a začal si oplachovat tu stranou ránu, která do ruda barvila křiálovou vodu horského potůčku. Vyskočila jsem z kráteru a utíkala k němu.

Podíval se na mne očima rozířenýma úasem…a svalil se na bok.

Byl mrtvý.

K večeru se jetě bojovalo. Esesáci ustoupili, nepodařilo se jim, aby se zakopali. Nai postupovali za nimi. Měla jsem plné ruce práce.

Nemohla jsem jít se svým oddílem. Bylo třeba oetřovat raněné, zatlačit oči umírajícím … Svah byl plný mrtvol a těce raněných. Byla jsem bezradná, tolik hrůz jsem nikdy neviděla. Komu pomoci dřív? Ten zoufale křičí, ten tie volá, ten nemůe ne sténat - kam se mám vrhnout dřív? Zapadající slunce jetě svítí. To slunko, ozařující svěí zelenou louku, se mi zapsalo do paměti. Slunce, svítící na tváře umírajících.

Dělám, co umím a co mohu. To snad není práce pro pouhou oetřovatelku, ale pro skupinu chirurgů v dobře vybaveném operačním sále … Mui krvácejí, potřebují trans-fúzi. Nejvíc jich umírá na ztrátu krve. Proto se snaím, tam, kde je to moné, zastavit krvácení, aby chlapci vydreli do příchodu sběračů raněných. Ti, co vydrí, mají naději… Mám tolik práce, e jsem si ani nevimla, kam se poděl můj oddíl, pronásledující nepřítele. Jenom tuím, e proel lesem na druhou stranu, k elezniční trati, která vede do tunelu. Běím za nimi, úplně zmatená. Vyletím z lesa - a rovnou proti faistům.

38

Stačím se jetě vrhnout do hlubokého úvozu před lesem. Z jeho kraje na mne volají nai partyzáni, staří komunisté Priesol a Richter: Co se tu motá? Vdy se řítí do záhuby… Počkej, navedeme palbu na sebe a ty se mezitím úvozem připlíí k nám ..

Udělali to. Jeden zdvihl na puce civilní kabát a druhý zase čepici.

Starý trik, ale zabral, protoe i faisté u byli s nervy v koncích. Plazím se úvozem, tisknu se k zemi. Kus cesty je volný. Střelba z kulometu, těstí. Pokřik soudruhů:

Děvče, kryj se, víc k zemi!”

Mé první bojové zkuenosti. Zmatek v dui. Vyčerpání. Pot. Konečně jsem se doplazila k oběma starým partyzánům.

A něco k pití nemá?” ukazuje Richter na sanitní branu.

Vrtím hlavou, e ne.

Ale alpu … alpu má?”

Nemám. Jenom líh s benzínem, to se pít nedá. Ale zachránili jste mi ivot,” říkám vděčně.

* *

Útok pokračuje. Nai chlapci se chtějí dostat faistům do týla. Já jdu přímo. Vyuívám členitého terénu a postupuji vpřed. Na Besníku vidím jeden patně zamaskovaný protitankový kanón, sice jen jeden, ale jistě je jich tam víc. A právě tehdy vyrazily nae tanky vpřed poblí studánky, kde pramení Hron. Chci je zastavit. Řítí se rovnou proti hlavním kanónů, které nemohou vidět a které nevidí ani jejich útočící pěchota.

Volám na chlapce, upozorňuji je na nebezpečí. Nikdo mě neslyí.

Nepřítel začal pálit z pěchotních zbraní. Běím za velitelem pěí roty.

Jde pár metrů za rojnicí. Chlapci postupují krátkými přískoky vpřed, ale jejich velitel se nekryje. Jeden tank dostává zásah. I palba z pěchotních zbraní sílí. Musím zalehnout. Tady je výhodné místo. Terenní vlna.

Tankisté vyskakují ze svých strojů, ale nejsou zranění. Mají jenom pistole, take nemohou pokračovat v útoku. Byla by to sebevrada.

Sem,” volám na ně. Zaslechli mě a běí ke mně.

Děvče zlaté, zachránilo jsi nám ivot,” říká chlapík v koeném obleku.

Tentokrát to pro změnu opravdu patřilo mně.

Zastavte ostatní stroje, támhle pod horizontem jsou proti-tanková děla,” sypu ze sebe. Pochopili. Červená raketa. Útok stojí. Ale ne na dlouho. Nadporučík Katruin a několik jeho vojáků z boku zaútočilo na postavení protitankových kanónů. To pomohlo, aby se vojáci a tankisté znovu dali do útoku.

39

Přitom se naemu komisaři Pažu Vlčkovi podařilo ukořistit jeden kanón i s terénním vozidlem, kdy předtím vyřadil jeho posádku z boje.

Tady padli u kulometu i tefka a Hans Schwarz-Schreckovi, manelé a němečtí antifaisté, které oddíl nadporučíka Katruina osvobodil z ruomberské věznice.

Dne 6. září tedy vytlačily povstalecké jednotky Němce z prostoru Telgárt. Fronta se tu potom na dva týdny stabilizovala. Dne 21. září přely nae jednotky do nového protiútoku a znovu osvobodily Pusté Pole, Vernar, Dobinskou ledovou jeskyni a Hranovnici. Tyto prostory udreli partyzáni a do 19. října. Generál se tedy opravdu mýlil, kdy

předpokládal, e Povstání zlikviduje za pár dnů. A jistě i toto jeho neuváené tvrzení, jím chtěl uchlácholit své nadřízené v Berlíně, nakonec přispělo k tomu, e ho z funkce odvolali, aby jej mohl vystřídat generál Hófle. Tento esesácký generál sice vytlačil povstalce z měst a několika vesnic do hor, ale ani jemu se nepodařilo srazit Povstání na kolena. Ani tehdy, ani potom. Nepřispěla k tomu ani me, kterou slouil Tiso po evakuaci v největím banskobystrickém chrámu na znamení vděčnosti bohu za to, e sice nezvítězil, ale aspoň za pomoci Hófleho připravil svému národu apokalypsu … za pomoci toho Hófleho, který jej teď doprovází na varhany.

A Tisa jistě nedojímala telgártská tragédie, jak ji proívala prostá ena a jak ji poznáváme z její autentické výpovědi: Byla sobota druhého září 1944. Večer doručili revolučnímu národnímu výboru rozkaz: Občané, musíte opustit obec! Musíte jít do hor! Vezměte si s sebou to, co unesete. Rychle se setmělo. Nastala straná noc, na kterou nelze zapomenout. Mladí mui doma nebyli, vichni narukovali. Zůstali jen starci, děti a eny. Boe! Co počít? Nastal chaos a zmatek … Pláč en, nářek dětí probuzených ze spánku, bučení dobytka vyháněného ze stájí, strané předtuchy… hrozné divadlo! Celou situaci komplikovalo i to, e nebylo dovoleno svítit… Balili jsme si věci jen tak při svíčkách. Kdy u jsme byli jak tak připraveni, vydali jsme se do hor. Potmě jsme lezli s batohy na vrchol Priehybu, to je vrch, který odděluje ná chotár od Rejdové. Nejhůř se lo enám ve vysokém stupni těhotenství. Nejedna matka nesla své děátko v náručí, druhé v átku na zádech a přitom táhla kravičku, aby bylo mléko pro děti. Kráčeli jsme zalesněným svahem celých sedm kilometrů. Na Priehybu byly v té době stodůlky z Rejdové a ty se staly naím dočasným domovem. První noc nikdo nespal, vichni jsme s úzkostí a obavami čekali, co bude.

Druhý den ráno přili občané z Rejdové a kdy viděli, v jaké

40

jsme situaci, pomáhali nám jak mohli. Mladé matky si zaly do jejich domovů vyprat plenky, navařit nebo ohřát jídlo. Do Rejdové to bylo také sedm kilometrů po kopcích. Kadá maminka si vytrpěla svoje.

Byli jsme v Priehybu tři strané dny a u jsme si mysleli, e nás nic horího nemůe potkat. Jak jsme se přepočítali! Čtvrtého dne, v úterý 5.

září ráno, kdosi úpěnlivě vykřikl:

,,Lidé, podívejte se, nae dědina hoří!” Skutečně. K modrému nebi se valil obrovský kouř. Viděli jsme, jak do výky lehají plameny, viděli jsme, jak stravují jeden dům za druhým … vechno dřevěné domky …

Strané! Někteří odválivci chtějí zachránit to, co oheň jetě nezničil a utíkají do vsi hasit. Později přijely i motorové stříkačky z Března a Podbrezové, ale u bylo pozdě, 260 domů i s hospodářskými staveními lehlo popelem. Kdy se vrátili ti, co li hasit, vyprávěli, e voda v potoku byla od velkého áru vařící. Seno, uskladněné na půdách domů způsobilo, e se oheň rychle rozířil. Uhořely krávy, prasata, drůbe.

Uhořeli i tři staří lidé, kteří nechtěli opustit svůj majetek.

Kdy jsme se po třech týdnech mohli znovu vrátit do vsi, zbyly z naich dřevěnic u jen holé komíny, které trčely k nebi jako vykřičníky …”

To je svědectví soudruky Budínské, staré členky strany, která proila telgártské peklo.

* *

Povstalecká armáda a partyzánské jednotky drely telgárt-ský úsek do 19. října. A drely ho statečné, navzdory prudkým bojům. Ani ztráty nebyly velké. V některých materiálech jsou uváděna poměrně nízká čísla. Podle nich mělo u Telgártu padnout asi 200 vojáků a partyzánů.

Ztráty Němců vak byly neúměrně vysoké, uvádí se a tři tisíce mrtvých a raněných. Snad proto se Telgártu dlouho říkalo slovenský Stalingrad.

41

HORKÉ CHVÍLE

Jak se ukázalo hned v prvních bojích na vech frontách Povstání, chyběly 1. československé armádě a partyzánům těké zbraně. Proto mohli povstalci jen s krajním vypětím sil a bezpříkladným hrdinstvím odolávat útočícím SS divizím, mezi nimi nechyběla ani taková,esa’, jako zabijáci a hrdlořezi SS divize Adolf Hitler, Horst Wessel nebo z nechvalně známé SS divize Dirlewanger. Vechny nepřátelské divize a bojové skupiny, vyčleněné na potlačení Povstání, disponovaly nejmo-dernějí bojovou technikou.

Před velením 1. československé armády vyvstala váná otázka: Jak zabezpečit obranu osvobozeného území, kdy ve výzbroji armády chybějí tanky?

Po krátkých poradách na tábu povstalecké armády vydalo vedení rozkaz k výstavbě improvizovaných pancéřových vlaků. Touto náročnou prací byli pověřeni zvolentí elezničáři. Stalo se to 4. září 1944.

Jeden z konstruktérů improvizovaných pancéřových vlaků, ing. Karol Končko, vzpomíná:

Dostali jsme úkol postavit celkem tři pancéřové vlaky a je třeba hned na začátku zdůraznit, e to nebyl úkol lehký. Měli jsme v té době poměrně dobře vybudované elezniční dílny, skládající se z vozového a lokomotivního depa, měli jsme politicky a technicky vyspělé pracovníky, kteří se nebáli namáhavé a sloité práce, kteří pro ni byli zapálení a nadení, ale na druhé straně nám pro stavbu vlaků chyběla technická dokumentace, zkuenosti i vhodný materiál na obrnění vlaků. Neměli jsme potřebné plechy.

Práce jsme zahájili hned druhý den, vzpomínám si na krásné letní počasí, které nám umonilo pracovat venku, od časného rána do pozdních večerních hodin.

Vojenský dozor nad naí prací měl plukovník Čáni, velitel pluku útočné vozby z Turčanského Svetého Martina. lo o pluk, jeho velitel byl odvelený na východní Slovensko a z důvodů mně neznámých zůstal v Banské Bystrici.

Za technické provedení prací odpovídal ing. Hugo Velan Weinberger, který narychlo zpracoval základní technickou dokumentaci stavby improvizovaných pancéřových vlaků. Tento mladý mu jako vedoucí pracovník byl příkladem pro vechny ostatní.

Vytvořili jsme několik pracovních čet o deseti a patnácti lidech, v kadé z nich byly zastoupeny různé odbornosti: zámečníci, kotláři, svářeči, elektrikáři a dalí.

42

Protoe - jak u jsem řekl - nebyl pancéřový plech, první vlak jsme udělali z kotlářského plechu, ale ten se ukázal jako nevyhovující. Dalí dva vlaky jsme vybavili kvalitním plechem, vyrobeným v Podbrezovských elezárnách. Plechy měly pevnost 75 kg/mm a sílu 15 mm.

Pancéřové vlaky jsme montovali z jednoduchých dvouosých ploinových vozů a lokomotiv řady MAV320.2U K výstavbě vlaků jsme pouili i několik nepojízdných tanků, které se ve vojenských dílnách nepodařilo opravit, ale jejich zbraně byly v pořádku.

Asi za dva týdny se nám podařilo postavit první pancéřový vlak, který nesl typové označení IPV -1, dalí pak IPV - II a IPV - III.

Zatímco jsme pracovali, vude kolem nás u se tvrdě bojovalo.

Nejeden z dělníků ztratil v Povstání syna nebo blízkého příbuzného, ale ani sebevětí utrpení, bolest a pocit nejistoty z budoucnosti nezlomily odhodlání dokončit zbraně odplaty.

Potom u jsme pracovali ve dne v noci, bez nároku na odpočinek, na odměnu. Příkladně si vedli dílentí mistři Ondřej Trnka, Ondřej Mozola, pracovní čety četařů Hrčka, Slámy a dalích. Velkou obětavost prokázali i mnozí dalí: Blahna, Lepen, Ročiak, Dubaj, komunista Truban. Těko u dnes lze vzpomenout na vechny tehdejí hrdiny práce. Ano, byli to hrdinové, kteří nezastavili práci ani při náletech nepřátelského letectva.

Zvykli si na nebezpečí právě tak jako vojáci a partyzáni na frontě.

Hovořím-li o pracovním hrdinství elezničářů v oné době, nemohu zapomenout ani na dělníky z Vrúteckých elezničních dílen, vdy i oni nám přili dobrovolně pomoci, ani by je napadlo dělat si nějaké nároky na odměnu.

Jejich vyprávění a svědectví o krutých bojích při Strečně, Priekope, Martině nám dodávaly nových sil, kdy se zdálo, e u nemůeme dál.

Velkou morální posilou pro nás byl i přílet 1. československého stíhacího pluku na polní letitě Zolná, které bylo od nás jen kousek.

Stavba improvizovaných pancéřových vlaků byla z pochopitelných důvodů ostře sledovaná velením 1. československé armády a Slovenskou národní radou. O tom, jak práce pokračuje, se přiel osobně přesvědčit nejen podplukovník Golian, ale i soudruzi verma a Husák.

Oba si nali čas, aby pohovořili s dělníky přímo při práci, informovali je o nelehké situaci na povstalecké frontě, hovořili ale i o tom, e Rudá armáda spěchá na pomoc. Jejich slova v nás vyvolala nové jistoty a naděje.”

43

Tolik tedy vzpomínky konstruktéra improvizovaných pancéřových vlaků.

Vechny tři pancéřové vlaky sestavili zvolentí elezničáři v rekordně krátké době. K postavení prvého potřebovali zhruba dva týdny, téměř současně přitom pracovali na druhém a nakonec třetí, z vojenského i technického hlediska nejdokonalejí, dokončili 13. října 1944. Vechny tři vlaky byly natřené maskovacími barvami a po cvičných jízdách a ostrých střelbách nasazeny do bojů.

Pancéřové vlaky bojovaly na trasách Zvolen - Krupina, Zvolen -

Kremnica, Banská Bystrica - Červená Skala a Banská Bystrica - Diviaky.

Na vech těchto trasách proly vlaky ohněm nejtěích bojů. Nejslaběji zabezpečovaly obranu ve směru Zvolen - Podkriváň.

Pancéřové vlaky bojovaly přibliné v této sestavě (která se ovem z různých technických nebo taktických důvodů občas měnila): vpředu jel sunutý ploinový vůz naloený kolejnicemi, praci a jiným elezničním a enijním materiálem, potřebným na opravu tratě. Zároveň plnil funkci protiminového vozu. Za ním následoval dělový vůz (s kanóny ráe 75 a 85 mm, nebo houfnicemi 105 mm). Za dělový vůz zařadili elezničáři dva pancéřové vozy, potom pancéřovou lokomotivu, za ní opět pancéřový vůz a kulometný vůz s pěti těkými kulomety. Na obranu proti leteckým útokům byly na pancéřových vozech umístěny velkoráné kulomety.

To byla bojová část soupravy. K ní byla přičleněna týlová část, sestávající z kuchyně, oetřovny, skladů a ubytovacích vozů.

Posádku tvořilo sedmdesát muů, bohuel bez zkueností v tomto způsobu boje. Ale tento nedostatek vyvaovala jejich odvaha, rozhodnost a nezdolná touha po vítězství. Kromě vojáků, obsluhujících zbraně pancéřového vlaku, prokázali své hrdinství i elezničáři (povolaní jako vojáci v záloze) z vlakové lokomotivní čety.

Členitý terén hornatého středního Slovenska s hlubokými údolími, na jejich dně se proplétaly řeky, silnice a elezniční tratě, byl pro hitlerovskou armádu dost nevýhodný. Její těká technika mohla postupovat pouze po cestách v blízkosti eleznice, kde operovaly obrněné vlaky, vzbuzující v řadách nepřátel panický strach.

Jeden z takových bojů si v paměti zachoval bývalý zástupce velitele IPV - II, nadporučík Dominik Miartu.

Počátkem října 1944 vyvinuly hitlerovské jednotky obrovské úsilí, aby se útokem probily přes Čremoné a Malý turec na Banskou Bystrici, kde bylo středisko Povstání. Na tento směr nasadili jeden pěí pluk podporovaný minometnou rotou a tanky.

44

Velitel nepřátelského pěího pluku 4. října rozhodl za kadou cenu prorazit nai obranu a získat tím taktickou výhodu.

Ten, kdo zná terén v okolí elezniční stanice Čremoné, ví, e tam silnice vede hlubokým údolím a elezniční tra Banská Bystrica - Vrútky se vřezává do levé strany zalesněného úbočí nad silnicí. Nae obrana na tomto úseku byla slabá. Proti vzpomenutému pluku wehrmachtu stála letecká rota kapitána Haluzického, nevelký oddíl z brigády kapitána Jegorova, a četa četníků. Jejich výzbroj byla nedostatečná, větinou měli jenom puky.

Uvedeného dne brzy zrána pěí hitlerovský pluk po vydatném dělostřeleckém a minometném přepadu zahájil útok. Nastala natolik kritická situace, e bojitě osobně navtívil podplukovník Golian, aby svou přítomností povzbudil nae lidi.

Na podporu naich jednotek byl vyslán i ná pancéřový vlak .Hurban’.

Přijeli jsme do Čremoného dopoledne, kdy nai u jen s vypětím posledních sil dreli úsek. Dlouhotrvajícím bojem byli krajně vyčerpaní, utrpěli značné ztráty a pociovali nedostatek těkých zbraní.

Velitel

pancéřového

vlaku

kapitán

uri

-

Rubanský

dal

strojvedoucímu rozkaz dovézt vlak do tunelu v blízkosti elezniční stanice. Ihned poté odeel na poradu k veliteli pozemních jednotek, aby se informoval o celkové situaci. Kdy se vrátil, vydal rozkaz k útoku.

Myslím, e je třeba říci pár slov o tom, jak jsme měli zabezpečené spojení mezi vozy a lokomotivou, protoe v této akci mělo značný význam. Spojení zajioval jednak polní telefon, jednak zastávky a zvuková signalizace zvoněním.

V onen den jsme tedy vyrazili do útoku, z tunelu rovnou mezi pěchotu faistů, a zahájili jsme ze vech zbraní palbu na pravou stranu údolí, kde měli nepřátelé rozmístěnou kulometnou a minometnou rotu. Ná útok byl tak překvapivý, e jsme doslova za pár minut vyčistili celé pravé úbočí.

Faisté ponechali zbraně v palebných postaveních a snaili se zachránit v lese. Zmatek v jejich jednotkách vyvrcholil, kdy jsme střelbou z houfnice zasáhli střechu hájovny, kde byl umístěn táb jednoho nepřátelského praporu. Dodnes mám před očima obraz, kdy se faisté chtějí zoufale zachránit útěkem z dosahu naich zbraní. Marně, měli jsme je jako na dlani a pět těkých kulometů z naeho vozu jim nedávalo ádnou anci.

Počáteční úspěch nás trochu oslepil, vrháme se s vlakem

46

příli hluboko do nepřátelské sestavy, abychom najednou skončili v jejich úplném obklíčení.

V první zatáčce doleva zastavujeme a sledujeme stále pravou stranu úbočí, na levé straně máme násep a opěrnou zeď. Hitlerovci na nás soustřeďují palbu ze vech zbraní, které jim zbyly. Cítím zásahy z jejich kanónů, je otřásají naím dělovým vozem, v něm máme velitelské stanovitě. Střílíme i my, ve voze je nepředstavitelný hřmot. Celý prostor je plný jedovatých splodin a střelného prachu; vápno, které tu máme, nestačí zplodiny neutralizovat.

Náhle jsem zjistil, e se faistům podařilo dostat se na násep a opěrnou zeď po levé straně, která podle informací vedení naí obrany měla být pevně v rukách naich jednotek. Nejhorí na celé situaci bylo, e jsme do těchto míst nemohli naimi palubními zbraněmi zasáhnout -

neměly tak velký náměr. Otevřít příklopy a střílet ze samopalů znamenalo riskovat, e nás z opěrné zdi zasypou granáty. Při pozorování periskopem jsem zjistil, e někteří vojáci jsou ozbrojeni pancéřovými pěstmi - a ty pro nás znamenaly smrtelné nebezpečí. Hlásil jsem to veliteli vlaku.

Musíme couvnout do tunelu, křičí, aby přehluil bojovou vřavu, a točí kličkou polního telefonu, aby strojvedoucímu vydal rozkaz k ústupu.

Nikdo vak telefon nebere. Zkouíme to znovu - ale nic, strojvedoucí ani topič se nehlásí.

Musíme něco udělat, posádka lokomotivy je buď mrtvá, nebo těce raněná,” říkám.

Mrtví budeme i my, jestlie tu zůstaneme,” říká velitel.

Musíme tam poslat někoho, kdo umí zacházet s lokomotivou.”

To znamená elezničáře. Zavolám naeho brzdaře,” navrhuji a stále sleduji periskopem průběh boje.

Z pancéřované budky k nám přiel mladý pobledlý mu. Snad u tuil, co ho čeká.

Musíme ustoupit do tunelu,” vysvětluje mu velitel, lokomotivní posádka je z boje vyřazena. Zvládnete se soupravou tento manévr?”

Jestlie bude dost páry … Ale dostat se teď na lokomotivu znamená jistou smrt. Hitlerovci u pobíhají po svahu nad námi.”

Musí to zkusit pod vlakem, jinak tu vichni zahyneme,” přechází velitel do naléhavého tykání.

Ale já mám doma enu a dvě děti…,” zkouí na velitele zapůsobit mladý elezničář.

Takových je tu spousta,” poplácal ho velitel po rameni. Ale poslat tam můeme jenom toho, kdo to zvládne, a to jsi ty!”

47

Brzdař odeel splnit rozkaz. Nouzovým otvorem v podlaze se dostal mezi koleje. Palba sílila. Z naich i nepřátelských zbraní. Ná vůz se po zásazích nepřátelských min a střel otřásal. Nevěřil jsem, e se brzdaři podaří dostat se do lokomotivy. Ve smrti střel a střepin by ho mohI zachránit snad jen zázrak.

Podíval jsem se na hodinky a pro jistotu jsem odměřil čas, kdy by se nae vlaková souprava mohla pohnout, pokud se vůbec pohne …

Nastaly hrozné minuty čekání. Uplynulo pět minut. Souprava stojí. Ale bojujeme. Deset minut. Věčnost. Opět nic. Po čtvrthodině jsem přesvědčen, e mladý brzdař se na lokomotivu nedostal. Je třeba smířit se s nejhorím. Připravit se na čestnou smrt.

Z naich tankových vozů u nestřílejí. Nečekaně umlkli… Najednou se vlak rozjel. Pomalu. Ale jsme zachráněni. Podařilo se to. Hrdinství neznámého elezničáře zachránilo vlak i jeho posádku před zkázou.

koda, e se mi jeho jméno nezachovalo v paměti…

Vlak se vrátil do elezniční stanice Čremoné. Zdravotníci poskytli první pomoc esti raněným vojákům a elezničářům. V pancéřových vozech, zasaených pancéřovými pěstmi, zahynuli svobodník v záloze Ján Valach z Hronskej Březnice a voják v záloze Ján Pavlík ze Zvolenské Slatiny.”

A jak si na tento velký boj vzpomíná strojvedoucí pancéřového vlaku Pavel Maa?

,,Z tunelu jsme vyrazili do útoku. Celé údolí se naplnilo kouřem, palbou a sténáním raněných faistů. Bez potíí jsme prorazili nepřátelskou linii. Nae kulomety spolehlivě vyháněly faisty z jejich postavení, nevěděli, kde se ukrýt, kam se vrhnout. Kdy u jsme měli radost z vítězství, faisté se dostali do svahu přímo nad ná vlak. Začali na nás vrhat miny, granáty a stříleli z kulometů. V tom zběsilém hluku, křiku a ohluujících výbuích jsem se najednou nedokázal orientovat. V

budce strojvedoucího byl telefon. Zatočil jsem kličkou, abych se zeptal velitele, co mám dělat. Ale na druhé straně se nikdo nehlásil. Nechal jsem telefon být a otevřel jsem pancéřové dveře, abych se sám přesvědčil o situaci. V té chvíli se v kabině zablesklo a ohluil mě výbuch … Tlaková vlna mě hodila na podlahu, cítím, jak mi z obočí po tváři teče krev.

Tak to je tvoje poslední hodinka, napadlo mne. Prostor se zaplňoval párou unikající z kotle … Po chvíli jsem se probral. Snaím se dostat stroj do pohybu, ale znovu se o mne pokouejí mdloby. Někdo přichází a pomáhá mi. Stále mě zalévá krev, nevím, co se stalo, ale v podvědomí cítím, e jsme zachráněni. Podařilo se nám dostat pancéřový vlak do tunelu.

48

Vichni ranění z .Hurbana’ byli urychleně odvezeni sanitním vlakem do nemocnice a pokozený obrněný vlak byl odvezen do zvolenských elezničních dílen. Opravili tam lokomotivu, některé vozy, a zesílili obrnění pancéřových věí, které se po prvních zkuenostech ve střetnutí s pancéřovými pěstmi ukázaly příli zranitelné. Po opravě byl pancéřový vlak ,Hur-ban’ znovu nasazený do bojů na tomté úseku.”

Taková je tedy stručná historie jednoho vítězného boje, v něm právě posádka obrněného vlaku sehrála rozhodující úlohu.

**

Pamětníci nezapomenutelných dějů Povstání jistě jetě vzpomínají, e po dvacátém říjnu 1944 se nad povstaleckým územím začala stahovat mračna - nejen v přeneseném slova smyslu. Doposud krásné podzimní počasí vystřídaly dlouhotrvající studené detě. Z nepřívětivě působících hor se do údolí valila zima a tíseň, co v lidech vyvolávalo pochmurné nálady, podporované zvěstmi o tom, e faisté připravují ofenzívu, teror a krutovládu. Jak se později ukázalo, nebyly to jen řeči luďáků; zlé předpovědi se staly skutečností.

Faistická generální ofenzíva proti Povstání začala ji 19. října, kdy v časných ranních hodinách zahájily bojovou akci vechny jednotky SS

tankové divize Adolf Hitler, umístěné na severu Maďarska, s úkolem dobýt jiní oblasti povstaleckého území. Zároveň to byl pro ostatní jednotky nacistické branné moci pokyn k následování. Tanky SS divize Adolf Hitler překročily slovensko-maďarské hranice ve třech směrech (Lučenec - Rimavská Sobota - Jelava) a tého dne obsadily města Revúci a Tisovec, přičem se jeden pochodový tankový proud dostal a

k Červené Skále.

Nae jednotky potřebují těké zbraně. Proti tankům, mino-metům a dělům nelze jít se samopaly nebo pukami. Jediné, co vak povstalci mají k dispozici, jsou pancéřové vlaky. Proto jeden z nich, označený IPV

- III, velení vyslalo právě na tento těký úsek.

Očitým svědkem a přímým účastníkem bojů osádky pancéřového vlaku na Horehroní je i strojvedoucí Ján Garaj z Hronseku, který vzpomíná:

,,Pokud mne pamě neklame, někdy kolem 21. října jsme dostali rozkaz, aby posádka naeho vlaku zasáhla do bojů na Horehroní. Měli jsme podporovat pozemní jednotky a v součinnosti s nimi dobýt nazpět Červenou Skálu a tak pomoci naim lidem z německého obklíčení.

49

Nebyl to lehký úkol, spíe jen pokus pomoci jakýmkoli způsobem v kritické situaci. Nae jednotky u byly vyčerpané těkými boji s přesilou nepřítele a kromě toho byly nedostatečně vyzbrojené i zásobené. Ale lidé byli stále odhodláni bojovat.

V uvedený den jsme plnou parou vyrazili do útoku. Spolu s vlakvedoucím sledujeme z lokomotivy okolí, abychom včas objevili faisty, případně nějakou předsunutou diverzní skupinu. Ale nic zvlátního se neděje. Cesta probíhá v klidu, blííme se k Červené Skále.

Ale tady u to nevypadalo dobře. Ve stráni před nádraím vidíme zamaskované německé minometné baterie, kanóny a zakopávající se nepřátelskou pěchotu. Jakmile jsme se objevili, spustili na nás oheň a elezo ze vech svých zbraní. Přesto jsme dorazili a do nádraí, které nepřátelé jako rozhodující opěrný bod úporně bránili.

Nepřekonatelnou překákou pro nai pěchotu byly těké kulomety, dobře zamaskované ve stráni nad nádraím. Jeden z nich byl dokonce v budově a jeho obsluha, cítící se za silnými zdmi zřejmě naprosto bezpečná, pálila hned z jednoho, hned z druhého okna.

Jen co jsme zastavili soupravu, nae dělo přímou střelbou zničilo kulomet v elezniční budově a zároveň kanóny pancéřových vozů rozmetávaly palební postavení minometných a tankových baterií. Ale nemyslete si, e faisté se jen tak lehce vzdávali. Pálili jsme do nich, jak jen to lo, ale oni se stále dreli… Náhle jsem pocítil, jak nějaká obrovská síla, provázená výbuchem, otřásla lokomotivou.

Chlapci, je zle,” volám.

Dostali nás,” říká vlakvedoucí a dívá se okénkem budky ven.

Chytili jsme to někam mezi nápravy.”

Do toho se ozval polní telefon. Sluchátko vzal topič a podává ho vlakvedoucímu:

Volá velitel.”

Byl to kapitán Kukli. Vlakvedoucí bere telefon, po krátkém rozhovoru přikyvuje, odloí sluchátko a obrací se ke mně: Dostali jsme rozkaz k okamitému ústupu …”

Kdy ustoupit, tak ustoupit, myslím si, a nastavuji soupravu k couvání.

Jene soupravou to jenom otřese a zůstává stát na místě. Vykloním se z budky a teprve vidím, e zásah nepřátelského kanónu nám utrhl celý brzdový mechanismus lokomotivy a ten nyní leí na kolejích jako nepřekonatelná překáka.

Co je?” ptá se vlakvedoucí.

Musíme ven,” říkám, nebo se nepohneme. Berte sochory!”

50

Upřímně řečeno, z vnitřku pancéřového vlaku se do toho pekla venku nikomu nechtělo. Znovu zazvonil velitel vlaku a znovu přikázal odtáhnout ná pancéřový vlak z bojitě. To jsme jetě nevěděli, e dělový vůz, kde bylo velitelské stanovitě, dostal rovně zásah. Museli jsme za kadou cenu ven.

Otevíráme pancéřové dveře, vyhazujeme ocelové týče a potom vyskakujeme i my. Poutíme se do práce, odstraňujeme z trati brzdové články, dřeme jako nikdy, pot z nás jen leje. Nai u pochopili, co se děje, a kryjí nás střelbou. Nepřátelské miny zběsile kvílí, odraené střely svití okolo nás, hotové peklo … Konečně je překáka z trati pryč, nastupujeme a vlak odjídí z bojitě do Zvolenu, do elezničních dílen na opravu.

Tam dali vlak do pořádku a 24. října jsme byli znovu nasazení do bojů na tomto úseku, aspoň si myslím, e to byl ten den. Kdo si to po tak dlouhé době můe přesně pamatovat? Tentokrát to bylo při Nové Mai.

Vzpomínám si, e bylo karedé ráno, z olověných mraků protivně lilo, take nae souprava byla jak čerstvě umytá.

I v Nové Mai jsme zajeli s vlakem do stanice, a to tak, aby nám jeden bok chránila souprava nákladních vozů, odstavených na vedlejí kolejí.

Tady nás faisté obklíčili, ale vzdorovali jsme jim a do pozdního odpoledne, dokud nám nedola munice … a voda. Bylo třeba doplnit kotel. Proto jsme zajeli do zastávky Pohorelská Maa, co je nedaleko Nové Mai. Naplnili jsme parní kotel vodou a doplnili zbraně i munici.

Krátké přestávky, kdy jsme čekali na jídlo, vyuil velitel k průzkumu terénu před dalím nastávajícím bojem. Jeden z naich důstojníků při tom padl.

Nato přijídí neobrněná lokomotiva s jedním vozem, přiváejí oběd.

Chlapi se staví do zástupu, misky v ruce a vtom tatata … ozval se německý kulomet. Dovedete si představit, co následovalo. Naskákali jsme do vlaku a znovu začalo ozbrojené střetnutí.

Tentokrát je se mnou Jano Pavlík jako vlakvedoucí a Ďuro Krkoka dělá topiče. Ani my tři nečinně nepřihlííme, jak zuří boj. Vytahujeme samopaly a pálíme po faistech. V bojovém zápalu příli nedbáme o vlastní bezpečnost, nejsme přece ádní zbabělci, abychom se někde schovávali. Náhle se přímo na lokomotivě ozval ohluující výbuch a nato oslepující záře. Těko popsat, co potom následovalo. Člověk si uvědomuje jen

některé věci… tlaková vlna nás smetla na podlahu do budky stříká vařící voda, odkudsi syčí pára a zaplňuje celý prostor.

Jsem opařený. Napadá mě absurdní mylenka zahrabat se do uhlí,

51

ale vtom vidím, e druzí dva na podlaze jsou nejen opařeni, ale i ranění.

Potřebují pomoc. Otvírám dveře. Ovívá nás příjemné vlhký chladný vzduch. Moji druhové sténají bolestí.

Chlapi, musíme vylézt, nebo se tu zaiva uvaříme,” křičím. Troufáte si s mou pomocí slézt dolů?”

Vlakvedoucí Pavlík naznačuje, e ano. Teprve teď si vímám, e je pololee opřený o protějí dveře a krvácí z úst. Mám dojem, e si při pádu vyrazil zuby a kousl se do jazyku. I Krkoka souhlasí, e musíme ven. Ten má zase poraněný aludek, krev mu barví kalhoty.

Zastavujeme vlak a oba s mou pomocí vystupují. Ukládám je do trávy vedle elezničního náspu. Vlak, který jsem nezabrzdil, se v mírném klesání sune zpátky. Ale já mám teď jiné starosti. Na soupravě jsou jetě brzdaři…

Kolem mne zuří boj. Poklekám ke Krkokovi, protoe potřebuje oetření rychleji ne Pavlík. Beru ho za ruku a přehazuji si jeho tělo na záda. Kousek vpravo vidím bílé stavení, utíkám tam s kamarádem na zádech, snad se v tom domě najde záchrana. Je to dost velký kus a musím přeběhnout cestu. Dostáváme se do napřátelské palby. Stačím jetě doběhnout ke sklepním dveřím, které jsou pod úrovní terénu. Tady jsme na chvíli v bezpečí. Klekám si ke zraněnému kamarádovi, má otevřené vnitřnosti. Těce dýchá a přeruovaně říká: Nech mě tady, Jano, a zachraň se aspoň ty. Mně u stejně není pomoci… umírám … tak bě ..

Neboj se, nezemře, polu ti hned pomoc,” utěuji ho. Ale sám tomu nevěřím. Ďuro začíná lapat po vzduchu a chroptět. Umírá. Opravdu mu není pomoci. Musím zachránit Pavlíka, pomyslím si a vrhám se znovu do nepřátelské palby. Jistě jsem v rychlém běhu překonal vechny své rekordy a nakonec se mi přece jen podařilo doběhnout k náspu, kde by měl být Pavlík. Ale ten u je o kousek dál, visí v drátech vlakové signalizace. Chudák, vydal se v oku sám hledat pomoc, ale dráty vedle trati ho zadrely. Nemohl je vidět, tvář má plnou krve, jak si ji rozmazal.

Je na něho straný pohled.

Pavlíku,” volám, počkej, hned jsem u tebe.” Chce vstát, ale znovu padá do drátů. I jeho si přehazuji na záda a on vydává děsivé zvuky ústy, v nich mu chybí kus jazyku. Předpokládám, e má i jiná zranění, ale on sám není schopen o tom mluvit. Teď není čas na zbytečné úvahy, musím něco udělat. Utíkám s ním po pěině podél trati do postavení naich jednotek. Sil u mi moc nezbývá, ale nepřátelská střelba, zaměřená na nás, mě nutí sáhnout a na dno.

52

Konečně jsem v obranném pásmu naich jednotek, Vyhledávám velitele a prosím ho, aby pro Pavlíka zařídil první pomoc … Teprve teď, kdy je druh v bezpečí, doléhá na mne straná únava a cítím bolest popálenin na rukách, nohách i zádech. Nedaleko odtud teče studený Hron. Běím k jeho břehu. Bolest spálenin je hrozná. K nevydrení.

Skáču do řeky a vrhám se do chladivých vln. V dálce vidím překvapené faisty, kteří si moje počínání nedovedou vysvětlit a teprve po chvíli, kdy se vzpamatují, zahajují na mě střelbu.

Zase musím bojovat o ivot, protoe kolem mne padají do vody střely se svým charakteristickým dvu … dvu ,.. dvu … Vstávám, chvílemi běím, chvílemi plavu po proudu, kde je hluchý prostor, tady u mě střílející vojáci nezasáhnou. Kdy se trochu zchladím a popáleniny u

tak nesnesitelně nebolí, vylézám na břeh a vydávám se podél řeky a trati k naim, do Hežpy. Voda ze mně crčí, čvachtá v bagančatech, ale hlavně jetě studí a blahodárně zmírňuje horečku.

Nai mě u spatřili. Utíkají mi naproti, konečně jsem u nich. Prohlíejí mi ruce, popálené a na ivé maso. Později jsem se dověděl, e i vlakvedoucí Pavlík svému zranění podlehl.”

A co bylo dál?

Ján Garaj se s těkými popáleninami dostává do bystrické nemocnice, kde vak dlouho nezůstane, protoe k městu se ze vech stran blíí faistické jednotky. Kritickou situaci si uvědomuje i jeho manelka a přichází si pro něho do nemocnice, aby ho posledním vlakem, vypraveným na svobodném území, přivezla domů. Přicházejí faisté.

Povstání je potlačené a on se musí a do osvobození skrývat.

Ale vrame se k pancéřovému vlaku.

Posádka lokomotivy je z boje vyřazená, stroj značně pokozený, ale vlak pokračuje mírným klesáním v pomalé jízdě. Velitel vlaku přikazuje brzdařům zastavit. I v této situaci posádka pokračuje v boji s nepřítelem.

Nábojů rychle ubývá, boj se zdá nekonečný. Blízko je stanice Podhájky.

Nepřátelé se blíí k vlaku s vekerou svou ničivou silou. Je třeba něco podniknout, aby vlak nezničili nebo nezajali. Velitel vlaku se rozhodl poslat do nedaleké Hežpy spojku. Tam je toti pojízdné depo a hlavně lokomotiva, která by mohla stojící pancéřový vlak odtáhnout.

Vendelín Baria má tehdejí chvíle v ivé paměti dodnes: Byl jsem jedním z topičů na IPV - III, celkem jsme byli tři a ve slubě jsme se střídali. Krkoka byl první a - jak u čtenáři vědí - zahynul, druhý se jmenoval Záchenský a třetí jsem byl já.

Dobře si pamatuji události kolem Pohořelé, byl jsem právě v Hežpě, kdy přiběhl unavený voják - spojka a ádal jménem

53

velitele pancéřového vlaku, abychom soupravu odtáhli z bojitě, protoe vojákům u doly náboje a hrozila jim smrt. Měli se přihlásit dobrovolníci, aby se pokusili odvézt vlak z bojové vřavy. Po pravdě řečeno, nikomu se nechtělo. Vichni jsme u věděli, jak dopadl Pavlík, Krkoka a Garaj.

Nakonec jsme se přihlásili dva. Nemohli jsme tam nae lidi nechat, vdy

faisté by je pobili. A nai u se neměli čím bránit, zůstali úplně bez munice.

Tak jsme li pro soupravu - a podařilo se to. Prostě jsme měli těstí.

Sedmdesáti lidem jsme zachránili ivot. Vlak jsme odtáhli do Helpy.

Němci postupovali na Banskou Bystrici s velkou útočnou silou a nám u nezbýval čas opravit lokomotivu a soupravu znovu nasadit do boje.

Celý vlak spolu s ostatními dvěma pancéřovými jsme odvezli do tunelů poblí Horného Harmance. Tam jsme některé zbraně demontovali a co se dalo, vzali jsme s sebou nebo zničili. Těko lze popsat, jak nám při tom bylo smutno. Ale nic jiného se nedalo dělat. Banská Bystrica padla 27. října 1944. My, kteří jsme tvořili posádky pancéřových vlaků, jsme se rozeli do hor, abychom tam pokračovali v bojích. Přily vak velmi zlé doby. Den co den lilo, na hory se snáely studené mlhy. V jednom kuse jsme byli mokří, nebylo co jíst ani kde spát. Desítky vojáků a elezničářů z pancéřových vlaků přely k partyzánskému způsobu boje, jiní odeli z hor do údolí a riskovali tak raději zajetí, ne smrt hladem a zimou, desítky nás pochytali - i mne - a poslali do koncentračních táborů ..končí vyprávění soudruh Baria.

Taková je tedy stručná historie dvou ze tří pancéřových vlaků, bojujících na povstaleckém území, jak ji pamatují přímí účastníci Slovenského národního povstání.

54

NA KŘÍDLECH

edočerné mraky zahalily Kremnické vrchy a převalovaly se nízko nad povstaleckým letitěm Tri Duby i nad Hronem, dokud nezakryly poslední kousek jasného nebe v dálce na východ od Polany,”

zavzpomínal na 25. říjen 1944 Antonín Matuek, jeden z pilotů 1.

československého stíhacího leteckého pluku.

,,Ten den byl plný dramatického očekávání. Ná pluk se vrátil zpátky do Sovětského svazu, odkud přiletěl 17. září na pomoc Povstání.

Bojovali jsme třicet osm dní. Za tu dobu jsme zničili nebo pokodili okupantům víc ne třicet letadel, devět tanků, obrněný vlak, skoro dvě stě nákladních a osobních automobilů, bezmála padesát kanónů, děl a minometů, muniční sklady, sklady pohonných hmot… Kdo to kdy spočítá?

S povolením k odletu se vak otálí, ačkoliv se bojuje u jen pár kilometrů od letitě. Faisté se tlačí do srdce Povstání-do Banské Bystrice. Kolem dokola se ozývá střelba, nepřítel můe kadou minutu obsadit letitě, má velkou početní i technickou převahu. Nebude ani čas vzlétnout a bojovat. Je třeba odletět do Sovětského svazu, zachránit alespoň letadla. Počasí je vak krajně nepříznivé, odstartovat znamená riskovat…

V leteckých kombinézách s navlečenými padáky a v radiokuklách čekáme u svých lavoček na povolení ke startu. Z pluku nás zůstalo jedenáct. Zbytek pilotů padl nebo byl těce raněn v krutých bojích.

Po dvanácté hodině přijídí konečně z Banské Bystrice terénní vůz a přiváí rozhodnutí.

Velitel pluku tábní kapitán Fajtl vydává bojový rozkaz - okamitý odlet.

Nasedáme do main: Dobrovodský, Kocfelda, tička, Chá-bera, rom, Vendl, Stehlík, Hlučka, Valouek, Fajtl a já. S námi poletí i Kubovič na messerschmittu, patří ke kombinované letce, která úspěné bojovala v SNP.

Poletíme nad okupovaným územím vstříc nebezpečí. Slyíme kanonádu, faisté jsou u před letitěm. Nahazuji motor, roluji na start.

Krátká motorová zkouka, kontrola přístrojů; v pořádku. Start! Přidávám plyn. Vrtule se zařízla do vzduchu a moje lavočka se rozběhla po travnaté ploe letitě. Zvyuji rychlost, stroj se odlepuje od země.

Zavírám podvozek. Co se děje? Nejde to. Zkouím to znovu. Marné.

Jetě jeden pokus. Čert aby to vzal! Podvozek se nedá zasunout. Letím tedy s vysunutým podvozkem, to bude znamenat velký odpor vzduchu,

55

který působí ztrátu rychlosti 50 km v hodině. Abych stačil ostatním, zvyuji obrátky motoru na maximum.

Jsme nad Hronem, slouí nám k orientaci v nepříznivém počasí.

Spodní hranice mraků 600-800 m, vrstva 4000-5000 m, obloha zataená 10/10. Letíme ve výce 500 m. Nalevo máme Nízké Tatry zahalené závojem mlhy. Jejich vrcholy se blíí dvěma tisícovkám. Napravo jsou taky hory vyí ne tisíc metrů.

Na komunikacích se shromaďuje velké mnoství německé techniky, přisunuté z fronty k potlačení Slovenského národního povstání. Z

předelých bojů jsem na ni alergický, ale rozkaz zní: organizovaně přeletět na sovětské území a nezdrovat se bojem: máme nedostatek paliva a počasí je vrcholně nepříznivé. Je třeba zabránit dalím ztrátám ivotů i letecké techniky.

Letíme nad Telgártem. Tady dostali faisté pořádně za vyučenou u v prvních dnech Povstání. Králova Hol’a je zahalena mlhou a po úpatí.

Líeme vrcholy Stratenské vrchoviny a u je pod námi Hornád. Velitel pluku, tábní kapitán Fajtl nařizuje ,,píchat” mraky, abychom se nestali laciným terčem německých protiletadlových zbraní.

Zběně pohlédnu na přístroje. Můj motor se v důsledku vyích obrátek nebezpečné zahřívá. Snaím se dostat za ostatními do mraků.

Jak rád bych měl nad hlavou modré nebe a slunce! Řídící páku - v leteckém argonu jí říkáme knipl - zatahuju na doraz a přidávám plný plyn. Motor netáhne, rozkalává se. Stroj stoupá jen pomalu neproniknutelnými mraky. Vude kolem mne je bílá tma. Nevidím vůbec nic. Mrknu na výkoměr. Stále tisíc metrů. U nestoupám. Snaím se udret přikázaný kurs 55°. Letím jako se zavázanýma očima. Musím znovu pod mraky, nad ně se nedostanu.

Vlevo letí Kubovič na messerschmittu. Dává mi znamení, e má porouchaný motor. Orientuju se, nacházíme se nad místy bojů. Zbývá pár kilometrů a jsme na sovětské straně. Ale pod námi je obrovské mnoství nacistické techniky: těké dělostřelectvo, tanky, samohybná děla, kolony aut a mnoho protiletadlových baterií, které po nás pálí.

Manévruji strojem, stovky záblesků.

Kubovičův stroj dostal zásah. Hoří. Řítí se jako kometa do nekonečných lesů Nízkých Bezkyd, zanechává za sebou oblak černého kouře. Vidím Dukelský průsmyk. Najednou to mým letadlem kublo.

Tuím, kolik uhodilo. Dostal jsem to taky. Z motoru stříká olej, slyím jeho nepravidelný chod. Taktak se mi daří udret lavočku ve vodorovném letu. Bolestně si uvědomuji, e se mi přelet nad bojitěm Karpatsko-dukelské operace nepodaří. V duchu prosím motor, aby vydrel. Ale zázraky se nedějí.

56

Naopak, musím nouzové přistát, ztrácím výku i rychlost. Obracím letadlo a vracím se zpět. Jak dlouho se udrím ve vzduchu, pár minut?

Jestlie se nechci zřítit, musím přistát. Hledám vhodné místo. Hory, řeka, eleznice, město … Tady ne. Snad támhle. Mírný kopeček, nahoře rovná travnatá ploina. Jdu na přistání. Podvozek nemusím vysunovat.

Kola se dotýkají země. Stroj poskakuje po nerovném povrchu. Urazil jsem ostruhu - malé zadní kolečko. Stojím. Asi dvě stě metrů před sebou vidím les. Za mnou silnice, která spojuje dvě vesnice. Nemám ani tuení, jak se jmenují. Motor nechávám běet na volnoběh, klepe jako stará mlátička.

Vytahuji mapu a chci se zorientovat. Ale vtom vidím, jak k letadlu běí skupinka lidí. Němečtí vojáci! Rozeznávám uniformy, nejméně četa automatčíků. V prvním okamiku mě napadne, e bych mohl znovu vzlétnout. Ale to je přece nesmysl. Rozstřílený motor, chybějící ostruha.

Musím se zachránit. Jetě bych chtěl zapálit lavočku, aby se jí nezmocnili okupanti, ale není čas. Utíkám k lesu, tam je jediná spása.

Četa faistů po mně pálí ze vech zbraní. Střely kolem mne hvízdají, vyrývají ze země hrudky hlíny. Zahazuji koák, překáí mi. Utíkám, co mi stačí síly. Natěstí jsem byl vdycky dobrý běec. Vzdálenost mezi lesem a letadlem jsem urazil v rekordním čase. Jak jinak, kdy jde o ivot. Vbíhám pod listnaté koruny. Vím, e jsem získal náskok a toho musím vyuít. Odhazuji leteckou kuklu a signální pistoli, jsou mi k ničemu. Zůstává mi druhá pistole - osobní zbraň. Jestlie se chci zachránit,

musím

pouít

lsti.

Zabočím

prudce

doprava.

A

pronásledovatelé najdou odhozené věci, budou předpokládat, e jsem běel rovně. Aspoň si to myslím. V lese je slyet hluk, doléhají ke mně německé povely. Nejvyí čas někam zalézt. Skáču z třímetrové výky na starou formanskou lesní cestu, teď u nepouívanou. Je zarostlá kapradím a po stranách hustým křovím. Uléhám tak, abych viděl do lesa.

Faisté běí lehkým klusem vpřed. Jeden míří k úvozu. Zastavil se na jeho okraji a prohlíí si ho. V přílbě a brýlích vypadá komicky. Hlavní automatu míří na mě, ani by mě viděl. Z hustého křoví na něj mířím pistolí. V nevyhnutelném případě budu střílet. Poslední náboj si nechám pro sebe.

Není třeba. Odchází. Vojáci se ztratili v lese. A teď mě dodatečně zamrazilo. Uvědomuji si, co by mě čekalo, kdyby mě dostali. Nebezpečí smrti je tedy prozatím zaehnáno. Hodinky ukazují bez několika minut patnáct hodin. Začíná mi být zima. Na sobě mám jen letní kombinézu, propocenou a mokrou, jak jsem leel na vlhké zemi.

57

Prodírám se lesem, vzdaluji se od své lavočky. K ní u nemůu, určitě ji hlídají. Po hodině bloudění se dostávám ven z lesa. Nebe je zataené, prí.

Blíí se večer, seeřilo se. Je třeba poohlédnout se po noclehu.

Nemám velký výběr. Nejlépe tam, v tom stohu slámy. Vyplhám nahoru.

Jen půl kilometru mne dělí od polní cesty, po které se přesunuje německé vojsko, povozy, auta. V tichu večera rozeznávám jednotlivá slova i smích.

Zaryl jsem se do mokré slámy a snaím se usnout. Nejde to. Skoro celou noc probdím v tom zvlátním stavu mezi spánkem a vnímáním okolí. Jsem připravený na kadý podezřelý ramot vyletět z úktytu. A k ránu tvrdě usnu. Probudí mne enské hlasy: ,,Marka, vidělas to letadlo, s kterým včera večer přistál ten Rus?”

Viděla, ale mu říkal, e to nebyl Rus, jen letadlo měl ruské. Prý ho Němci vude hledají. Dnes budou upozorněni vichni občané v Domanovcích a okolí, e kdyby o něm něco věděli, musí to oznámit…”

A kdo to tedy byl?”

Ná letec.”

Jetě prý hledají taky nějakého parautistu.”

eny vybíraly na nedalekém poli řepu. Informace, které jsem tak náhodou získal, mě upozornily, e se faisté nevzdali, e mě chtějí dostat. Musím se mít na pozoru. V kadém případě je třeba, abych se spojil s nějakou partyzánskou skupinou, která operuje v okolních lesích.

Ve stohu slámy jsem vydrel do setmění. Pak se vydávám neznámou cestou hledat partyzány. Mířím k horám, vyhýbám se lidským obydlím.

Bloudím krajem. Jednu noc, jeden den. Neustále prí, jsem promoklý do poslední nitky. Bloudím dalí noc. Usínám k ránu vsedě pod lískovým keřem.

Kdy se probudím, cítím, e jsem v jednom ohni. Mám horečku. Ach, jak dávno u jsem nejedl! Ústa mi hoří ízní, jdu a piju vodu z kalue.

Dé nepřestal. Poutím se dál kopcovitou krajinou. Střídají se lesy, pole, louky. Čtvrtou noc slyím v dálce vlak. Vidím světla nějakého města. Vzdaluji se od nich. Obklopuje mne černočerná noc plná tajemných zvuků. Slyím, jak kdosi kale. Nejsou to halucinace z horečky? Ne. To budou partyzáni, kdo jiný by to mohl být? Opatrně jdu za kalem a jakýmsi divným zvukem. Vyhlédnu z křoví. Spatřím ovčín.

Ten kalavý zvuk vydávají ovce. Nedaleko je sala. Jdu k ní, a se stane cokoliv. Pes netěká. Spí. Bača a ovčáci taky spí jako zakletí z nějaké pohádky. Vcházím do salae, u vchodu stojí kotel s inčicí. Piju. Není to inčice, je to kyselá psiarka.

58

Nevadí, i ta mi chutná. Čtyři dny jsem nejedl. Jetě hlt. Odcházím, nikdo se neprobudil. Zbytek noci prospím pod koatým bukem. Kdy se probudím, vzpomenu si na eny v řepném poli. Zmínily se o obci Damanovce. Ale co je mi to platné? Nikdy před tím jsem o ní neslyel.

Přede mnou vede cesta, slyím dětské hlásky. Mezi stromy se mihly postavy, jsou to cikáňata. Seběhnu na cestu. Těch se nemusím bát.

Faisté je pronásledují pro jejich nízký” rasový původ. Z jejich řeči vyplyne, e jdou do Rybian. Najednou před ně vystoupím. Hledí na mne jako na zjevení.

Mami, ten člověk čoudí,” říká asi desetiletý cikánek.

Ale kde!” zakřikne ho matka. Paří se, protoe je mokrý,” vysvětluje.

ofér? ofér?” zeptá se mu středních let, moná otec cikáněte.

ofér,” přisvědčuju. Myslí si to proto, e mám kombinézu.

e vás pronásledujou Němci?” vyzvídá dál.

Neodpovídám.

Vypadáte utvaný, asi máte hlad?” ptá se nejstarí ze skupiny. Má červená malá očka, je neustále slzí.

Nasbíráme pro vás brambory a upečeme je, chcete?”

Ne,” odmítám jejich pohostinství. Mohl by je někdo chytit a to by zbytečně zkomplikovalo situaci.

Raději mi povězte, kde jsou partyzáni.”

Partyzáni jsou na Branisku a v Rudohoří, tam se vak těko dostanete. Musel byste přejít přes tra a tu hlídají Němci. Tady nedaleko u Spiských Vlachů je jich hodně.”

Teď u přesně vím, kde vlastně jsem. Aspoň k něčemu bylo to setkání s cikány dobré.

Známe jednoho hajného, Král se jmenuje, a ten ví přesně, kde jsou partyzáni. Chlapec by vás tam zavedl…” navrhne mladí cikán.

To je dobrý nápad,” souhlasím. Nikomu vak neříkejte, e jste mě potkali.”

Ale kde! Spolehněte se,” ujiují mě.

Vytahuju poslední promočené slovenské papírové peníze a dávám jim je. Děkují, loučím se s nimi a odcházím s chlapcem k hajnému Královi.

Přicházíme na louku. Tady stojí hájovna s hospodářskými staveními.

Nedaleko pase chlapec krávy. Cikáně odchází, jdu k pasáčkovi.

Jak ti říkají?” ptám se ho.

Karol,” odpoví a nedůvěřivě si mě prohlíí.

Ty jsi z hájovny?”

Ano.

59

Tatínek je doma?’

Ne. Je v lese.”

A maminka?”

Maminka je doma.”

Odcházím k hájovně, chlapec mě provází nedůvěřivým pohledem.

Otevřte si vrátka zevnitř!” křičí za mnou. Vcházím do dvora. Na řetězu se vzpínají dva psi a těkají, a se zalykají. Hned na to se ve dveřích objeví mladá hezká ena. Změří si mě jako straidlo, ale nevyvede ji to z míry. Zeptá se:

Vy jste ten letec, co se před čtyřmi dny zřítil, e?”

Ano,” přiznávám.

Tak pojďte rychle dovnitř, aby vás nikdo neviděl.”

Veel jsem za ní do kuchyně. Drádila mě příjemná vůně dueného masa. Podíval jsem se do zrcadla. Vypadal jsem skutečné jako lesní straidlo: zarostlý, pinavý, v nečesané hlavě plno jehličí… příerný pohled.

Zdá se, e jste nemocný.”

To nic, mám jen trochu horečku … Nemohl bych se u vás oholit a umýt? Nechci se dostat do pekla zarostlý,” pokouím se o humor.

Paní Králová mi bez dalích řečí nalévá do umyvadla horkou vodu. S

úsměvem mi podává manelovo holení. Mezi tím přichází hajný Král.

ena ho stručné informuje. Zavěsí na věák puku s kloboukem a obrací se ke mně:

Tady nemůete zůstat. Chodí k nám lidi a mohl byste mě dostat do maléru. To snad nechcete. Řekněte, co potřebujete a jděte s pánembohem.”

Víte co potřebuju?” přestávám se třít ručníkem a podávám ho hospodyni.

A mi to povíte, budu vědět,” odpověděl hajný bez zájmu.

Spojení s partyzány.”

Tak to jste na patné adrese, můj milý!” Prudce vstal od stolu, jako kdybych vyřkl kletbu.

Nemám o nich tuení,” dodal u mírněji.

Ale máte,” kul jsem elezo.

Zřejmě mi nevěříte. Myslíte si, e jsem nastrčený provokatér. Teď jich chodí dost. Podívejte se, tady je moje legitimace, jsem pilotem Prvního československého stíhacího leteckého pluku.” Podávám mu vojenský průkaz, natitěný azbukou. Prohlíí ho.

Vy jste Matuek?”

Ano.”

Vrací mi ho zpět. Vtom kdosi zaklepal na dveře. Do kuchyně veel dalí mu.

60

……brý den!” pozdravil. Pane hajný,” začal, mohl byste mi dát kartičku na dřevo?”

Pavláku, to se teď, navečer,chodí pro kartičky?” s nevolí poznamenal hajný Král.

Nemohl jsem dřív …” omlouvá se Pavlák.

Hajný mu vypisuje lístek na odvoz dříví. Pavlák řekne potichu, ale tak, aby mu bylo rozumět:

Nebojte se, já nikomu nepovím, e tu máte letce.”

Pavlák na mě udělal dobrý dojem a proto se ho zeptám: Poslyte, nevyměnil byste si se mnou kabát?”

Jistě, letecká blůzička se mi hodí a vy nebudete tak nápadný,” odvětí bez váhání.

Vyměnili jsme si aty. Pavlák vzal lístek a odeel.

Vidíte,” vyčítal mi opatrný hajný. Jako kdybyste měl napsáno na čele, e jste letec. Kadý to hned uhodne. U je vám jasné, e tu nemůete zůstat?”

Zmínil jsem se slovem, e u vás chci zůstat?”

To ne.”

Zavedete mě k partyzánům a budeme vyřízeni,” dodal jsem neodbytné.

Tak dobře.”

Paní Králová mi nabalila do obnoené taky chléb a jablíčka. Vyli jsme ven. Zas u lilo jako z konve.

Tam u té lesní kolky na mě počkáte. A se setmí, přinesu vám zprávu,” ukázal hajný.

Domluveno.”

Král zmizel v lese a já zalezl pod stromy nedaleko kolky. Trpělivě čekám na noc, přemýlím: co kdyby mě udal. Neznám ho, on mě taky ne. Změním raději místo. Je to jen opatrnost. Pozoruju ho z jiného stanovitě. Teď vychází z lesa, nevidím ho, spí vytuím, e ta matná černá postava je on. Ani on nejde k lesní kolce, dokonce se tam ani nepodívá. Jde domů. Snad proto, e se jetě docela nesetmělo, dosud není úplná tma. Počkám do úplného setmění. Na krajinu si konečně sedla černá noc. Pozoruji hájovnu. Dveře se otevírají, na okamik vidím lutavé světlo, v něm se mihla Králova postava s pukou. Oba současně zamíříme k lesní kolce. Slyím jeho kroky v trávě.

Ná rozhovor je krátký.

Jděte podle potoka a k vysoké skále. Tam vás bude čekat spojka.

Na víc se mě neptejte. Dobrou noc!”

Dobrou noc!”

Na rozloučenou jsme si podali ruce. Pret nepřestává. Noc je tmavá, není vidět ani na krok. Potok jen zurčí, proti temné obloze se ani nezaleskne. Přicházím ke skále, její černý obrys splývá s nocí.

62

Stůj!” zazní do ticha noci povel. Kdo tam?”

Letec.”

Kupředu! Pojď za mnou!”

Vykročím proti neznámému. Proti mně se rýsuje silueta mládence se samopalem. Představuje se.

Jsem spojka partyzánského velitele a mám vás k němu dovést.

Půjdete první! Kupředu!”

Ne … To by vypadalo, jako kdy mne přivádí násilím. Já jsem přiel sám, dobrovolně.”

Tak dobře, já půjdu první,” připoutí.

Přicházíme k osadě, spojka mě informuje, e se jmenuje Pálenčiareň.

Vstupujeme do dřevěné chalupy na kraji osady. Malá světnička, kde na nízkém dřevěném stropě ospale mrká petroiejka. Příjemné teplo a trochu cigaretového dýmu. Na lavici za stolem sedí pět ozbrojených civilistů.

Posaď se!” vyzve mne nepřívětivě jeden z nich. Jak se jmenuje …

hodnost,… jméno … rychle!”

tábní rotmistr Anton Matuek, pilot-stíhač, přísluník Prvního československého stíhacího leteckého pluku,”

Já jsem Marcinka a tohle je Anto,” ruku mi podává bez srdečnosti.

Je opatrný, nevěří mi, představuje mi jenom jednoho z nich.

Do místnosti vstoupila ena středních let a beze slova poloila na stůl hrnec mléka a chléb.

Najez se. A potom nám poví něco o sobě, abychom věděli, koho máme ve skupině … a jetě něco. Uka nám svůj osobní průkaz.”

S velkou chutí jsem se napil čerstvého, jetě teplého mléka a začal jsem …

Narodil jsem se 10. května 1919 v Dolnom Hričově. Dědeček byl dráteník a proel za prací kus světa. Nejraději chodil pěky, s krosnou na zádech. Otec byl zase elezničář a tak poznával svět při cestách vlakem. Já jsem se rozhodl u v dětství, e budu cestovat vzduchem.

Jak vidíte, celá nae rodina se upsala cestovatelské váni. Poznávat nové kraje - to máme v krvi. Jak jsem řekl, rozhodl jsem se, e se stanu pilotem. Tohle povolání mi učarovalo. Maminka, asi tak jako kadá maminka, se o mne bála. Nechtěla o tom ani slyet. Chtěla mi zajistit pohodlný ivot a poslala mě proti mé vůli do civilní koly. Nezůstal jsem tam dlouho. Láska k létání byla silnějí. A tak jsem v roce 1937 vstoupil do Pilotní koly v Prostějově. Tam jsem studoval do roku 1939, kdy nastal v mém ivotě osudový zvrat. Stávám se svědkem toho, kdy

hitlerovci obsazují Prostějov. Vlastenci volají Dejte nám zbraně! Nedo-volte rozbít nai vlast! Chceme bojovat!”

63

Posluchači vojenské koly vak musí spolu s důstojníky v kasárnách nečinně přihlíet příchodu německých okupantů. Přijídějí na tancích.

Na nádvoří nastupují nai důstojníci a potupně bez boje vydávají faistům kasárna. V tom okamiku přísahám faistům pomstu. Nemám sice představu jaká bude, vím jen, e bude krutá.

Tisová vláda stahuje vechny Slováky z Prostějova na Slovensko.

Letecký výcvik dokončujeme v Pieanech, tam jsem byl jmenován polním letcem. Přichází první bojový let. Společně s nadporučíkem Hodrem a rotmistrem Jasíkem jsme dostali úkol, abychom jako stíhači kadý na svém stroji provázeli nae průzkumné a pozorovací letadlo 

328 nad Polsko. Jak víte, byli jsme s Poláky ve válečném stavu. Letíme nad polským územím, pod námi Javorina. Počasí ideální. Najednou se objevilo německé letadlo junkers. Vzpomněl jsem si na svou přísahu v Prostějově. S Jasíkem si rozumíme, i kdy nemáme radiové spojení.

Známe domluvené znaky. Nejdřív zaútočil na ,,spojence” Jasík a potom já. Nae B-534 mají čtyři letecké kulomety. Okupante, nemá ádné vyhlídky. Nebude rozsívat smrt nad polskými městy a vesnicemi, zabíjet děti, eny, starce, nevinné lidi…

Při prvním útoku si jen hrajeme. Naháníme strach. Potom nás to přestává bavit. Znovu se mu zavěsíme na chvost. Mám ho v zaměřovači. Zmáčknu tlačítko na kniplu, zarachotí kulomety a junkers hoří. Chvilku letí vodorovně a potom se řítí po křídle na polskou stranu Javoriny. To je můj první sestřel. A ne ledajaký. V německém letadle letěli vysocí důstojníci wehrmachtu, jejich jednotky operovaly na polském území. Samozřejmě, e nastalo velké vyetřování, které skončilo bezvýsledně. Celý případ zaretuoval major Janeček, ná

velitel. Nebýt jeho, u jsem byl pod kytičkama.

Co vyprávět dál, soudruzi? Snad to, e kdy nadporučík Novotný a rotmistr Cyprich organizovali přelet letky do Sovětského svazu, počítali i se mnou. Slovenské faistické úřady vak toto spiknutí odhalily a organizátor, velitel letky nadporučík Novotný, byl zavřen. Novotný byl Čech, jemu slovenská vláda povolila, aby slouil na Slovensku. Nás ostatní povaovali za nespolehlivé a pečlivě nás sledovali. Rozhodl jsem se, e budu bojovat na vlastní pěst. Začal jsem pokozováním letadel.

Věděl jsem, e je slovenská vláda musí nakupovat za drahé peníze v Německu. Zničená letadla nebudou moci být nasazena na frontu, ani proti vlastním lidem.”

Na okamik jsem se odmlčel a napil jsem se mléka, od dlouhého vyprávění mi vyschlo v krku. Mrknu po očku na Marcinka, Antoe a toho mládence, co mne sem přivedl.

64

Zkoumám jejich tváře. Musím vědět, jestli mi věří. Zdá se, e ano. Kdyby se ukázalo, e moje údaje jsou nepravdivé, lehko by mne označili za provokatéra a já bych navdycky zmizel z tohoto světa. To je osud provokatérů. S partyzány nejsou v téhle době erty.

První zničený stroj byla stodvaadvacítka. Rozbil jsem ji nedaleko Horní Středy. Zachránil jsem se jenom zázrakem. Dalí byla B

pětsetčtyřiatřicítka. Bouchl jsem s ní o zem u pieanského letitě.

Tehdy jsem se váně zranil, nějaký čas jsem si poleel v nemocnici. Ale kdy jsem se z toho dostal, začal jsem znovu. Následoval messerschmitt. Záměrně jsem za letu shodil kabinu. Strhlo mi to z hlavy kuklu. Oči a vlasy jsem měl při té rychlosti plné motorového oleje. Přistál jsem po slepu a rozbil jsem letadlo. Mohl bych pokračovat. Vymyslel jsem dokonce vlastní osvědčenou metodu, aby se mi práce” dařila a neupadl jsem v podezření.

Označili mne jako nespolehlivého, ale pro frontu jsem byl dobrý. Nae letka nese označení 11 a jejím velitelem je pokrokově smýlející setník Haluzický. Máme nahradit padlé piloty z letek 12 a 13, které jsou v Sovětském svazu od roku 1941. Setník Haluzický vak s námi na Krym neodchází; před nedávnem jsem se dozvěděl, e bojoval hrdinsky u Telgártu. Říkám to jen proto, abyste měli alespoň představu o naich velitelích. Samozřejmě, e vichni takoví nebyli, ale to bych odbočoval.

Posílají nás na Krym, kde dokončuji překolení na messerschmitt 109

G, které se snaím stále ničit. Počet havárií dosahuje u čísla 14. První zastávka naí letky je letitě u města Serabúzy. Tehdy si začínám vímat rozmístění německých leti, skladů pohonných hmot, dislokace vojenských útvarů a podobně. Byl jsem pevně rozhodnut přeletět na sovětskou stranu a předat tyto informace přísluným orgánům.

Současně jsou do messerschmittů montovány nejnovějí radiostanice s vynikající slyitelností, s dosahem, který umoňuje pracovat na velmi nesnadno odposlouchatelných frekvencích. Tyto radiostanice se prý za ádnou cenu nesmějí dostat do rukou Rudé armády. Piloti mají příkaz, aby volili raději smrt, ne aby se jen jediná radiostanice dostala do rukou protivníka. Tak záleelo okupantům na utajení. Kdyby toti sovětská strana takovou radiostanici získala, mohla by odposlouchávat nejtajnějí vojenské zprávy na frekvencích, které byly známé jen německé armádě a naladěné pomocí krystalů. Byla to cenná novinka, která znamenala velký technický pokrok v letecké spojovací technice. Já jsem se rozhodl,

66

e tuhle věcičku odevzdám Rudé armádě zároveň s ověřenými informacemi o rozmístění německých ozbrojených sil.

K rozhodujícímu kroku jsem se dostal a na frontovém letiti u Anapy, kam nai letku přeloili. Svolal jsem tajnou schůzku vech pilotů-

poddůstojníků do staré oputěné budovy. První přiel Dobrovodský, za ním Girič a postupně dalí. Předloil jsem jim svůj plán na přelet vech poddůstojníků-pilotů k Rudé armádě a odevzdání radiostanic orgánům sovětské kontrarozvědky. Dobrovodský, Girič a Geletko s plánem bez výhrad souhlasili. Ostatní váhali. Poádal jsem je, aby nevyzradili přelet těch, kteří se pro něj rozhodli, co nám slíbili.

Jetě toho dne večer jsem osobně navtívil Tkáčika, který byl na těchto radiostanicích vykolený v Berlíně, abych ho přemluvil k odchodu na sovětskou stranu. Tkáčik bez váhání a velkých řečí hned slíbil, e odletí, jakmile se naskytne příleitost. Navrhl dokonce, abychom odletěli hned přítí den.

Druhého dne se vak situace mění. Já a Dobrovodský dostáváme rozkaz, abychom jako stíhači doprovázeli německý letoun FockeWulf 190, s ním jsme se podle dohody měli setkat nad městem Temruk. Tak se nám dvěma naskytla první velká příleitost, jí jsme se rozhodli vyuít. Plánujeme, e sestřelíme fockewulfa a potom přeletíme do sovětského vnitrozemí. Podle dohody nás budou následovat Girič a Tká-

čik, případně dalí.

Rolujeme na start, startér odmávne praporkem; Dobrovodský a já přidáváme plyn a nae messerschmitty se rozbíhají po travnatém letiti.

Jsme ve vzduchu. Letíme na místo setkání s německým letadlem, krouíme nad Temrukem. Čekáme marně. Po esti minutách nasměrujeme letadla na východ. Simulujeme, e jsme přepadeni nepřátelskými” letadly a e bojujeme. Zprávu podáváme rádiem na letitě, abychom uklidnili velitele letky majora Páleníčka a německého leteckého komisaře majora Kulleho, který měl na starosti nae letky.

Nemusí vědět, e se tak důleité radiostanice dostanou jetě dnes 9. 9.

1943 do rukou Sovětům. Pro dokreslení atmosféry boje stisknu na kniplu” spoutě vech čtyř kulometů a zapínám mikrofony. Do palby oznamuju výku a polohu obou stíhaček naemu velení. Hned na to vypínám mikrofony, jako kdybych dostal zásah, a odmlčím se.

Po 300 kilometrech letu vidím malé městečko. Později zjistím, e se jmenuje Novomalorossijskaja. Počasí je nádherné a pode mnou zelená plocha lučin. Hledám terén vhodný k přistání. Vidím stoh slámy a nedaleko mlátičku, dokončují výmlat.

67

Lidé mají plné ruce práce. Tady přistanu. Nael jsem si pěknou zelenou plochu. Dobrovodskému hlásím rádiem: Jdu dolů, zařiď se podle toho!”

Nasazuju na přistání. Letadlo zastavím těsně před močálem, který nebylo moné z výky rozpoznat, protoe byl zarostlý vodní trávou. Zas jsem měl těstí. Kdybych byl na přistání delí, byl bych se v močále převrátil a asi utopil. Hned to hlásím rádiem Dobrovodskému: Pozor baina. Musí být o hodně kratí ne já!”

Poslechl mne a přistál bez chyby. Oba vyskakujeme z letadel. Běíme proti sobě, objímáme se. Konečně jsme tady, u přátel! Ná sen se vyplnil. Rozhlíím se po okolí. Lidé u mlátičky stojí jako zkamenělí.

Určitě nemohli pochopit, e tu tak blízko přistávají německá letadla a jejich piloti se objímají. Na letadlech byly samozřejmě německé výsostné znaky, které v Sovětském svazu znali vichni občané.

Po několika minutách přijídějí na motorkách sověttí vojáci. Stavíme se do pozoru, pistole klademe k nohám a čekáme.

Přistupuje k nám sovětský důstojník a já mu podávám hláení o tom, e jsme přiletěli dobrovolně a chceme po boku Rudé armády bojovat proti faistům, které povaujeme za společné nepřátele. Upozorňuji ho na radiostanice, které jsme přivezli, aby se náhodou neopatrným zacházením nepokodily.

Sovětský důstojník, který se představil jako Serezněv, vyjádřil přání, abychom ho informovali o technickém stavu letadel a výzbroji. Zvlá se zajímal, jestli fungují zbraně. Dává mi příkaz, abych vyzkouel kulomety a kanóny. Uposlechnu jeho rozkazu, nasedám do letadla, zapnu elektřinu a pustím dávku do polí.

Odváejí nás do města, kde nás nejdřív uctí smaenými vejci a vodkou. Později přijídějí důstojníci letectva ze tábu krasnodonské armády. Dozvěděli jsme se, e přistáli ve dvou letadlech. Začíná podrobné vyetřování, mají velmi mnoho otázek. Pokud víme, odpovídáme na vechny. Noc po příletu se nevyspíme. Velice se mi hodily informace o německých jednotkách, skladech, klamných letitích a jiných objektech. Převezli nás z města Novomalorossijskaja do Krasnodaru, kde jsme se později setkali s Giričem a Tkáčikem, kteří dodreli slovo a přiletěli za námi. Radista Tkáčik nepřiel s.prázdnýma rukama. Přivezl tajná schémata zapojení radiostanic. Chlapíci, nezklamali. Litoval jsem pouze, e jetě nepřiletěl můj dobrý přítel Geletko, který se váně zranil při letecké havárii …

68

Sověttí soudruzi mě ubytovali v podnájmu u rodiny Krasljanovových.

Posílají mne na besedy k bojovým letkám, kde instruuji piloty, jak nejlépe sestřelovat německé stroje; ukazuju jim jejich nejzranitelnějí místa.

Nae cesty s Dobro-vodským se dočasně rozcházejí, kadý jsme určen pro jinou práci.

Později mi svěřili americký bombardér. Posádka tohoto letadla byla sovětská a měla za úkol navazovat spojení s německými radiostanicemi a vyzkouet tak nae dárky. A teď jsem si uvědomil důleitost a potřebu krystalických radiostanic z naich messerschmittů. Získáváme velmi cenné informace o činnosti nacistického letectva a připravovaných útocích, které můe sovětské velení zmařit hned v zárodku. Znám tajné kódy a pomáhám deifrovat tajné zprávy, případně je překládám z němčiny do rutiny.

Potom mě vysílají do politické koly v Moskvě. Měl jsem to těstí, e jsem se tu setkal se soudruhem Gottwaldem, Nejedlým, Čulenem a dalími.

Z Moskvy pak putuji do Buzuluku. Pověřili mě velením vlakového transportu stodvacetičlenné skupiny Čechů a Slováků. Tito lidé se dostali často velmi sloitými cestami do Sovětského svazu, aby nabídli své síly na obranu republiky. Po absolvování výcviku doplňují 1.

československou brigádu, která se do dneního dne rozrostla u ve sbor. Velí mu brigádní generál Ludvík Svoboda. Tento sbor má za sebou u nejednu vítěznou bitvu.

Cesta vlakem do Buzuluku trvala pět dní. Na nádraí nás vítá velitel náhradního pluku. Jmenují mne zástupcem velitele roty pro organizování pěího výcviku. Zanedlouho přichází rozkaz, e se má zřídit kurs pro překolování československých pilotů na stíhací letadla Lavočkin 5.

Zúčastním se mezi prvními a kurs ukončím na výtečnou.

Tady se mi podařil husarský kousek. Stalo se to v lednu, byla krutá zima s mnostvím sněhu, který z letitě dobrovolně odklízeli obětaví sověttí občané. Mechanizace byla skrovná. Dostávám rozkaz, abych plnil úkol na letadle, které má 18 hvězdiček, co znamená 18

sestřelených hitlerovských strojů. Vzlétám do modré oblohy, pode mnou sněhová přikrývka na irokých ruských rovinách. Mohutný motor lavočky poslouchá, ale řízení jde ztuha. Dělám pár okruhů nad letitěm. Po splnění úkolu se chystám přistát. Chci vysunout brzdicí klapky. Nejde to.

Zkouím to znova - zas bez úspěchu. Hlásím rádiem závadu řídícímu létání. Dostávám příkaz zachránit se padákem, protoe bez správně fungujících brzdicích klapek je přistávání ivotu nebezpečné.

69

Takového stroje, který má za sebou 18 sestřelů, je vak koda. Ne, zkusím to, u nejsem ádný nováček. Jdu na přistání. Mám poloviční plyn, to znamená vysokou rychlost přistávání. V okamiku, kdy se podvozek dotkl země, prudce sniuji obrátky motoru, těstí mne neopustilo. Vystupuji z lavočky, prohlíím mechanismus brzdicích klapek. Klapky visí jako vlajky za bezvětří. Velitel kursu mi blahopřeje, zachránil jsem pro frontu jednu lavočku. Chyba se snadno opraví a letadlo bude létat a jeho pilot si moná dá přimalovat dalí hvězdičku.

Tahle událost se odehrála na letiti Vjazniky, kde byl překolovací kurs na sovětská letadla. Z Vjaznik přelétáváme na letitě Ivanovo, kde pokračuje překolování dalích československých pilotů. Tady je slavnostně zaloen 1. československý stíhací letecký pluk. Jeho velitelem se stává tábní kapitán Fajtl. Po Ivanovu následují letitě Kubinka, Proskuro-vo a Stubno.

Ve Stubně se dozvídáme, e vypuklo Slovenské národní povstání.

Piloti 1. československého stíhacího leteckého pluku ádají svého velitele, aby vymohl na sovětském generálu Krasovském povolení zúčastnit se bojů v Povstání.

Naí ádosti je vyhověno. Generál Krasovskij nařizuje udělat průzkum leti na povstaleckém území. Nejlépe vyhovuje letitě Zolná u Zvolena.

A tak 17. září opoutíme sovětské území, které se nám stalo druhým domovem, abychom jetě tého dne přistáli na rodné půdě. V 19.00

přistává dvaadvacet stíhaček na letiti Zolná. Těko popsat pocity vojáka ve chvíli, kdy se podvozek mé lavočky dotkl rodné země.

Letitě je nevelká louka mezi potokem, lemovaným olemi, a cestou.

Lavočky maskujeme pod stromy, aby je nepřítel ze vzduchu neodhalil. U

cesty vztyčujeme na vysoké erdi československou státní vlajku.

Zpíváme českou a slovenskou hymnu. Přidávají se k nám obyvatelé Zolné, objímají nás, nadení nemá konce.

V noci připravují mechanici letadla na zítřejí boj. Je třeba doplnit palivo, překontrolovat radiostanice, upevnění bomb, kulomety, kanóny, kabinu i motor letadla. Občané z vesnice srovnávají povrch letitě zemědělským nářadím. Druhý den je vechno připraveno.

Velitel pluku vybírá letku nadporučíka Stehlíka. Celkem osm lavoček, jim dává první bojový úkol. Letka má překvapit a přepadnout letitě Pieany, kde mají faisté asi 30 letadel, určených k potlačení Povstání.

Nai startují v podvečer, přepadají okupanty. Výsledek: 25 zničených nebo váně pokozených nepřátelských strojů. Obrovský bojový úspěch hned první den.

70

koda, e se toho nemohla zúčastnit také nae letka.

Já jsem nasazen a třetího dne. Velitel pluku dostává hláení, e nedaleko Prievidze se organizuje k útoku značné uskupení okupantů, kteří mají nejrozličnějí bojovou techniku. Letím tam spolu se čtyřmi kamarády. Pod sebou vidíme mnoho aut, tanků a děl. Kadá lavočka má čtyři padesátikilové bomby a dva kanóny ráe 20 mm. Útočíme střemhlav. Házíme bomby na techniku. Vidíme, jak nepřátelská auta hoří. Co se hýbe, doráíme palbou z kanónů. Nepřítel se z toho útoku dlouho nevzpamatoval. To umoňuje naim na zemi, aby upevnili obranu.

Dobře vyzbrojení a početně silní faisté, staení ze vech okolních front, útočí na povstalecké území ze vech stran. Nebezpečná situace je na jihu, kde jednotky wehrmachtu postupují směrem od Lučence. Velitel pluku tam posílá mne a Valouka. Máme zastavit postup nepřátelských tanků a podpořit povstalecký protiútok. Z výky vidíme útočit nepřátelskou pěchotu, podporovanou tanky. Jakmile nás objeví, střílejí po nás, ale my jim nedopřejeme čas. Čtyři střemhlavé útoky s bombardováním.

Čtyři přímé zásahy tanků. Vechny čtyři hoří. Pěchota hledá útočitě v lese. Pronásledujeme ji palbou z palubních zbraní. Podaří se mi zapálit polní sklad nepřátelských jednotek. Vypadá to na pohonné hmoty.

lehají vysoké plameny a k nebi stoupají černé sloupy dýmu. Hoří les, v něm se zoufale potácí pěchota. Okupanti bezhlavě pobíhají sem a tam.

Pokropíme jetě z palubních zbraní kolonu nákladních vozidel a u se musíme vrátit na základnu.

Piloti pluku mají plné ruce práce. Není čas na zastavení. Jeden bojový let střídá druhý. Dalí úloha zní: objevit a zničit táb SS, ukrytý v lesích u Handlové. Letíme tam s Vaculíkem. Zase nádherný den. táb je umístěn ve velké zděné chatě, mimořádně silně chráněn protiletadlovými zbraněmi. Bombardujeme. Střílíme přímo do oken. Pálí po nás z flaků, Vaculíkova lavočka dostává zásah. Hoří a v plné rychlosti naráí do příkré stráně. Pilot musel být zasaen u v letadle, nesnail se vůbec stroj vyrovnat.

Útok faistů na Martin. Na cestě od Priekopy dlouhá kolona nákladních automobilů. Přesunují pěchotu a střelivo. Přeletá-váme nizoučko nad auty, pěkně od konce. Pálíme ze vech palubních zbraní.

Munice vybuchuje přímo na vozech.

V ruomberské věznici vězní faisté komunisty a partyzány. Řezníček a já dostáváme úkol zaútočit na vězení a vytvořit podmínky pro útěk zajitěných. Vzlétáme ve dvojici. Vidím, jak se Řezníček spokojeně usmívá za lesklým títem kabiny.

71

Přehoupneme se přes hory a u jsme nad věznicí. Chladně pálíme do zdí velitelství věznice, kde po naich střelách zůstávají velké stopy.

Následují bomby. Na dvoře věznice je panika … Vracíme se zpátky. Pálí po nás.

Řezníček dostal střepinu do chladiče oleje, z něho stříká olej. Motor se mu kadou vteřinu zadře. Jestli se nechce zřítit, musí ihned nouzově přistát. Ale kde? Pod námi jsou hřbety Nízkých Tater a Velké Fatry.

Vysoké a strmé kopce, hluboká údolí. Nouzově přistává na krátké pastvině. Nepodaří se mu stroj ubrzdit, propadává se dolů strmým a zalesněným svahem, Uletěla mu křídla, trup nadskakuje. A já to vechno vidím. Lidé z kterési dědiny viděli pád letadla a jdou na pomoc. Letím na letitě a oznamuju, co se stalo. Z letitě vyjídí na nákladním autě záchranná skupina. Převáejí Řezníčka do nemocnice. ije, ale jeho stav je váný.

Proti okupantům bojujeme i u Banské tiavnice. Bombar-duju, ničím, zabíjím. Musím. Několikrát dostávám zásah, letadlo je patně ovladatelné. Mohu letět jenom v přímém směru, se strojem je moné pouze nepatrně manévrovat. Kromě toho letím na plný plyn, nemůu ho ubrat. Nad letitě se dostávám velkým obloukem. Chci vysunout podvozek, mechanismus nefunguje. Přistávám na břicho. Jakmile se dotknu země, vypínám motor. Zase jsem zachránil jeden stroj. Je to náhodou letadlo velitele pluku, protoe můj stroj je v opravě. Velitel pluku mi uděluje pochvalu.

Tak to lo den za dnem. Od minulého týdne je patné počasí, terén na letiti rozmoklý. Nedá se startovat ani přistávat. Ze Zolné přelétáváme na Tri Duby. Okupanti postupují. Situace se vyvíjí nepříznivě. Dnes jsme museli odletět, abychom zachránili stroje. Nad Dukelským průsmykem jsem dostal zásah do motoru a musel jsem se vrátit, abych nouzově přistál.

Ostatní u víte. Vezměte mě mezi sebe … Samozřejmě, e bych nejraději bojoval jako stíhač, ale vím, e to v dané situaci není moné …

budu tedy bojovat jako partyzán.”

Kdy jsem skončil, Marcinko, který byl velitelem partyzánské skupiny, přivřel oči, jako by úporně přemýlel, a potom řekl: Chlapi, jde se do Dúbravy. Pilot půjde s námi.” Vstal, vzal svůj samopal a el ke dveřím. Za ním ostatní. Vykročl jsem jako poslední.

Nad dřevěnicí, která patřila Antoovi, bylo prudké stoupání do strmé stráně. krábeme se nahoru. Na vrcholku se ptám Marcinka, kam mne vede. Odpovídá:

Dúbrava je dědina vzdálená 25 kilometrů, o ostatní se nestarej.”

Jdeme nocí po polích, lukách, lesích, stráních, přeskakujeme potoky, stre, vývraty, vyhýbáme se tak okupantům.

72

K ránu dorazíme do Dúbravy. Jetě je tma. Marcinko zabuí na dveře jednoho domu. Mladá dívka otevírá dveře, za ní vystrčí hlavu hned druhá. Marcinko s nimi hovoří. Debata je krátká. I kdy stojím spolu s ostatními opodál, slyím, e děvčata naříkají. Hned nato zabouchnou dveře.

Co se stalo?” ptají se chlapi.

Faisté odhalili táb naí partyzánské brigády a celý ho postříleli.

Byli mezi nimi i dva Rusové, táb měl rádiové spojení s Kyjevem. Chtěl jsem podat zprávu o pilotovi a poradit se … Tak teď u je konec.

Musíme bojovat na vlastní pěst… A ty dívky byly spojky mezi tábem a partyzánskými skupinami,” vysvětloval Marcinko. Bylo vidět, e ho zpráva zdrtila. Nezbylo nic jiného ne se vrátit zpátky do osady Pálenčiareň.

Vydáváme se na zpáteční cestu. Cítím, e jsem nemocný. Do Pálenčiarně se u sotva dovleču. Tenhle padesátikilometrový pochod po předcházejících těkých dnech mě nadobro sloil., Marcinko si toho poviml a tak říká Antoově eně:

Hospodyně, musíme ho nechat u vás, dokud se nezotaví. Dobře se o něj postarejte. Tak za deset dní by mohl být v pořádku. Potom mu polu lístek, kde nás má vyhledat. Zatím to nemusí vědět.”

Partyzáni odeli a já jsem zůstal u Antoů v domě. Nová domácí, asi pětačtyřicátnice, se o mě vzorně starala. A tak kdy jsem dostal třináctého prosince 1944 lístek od Marcinka, abych se jetě tého dne vydal k starému mlýnu blízko Spiských Vlachů, byl jsem skoro zdravý.

Setkání s partyzány bylo určeno na třiadvacet hodin. Loučím se s paní Antoovou a vycházím do tmy, jdu na určené místo. Vzpomínám si, e byl krásný zimní večer. Napadlo trochu sněhu a mezi mraky se objevil měsíc.

Jsem opatrný. Ke mlýnu teče potok, který ene vrzající mlýnské kolo. V potoce se zrcadlí zářivý měsíc. Ze stínu vystoupil člověk.

Podvědomě pokládám ruku na pouzdro s pistolí.

To jsi ty, pilote?” volá příchozí.

Já.”

Pojď za mnou!”

Jdu. Postupně se k nám přidávají dalí ozbrojení mui. Směřujeme k horám. Napočítal jsem jich třicet est, vichni jsou ozbrojeni nejrůznějími zbraněmi, mají civilní obleky. Na nic se neptám. Je jasné, e to jsou partyzáni. Asi po patnácti kilometrech přicházíme do hlubokého lesa. Jsme vysoko v horách. Tady je jejich domov. Dvě zemljanky, mezi nimi velký kovový sporák. Vítá mě Marcinko.

73

Přítí den mi přidělují německý samopal. Nastávají vední dny partyzánského ivota. Partyzáni vycházejí denně na akce. Přepadávají nacistická auta, ničí mosty, elezniční tratě, telefonní vedení. Mě s sebou stále jetě neberou. Obyčejně mne nechávají hlídat tábor nebo mě stavějí na hlídku. tve mě to. Jednou v noci, kdy jsme se ukládali ke spaní, říkám Marcinkovi:

Posly, proč mě neberete na akce? To věčné hlídkování mi u leze na nervy.”

Podívej, Tonku, jsi vykolený pilot a byla by koda, kdybys zahynul v nějaké málo prospěné akci. Ty musí létat a mě by sakramentsky mrzelo, kdyby se ti něco stalo. Rudá armáda je u před Koicemi, zanedlouho přijde sem. Potom se přihlásí u svého útvaru a bude

bojovat ve vzduchu.

Dlouho se nepřihodilo nic, a jednoho dne, kdy jsem el lesem v čerstvě napadaném sněhu. Proti mně přicházejí čtyři Němci, vede je asi čtrnáctiletý chlapec. Vojáci mají puky. Schovávám se za strom a mířím na ně samopalem. Nechám je přijít a docela blízko. Kdy jsou ode mne na dvacet kroků, zavelím:

Stůj!” Zastaví se. Jenom chlapec jde k zemljance. Nechám ho, není ozbrojený. Zavolám německy: .

Odhoďte zbraně na zem!” Poslechnou. Pak je vedu k veliteli. Tvrdí o sobě, e jsou antifaisté, kteří nechtějí bojovat proti Rudé armádě. Věřit nebo nevěřit? Zastřelit je nebo jim dát příleitost? Rozhodl jsem se pro to druhé. Odvádím Němce na táb. I tam váhají.

Nakonec Marcinko rozhodne, e je prověří. Dni plynou. Bere je na akce, ale vdycky jen dva. Bojují dobře. A kdy zabijí několik faistů, získávají nai důvěru.

Po příchodu antifaistů k naí skupině rozhodne Marcinko, e opustíme tábor a přestěhujeme se do oputěné hájovny, která tu zůstala po hajném a jeho rodině. Faisté je odvlékli do koncentračního tábora za to, e pomáhali partyzánům.

Předpokládáme, e by hitlerovci mohli hledat zběhy a tak by se jim mohlo podařit vypátrat ná tábor. A taky nastala tuhá zima; v hájovně bude přece jen tepleji.

Přestěhovali jsme se tedy do hájovny. Pár dní nato přivedla hlídka mladého mue, který o sobě tvrdil, e je z nedaleké vesnice, obsazené faisty. Říkal, e chce mluvit s velitelem. Zavolali Marcinka. Mu mu odevzdal dopis.

Čti!”, nařídil mi velitel, kdy roztrhl obálku.

Je to psané rusky.”

Ctu a zároveň překládám:

Jsme četa wehrmachtu. Je nás dvaadvacet. Máme čtyři protitankové kanóny, automaty a puky.

74

Vichni jsme se rozhodli, e přejdeme k partyzánům a budeme bojovat proti okupantům Slovenska. Vichni jsme antifaisté Marcinko si prohlíí mladíka. Uvauje. Potom si pozve jetě politického zástupce a svolává poradu.

Chlapi, co uděláme?

Přijmeme je. Já znám dobře otce i matku toho chlapce a ručím za něj.

Je to sluná dělnická rodina.”

Já tomu nevěřím. Je to trochu moc antifaistů v jedné četě. Nevěřím jim. Můe to být zrada.”

Dva rozdílné názory. Musí rozhodnout velitel.

Uděláme to takhle,” říká Marcinko, poleme s ním osm muů, a četu přivedou. Dám k nim dva z těch, co k nám přili dřív. Osvědčili se.”

Nedělej to!” domlouvám jetě jednou veliteli.

Nechme si tady toho mladíka jako rukojmí. Nebuďme tak naivně důvěřiví.”

Ne, u jsem rozhodl,” zakončil velitel poradu.

Osm partyzánů se vydalo na místo setkání s Němci Drustvo partyzánů se nevracelo. Uplynul celý den. Bylo nám to podezřelé. Začali jsme mít váné obavy o jejich osud. A oprávněně. Dozvěděli jsme se, e to byla past. Kdy procházeli roklí, faisté je vechny postříleli. Uetřili jen zrádce.

Jsme tedy vyzrazeni. Musíme opustit hájovnu. Druhého dne ráno se připravujeme k odchodu. V tom okamiku to začalo.

Stráný na rozhledně objevil skrytě se pohybující faisty. Obklíčili hájovnu. Vyskakujeme okny. Zaujímáme výhodná střelecká postavení mezi skalami v okolí. Začala prudká přestřelka. Hotové peklo, nelítostný boj. Chceme pomstít své druhy. Na obou stranách jsou mrtví a ranění.

Hájovna hoří. Ustupujeme před přesilou. Přichází mrazivý zimní večer.

Stmívá se. Musíme se prostřílet z obklíčení. Zůstává jediná monost -

nebezpečná cesta po skalní stěně na dno propasti, odkud je východ. Po kluzké namrzlé skále jsme slezli dolů. Zůstalo nás pár. Skupina se rozpadla. V rychlosti se loučíme, kadý jde dál na vlastní pěst.

Vracím se do osady Pálenčiareň s Antoovým zetěm, kde se chci ukrýt. Od hajného Krále se dozvídám, e po mně pátrá jakýsi Seman, partyzánský zrádce a udavač. Chci ho zabít. Neudělám to jen na úpěnlivou prosbu paní Pamulové. Tato ena, která pomáhala partyzánům v nejhorích časech, má strach, e by faisté kvůli tomu grázlovi mohli v poslední chvíli vyvradit celou rodinu. A tak se před ním musím schovávat. Samozřejmě i před hitlerovci.

76

Přichází Rudá armáda. Hlásím se na sovětském velitelství ve Spiských Vlaích. Velitelství mi poskytne osobní auto, abych mohl jet do Koic, odkud cestuji vlakem do polského Przemys-lu. Přijídím právě včas. Tady se zakládá 1. československá smíená letecká divize. Piloti mého pluku mne samozřejmě srdečně vítají. Jak by ne, u mne povaovali za mrtvého.

77

TRI DUBY

Nejvýznamnějí letitě na povstaleckém území byly Tri Duby.

Rozprostíralo se na pravém břehu Hronu mezi Banskou Bystrici a Zvolenem. Tady operovali přísluníci kombinované letky. Nae vyprávění je sestaveno ze vzpomínek jejího hlavního zbrojíře Rudolfa iliaka a pilotů Rudolfa Boíka, Frantika Cypricha a Josefa álika.

iliakovo svědectví: O vzruující chvíle nebylo na povstaleckém letiti Tri Duby nouze. Hned od prvních dnů Povstání tu přistávala sovětská dopravní letadla, která přepravovala na povstalecké území vojáky, zbraně, munici a různý vojenský materiál. První sovětské dopravní letadlo zde přistálo v noci ze 4. na 5. září 1944 a přivezlo představitele V. ilegálního vedení KSS Karola midkeho, který se vracel ze Sovětského svazu, kde byl - jak je známo - informovat sovětskou stranu a moskevské vedení KSČ o situaci na Slovensku a přípravách Povstání.

Té noci byla na Tri Duby přepravena také velká zásilka zbraní a munice.

Od té chvíle dodávky zbraní a materiálu ze Sovětského svazu pokračovaly skoro kadou noc. O rozsahu sovětské pomoci svědčí i skutečnost, e po několik nocí přistálo na letiti Tri Duby několik desítek letadel Li-2, jiná vak letitě pouze přeletěla, aby mohla shodit padáky s nákladem.

V noci z 5. na 6. října 1944, kdy jednotky 1. československého armádního sboru vstoupily na rodnou půdu, zabezpečili jsme na letiti Tri Duby vyloení asi stopadesáti dopravních letadel. Jejich osádkám jsme říkali .formani. Ke cti pozemního personálu třeba připomenout, e zásluhou jeho práce nedolo k ádné váné letecké nehodě. Havárie a katastrofy dopravních letadel nebylo vak moné vyloučit, docházelo k nim, bohuel, na naich poměrně vysokých horách. Sovětský generál Boris Čirskov, který za Povstání řídil letecký provoz .formanů’, ve svých vzpomínkách uvádí, e jen ve Vysokých Tatrách havarovalo celkem sedm letadel. Nezjitěný počet letadel spadl i na jiných místech. To vak nesniuje bojové mistrovství sovětských vojenských pilotů. Uvědomíme-li si, e létali za krajně nepříznivého počasí a nad neznámým terénem, zpočátku dokonce bez rádiové navigace, pochopíme jejich odvahu, obětavost a hrdinství.

Dopravní letadla přilétala nad Tri Duby za naprosté tmy se zhasnutými polohovými světly, aby se nestala laciným terčem nacistických stíhačů, kteří hlídkovali na obloze ve dne i v noci.

78

Sověttí piloti pouze na signál z raketové pistole ze země rozsvěceli přistávací reflektory a po povinném okruhu nasazovali na přistání. Kdy

u byli na zemi, narolovali stroje na přísluné místo vykládky, nechávali motory v chodu, dokud vyčleněná skupina vojáků nevyloila náklad, a potom ihned bez jakéhokoliv zdrení odlétali. Nejednou se stalo, e jsme první letadlo jetě neodbavili a dalí tři u přistála. Tak to lo celou noc.

Bylo to vysilující, ale na únavu nikdo nehleděl.

I kdy jsme se tuto činnost snaili utajit, přece se nám to nepodařilo.

Němci se několikrát pokusili bombardovat letitě a mařit přísun materiálu. Jakmile se ve vzduchu objevilo nepřátelské letadlo, zhasli jsme na letiti vechna světla a jeho pilot ztratil natěstí orientaci, take noční bombardování nebývalo účinné.

.Formani’ zabezpečovali i 1. letecký stíhací pluk, který přistál po příletu ze Sovětského svazu 17. září 1944 na nedalekém polním letiti v Zolné.

Pro tento pluk dováeli munici, součástky, náhradní díly, dokonce i benzín, protoe americké letectvo 20. srpna zničilo bombardováním jedinou povstaleckou rafinérii v Dubové. Pro ilustraci uvádím některá čísla: .Formani’ po leteckém mostě přepravili na Tri Duby 30 tun benzínu, 2 082 samopalů, 256 protitankových puek, 467 lehkých kulometů, 90 těkých kulometů, obrovské mnoství výbunin a nábojů, 630 puek, 5 minometů, 23 velkoráných kulometů. Kromě toho ovem sovětské letectvo shazovalo vojenský materiál na padácích i na jiná místa.

Letitě Tri Duby vak jako jediné na povstaleckém území mělo natolik zpevněný povrch, e tu mohla přistávat těká dopravní letadla i tehdy, kdy jiná, zvlátě polní letitě, u byla dlouhotrvajícími deti rozbahněná.

Vzpomínám si, e u nás přistála dvakrát i americká letadla typu Boeing B 17, provázená stíhačkami Mustang. Boeingy přivezly americkou vojenskou misi a nějaký materiál. Jejich piloti neskrývali jistou dávku nadřazenosti a povýenosti, kdy viděli nae zastaralé stroje.

Rádi se předváděli. Jeden pilot mustanga vysloveně hazardně přistál, pikoval z velké výky, el rovnou na přistání, manévr vak nezvládl a rozbil mainu. Jemu se vak natěstí nic nestalo Sovětské letectvo začalo na Tri Duby přepravovat i 2. paradesantní brigádu z letitě Krosno. Letecký přesun začal 25. září a pro patné počasí byl velmi komplikovaný. Dramatické chvíle zail táb této brigády, kdy za hustého detě odletěl z Krosna dvoumotorovým ,líčkem. Při přelétávání Karpat ve výce 2 500 metrů pokryla letadlo námraza, co

veliteli posádky kapitánu Larionovi velmi ztěovalo řízení a jen

79

s velkým úsilím přivedl těké dopravní letadlo se tábem parabrigády nad Tri Duby. Ale to jetě neměl vyhráno, a teď začaly těkosti. Letitě leelo v naprosté tmě a letadlo nikdo nečekal. Radiotelegrafista se zoufale snail navázat spojení s letitěm, radiostanice, kterou tam instalovali sověttí specialisté, mlčela, letitě se nehlásilo. Kapitán Larionov překontroloval práci navigátora, nenael vak ádnou chybu a vyloučil proto monost, e by zabloudili. Světla Zvolena a Banské Bystrice, kterých si poviml, ho v jeho názoru utvrdila. Larionov provedl několik okruhů nad letitěm, aby ohlásil přílet. Nevím, jak dolo ke zmatku, ale my na letiti Tri Duby jsme neměli přílet tohoto letadla ohláený. A tak Larionov obrátil letadlo a honem zpátky do Krosna. Nad Karpatami se znovu opakovala situace s námrazou, počasí se jetě více zhorilo. Let tábu 2. paradesantní brigády se stal rizikovým. Larionov přiletěl se tábem nad krosnovské letitě. Spojil se s řídícím létání a vysvětlil situaci. Současně si poviml, e letitě v Krosně je zahalené do husté mlhy a tmy. To samozřejmě věděl i řídící létání. Mezi letadlem ve vzduchu a řídícím leteckého provozu nastala ivá výměna názorů, která nakonec skončila tím, e kapitán Larionov dostal ze země příkaz, aby letěl zase nad Tri Duby a pokusil se znovu o spojení a o přistání.

Tak tedy kapitánu Larionovi nezbývalo nic jiného, ne splnit úkol. Ani tentokrát neměla posádka líčka” těstí. Vechno se opakovalo. Tri Duby leely pod hustou clonou detě a tmy. Letitě mlčelo. Ručička palivoměru klesala k nule. Ve tábu vládla pochopitelně nervozita, nikdo toti, ač to byli výsadkáři, neměl padák. Vichni si jasně uvědomovali svou situaci: nacházeli se ve vzduchu nad strmými horami středního Slovenska, obklopeni nepříznivým počasím. V duchu se ptali, co teď udělá Larionov.

Byla půlnoc, kdy přelétali nad Breznem. V jeho blízkosti leí mezi kopci rovná louka, známá pod jménem Rohozná, kde také .formani’

shazovali na padácích pouzdra s vojenským materiálem. Aby se snáze orientovali, měl pozemní personál příkaz - zvlátě v zářijových nocích -

zapalovat na Rohozné vatry. Hořely i této noci. Larionov je zpozoroval a svitla mu naděje na přistání. Sníil výku a několikrát zakrouil nad plápolajícími ohni. Lidé na zemi pochopili jeho úmysl, bylo jim jasné, e chce přistát. Předpokládali vak, e si pilot spletl letitě a myslí si, e je nad letitěm Tri Duby. Rozhodli se proto, e mu přistání nepovolí, vdy

Rohozná nebyla způsobilá k přijímání tak velkých letadel ani za dne, nato v noci. Přistání znamenalo katastrofu. Proto velitel v Rohozné vystřelil červenou raketu na znamení: zákaz přistání!

80

Larionov ji samozřejmě zpozoroval, ale neměl jiné východisko. Musel přistát a jasně to dával najevo. Lidé dole porozuměli, pochopili, e ,líčko’

je v nouzi. Narychlo světlometem osvítili louku a označili místo přistávání ,téčkem’. Potom u napjatě čekali, jak přistání dopadne. Kadý počítal s nejhorím. Pilot Larionov vak sedl bezvadně, jen na konci travnaté plochy zapadl do měkkého bláta a pokodil vrtule.

Není třeba zdůrazňovat, e tento přistávací manévr v noci za nepříznivého počasí, v neznámém kraji s vysokými horami vyaduje mistrovské umění pilotáe. A to sověttí letci ovládali.

Letitě Tri Duby bylo trnem v očích nacistickým okupantům a proto je často bombardovali, aby znemonili letecký provoz ,formanů’ a kombinované letky. Třeba vak říci, e nepříli úspěně. Noci patřily .formanům’ a naim pilotům.”

Vyprávění Jozefa álika: Kombinovaná letka měla kolem 100 muů, z toho bylo 30 pilotů a 15 pozorovatelů, zbytek letečtí mechanici, zbrojíři a pomocný personál. Velitelem letky byl jmenován nadporučík inglovič.

Kombinovaná letka patřila organizačně ke kole leteckého dorostu v Banské Bystrici. Letka zabezpečovala letecký výcvik áků a proto její základní kádr tvořili piloti - učitelé létání. V době Povstání vak přicházeli k letce i mnozí jiní piloti, kteří se chtěli aktivně zapojit do boje proti faismu. Já například jsem přiel z Popradu, kde jsem se u v prvních dnech Povstání účastnil bojů proti německým faistům, postupujícím z Polska. Na svém letadle -328 jsem zaútočil na kolonu hitlerovských tanků. Dva z nich se mi podařilo u osady Huncovce zapálit. Kdy jsem chtěl po tomto boji přistát na mateřském letiti v Popradě, dostal jsem ze země pokyn, abych letěl do Mokradě. K Popradu se blíili Němci. Z

Mokradě jsem potom přeletěl na Tri Duby.

Kombinovaná letka měla ve výzbroji asi 55 letadel různých typů.

Mnohá se svou zastaralou konstrukcí hodila spí do leteckého muzea ne do boje. Letadlo -328, na kterém jsem létal, byl celoplátěný dvojploník z roku 1934, do povědomí letců se zapsal pod přezdívkou, kravička’.

Uvádím alespoň nejzákladnějí údaje o tomto letadle: maximální rychlost 280 km za hodinu, dolet 700 km

maximální dostup 7000 m.

To jsou ovem spí teoretické údaje, nae staré unavené .kravičky’

těchto parametrů nedosahovaly, -328 bylo pozorovací a bombardovací letadlo, jeho posádku tvořila dvojice pilot a pozorovatel.

81

Kravička’ unesla 350 kg bomb, poháněna byla jedním motorem Walter-Pegas. Ve výzbroji měla čtyři kulomety ve křídlech a na trupu kulometné dvojče obsluhované pozorovatelem, který kromě jiných povinností odpovídal za úspěch a přesnost bombardování. Mezi pilotem a pozorovatelem musela být strojově přesná souhra.

V době Povstání jsme měli plné ruce práce, na odpočinek zbývalo opravdu málo času. Létali jsme téměř denně, bez ohledu na počasí.

Velitelé bojujících jednotek naléhavě ádali leteckou podporu. Létali jsme sólo nebo ve dvojicích. Skupinové lety byly řídké.

Vzpomínám si na 8. září 1944. Letitě je tak silně zahaleno mlhou, e se viditelnost zkrátila na několik metrů. U Vrútek se tvrdě bojuje. Nae jednotky tísní faistické tanky, proti nim mohou nejúspěněji zasáhnout pouze letci ze vzduchu. ádosti o leteckou podporu jsou proto stále naléhavějí. I kdy je počasí krajně nepříznivé, posílá nadporučík ingiovič do vzduchu ťkravičku’ pilotovanou četařem Abramovičem s pozorovatelem Modrowichem. Abramovič sice startuje, ale za chvíli zase přistává. Kremnické vrchy jsou celé v mracích, pilot nevidí, kam letí.

Abramovič tvrdí, e není moné letět. Jene velitelé pozemních jednotek u Vrútek na počasí nedbají, ádají, hrozí, prosí…

Nadporučík ingiovič posílá do vzduchu dvě stíhačky - pětistovky.

Jednu pilotuje zkuený Goralík a druhou Ifovský. Ani jim se nepodařilo překonat Kremnické vrchy. Goralík se vrací a Ifovský vletěl i s bombami do kopců u vesnice Piargy a zahynul.

Dvanáctého září nám počasí přálo. Dostal jsem rozkaz, abych se svou .kravičkou’ zaútočil na postavení hitlerovského dělostřelectva a minometů u Martina, proti nim bojovali letci z praporu Haluzického. To byli kolegové, kteří odeli z pieanského letitě, aby se přidali bez letadel k povstalcům. Tuil jsem, e jakmile mě spatří na obloze, nejeden z nich mi bude závidět. Letím nad frontou, oči si můu vykoukat, ale nepřátelské postavení ne a ne objevit. Kdy jsem je konečně zpozoroval, zjistil jsem, e faisté jsou dokonale zamaskovaní a nestří-

lejí, aby se neprozradili. Udělal jsem nad nimi malý okruh a dal znamení pozorovateli, e nalétávám na bombardování. Ten potom zapracoval a palebné postavení dostalo sérii přesných zásahů. Jasně jsme v záblescích výbuchů a průhledné cloně kouře viděli, jak nae bomby rozmetávají děla a minomety.

Desátého září připadlo na neděli, Počasí bylo jak na turistickém prospektu. Modré nebe, bílé mráčky, zelené hory.

82

Větina létajícího a pozemního personálu odpočívá u Hronu, s výjimkou těch, kteří mají pohotovost. Pereme si prádlo, koupáme se, leíme na přikrývkách a klábosíme. Nikdo nemyslí na válku. Najednou zakvílely sirény. Podívám se na hodinky, pár minut po estnácté hodině. Letecký poplach! Vyskočím z řeky a dívám se na nebe. Cloním si rukou oči, ale nevidím nic, slyím vak hukot leteckých motorů. Vtom nae protiletadlová baterie zahájila palbu. V té chvíli jsem nad Hájníky zpozoroval dva roje tuk. Jedna z nich se naklonila na křídlo a shodila několik bomb. Nae baterie se odmlčela. Dostala zásah. Teď tuky bombardují kasárna, která jsou od nás vzdálena dva kilometry. K obloze stoupá černý kouř. Vzdálené detonace se blíí. Nastává hotové peklo.

Dalí formace tuk nalétává z levé strany Hronu, od Velké Lúky, a směřuje k letiti. Několik strojů po nás pálí. Objevili nás. Nedaleko vybuchla bomba, její síla mě odhodila na zem, leím ohluený a jediné, co si uvědomuju, jsou větve, které na mne padají. Nové a jetě silnějí detonace. Zem se otřásá. Kdosi jakoby z dálky volá o pomoc. Oči mám plné písku. Ten nářek je najednou docela blízko. Letecký kulomet vyil vedle mně na pěince několik stehů, jeho střely přealy polní cestu přede mnou. První vlna náletu pominula. Ranění volají úpěnlivě o pomoc. Plazím se k vojákovi základní sluby, který leí na cestě.

Střepina mu usekla nohu ve stehně, drí ji jen nohavice. Silně krvácí.

Chci mu pomoci. Začala druhá vlna náletu. Vleču vojáka do kráteru od bomby. Křičí: ,,Nenech mě umřít! Maminko ..Dřív ne to dořekl, zachrčel a zemřel.

Na obloze se objevily obávané heinkely stojedenáctky, hned dvě eskadry. Jejich motory nám hřmí nízko nad hlavami. Kousek od nás spadla nejméně stokilová bomba a já se divím, e jetě iju. Jako bez rozumu běím k řece, kde hledám záchranu. Podvědomě stočím oči k obloze a vtom ztuhnu. Do víru nepřátelských letounů vletěl jeden ná

messerschmitt a naznačuje útok na heinkely. Ale nestřílí! Proč ksakru nestřílí? Proč se jim vydává na pospas? Kdo to jen můe být? Kdo vyletěl sám proti třiceti? V kadém případě je to hrdina. Právě nalétává na velitele nepřátelského roje. Nae letadlo způsobilo v nepřátelské formaci na obloze dokonalý zmatek. S tím faisté nepočítali a teď nevědí, co mají dělat. V tom chaosu, který způsobila nae jediná stíhačka německé výroby na nebi, nikdo z útočících pilotů si ani neviml, e messerschmitt nestřílí, e toto letadlo s výsostnými povstaleckými znaky nemá do palubních zbraní náboje. Těko popsat, co se na obloze dělo. Konečně se situace rozuzlila. est nepřátelských stíhaček začíná pronásledovat jednu nai. Pálí po ní ze v ech zbraní, ale jako zázrakem jí ádná střela váně neublíí.

83

A teď jsem pochopil záměr naeho statečného pilota. Chtěl na sebe upoutat pozornost, abychom se my mohli dostat ke strojům, vzlétnout a bojovat… Nepodařilo se. Kromě něj se nikdo nezmohl na odpor. Kdesi se stala váná chyba. Nálet, který trval padesát minut, končí, nepřátelé odlétají na své letitě u Malacek. Utíkám na letitě a tady se dozvídám, e jediný, kdo z nás vystartoval proti třiceti nepřátelům, byl Rudo Boík, neuvěřitelně odváný pilot. koda, e neměl do svých zbraní náboje. Ale i tak dokonale zmátl faisty, e výsledky jejich bombardování jsou neúměrné počtu útočníka. Záměr zničit nae stroje a vyřadit z činnosti letitě Tri Duby se nacistům nezdařil. Nejbolestnějí ovem byly ztráty na lidských ivotech.

Sobota 16. září pro mne mohla být osudná, právě tak pro pozorovatele Matěje Beznáka, který se mnou letěl v “kravičce’. Podle rozkazu velitele letky jsme měli bombardovat přední frontovou linii, kde se nepříteli dařilo pronikat za pomoci těkých zbraní. Za nejohroenějí úsek pokládalo velení prostory v okolí Handlové a Prievidze. U při startu jsem měl jakýsi nedobrý pocit. Od poloviny září jsme očekávali aktivizování nepřátelských vzduných sil a současně jsme netrpělivě očekávali přílet 1. československého stíhacího leteckého pluku. Nae stroje u byly rozstřílené, unavené, rozbité, potřebovali jsme čas, abychom je mohli opravit a taky čas k odpočinku. Na malých -328 jsme létali bez doprovodu stíhaček, co bylo samo o sobě hazardem, protoe faisté měli daleko rychlejí a modernějí stroje. My jsme se lehko mohli stát jenom terčem, na něm si vyzkouejí své zbraně jako na letecké střelnici. Tohle vechno jsem si ten den uvědomoval ostřeji ne kdy jindy.

.Kravička’ se rozběhla po travnaté ploe a pod plnou zátěí bomb vzdychala, vrzala, praskala. U měla dávno odlétané hodiny a byla zralá pro generální opravu.

Odlepili jsme se od země a stoupali nad Kremnické vrchy. Ve vzduchu jsem se trochu uklidnil. Nad Kremnici dosahuji výky kolem tisíce metrů.

Letadlo jsem uvedl do horizontální polohy, brýle si posunul na čelo, jak jsem míval ve zvyku. Pode mnou se ve svahu rozprostírá Kremnice.

Snaím se objevit na zemi a ve vzduchu něco pozoruhodného. Ale nebe je čisté a v Kremnici na náměstí stojí osobní automobil a kolem něj se motá shluk lidí. Najednou, nevěřím vlastním očím a uím, mi z ničeho nic přefrčely kolem hlavy svítící střely a kdesi za m nou zarachotil kulomet. Ohlédnu se a za zády, ve vzdálenosti tak asi 150 metrů mám dvojtrupou příeru FW-189. To je konec, napadne mne.

84

V téhle situaci proti němu nemám anci. Je rychlejí, líp vyzbrojený a mám ho za zády.

Nevzdávej se, Josefe! Slyím svůj hlas a okamitě strhnu knipl doprava a sniuju výku. Tatata, nová dávka, o poznání hlasitějí, vypálená tedy z větí blízkosti. Znovu se mi podařilo vyhnout se projektilům. Přeletěli jsme město mezi horami a já dávám znamení pozorovateli, aby shodil bomby. Jsou pro nás teď zbytečnou zátěí.

Nevimne si toho, nedává pozor, připravuje si kulometné dvojče. Prudce klesám k zemi, abych vyuil výhody pomalého stroje tak, e budu kopírovat členitý terén, tím fricka nejspí setřesu. A skutečně, v plné rychlosti přeletěl nad námi. Ale dělá obrátku a vrací se. Copak by si mohl nechat ujít příleitost sloit jeden historický stroj? Teď letí proti mně a pálí. Vidím, jak z jeho hlavní lehají růové ohníčky. Vyhýbám se sráce.

Vechno se událo tak rychle, e si a teď uvědomuji, e mi nefungují kulomety na křídlech. Je to marné, ,kravička’ měla být u dávno v generálce. Tlačím stroj skoro na zem a nabírám směr na Hronskou Dúbravu. Fricek znovu útočí. Natáčím letadlo tak,aby pozorovatel mohl co nejpohodlněji pálit z kulometného dvojčete. Teď jetě ne, teď by mi ustřelil směrové kormidlo. Teď! Nae kulomety zatěkaly. Četař Beznák pálil ostoest. Ale pálí i Němec. Jedna jeho střela mi rozčísla podlahu, oči mám plnédřevéných pilin. Cítím pach benzínu. Protivník provrtal palivovou nádr za mými zády. Hoříme? Ohlíím se. Natěstí jetě ne.

Beznák střílí a to mě uklidňuje. Kdyby jen nebyl zapomněl na ty bomby, ty mi teď moc ztěují manévrování. Sleduju fricka… Teď to dostal! Vleče za sebou černý závoj smrti a řítí se do modravých lesů na západě.

Vyhráli jsme! Křičím a mávám rukama nad hlavou, jsem radostí docela bez sebe. Vzduný souboj skončil naím vítězstvím, staré zchátralé letadlo pokořilo jedno z nemodernějích a to se rozbilo kdoví kde.

Letíme na Tri Duby. Nadení z vítězství vyprchává. Uvědomuju si, e vezu nazpět bomby, teď je nemám kde shodit. Jsme nad naím územím.

A přistát s bombami je nejen ivotu nebezpečné, ale i přísně zakázané.

Při přistávání se můe některá uvolnit, stará kravička” se na hrbolatém trávníku vdycky roztřese, jako kdyby se chtěla rozpadnout na kousíčky.

Kdy se bomby udrí, bude to zázrak. A k tomu jetě uniká benzín! Cítím jeho pach. Stačí nevinná elektrická jiskra … radi nemyslet.

Podařilo se mi v pořádku přistát i s bombami, ale velitel letky mi to dlouho nemohl zapomenout, neobměkčilo ho ani hláení, e můj”

fockewulf spadl v prostoru Malých Uheriec.

86

Příběhy Rudolfa Boíka a Fero Cypricha:

Je hluboká srpnová noc. Probudil jsem se. Kdosi naléhavě klepe na mé přízemní okno, za ním se rýsuje temná silueta. Sáhl jsem po armádní pistoli, kterou pro kadý případ schovávám pod poltářem. Od té doby, co po mně a poručíku Droppovi střílel ve zříceninách kapuanského hradu neznámý střelec, bývám opatrnějí. Sunu se podél zdi s pistolí v ruce k oknu. Můj druh ze stíhací letky pravidelně odfukuje z hlubokého spánku. Se strany otevírám okno a hlasitě zvolám: Kdo jel?”

To jsem já, Tóno Sokol. Rudo, vzbuď i Karla Geletku, určitě jetě chrápe … V zámku je shromádění. Za chvíli letíme do Ruska.”

Rozsvěcím a třesu Karlem. Ospale otevírá oči.

Co straí? zavrčí.

Konečně je tady rozhodnutí. Letíme do Sovětského svazu,” vysvětluju tomu věčnému spáči. Dál u nebylo třeba nic říkat. Karel vyskočil jako rybička.

Co si bere?” ptá se, a obléká si uniformu.

Bude se divit, ale jen nejnutnějí věci…”

Do toho přichází ná domácí, pan Slavík a vyzvídá: Copak chlapci, kam tak v noci?”

Máme poplach,” říkám při zapínání taky. Kdybychom se nevrátili, tak mi pohlídejte věci.”

Jen se neboj, do Kapuan se vrátíme …” říká Karel.

Pokoj vám budu hlídat, na to se spolehněte,” ubezpečuje nás domácí. Za chvíli válka skončí a vy se vrátíte, protoe i kdybyste přeli světa kraj, hezčí děvčata ne v Kapuanech nenajdete,” směje se.

To tedy máte pravdu,” souhlasím v ertu, a při tom si vzpomenu na svou dívku v Pieanech. Její krásnou něnou podobu si v duchu odnáím s sebou na cestu do neznáma.

Chvatně se loučíme s panem Slavíkem a spěcháme do starého zámku, kde sídlí velitelství stíhací letky. Scházíme se v jednom ze stylově zařízených sálů, který poznamenal zub času. Velitel letky stojí za stolem a nad čímsi dumá. Kapitána Jozefa Páleníčka znám jako dobrého pilota a čestného velitele. A taková je vlastně celá stíhací letka.

Máme dobrou partu, ale to není nic výjimečného. Piloti tvořili odjakiva dobré kolektivy. U jsou tady vichni: poručíci Droppa, Slemenský a Monnich, rotmistři Palatický, Hanovec, Geletko, četaři iaran, Zubo a já -

rotmistr Rudo Boík. Vichni mlčíme, čekáme vstoje, co řekne kapitán Páleníček. Času nebylo nazbyt a proto jsme nemuseli čekat dlouho.

Na Slovensku je teď politická situace dost nepřehledná,” začal.

87

V Turčanském Svatém Martině prý vojáci slovenské armády zlikvidovali německou misi. Nejnovějí zprávy hovoří o povstání v Banské Bystrici. I tady na východě se u vojáků a důstojníků projevuje silné protinacistické cítění, proto se velitel skupiny vzduných zbraní major Trnka rozhodl, e jeho jednotka odletí do Sovětského svazu, odkud povede boj proti domácímu a německému faismu. To pro nás není nic nového. Víte, e jsme o tom mluvili u v Kelemei. Vy jste nae předběné rozhodnutí schválili. Nedopustíme, aby nás Němci odzbrojili Páleníčkovu řeč jsme přeruili hlasitým souhlasem, on vak pokračoval:

Major Trnka a plukovník generálního tábu Talský u odletěli na torchu do Lvova, aby tam zabezpečili přelet a přistání nejen naí stíhací letky, ale celé skupiny vzduných zbraní. Tak tedy poletíme do Lvova.

Teď vyfasujete náboje do pistolí a mapy..

Následovaly instrukce a pokyny k přeletu. Velitel rozhodl, e Hanovec a já poletíme na dvou zbylých strojích ME 109 G. Ostatní poletí na strojích typu B-534, FW-44 a KL-35. Rozkaz zněl letět nízko nad zemí.

Preov - Ila 31. srpna 1944,04,30 hodin.

Na letiti je tma a zmatek. Mechnici zahřívají motory. Vzduch je přesycen výfukovými plyny a hřmotem. Tu a tam blikne ostré světlo. Z

nebe plného hvězd padá chladná rosa. Nasedám do svého messerschmittu a čekám. Podle rozkazu mají nejdřív odletět nejpomalejí stroje: kolní E-99, německé jednoploníky W-34 a FW-58, potom pozorovací dvojploníky československé výroby  328, za nimi známé FW-189 a nakonec stíhačky B-534. Skupinu uzavřeme my dva s Hanovcem. Sedíme v letadlech na padácích, čekáme a pozorujeme ten zmatek. Odlet nikdo neorganizuje, kadý pilot startuje, kdy se mu zlíbí a protoe je letitě obsazeno téměř třiceti letouny, mnozí startují z místa a bezhlavě tak křiují plochu. Jedno letadlo dokonce zůstalo viset uprostřed rozjezdové plochy. Čekám jak to dopadne. Pohlédnu napravo na Hanovce. U tu není. Odletěl na kursu 072°.

Hanovec je o něco starí ne já, má pověst vynikajícího pilota. A tak jistě věděl co dělá. Musím ho následovat. Pevně se připoutávám. Mrknu na přístroje - vechno v pořádku. Mechanikovi dám znamení, e startuju i já. Popadla mě nedočkavost a neklid. Mechanik odtahuje zajiovací klíny zpod kol podvozku. Levou rukou zatáhnu za plynovou páku, ručička otáčkoměru poskočila.

88

Vysoce výkonný motor roztřese trup a mohutná vrtule se zakousla do chladného vzduchu. Ale to se u messer v prudké akceleraci rozbíhá po rozjezdové dráze. Na pozadí nebe ozářeného hvězdami se temně rýsuje pičatý horizont tmavých hor. Letoun ostře zrychluje. Podvozek drnčí na hrbolech. Na předepsané rychlosti přitahuju páku a u se vznáím.

Sklopím podvozek a pomalu nabírám předepsanou výku. Dodruju rozkaz letět nízko nad terénem. Nabírám kurs na Lvov. Na východě se objevil lutý pás světla. Vychází slunce, svítá.

Dostihuji pomalá letadla. trochům lehají z výfuků modravé jazyky plamenů. Kravičky” se důstojně plaví nad zemí. Pětistovky”, kdysi výborné československé stíhačky, si to hasí rovnou k vycházející havé sluneční kouli.

Pasu se očima po zeleném nebi, na něm pohasly hvězdy, a pátrám po Hanovcovi. Nikde nic. A za chvíli ho objevím, letí vysoko. Jistota je jistota. Právě přelétáme frontu. Ve výce ruční zbraně nic nepořídí a protiletadlová baterie jetě dříme. Přidávám plyn a enu se za ním. Tady nahoře u studené sluneční paprsky pozlacují nae zelenoedé messery. Fronta je kupodivu dneního rána tichá.

ineme si to rychlostí est set kilometrů. Samozřejmě jenom my s Hanovcem. To dole by měl být podle veho Lvov. Vidím letitě s betonovou dráhou. Hangáry. Dělostřelecké baterie. Kapitán Páleníček nás ujistil, e major Trnka a plukovník Talský letěli u dávno před námi, aby na sovětské straně zorganizovali nae přijetí. Nechci o tom pochybovat.

Fero Hanovec u jde na přistání. Já se trochu opoďuji. I tak jsme první. Mám čas. Fero spirálou klesá. Vysouvá podvozek. Já dostávám bláznivý nápad. Z velké výky se střemhlav řítím k zemi, zvyuju tak rychlost skoro na tisíc kilometrů, těsně nad zemí přitahuju páku k sobě.

V hlavě cítím přetíení několika géček. Kolmé stoupání do výkrutu … A jetě jednou … Z ničeho nic se za mým hřbetem zapráilo. Ten efekt jsem znal. Střílejí po mně z flaků. Sakra, jetě mě sloí a já jsem jim chtěl předvést, co umím. Okolo mne vyskakují záblesky. Bez mekání jdu na přistání. Vysouvám podvozek. Zelená kontrolka hydrauliky svítí.

Brzdicí klapky mám taky vysunuté … kola podvozku se dotýkají betonu … Naroluju blízko k lavočkám. Běí ke mně několik sovětských vojáků.

Vypínám motor. Vyskakuju z messera.

Kde je můj kamarád?” ptám se.

Tam,” ukazuje jeden z řadových vojáků s pukou. Soudím, e je to stráný.

Pomozte mi roztočit setrvačník, abych mohl nahodit motor říkám a současně instruuju ochotného stráného jak má zatočit klikou.

89

Motor posluně naskočí a já roluju k Ferovi Hanovcovi. U mě očekává v kruhu sovětských důstojníků, usmívá se. Jeden z důstojníků mě ádá o pistoli a mapu. Podávám mu je a hned vysvětluju situaci.

Za námi letí skoro třicet letadel různých typů,” říkám. Vechna tady budou přistávat. Tak po nich nestřílejte. Jsme sloventí piloti a chceme s vámi bojovat proti faistům.”

Nakonec z rozhovoru vyplynulo, e ná přelet u nich nikdo neavizoval.

A jména Trnka a Talský jim neříkají vůbec nic.

Tak to pěkně zpackali, ti nai páni,” říká Fero.

A já se tu jetě předvádím,” vztekám se sám na sebe.

Má kliku, u jsi mohl být pod kytičkama,” směje se mi zkuenějí Fero. Ale není čas na zbytečné řeči. U přistávají pětistovky” - stíhačky československé předválečné výroby. I po nich střílejí. Rozkaz jetě nestačil proniknout. Jedna obyčejná věta: Zastavit palbu!” je teď nesmírně důleitá. Závisí od ní ivoty mnoha pilotů. Sověttí důstojníci běí do palebných postavení protiletadlových baterií. Teď u přilétají pomalejí stroje a kdy piloti zjistí, e se po nich střílí, přistávají do trávy kolem letitě. Kadému se zračí v tváři nepochopení. Co se děje? ptá se jeden druhého.

Mezi posledními přilétají německá průzkumná letadla typu FW-189, která jsou velmi nedobře zapsána do due kadého sovětského člověka.

I malé děti je znají pod přezdívkou rám”. Tam, kde se objevily, obyčejně následovalo bombardování. Kdy se rámy” objevily nad sovětskými jednotkami, řezaly po nich vím, co bylo po ruce, snad i kamením.

Zbytečně jsme teď vysvětlovali, e i ony patří k nám. Nae slova těko mohla přehluit střelbu.

To jsou nai!” křičím do ucha serantovi, který manévruje hlavněmi kulometného dvojčete po modravém Ivovském nebi za nepřestávajícího rachotu vlastní zbraně.

Čert je vem!” odpovídá. Pro něho to jsou nepřátelská letadla. A taky to byla vlastně pravda, protoe a do této chvíle nikdo sovětské velení o naem přeletu oficiálně neuvědomil.

Byli jsme tedy v Sovětském svazu. Nepočítali s tím, e přijdeme, ale pohostili nás tím, co měli. Slanina, černý chléb a čaj se staly nejen jídlem, ale symbolem nového bojového přátelství.

Procházíme se po letiti, prohlííme lavočky i americké cobry a informujeme se o jejich letových a bojových vlastnostech. Vtom ke mně přistoupí jeden sovětský důstojník a říká: Pojď se napít,” a u rozkládá svůj koený kabát do stínu blízkého stromu. Odněkud vytahuje láhev vodky a hořčičák”. Vrchovatě nalévá a nabízí mi.

90

To je moc,” bráním se.

Tak jsi pilot nebo co …”

Nedá se nic dělat. Přípitek na přivítání musí být. Slunce nesnesitelně pálí. Najednou si toho máme straně moc povídat, vdy jsme oba stíhači.

Nakonec se setkáváme i s velitelem Skupiny vzduných zbraní majorem Trnkou. Vyprávěl nám o svém dramatickém letu na kurýrním a spojovacím letadle Fi 156, zvaném torch. Letěli bez mapy a padáků.

Byla noc. Výfuk chrlil modré plameny. Posádka se bála, e je prozradí.

Pilot vletěl nejdřív do mraků, aby se kryl a kdy vypadl z mraků, byli nad frontou. Viděli záblesky výbuchů dělostřeleckých granátů. torch stoupal téměř ke čtyřem tisícům. Chtěl se pojistit před napadením ze země. Bylo to správné, protoe dlouhé meče světlometů u prosekávaly oblohu.

Pilotovi nezbylo nic jiného ne vypnout motor a několik minut plachtit.

Tenhle klamný manévr se podařil, světlomety zhasly, ale pilot ztratil orientaci. Nakonec nepřistáli na Ivovském letiti, ale u polského Zloczo-wa. A to pak zkomplikovalo celou organizaci přeletu Skupiny vzduných zbraní z Preova do Lvova. Trnka nás seznámil i se situací na Slovensku, a teď jsme se dozvěděli, e slovenský lid povstal proti faismu. Letci si kladli otázku, jestli byl za této situace přelet Skupiny tím nejastnějím řeením. Nebyli bychom víc platní doma?

Letitě TORKI 6. září 1944

Major Trnka vydává Hanovcovi a mně rozkaz, abychom na svých messerech přeletěli na letitě Tri Duby. Máme tam posílit kombinovanou letku a doručit tajnou potu. S námi má letět i jeden FW-189. Budeme ho provázet. Setkáme se před frontovou linií. Protoe jetě máme výsostné znaky letectva slovenského státu, který je se Sovětským svazem ve válečném stavu, dostáváme rozkaz, abychom simulovali vzduný boj se sovětskými stíhačkami La-5 (lavočkami”). To je dost riskantní. Nevíme toti, které lavočky jsou pro tento fingovaný boj vyčleněné. A vůbec -

celý ten přelet je nebezpečný.

Dalím problémem je áva”. Moje nádre jsou prázdné. Motor vyaduje vysokooktanové palivo, které na letiti v Torki nemají. Sověttí specialisté mne vak ubezpečují, e dokáí zvýit oktanové číslo u nich pouívaného benzínu. Svoje slovo splnili. Natankovali můj stroj benzínem, obohaceným jakousi směsí mně neznámého chemického sloení.

Loučím se s kamarády, kteří nám závidí, e letíme domů. Myslím na své děvče v Pieanech. Setkáme se na mostě jako obvykle.

91

A co jestli jsou Pieany v pásmu obsazeném nepřítelem? Informace, které máme, si odporují. Víme jen to, e Slovensko povstalo.

Slunce pomalu klesá k západu. Hanovec a já nasedáme do main.

Nebe je nádherně modré. Nahazuju motor. Vyvalí se z něj chuchvalce černoedého kouře. To dělá ten nevhodný benzín. Roluju na start. Cítím sníený výkon motoru. Ale nemám na vybranou. Přesunu plynovou páku do polohy start. Mrknu na přístroje. Teplota motoru je v pořádku.

Hanovec se u rozjídí po ploe. Jdu za ním. Moje letadlo za sebou nechává brázdu černých výfukových plynů. Ale u jsem ve vzduchu.

Stoupám do čtyř tisíc. Jen aby se mi nezanesly svíčky karbonem. To by znamenalo nouzové přistání. A to je vdycky velmi nebezpečné, i kdybych hned nael vhodnou plochu. Jistě by mě zajali. Buď faisté nebo sovětské jednotky. Raději nemyslet. La-5 a FW-189 nepřiletěly na místo srazu. Fingovaný souboj se tedy nekoná.

Viditelnost je nádherná. Temně modré zářijové nebe se na západě zbarvuje do popelava. Louky svítí smaragdem, geometrické tvary polí mají barvu opálu, řeky jiskří stříbrem. Černozelené masívy hor na obzoru. Dědinky, osady, města a městečka pospojovaná bílými stukami silniček. V jedné elezniční stanici si přímo poeticky bafá parní lokomotiva.

Slunce pálí plexisklem kabiny, messer se v pravidelném hukotu chvěje. Krásnou chvíli odpočinku kalí jen obava, doletí-li můj stroj do cíle. U vidím Vysoké Tatry, jejich títy jsou na úpatí poseté svítícími budovami hotelů a sanatorií. Jsme doma. Měním kurs letu. Mezi horami se líně valí Hron. U jsme nad Banskou Bystrici, točíme to nad Poranou, protoe máme rozkaz přistávat ze vstupního koridoru Sliač.

Stahuju plynovou páku, abych přikrtil plyn, přepínám vrtuli na větí sklon náběhu, vysouvám přistávací klapky a potom podvozek. Zelená kontrolka signalizuje, e hydraulika pracuje, podvozek je tedy vysunutý…

nasazuju na přistání. Ale něco tu nehraje…Okolí velitelské budovy je prázdné a vojska se motají v okopech. Poplach! napadlo mě.

Nedorozumění. Mají z nás strach. Povstalci a nad nimi německé stroje.

Roluju za Ferem Hanovcem ke stojánce”, ten u vyskakuje z messera a běí k velitelské budově odevzdat důleitou potu. Naproti mu běí ná malý Ferko Cyprich. Je učitelem létání a zná důvěrné vechny stroje, které jsou ve výzbroji kombinované letky. Cyprich je nejen dobrý pilot, ale i vynikající střelec. U má na kontě prvý sestřel - velké třímotorové letadlo Ju-52.

Fero,” zastavuje Hanovce, má to nabité?”

Samozřejmě,” odpovídá druhý Fero.

92

Nahoře je fric, měl bys ho sloit!”

Hanovec vak říká: Mám důleitou potu, musím ji odevzdat nadporučíkovi inglovičovi.,. ale kdy má kurá, tak zlom vaz. Kanóny jsou nabité, ale benzínu je na dně…”

Cyprich běí ke mně. Zrovna si odepínám popruhy.

Rudo, nad námi je Fockewulf stodevětaosmdesátka, má dost nábojů?”

Jasně.”

Tak hurá na něj!”

Místo odpovědi zvednu palec a ukáu mu zuby. Znovu upínám popruhy. Konečně pořádná práce. Za pár minut jsme u ve výce tisíc metrů. Německý motor se nějakým zázrakem nevzpírá a hltá ruský benzín. Mrknu na oblohu. Vtom vidím fricka. Letí asi ve výce tisíc pětset metrů proti slunci. Vzdaluje se nad Kremnické vrchy k Pieanům, kde má pravděpodobně základnu. Dávám Ferkovi Cyprichovi znamení, e je ná. Ferko ukazuje, e rozumí, (radiostanice nefungují).

Faista předpokládá, e nám unikne. Doufá, e se ztratí v oslňujícím pozadí, doufá ovem marně. Přehozením páčky na kniplu odjiuju knoflík kanónů. Rozsvítím zaměřovač a pomalu přidávám plyn. Fricek pochopil, e let ,naslunce” ho nezachrání a asi proto vletěl do bledého kumulu. My za ním. Picháme půlkilometrovou vrstvou mraků. Teď jsme nad ním a máme ho před sebou. Obrací k severu. Zkracujeme vzdálenost na účinný dostřel. Ferko zprava a já zleva. Téměř současně spoutíme kanóny. Fricek letí dál. Opakujeme palbu. Fricek se poloil na křídlo, jeho dlouhá kabina zajiskřila v slunečních paprscích. Vidím posádku. Straně se mi potí dlaně. Já i Ferko střílíme. Z ocasu mu odletují kusy plechu. Míjíme ho velkou rychlostí. Znovu střílíme. Fockewulf 189 se převaluje na předek a roubovým letem padá do syté zeleně lesů. Náraz, mohutný záblesk. Jedno křídlo mu odletělo a padá o kus dál od hořícího trupu.

Vracíme se na Tri Duby. Oba máváme křídly a v ostrém úhlu přistáváme.

Kamarádi nám běí blahopřát. Vysedáme z letounů.

Tak kdo ho sloil?” ptají se.

Ferko Cyprich ukazuje na mě a já na něj.

Tri Duby 9. 9.1944

Měl jsem pohotovost. Seděl jsem v kabině messerschmitta 109 G a čekal, lépe řečeno četl jsem. Slunce nelítostně rozpalovalo duralový plech a já jsem se potil v letecké kombinéze. Dlouhý čas čekání jsem si chtěl zkrátit čtením, ale to mě v této situaci nebavilo.

93

Mylenky utíkaly do Piean obsazených faisty, kde zůstalo mé děvče, o něm jsem do této doby neměl ádné zprávy.

Tyto nudné hotovosti byly potřebné. Faisté provokativně a drze, bohuel často taky beztrestně, přelétávali na svých rychlých strojích povstalecké letitě a dávali nám tak najevo nai bezmocnost. Jenome jetě netuili, e my dva s Hanovcem jsme před třemi dny přiletěli na messerech ze Sovětského svazu. Fockewulf, kterého jsme v den naeho příletu sloili s Cyprichem, pravděpodobně nestačil podat kontrolnímu středisku zprávu o naí existenci.

Velitel kombinované letky nadporučík inglovič rozhodl, e omezí provokace nepřátelských pilotů nad naím letitěm, a chtěl k tomu vyuít jednoho ze dvou messerů, který měl být kadý den připraven ke startu na nepřátelský průzkumný letoun.

Najednou z ničeho nic vykřikl můj mechanik: Poplach!”

Podíval jsem se na něj a potom na radistu, který ke mně letěl od nedaleké goniometrické stanice a vysvětloval: Vzduná hláska od Prievidze hlásí Ju-88. Směřuje k nám. Velitel letky přikazuje startovat na cíl… zlomte vaz!”

Zdvíhám ruku na znamení, e rozumím, a současně dávám pokyn mechanikovi, aby klikou roztočil setrvačník. Motor jsme občas spoutěli, take má teď správnou provozní teplotu a bez problémů ihned naskočí.

Pohled na přístroje. Plyn do polohy start” a enu se z místa, abych byl v co nejkratím čase ve vzduchu.

Startuju ze severu na jih; jen co se po prudkém zrychlení vznesu do vzduchu, zasouvám podvozek, abych co nejdřív eliminoval odpor vzduchu. Stoupám na plný plyn. Za pár minut u mám výku víc ne dva tisíce metrů. Rozhlíím se po obloze. Nebe je nádherně modré. Kupovitá oblačnost vytváří bizarní tvary. Junkers nikde. Třeba si plachtí v krásných bílých zákoutích mraků, které se kupí nad Kremnickými vrchy.

Najednou spatřím na obloze černý bod. Letí proti mně. Roste obrovskou rychlostí. U vidím jeho dva motory a kabinu lesknoucí se v slunci. Spatřil mě i on. Pilot změnil původní kurs. Obrací na sever a potom na západ. Chce se vyhnout boji. Spatřil messera, ale není si jistý, komu patří. Ví jenom to, e je nad povstaleckým územím a tak je lepí se stíhačce vyhnout. Uznávám pilotův instinkt. Dotahuju plynovou páku na doraz. Stroj se chvěje, ale zvyuje rychlost na est set kilometrů v hodině a rychlost jetě stoupá. Mám nad ním převýení nejméně pět set metrů a to mě uklidňuje. Německý bombardér mi teď ukazuje záda.

94

Zkracuje vzdálenost mezi námi. Spoutím se na něj z převýení jako jestřáb a získávám tím znovu na rychlosti. U nás dělí jen dvě stě metrů.

Na horní střelecké věi vidím čtyři černé hlavně kulometu a mezi nimi hlavu v kukle.

Střelec je asi zmatený, kdy musí zaměřovat na messerschmitta.

Vyuívám jeho rozpaků. Teď záleí na tom, kdo bude rychlejí. Junkerse mám po levé straně, ale v nitkovém kříi zaměřovače. Mačkám současně spoutě kanónů i kulometů. Nic. Moje zbraně mlčí. Zlomek vteřiny a u po mně pálí střelec z horní věe. Z jeho hlavní vyletěly rudé svítící střely. Mám dojem, e vechny letí přímo na mne. Je to optický klam. Musím uhnout nebo mě dostane. Za plného plynu přitahuju řídící páku a na břicho a pravou nohou vykopnu pedál směrového kormidla, abych se výkrutem dostal nad bombardér. Pod námi se vlní zelenočerné moře strmých lesů. A znovu zaútočím z převýení na veliké letadlo s pevným přesvědčením, e moje zbraně spustí. Přibliuji se k letadlu jetě blí. Střelec v horní věi soustředěně míří… Mačkám tlačítka kanónů a kulometů. Zbraně mlčí… moje … frickovy ne. Z jeho čtyř hlavní vylétly ohnivé květy smrti. Potí se mi dlaně a po zádech mi čůrkem stéká pot.

To je neuvěřitelné! Moje vdycky spolehlivé zbraně oněměly. Dostal jsem slepý vztek. Musím to zkusit jetě jednou. Ani si neuvědomuji, e to je sebevrada nalétávat na čtyři kalající hlavně velkoráního těkého kulometu. Točím stroj doprava, abych to jetě jednou a naposledy zkusil.

Zlost je tentokrát silnějí ne strach … V kabině cítím plyny. Ten darebák mě pravděpodobně osolil. Teplota motoru prudce stoupá, ale tlak oleje klesá. Tie zakleju. Mrknu pod křídla. Vzduch mi zdvíhá plechy na náběné hraně.

Teď na toho lumpa zaútočím z boku a z převýení, a se potrápí s vypočítáváním oprav.

koda, e mne nenapadlo vyzkouet si zbraně dřív. Zlost mi docela zaslepila oči a rozum. Jednám zcela podvědomě. Jako ve snu. Oči na zaměřovači… kabina junkerse v nitkovém kříi… oprava pro nadběh …

tlačítka spoutě … Moje kanóny a kulomety jsou hluchoněmé… Krucifix!

Zařvu bezmocně právě ve chvíli, kdy proti mně vyletěl gejzír rudě svítících střel z horní věe, odkud se na mne jeí čtyři černé hlavně a mezi nimi bledá, ale klidná tvář střelce. Vzdávám se. U to nemá smysl.

Nemůu udělat víc. Kdosi zanedbal své povinnosti, kdy mne nechal vzlétnout bez předchozí kontroly zbraní.

Znechuceně přistávám. Vyskakuju z letadla. Zlostně házím na zem kuklu a brýle. Kamarádi běí ke mně.

96

Tak co, Rudo, sloils ho?”

Jděte do háje!… Podívejte se mi na zbraně …”

Mechanik skládá kryt kanónů a prohlíí jejich mechanismus.

Vzpříčily se,” konstatuje sue. Mizerné náboje …”

Jak je to moné?”

Člověče, napočítal jsem ti dvacet osm zásahů,” říká. Ale mně je vechno jedno, rezignovaně se posadím na zajifovací klíny podvozku a prohlásím:

Dokud nesestřelím nacistické letadlo, tak se neholím …”

Moje letadlo je děravé jak řeeto, jenom zázrakem mne palubní střelec nesestřelil.

Tri Duby 10. 9.1944 -neděle

Dnes je ideální počasí. Jen na dlouhém horizontě Nízkých Tater sedí lehoučké bílé mráčky. Poslední dny se opravdu vydařily. Kombinovaná letka odpočívá. Velitel udělil několika přísluníkům volno k oputění posádky. Tito astlivci se oblékli do vycházkových uniforem. Utáhli si opasky se zavěenými bodáky, které jim dodávají sebevědomí. Jak se říká: voják bez bodáku jako růe bez trní.

Ale kam jít? ptají se jeden druhého. Kdosi říká: na Radvanský jarmok. Hurá! oceňují ten nápad ostatní.

Dopoledne se potuluji po letiti, jsem u taková nátura. Ferko Cyprich píe dopis své vyvolené a nechce si se mnou povídat. Jdu ke góniu, kde jsou v pohotovosti oba messery, ten můj u stačili po včerejím vzduném ,boji’ mechanici pose- ívat.

Ani odpoledne nedokáu vymyslet jiný program ne povalovat se kolem svého stroje. Jsem prostě zblázněný do letadel. Leím pod křídlem a uvauju o včerejku, kdy najednou vypadne z gónia radiotelegrafista a křičí: POPLACH!”

Trochu líně vstávám a zatáhnu si zip na kombinéze. Nasadím kuklu s brýlemi a naskočím do svého stroje. Mechanik mi automaticky roztočí setrvačník, motor okamitě chytí a u startuji od gónia na jih. Jen co se odlepím od země, zatahuju podvozek. Dívám se dozadu a a teď si uvědomuji, e druhý pohotovostní pilot nestartuje.

Ve sluchátkách se ozvalo zapraskání, ale pozemní radiostanice jetě mlčí a já čekám na rozkazy.

Zatahuji plynovou páku a na doraz a řídící páku úplně k sobě. Vtom po levé straně zpozoruji devět Ju-87, nazývaných tuky. Právě se ozvala kontrolní pozemní radiostanice.

Chlapče, nemá zavřenou levou podvozkovou nohu … a dríme palce. Doufám, e je vidí?”

97

Jasně,” říkám a pohlédnu na palubní desku. Jedna kontrolka opravdu svítí červeně. Zatahuju podvozek a stoupám do výky dva tisíce metrů.

Dělám okruh, abych se jim dostal za záda. Je mi jasné, e letí bombardovat letitě, které jim u delí čas pije krev. Můj neúspěný vzduný boj je pořádně navnadil.

Dostihuji poslední roj. Mám přímo ideální vzdálenost pro střelbu. Ne víc ne čtyři sta metrů. Vidím do tváře vem třem palubním střelcům posledního roje. Vichni tři mě mají na muce, ale nikdo z nich ze svého kulometného dvojčete nestřílí. Vybírám si velitele roje a zamířím.

Mačkám spou kanónů. Zase nic. Včerejí zrada se opakuje.

Ale nedá mi to, nechci se vyhnout boji. Jetě jeden pokus. Kristepane!

Ké ty moje zbraně zazpívají… Z převýení nalétávám na poslední roj.

Zase nic. Míjím tuky ve dvaceti-metrové vzdálenosti. Kdy je předlétávám, vidím vyděené obličeje střelců, kteří jsou v tom nevelkém bombardám obráceni zády k pilotovi, aby svými přesnými kulomety mohli kosit pronásledovatele.

Tímhle rozhodným, ale v podstatě íleným nápadem rozbíjím útočnou formaci tuk. Vějířovitě se teď rozlétávají do stran a bezcílně se zbavují první série bomb. Vidím, jak vypadávají zpod křídel a potom vybuchují v poli nedaleko Hronu. Do toho chtějí něco říct i nai protiletadloví děiostřelci v postaveních před Hájniky. Jene si mě v tom spěchu asi spletli, protoe jejich flaky vybuchují vedle mne.

Nechávám tuky tukami a podívám se nad Zvolen. Tam se nesou ve dvoutisícce messerschmitty. Mezitím tuky zorganizovaly formaci a umlčely nai protiletadlovou baterii.

Ve sluchátkách se mi ozývá kontrolní radiostanice.

Chlapče, jsi dobrý, ale nemá anci. Za zády má čtyři messery … Ty proklatý zbraně zase stávkujou, e? Zmiz z prostoru!”

Střemhlav se poutím na zem a v nízké výce přeletím nad Radvanský jarrnok, Banskou Bystrici a enu si to přes Březno a k Telgártu. Tam to obracím a vracím se zpátky. Ve výce asi tři tisíce metrů vidím nad Nízkými Tatrami znovu vechny čtyři messerschmitty.

Pro jistotu se přehoupnu přes Rudohorie nad Tisovec. Nezpozorovali mě. Vracím se na letitě. Velitelská budova je pokozená, ale stojí.

Jeden hangár hoří a z několika .kravek’ a ,éček’ jsou jenom spálené trosky. Přistávám a potom roluju ke góniu. Vyskakuju z letadla a odplivuju si.

Pálí mě v aludku a celý se třesu. Vyjdu před gónio. Tam u mě chlapci informují o tragických následcích bombardování. Zahynulo několik lidí. Některé jsem znal osobně a nechce se mi věřit, e u nejsou mezi námi…

98

A teď si uvědomuji, co se stalo. Kdy jsem bezbranný brouzdal nad horami, přiletěly nad Tri Duby těké bombardéry a udělaly jim tu hodinové peklo. Já jsem měl pro změnu peklo na nebi. Ale znovu jsem měl těstí. Vyvázl jsem nejen se zdravou kůí, ale zachránil jsem i svůj stroj. Druhý messer je po útoku děravý jako řeeto a pravděpodobně nám u nebude nic platný. koda, e jsme dnes tak zaváhali. Faisté dokonale vyuili momentu překvapení a my jsme s tím nepočítali.

Tri Duby 12. 9.1944

Nadporučík inglovič vyhotovil rozdělovník pro hotovosti pilotů. Dnes slouí Ferko Cyprich. Zbraně jsou na naem messeru v pořádku. Měli jsme monost vyzkouet jejich mechanismus. Horí je to s náboji. Jetě těstí, e nám ochotní pěáci přinesli náboje, vybrané z trosek,trička’, kterého jsme nedávno s Ferkem sloili.

Ferko Cyprich startuje na poplach. Pozemní kontrolní radiostanice mu určuje cíl dvoumotorový Ju-88, který se blíí nad Banskou Bystrici.

Pravděpodobně dostal chu bombardovat město. Je třeba mu to překazit. Ferko je u ve vzduchu. Jeho stroj se ztrácí v podzimním oparu nad Nízkými Tatrami. Někde tam u svádí boj. Vrátí se? Čekáme a trneme. Dvacet - třicet - čtyřicet minut. Nekonečných čtyřicet minut.

Konečně, oddechneme si. Ferko se vrací. Mává křídly. Potom simuluje útok na letitě. Je nám jasné, e ho dostal.

,,Tak honem, jak to bylo?” ptáme se.

,,Zasáhl jsem mu pravý motor, na víc jsem neměl náboje.”

Druhého dne jsme dostali zprávu, e se junkers rozbil o vysoké hory u Března. S jedním motorem nemohl stoupat. Několikačlenná posádka zahynula. Nikdo se nepokusil vyskočit padákem, stejně by mu to tak nízko nad zemí nebylo nic platné.

Tri Duby 16. 9.1944

Na velitelské budově ječí siréna. Poplach. Mechanici ukazují kamsi do neurčita. Skočím do letadla a ihned startuju na cíl, který nevidím. Nad Zvolenem poloím stroj na ucho a letím směrem na arnovici. Něco mi naeptává, e můj cíl přijde od západu. Taky dnes je krásné modré nebe. Píchnu si jeden načechraný kumulus, abych se dostal do tří tisíc metrů. Rozhlíím se kolem sebe, potom velkými a malými dírami v lehoučkých obláčcích na zem, nikde ani stopy po neznámém vetřelci.

99

Vracím se nad letitě, kdy vtom zpozoruju čtyři černé obláčky kouře a uprostřed nich velký bombardér Ju-88, podobný tomu, který mě devátého září skoro sloil. Protiletadloví dělostřelci si ho flaky krásně označili. Od letadla se odlepily ty dvě čertovy věci a letí k zemi, kde po nich zůstalo jen krátké zablesknutí. Bomby. Současně s nimi se ozvala pozemní kontrolní radiostanice a navádí mě na cíl.

Haló, Rudo, slyí mě?”

Slyím tě dobře.”

Má ho nad Sielnicí…”

Teď u ho vidím i bez tebe. Jdu na něj, chlapci.”

Jene právě jsem to zakřikl. Pilot bombardéru mě včas a na velkou vzdálenost zpozoroval a po prudkém piku se mi ztratil v některém z hlubokých údolí. Pomohlo mu i jeho tmavozelené maskování. I kdy

jsem netuil jeho polohu, věděl jsem, e záchranu můe hledat jen v přízemním letu. Z výky asi tři tisíce letím střemhlav do zeleného moře smrků. Najednou ho vidím těsně před sebou a mám co dělat, abych se mu vyhnul, jestlie to do něj nechci napálit v rychlosti est set kilometrů.

A to nechci. Nejsem přece kamikaze. Míjíme se o chlup. Jsme nad Hronem, který se v těch místech otáčí k jihu. Svíčkou stoupám nahoru, abych získal převýení. Kdy jsem vyrovnal stroj vidím, e se bombardér zbavuje svého smrtonosného nákladu a spoutí bomby do lenivého ohybu Hronu. Potřebuje se docela odlehčit. Teď se mě u nezbaví, darebáku!

Kontrolní radiostanice se odmlčela. Nemám s ní spojení. Bombardér prudce zatočil doprava. Kupodivu střelec v horní věi dnes mlčí.

Nadýchnu se, zamířím. Mačkám spou kanónů, v okamiku, kdy nemám víc ne dvě stě metrů převýení. Stačila krátká dávka a z jeho pravého motoru odlétávají kusy plechu. Těké letadlo letí jetě okamik rovně, potom přepadává na pravou stranu a křídlem brousí o vrcholky smrků. Z motoru se mu vyvalil černý kouř a potom se zapíchl do protějího svahu. Přeletím nad místem pádu a vracím se na letitě.

Tri Duby 4. října 1944 .

Nebe zataené 5/10. Mraky ve výce kolem tisíce metrů. Z jihu na sever letí nad Kremnické vrchy FW-189. Viděl jsem u ze země jeho modré břicho”. Spatřila ho i hláska. Siréna na velitelské budově nepříčetně ječí. Skočím do svého messera a startuju jiním směrem.

Točím stroj na sever. pičky kremnických títů jsou v oblacích. Rádio nefunguje. Ztratil jsem ,íncka’ z dohledu a budu si ho muset nalézt.

Nebude to lehké, protoe počasí není právě nejlepí.

100

Jak mě spatří, bude hledat záchranu v temných mracích. Ale jetě mě nezpozoroval. V momentě jsem nad mraky, ale i nad ním. Dolétávám k němu. Teď mé spatřil, Řítí se do hluboké propasti mračen, kde hledá záchranu. Pikuju za ním. Ztrácí se mi v neproniknutelné mlze. Letím ,na blinď. Náhoda chtěla, e se dlouhá kabina ,fricka’ na okamik zaleskla ve vzdálenosti asi padesáti metrů, ale hned se utopila v husté mlze.

Najednou jako by ual. edivé mraky zůstaly za námi a před námi je azurové nebe s horizontem Martinských holí.

Lepím se na ,fricka’, který se více méně neastným manévrováním dostal do mého zaměřovače. Jene přechod z temných mraků do plného jasu je tak silný, e mě oslepuje. Dlaní si protřu oči. Pilot fockewulfa mě objevil. Letí střemhlav k zemi, chce se zachránit nízkým letem. Vrhám se na něj. Střelec na mě pustil dlouhou dávku svítících střel. Jeho obrysy mi vyplňují celou plochu zaměřovače. Mačkám knoflíky spoutě kanónů.

Krátká dávka. Z levého motoru vylehl oheň a dlouhý pletenec černého kouře … Neuvěřitelné, ,fricek’ letí dál. Dokonce provádí obrátku.

Nesmysl. Nedokáu si to vysvětlit. Moná, e má prostřelené řízení. Teď by ho sloil i začátečník. Znovu zahřmí moje kanóny. Cítím při střelbě jemné chvění’. Napálil jsem mu to do chvostu, z něho odlétávají tisíce tříseček … ;fricek’ dělá salto. Jedno, druhé. A potom sebou pratí zády na hranici lesa a pastviny. Záblesk. Výbuch, který víc tuím ne slyím.

Oheň a černý dým. Oblétávám to místo v kruhu. Tam vzadu u je Turčianský Svátý Martin. Jeho střechy září v poledním slunci. Vracím se na letitě…

101

BÁSNÍK

OD JELENSKÉ SKÁLY

Vyprávění jeho ivotního příběhu bych mohl začít, uvádí Jozef Kočí, i odněkud zprostředka. Třeba od vzruujících chvil v bojových zákopech u Čremoného, kde byl ve funkci politicko-osvětového pracovníka, či od smrtonosného náletu faistických stíhaček při ústupu do hor, kdy projektil z leteckého kulometu zasáhl jeho batoh; nebo podrobným popisem strastiplného, pro mnohé tragického, čtyři dny a čtyři noci trvajícího pochodu z kóty Jelenská skála nedaleko staré hornické osady Richtárová přes Satré Hory, Donovaly, Liptovskou Lunou, Magurku, po horském hřbetě Chabence do Mýta pod Ďumbierem v osvobozené Bystrianské dolině nedaleko Podbrezové. Byl by to docela zajímavý a lákavý postup … Ale nemohu. Logika Ivanova ivotního příběhu si vynucuje jednoduí, nekomplikovaný, prostý přístup. Vyaduje postupné odhalování situací a událostí, které ovlivňovaly, podmiňovaly a formovaly jeho svéráznou osobnost.

A proto začnu, jak se říká, od Adama, vědomě ustoupím do pozadí, aby výpověď Ivana Terena, básníka od Jelenské skály, jak jsem si ho pro sebe důvěrně nazval, vyzněla v plném rozsahu …

,,Asi takhle … začíná své vyprávění trochu rozpačitě. Pocházím ze čtyř dětí pokrokového učitele Jána Terena, rodáka z Lubetové. Osud ho zavál ze středního Slovenska do chudé dědinky Slatina nad Bebravou pod Stráovskými vrchy. Tam působil v evangelické jednotřídce. Jednapadesát roků, ačkoliv hned kdy tam přiel, chtěl zabalit kufry a odejít. Nakonec to byla jeho první a jediná učitelská tace. Zůstal a tady skončil jeho plodný ivot. Tady se narodili mí bratři a sestra a já.

Ačkoliv jsme ili v nepředstavitelně skromných poměrech, otec se snail, abychom měli vyí vzdělání. V něm viděl cestu k lepímu a astnějímu ivotu. Mě dali rodiče na gymnázium v Trenčíně. Ale nebylo to tak jednoduché, jak se na první pohled zdá. Nejdřív jsem musel udělat přijímací zkouky a ty byly velmi náročné a přísné. Ze čtyř set přihláených mohlo být přijato kolem stovky uchazečů .. Take dnení časté stínosti a nářky na systém výběru na střední a vysoké koly nejsou vdy na místě …

102

Jak u jsem řekl, výběr byl velmi náročný a přísný a ani já jsem neuspěl na první pokus. Podařilo se mi to a po diferenciální zkouce z druhé třídy měanské koly.

Trenčanské prostředí s bohatým kulturním a společenským ivotem nabízelo nezkuenému vesnickému chlapci irokou paletu lákavých zájmů a rozptýlení. Tohle nebezpečí jsem si uvědomil dost pozdě a svůdným nástrahám jsem velmi rychle podlehl… A výsledek? V tercii jsem propadl. Zklamaný otec u nechtěl, abych chodil dál na gymnázium, uvaoval o tom, e mne přihlásí do baovské pracovní koly v tehdejích Baova-nech, dnením Svitě.

O mém dalím vzdělání nakonec rozhodla svérázná náhoda. Otec, typický kantor, jak je známe z naí starí literatury, si za roky svého působení ve Slatině nad Bebravou vyslouil pověst člověka, který dokáe v kadé situaci poradit a pomoci. Byl felčarem i zakladatelem úvěrového drustva, byl poradcem sezónních zemědělských dělníků, kteří odcházeli za prací na Dolniaky, na Moravu a do Čech, ve věcech sociálního pojitění, je jim zaměstnavatelé neradi přiznávali. Často pomáhal připravovat děti ze Slatiny a okolních vesnic na gymnaziální studia. A právě tak i po mém ztroskotání v Trenčíně připravoval jistého Janka ze sousední vesnice, který touil stát se farářem, na evangelické kolegiátní gymnázium v Preově. Chlapec přijímací zkouky úspěné sloil, ale pak nastaly nečekané komplikace. Kdy Jankova maminka zjistila, e Preov je tak strané daleko, ,a na druhém konci světa, odmítla syna samotného na studie pustit. A tehdy můj dobrý tatínek rozhodl, e zároveň s ním zkusím dokončit svá studia i já.

A tehdy jako by se stal zázrak! Nové prostředí i tiché výčitky za trenčanský neúspěch a vděčnost rodičům za novou anci, kterou mi poskytli, na mě zapůsobily velice blahodárně - při opakování tercie jsem se vytáhl: kolní ročník 1936/37 jsem absolvoval se samými jedničkami.

Tady v Preově mě zastihly jetě poslední dva roky bývalé buroazní republiky, ale také bouřlivé a bolestné období jejího rozpadu. Události, které následovaly, nemohly nezanechat stopy na formování mého politického uvědomění. Vídeňská arbitrá a ztráta jiního pohraničí, okupace Koic, metropole naeho východu, horthyovci, to vechno se markantně a jasně odráelo na tehdejím a zvlá studentském ivotě.

Faizace, která se u tehdy projevovala řáděním gardistických přisluho-vačů budoucího klerofaistického reimu, náboenské a národnostní třenice, které se v těch letech projevovaly markant ně zvlá na východním Slovensku,

103

přípravy hitlerovských hord na okupaci Polska, jejich pozdějí věrolomný útok proti SSSR, vyloučení idovských spoluáků ze studia, jejich odsun do koncentráků, to vechno byly události, které v nás budily odpor a vzdor, roznítily a utuily moji nenávist vůči reimu hlinkovců a inspirovaly mě k hledání cesty aktivního boje proti faismu.

A tak jsem u koncem roku 1938 jako funkcionář naeho vzdělávacího krouku Andreje Sládkoviče navázal spolupráci s podobně smýlejícími středokoláky z podobných krouků na jiných kolách. Třeba zdůraznit, e tehdejí vzdělávací krouky byly místem seberealizace pro ty, kdo

zkoueli svůj talent a schopnosti v literárních pokusech, v přednesu poezie, v hudbě, ve zpěvu. Programy jejich schůzí tvořilo recitování verů, často i vlastní tvorby, přednáky z oblasti literatury, historie, dokonce i z oblasti přírodních věd. Jejich autory bývali ti z aktivnějích členů krouku, ale ani druhá část .obecenstva’ nebývala pasívní, často se aktivizovala v bohatých a prudkých diskusích, v hodnocení programu a nejednou vyústila do rozboru naléhavých témat, jak je přináela bouřlivá současnost. Tyto nae diskuse byly,dílnami’, v nich se kovaly a brousily názory na svět, na lidstvo, na politiku, na současné politické dění. A samozřejmě se tu utvářely svazky a spojenectví těch, kteří stejně posuzovali dobové problémy a stejně odsuzovali faizaci ivota, odbourávání i toho posledního zbytku demokratických názorů, které nám vtěpovali nai pedagogové.

V rámci činnosti tohoto krouku začala i moje cesta k psanému slovu, lépe řečeno ze začátku nejprve k reprodukci psaného slova - k recitaci poezie. Netrvalo dlouho a stal jsem se známým recitátorem, a věnčila mě mnohá vítězství z reci-tačních soutěí v Preově … To mě přivedlo i ke spolupráci s rozhlasem, kdy se zároveň se stěhováním koických kol přestěhovala do Preova i koická rozhlasová stanice, kterou vedl známý literát Anton Prídavok.

Nová situace, v ní se rozhlasoví pracovníci ocitli, je nutila vybudovat si nové autorské i interpretační zázemí. Bylo přirozené, e nové spolupracovníky hledali i v irokých řadách studentské mládee. Při výběrové zkouce jsem obstál. Svou rozhlasovou činnost jsem začínal v tehdejím vysílání pro koly. Spolupráce s rozhlasem pro mne znamenala značné finanční přilepení, ale předevím výrazné podpořila rozvíjení mého politického uvědomění. Kontakty s osobnostmi, jakými tehdy byli Anton Prídavok, básník Ján Kostra, známý hlasatel Imro Jenča, redaktor Vojtěch Mládek, později známý dramatický autor Ján Skalka

104

nebo nadený organizátor ochotnického divadla profesor Frantiek Roli, rozsáhlá činnost ve vzdělávacím krouku Andreje Sládkoviče, to vechno zásadně přispělo ke změně mé - původně technické orientace -

k orientaci na literární a dramatickou činnost. Moje nejdřív interpretační spolupráce s rozhlasem se postupně, zvlá v septimě a oktávě, měnila na spolupráci reijní a autorskou.

Ná vzdělávací krouek byl známý i tím, e dovedl snadno navazovat kontakty s ostatními středokoláky v Preově. Přitom jsme samozřejmé navazovali i nové osobní kontakty a přátelství. Tak jsem se sblíil s Jánem Katučákem, který chodil o dvě třídy vý na naem gymnáziu, s Kučeravým ze státního gymnázia a s Jaro olcem, posluchačem Státního učitelského ústavu. Právě on byl - z pověření ilegálního ÚV

KSS, konkrétně soudruha Tonhauzera

- hlavním organizátorem

antifaisticky smýlejících středokoláků na Preovských kolách.

Z jeho pověření jsem se od března 1939 stal na naem gymnáziu vedoucím buňky Revoluční mládee Slovenska. Dalím vedoucím na naem ústavě byl Janko Katučák. Jaro olc mě zasvětil do výroby a rozmnoování protifaistických letáků. Bydlel v podnájmu, já v internátě.

Měl psací a rozmnoovací stroj. Při této činnosti jsem vyuíval zkueností, které jsem získal při ,legálním vydávání třídního časopisu ,Mlaď. Ten jsem redigoval pod dohledem nezapomenutelného třídního profesora, skvělého pedagoga a zároveň i mého dohliitele v internátě v Jarkové ulici, profesora Júliusa ilky, rodáka z Turce.,Vyráběl’ jsem ho za účinné, dnes a nepochopitelné benevolence a laskavosti knihkupce Jozefa Stanovského přímo ve skladech a prostorách jeho knihkupectví a papírnictví. Díky této známosti a jeho laskavosti jsem mohl pro nae ilegální vydávání letáků obstarávat rozmnoovací blány, barvu a papír.

Hlavním rajónem mé agitace byl evangelický středokolský internát, kde jsem bydlel. Patřil do správy Kolegia, ale kromě áků kolegiálního gymnázia v něm bydleli i posluchači učitelského ústavu, reálného gymnázia, stavební průmyslovky a obchodní akademie.

Letáky jsem distribuoval tak, e jsem vyuíval chvíle, kdy se v lonicích internátu nikdo nezdroval, v době večeří a pravidelných vycházek na preovské,korzo’, nebo do kina. Roznáel jsem je do postelí, dával jsem je větinou v několika exemplářích pod peřiny nebo přikrývky, pod podhlavníky. Ze začátku probíhalo vechno klidně, nerueně, jaksi samozřejmě. Zásady konspirace jsem přísně dodroval.

Kdy se někteří ze spolubydlících na pokoji podivovali nad tím tajemným

106

přísunem tisku, divil jsem se i já a společné jsme diskutovali o jeho obsahu. Koncem června 1939 vak faističtí nohsledi odhalili dílnu tohoto pro ně velice neádoucího zboí. Dvaadvacátého června zatkli Jaroslava olce. Tehdy jsem trnul! A vím, e byli vystraeni i ti spolubydlící, kteří ve svých skříních ukrývali letáky, aby je, tak jak byli vyzváni, roznesli do svých domovů. Někteří pod náporem strachu letáky spálili, ale neudělali to vichni. Do odchodu na prázdniny zbýval vlastně u jen týden. Přečkali jsme ty dny v napětí a při odchodu z Preova jsme tyto .neádoucí’ tiskoviny přibalili do svých prázdninových kufrů, mezi knihy a do peřin. Sám jsem jich do rodičovského domu přinesl pěknou hromádku. Vyuil jsem je při propagandistické práci mezi zemědělskými dělníky, kteří přede němi nebo později před řepnou kampaní odcházeli do tehdejího protektorátu na sezónní práce, nebo mezi těmi, kteří chodívali tna týdenní práce’ při výstavbě Dubnice a do zbrojovky v Povaské Bystrici. Jenom dva nebo tři kusy jsem si uloil na památku.

Ukryl jsem je v otcově knihovně do jednoho ze svazků třídílného Slovenského naučného slovníku … Tehdy jsem jetě nemohl tuit, e to nebyl zrovna nejprozíra-vějí nápad … e by to dokonce mohlo být osudné!

Po prázdninách kolního roku 1939/40 práce s létáky u

nepokračovala. Základna - tiskárna byla zlikvidovaná. Neochabovala vak nae činnost ve vzdělávacích kroucích. Na jejich schůzkách stále častěji zaznívaly vere s protiválečným obsahem - mnohé i z vlastní tvorby, básně nabádající k veslovanské mylence, k sociální spravedlnosti, vzbuzující protifaistické cítění. Podobný obsah měly i schůzky Evangelického svazu mládee, který stál v jasné opozici proti tehdejí klerofaistické politice. Vyuívali jsme k tomu i setkání v přírodě na společných vycházkách k památným místům naich dějin. Například k pomníku selské vzpoury u Hraniska-v tehdejím pohraničí, či pod Branisko, kde jsme se posilovali improvizovanými pořady ze túrovské revoluční poezie. Ujaly se i společné schůzky jednotlivých vzdělávacích krouků, jejich iniciátorem byl ná krouek. Zvali jsme k nám kolegy-Ukrajince z řeckokatolického učitelského ústavu, zvlá jejich balalajkový soubor a sólové zpěváky. Písně národů Sovětského svazu, které interpretovali, se staly také jasnou protifaistickou a protigermánskou agitací. Není divu,

e tyto podniky, přes benevolenci naeho profesorského sboru, na začátku kolního roku 1941/42 vrchnost zakázala.

Mezitím, koncem roku 1940, mě jako jednoho z předních funkcionářů krouku a iniciátora těchto společných podniků zasáhlo nepříjemné ikanování. Jednoho dne, myslím e to bylo při hodině řečtiny,

107

vstoupil nečekaně do třídy ná ředitel Mirko Trnovský. Jeho strohá slova byla adresovaná mně:

Teren, okamitě do ředitelny!” el jsem za ním. V ředitelně mi podal telefon se stručným příkazem:

Mluv! Volají tě!”

Ve sluchátku se ozval rozechvělý hlas mého otce:Ivane, řekni prosím tě panu okresnímu náčelníkovi, jestli jsem věděl něco o nějakých letácích, které prý byly v mé knihovně… Někdo mě udal a chtějí mě zavřít!” Hrklo ve mně. A vtom u jsem slyel neznámý hlas náčelníka tehdejího okresního úřadu v Bánovcích nad Bebravou. Představil se mi, ale já jsem ho nevnímal…

Řekněte nám, jak to bylo s těmi letáky!?”

Ja-ké letáky?” chtěl jsem zaprotestovat, ale hned mě přeruil: Naly se v knihách vaeho otce. On tvrdí, e o nich nic neví. Snad vy byste ..Pochopil jsem, e nemá smysl zapírat, je třeba se z toho ikovně vymotat a zachránit tatínka, který byl skutečně nevinný. Proto jsem přiznal, e letáky jsem do knih zaloil já sám bez otcova vědomí, e je absolutně nevinný a nespravedlivě obviněný a e ty neastné letáky jsem jen náhodou donesl z Preova při odchodu na prázdniny zároveň s ostatními věcmi… sám nevím, jak jsem k nim přiel… vlastně nael jsem je pohozené ve své skříni na internátě. Nemám tuení jak se tam dostaly. Vím jen, e toté se stalo i ostatním spolubydlícím … Abych se jich zbavil, zaloil jsem je bez otcova vědomí do jedné z knih v jeho knihovně …”

Jetě jednou jsem zopakoval, e otec nemá s celou věcí nic společného a je nevinný. Náčelník chtěl, abych mu to potvrdil čestným slovem a nakonec mi pohrozil, e kdyby moje výpověď nebyla pravdivá, budou mě vyetřovat.

Rozhovor skončil. Pomalu jsem poloil sluchátko a podíval se na ředitele. Stál nedaleko, díval se z okna ven a poslouchal můj rozhovor.

Ale pak se mě na nic nezeptal, nic neřekl, jen se na mě nějak divně a lítostivé podíval, kývl hlavou a zaeptal: Jdi do třídy!”

Sotva jsem překročil práh ředitelny, vyhrkly mi slzy. Slzy lítosti a zlosti.

Bylo mi líto otce a měl jsem zlost na toho, kdo ho udal nevěděl jsem to, ale kdybych to byl věděl, byl bych ho v té chvíli snad zabil. Zůstal jsem na chodbě. Uklidnil jsem se. Utřel jsem si slzy a veel jsem do třídy.

Musel jsem vak být hodně změněný. Viděl jsem to na udivených tvářích svých spoluáků. Pod jejich ustraenými a lítostivými pohledy jsem se znovu rozplakal. Plakal jsem nenávistí a hněvem … Kdy se mne ptala profesorka; co se mi stalo, neodpověděl jsem.

108

A neřekl jsem to ani spoluákům. Mysleli si, e otce nebo někoho z rodiny postihlo nějaké váné a nepředvídané netěstí…Tatínka po mé telefonické výpovědi propustili. Hrozilo mu jen disciplinární pokárání od okresního kolního inspektora.

Asi za čtrnáct dní se znovu při vyučování otevřely dveře třídy. A zase v nich stál ná ředitel.

Terene, seber si hned vechny svoje věci, aktovku, kabát, čepici a pojď se mnou do ředitelny!”

Udělal jsem, co mi řekl, a el za ním. Kdy otevřel dveře ředitelny, postrčil mě kupředu:

Pojď, tihle dva páni s tebou chtějí mluvit,” a hlavou ukázal na dva neznámé nápadně nenápadné chlapy v koených kabátech. Ověřili si moji totonost, nacionále, bydlitě, bydlitě rodičů, narození a začali s prohlídkou. Jeden z nich u na stůl vysypal celý obsah aktovky a začal listovat jednou knihou za druhou … Druhý vzal do práce nejdřív můj kabát, potom mě. Musel jsem si sundat sako, rozvázat kravatu, rozepnout koili, zout boty, obrátit vechny kapsy … Nenali nic. Jen ten první po dost dlouhém listování v knihách mi strčil před oči knihu dějepisu, kde byla na volném okraji stránky nakreslená pěticípá hvězdička a pod ní srp a kladivo. Zakřičel: A co je tohle? Proč jste to tam nakreslil?”

To jen tak, z dlouhé chvíle …”

Dál se nevyptávali, jen mi stručně přikázali, abych to okamitě vygumoval. Pak mi dovolili, abych si sebral věci a odeel, varovali mě vak, e o celé záleitosti nesmím ani muknout. Jinak bude zle!

Tato procedura se potom opakovala několikrát v týdenních nebo desetidenních

intervalech. Jednou byli i na internátě v mé nepřítomnosti… Přili na pokoj, zeptali se spolubydlících, která skříň je moje. Spolubydlící namítali, e nemají klíč … Otevřeli si ji sami. Potom vechno prohledali, skříně vech ostatních i postele v lonici.

Bezvýsledně. Nic nenali a taky u nemohli najít. Celá záleitost potom skončila vyetřováním a sepsáním protokolu u trestního policejního soudce na okresním úřadě v Preově. Ani tehdy se nic nového nedozvěděli, jen to, co jsem u řekl do telefonu bánovskému okresnímu náčelníkovi. A tak v protokolu, který se mnou sepsal tehdejí policejní soudce, byl celý tento případ s letáky kvalifikován protekčně jako “mladická nerozvánost’. Do basy jsem se nedostal. Byl jsem vak pod policejním dozorem. Jetě několikrát se opakovaly osobní prohlídky a z internátu jsem byl vyloučen, aby se omezil můj ,vliv na ostatní chovance’. Musel jsem si zajistit ubytování v soukromí. A jen díky opozičnímu cítění

109

větiny profesorů proti oficiální státní politice a zvlátě vedení Kolegia, jsem nebyl vyloučen ze koly a mohl jsem svá středokolská studia v Preově dokončit.

A o prázdninách jsem se doma dozvěděl, e k celému vyetřování dolo na základě podlého udání otcova kolegy, učitele katolické koly a varhaníka u nás na vsi, funkcionáře Hlinkovy gardy, který si náhodou vypůjčil od tatínka třísvazko-vý Slovenský naučný slovník a v jednom z nich nael inkriminované letáky, které vyzývaly dělníky k sabotáním akcím.

Dalí etapa mého mládí je spojena s Bratislavou a Liptovským Mikuláem. V Bratislavě, kam jsem přiel studovat na podzim roku 1942

na filozofickou fakultu Univerzity Komenského sloventinu a filozofii (estetiku), se moje prokomunis-tické a protifaistické přesvědčení upevňovalo v kontaktech s podobně smýlejícími spolubydlícími. Byli to kolegové, zvlátě chlapci z Turce - Jozef Fráňo, Ivan Plintovič, Ján Haliena, ale i dalí, z Gemera-Ján Brocko, Milan Kraus. Tříbili jsme své agitátorské umění na schůzkách Kuzmányho kruhu akademiků, ale aktivně a podvratně jsme nejednou zasahovali do ,slovenskotátovsky’

laděných schůzí vysokokoláků v bývalém Svoradově a ruili jejich průběh. Kdy u ničím jiným, tedy aspoň oehavými otázkami, na ně

bylo těko odpovídat, které jsme kladli referentům. Nejaktivnějí vak byla má začínající básnická činnost. V Bratislavě se setkalo nás několik vrstevníků z různých “lihni’ mladých autorů, z krouků kemarského, revúckého a preovského gymnázia. Vytvořili jsme ,Kruh mladých slovenských autorů’, kam patřili Milo Krno, Krista Bendová, Ján Brocko, Ctibor títnický, Miro Procházka, Milan Kraus, ale i zemřelý Boris Kocúr.

A samozřejmě i dalí, s nimi jsme se setkávali na diskusních a autorských posezeních v soukromých bytech. Nejčastějí byly schůzky v bytě Miro Procházky a Miloe Krna. Bydleli s ním Duan Fako a Mafo Andrá. Tady jsme čítávali v úzkém kruhu vyvolených a prověřených i vere s jasným protifaistickým a protiválečným zaměřením, takové, které nemohly být v té době uveřejněny.

Pamatuji, jak před námi jednou Milo Krno odkryl svou tajnou skrýi takovýchto vlastních básní pod vylomeným a ikovně zamaskovaným prknem podlahy pod svou postelí, kde je měl uloeny v malé plechové schránce. Některé z nich nám přečetl. Pamatuju se na báseň o Kavkaze, o tom, e se faistickým armádám nikdy nepodaří pokořit lid a zemi pod Kavkazem, e není na světě síly, která by to dokázala. I na alegorii pamflet na Hitlera,

110

nazvaný .Oběená vrána’. Název této básně, snad proto, e nám připadal trochu směný, u Krnovi zůstal jako přezdívka. Ale stal se i označením vech verů, které nemohly být pro svůj jasný protifaistický obsah zveřejněny.

Výsledkem naí práce byla uitečná a účinná agitační činnost mezi vysokokoláky, řízená v duchu tehdejího moskevského a londýnského rozhlasového vysílání, jak o tom vydal svědectví dr. Vladimír Clementis v měsíčníku ,Nové časy’. A také ve sborníku ,Zem spieva’, kde mezi jinými autory uvedl i moje vere.

O tom, kolik studentské opoválivosti a drzosti jsme v těch letech ,farské republiky’ měli vůči její vrchnosti, svědčí následující furiantská příhoda … Někdy na podzim v roce 1943 vedení Univerzity Komenského zorganizovalo - nevím u při jaké příleitosti, tuím jen, e to bylo při jakémsi ivotním výročí smutně proslulé tragikomické figury z rangu politiků tzv. Slovenského tátu Bély Tuky - setkání posluchačů s ním.

Uskutečnilo se to na jeho tehdejím statku a venkovském sídle v Trlinku (nynějí Vinosady u Pezinku).

Dlouho jsme se rozhodovali, zda jít nebo ne. Nakonec jsme li. U jen proto, abychom si na vlastní oči poslechli ta známá těkopádná řečnická cvičení tohoto “takypolitika’, z jeho projevů jsme si vdycky dělali ,psinu’, kdy jsme při posezeních pod viechou závodili v parodování jeho lovenčiny’. Setkání se konalo na dvoře jeho panství, bývalé grófské kúrie. Vyslechli jsme pozdravný projev, potom jeho .brilantní’ odpověď, která nás nezklamala a poskytla nám nové bohaté podněty pro parodování tohoto politického aka. Nakonec se podával gulá, který jsme neodmítli. Ani víno - prý z vlastních vinic a sklepů. Chutnalo výborně … Potom nai páni profesoři zorganizovali improvizovaný program. Mezi prvními vystoupili ,svoradovci”. Samozřejmě s nadenými parafrázemi na oslavu takzvané slovenské státnosti, s veri v duchu tehdejí katolické modemy. Nali se i zpěváci. Mí druhové na mě začali mávat, abych přednesl něco z vlastní tvorby. Zdráhal jsem se a přátelům z naeho Kruhu jsem řekl, e znám a mám na repertoáru jen samé .oběené vrány’. Domlouvali mi vak a nutili, prý aby byla nějaká zábava. Odhodlal jsem se a ve chvíli, kdy jsem si uvědomil, e Tuka určitě nepochopí do alegorie zaifrovaný obsah verů, protoe mu to nedovolí chabá znalost sloventiny a e ti ostatní to snad budou tolerovat. A tak jsem přednesl úryvek z cyklu .Rozstrielané město’.

111

labikár klamal a Klamali vere z písma Jak voda stojatá kreslili pokoj v trne Z nich v kostiach ostala eravá kataklizma

V tej klamnej púti ticha zračení kde u sme Neznalí zániku Neznalí zániku

Bol i sme ako de ti Verili sladkým slovám Dali sa čičíka

modlitbou v lepie bytie A dnes nás hodili na obespupným sovám Jako kořist pirátov padáme v hromobitie Neznalí zániku Neznalí zániku Prebuďsa pitá viera Pretri si svoje oči Nemůe snívat tam kde těká guíomet Sfúbený tichý raj noha u

neprekročí stratu sa pokoj nám Přepili sme svoj svet Neznalí zániku Neznalí zániku

Páni profesoři a ostatní z přítomných ,oficialit byli překvapeni a ti, kteří pochopili, i mírně okovaní. Právě tak i mnozí z kolegů vysokokoláků.

Někteří ze ,svoradovců’ začali hlučet a mumlat, ale mně a mým přátelům působilo neobyčejnou radost, e jsem si dovolil plíchnout do tváře Tukovi to, co se mu jako jednoho z tehdejích mocipánů přímo týkalo.

Zatleskali mi. A vechno prolo. Jen později se mnozí z těch střízlivějích divili, čeho jsem se to odváil. A moná, e to byla odvaha, nebo obsahem celého cyklu je jasný protest proti válce, proti falené morálce křesanství, ale zvlá klerofais-mu. O tom, e záznam o této mé produkci se dostal i do mé

osobní karty, jsem se dozvěděl a za dva roky.

*

Ze svého vysokokolského působení v Bratislavě se musím dotknout jetě dvou závaných skutečností, které později významně poznamenaly mou ivotní dráhu.

V první řadě to byla spolupráce s Dramatickým kroukem Liptovských akademiků. Její kořeny začínaly v septimě a v oktávě preovského gymnázia. Jako častý účastník ochotnických soutěí v Martině jsem si začal uvědomovat, e divadelní činnost Krouku Jonáe Záhorského představuje podstatně jinou, vyí a novou kvalitativní úroveň. Kdy můj nejstarí bratr ukončil studium práv a usadil se v Liptovském Mikulái, začal jsem proto usilovat o pravidelné kontakty s tímto ochotnickým souborem, co se mi podařilo … K mimořádně závaným událostem

112

v ivotě tohoto spolku patří několik vystoupení naeho velkého divadelníka, pozdějího národního umělce Andreje Bagara, který byl tehdy pronásledovaný za své politické přesvědčení, za ně mu byla zakázaná činnost ve Slovenském národním divadle …

Vyvrcholením naí práce byla inscenace Dostojevského románu Zločin a trest, dramatizace, která se svou koncepcí stala dost jasnou paralelou k praktikám tzv. slovenského státu a poukazovala na zločiny tehdejích mocipánů. Oficiální kritika nám to taky pěkně spočítala. Nae vystoupení na jeviti SND, které bylo odměnou pro vítěze ochotnických soutěí v Martině (zima 1944), se stalo trnem v oku recenzentům Gardisty, kteří nás osočovali ze ,idobolevismu”. Spoluautorem dramatizace a reisérem této inscenace jsem byl já.

Tou druhou, neméně významnou skutečností, bylo navázání spolupráce s bratislavským rozhlasem. Podařilo se mi to předevím díky dobrým a uitečným zkuenostem z rozhlasového účinkování v Preově.

Do práce rozhlasové dramatické druiny se mi podařilo zapojit i celou řadu členů naeho dramatického krouku. Tato činnost nás neobyčejně obohacovala. Navazovali jsme tu kontakty s lidmi, s nimi jsme si dobře rozuměli lidsky, umělecky i ideově. Mnozí z nich byli aktivními pracovníky ilegální Komunistické strany Slovenska, o čem jsme tehdy samozřejmě nevěděli. Ale jejich cítění a jednání bylo pro nás vechny jasné a směrodatné. Právě oni také výrazně přispěli k naemu triumfálnímu benefičnímu představení v Slovenském národním divadle se Zločinem a trestem. Tyto podnětné kontakty, nové dobré pracovní a lidské vztahy, sehrály zásadní a rozhodující úlohu pro moji účast v Slovenském národním povstání.”

*

Tady se mi chce na pár chvil prodlít, zarazit iroký tok Ivanových vzpomínek, tak bohatých na vzruující události, překvapivé situace, nečekané zvraty a lidsky hodnotné činy. Na chvíli postát a vydychnout si pod náporem jeho výpovědi, zamyslet se nad úasnou činorodostí, jí se vyznačovala jeho generace. Vdy ve chvílích, kdy se naplno rozhořel ivotodárný oheň Povstání, dovril dvacátý čtvrtý rok …

,,Krátce před vypuknutím Slovenského národního povstání, o letních prázdninách v roce 1944, jsem pobýval se skupinou vysokokoláků, členů naeho dramatického krouku v Liptově, konkrétně v Demánovské dolině, kde jsme se podíleli na natáčení propagačně-

dokumentárního filmu o Demánovských jeskyních.

113

Tady jsem opět navázal kontakt s Jánem Fintorem (byl členem filmového tábu) a se skupinou partyzánů, vedenou Igorem Kemkou, s nimi jsme odzbrojili pracovní oddíl čatloovských vojáků, kteří stavěli silnici na Vrbické pleso. V tomté čase jsem se znovu setkal i s Jaro olcem, který se po útěku z vězení u jako organizátor partyzánských skupin zdroval v okolí Ruomberka a v Liptově. Dělal jsem mu spojku.

V srpnu jsem z Liptova odeel domů, do Slatiny nad Bebravou, zase s letáky a propagačním materiálem. Pomáhal jsem při zakládání a organizování nových akčních výborů, navázal jsem kontakt s partyzánskými skupinami, které operovaly v okolí Trebichavy, Kinné, Závady a Uhrovce. Kdy faističtí okupanti obsadili Bánovce, Moteice a Trenčianské Teplice, odeel jsem společně s několika ilegálními spolupracovníky a několika francouzskými utečenci ze zajateckého tábora na výzvu Svobodného slovenského vysílače přes Stráské vrchy do Banské Bystrice. Tam jsem se okamitě přihlásil do slueb Svobodného slovenského vysílače, kde jsem pracoval jako redaktor, reisér, dramaturg i hlasatel.”

V tomto okamiku musím zavolat: STOP!” jako to dělá Ivan v televizním studiu, kdy se mu něco nelíbí v právě natáčené sekvenci inscenace. A hned se mi zachce parafrázovat i jeho reijní příkaz, který obyčejně následuje:

Vezmeme to jetě jednou!”

Ano, trochu odosobněný, objektivizovaný tok vyprávění, zaviněný čtyřicetiletým odstupem, je třeba zintimnit, zesub-jektivnit. Pocítit a vychutnat dech, var, klokot, rytmus, napětí, výbuchy radosti a nadení těch dní. Jejich nenapodobitelná a neopakovatelná atmosféra si to nepochybně zaslouí… Vezměme to tedy znovu, jetě jednou!

Vypomůeme si písemným materiálem, který nám poskytl ná vypravěč, materiálem, v něm citlivě a upřímně, s opodstatněným patosem povstaleckého básníka, zaznamenal své pocity z toho slavného léta …

, *.

A přiel ten den …

Po dlouhých měsících nejistoty a čekání najednou vyrostl ze země.

Jako strom, jemu jsi věřil, e jednou přinese ovoce, které ti bude lékem, zázračným lékem uzdravení z dlouhé estileté nemoci. Čekal jsem ho.

Tak, jako mnozí z nás, vichni dobří, kteří se nedali zmást cizím hospodářem, neodhodili pluh, ale pracovali - tajně, vskrytu, tie, na naem vlastním poli,

114

aby pěstovali stromky svobody pro vechny ty, kteří přijdou po nás a stromy ibenic pro ty, kteří zaprodali ná rodný dům, pole a dvůr.

Snad jsem byl jetě příli mladý - přece vak jsem byl přesvědčený o křivdě a nespravedlnosti, která na nás dolehla v soumraku osudného podzimu osmatřicátého roku, kdy jsme zůstali sami přesto, e bylo tolik odhodlání v hlase, který volal do boje za svobodu. Nikdy nezapomenu na ten večer, kdy se ozvala z praského rozhlasu výzva o mobilizaci.

Nezapomenu na pocity, které mne zachvátily, kdy jsem tu výzvu uslyel. Záviděl jsem hlasateli, e právě jemu připadl velký úkol, e je to právě on, kdo oznámil národu velké rozhodnutí. Rozhodnutí na ivot a na smrt, o bytí a nebytí. Nevěděl jsem jetě, kolik utrpení tím začíná.

Utrpení války. e je zlá to jsem tuil, ale pocit, e bude spravedlivá, nebude marná a musí přinést vykoupení, ospravedlňoval. Přily krvavé předehry z naeho jiního pohraničí. Viděl jsem slzy utečenců v přeplněných preovských ulicích, viděl jsem odhodlané, kteří si byli jisti návratem, viděl smutnou demobilizaci a zmatek ílených dnů, kdy nás zaprodali za slávu několika pomatenců. A začal dlouhý, neustálý pochod zpupné pruácké boty přes fale slávy do jisté záhuby.

Zoufání. Dny nejistoty a pochybností. Pak čekání a práce. První drobné protiakce s letáky. Útěk do skrýe vlastních duí a příprava na den, kdy bude znovu moci volně vykřiknout do světa to, co ti doutnalo v dui a pálilo mosty k vem nenáviděným. Těil jsi se veri, písněmi za dlouhých večerů nejistot. Odkládal jsi je do zásuvek stolu a dělal z nich kalendář událostí, které utíkaly kolem nás v divokém reji války. Přeel rok, druhý, třetí… U se zdálo, e je čas. e je třeba cosi vykonat! Ne, jetě ne. Neplýtvat nadarmo silami. A minulé jaro začalo jasně naeptávat, e ručička naich hodin se blíí k dvanácté. Pomalu odbíjí minuty a volá: buďme připraveni. Je horké léto a v jeho parných dnech je cítit bouři. Vím to tak, jako by to bylo dnes, jak jsem v dui zajásal a usmál se pod vousy, kdy jsem ve vlaku na cestě z Liptova do Trenčína poslouchal hrůzostrané vyprávění jakési .milostivé’, která nezapomněla naznačit, e patří k tisícovce zaprodanců z bratislavského sněmu. Snail jsem se vzbudit co nejvíc důvěry, co nejvíc se dozvědět a nic neprozradit. To u jsem nesl zprávy pro nae chlapce, potom, kdy jsme se jako pokojní a nevinní .filmaři’ připravovali (s Igorem a Janem, Slávou a ostatními chlapci z chaty na Priehybe) na poslední srpnové dny. Něco přijde … Raději to ani nevyslovit, abychom to nepoplaili, nezastraili.

Ano, u je to blízko, docela blízko …

116

Doma ani nestačí vechno zařídit a u je to tady.

Partyzáni v Martině. Vyhodili mosty… vlaky … Povel k útoku. Proti okupantům! Zbytečně řečníte, pane generále - lavina se nezastaví - a vae řeči neposloucháme. U k nám hovoří Bystrica! Ano, svobodná Bystrica! U poslouchá řízné hláení na vlně banskobystrického rozhlasu: Hlásí se Svobodný slovenský vysílač … A ty mor ho! - hoj mor ho, detvo mojho rodu …!”

Slzy ti vytrysknou z očí. Poslouchá a nechce se ti věřit. Ale řeč neklame. Mikrofon přijímá a vysílačka posílá do éteru nezkreslenou skutečnou pravdu o národě. Dnes zboňuje techniku, Marconiho a nejraději bys zulíbal hlasatele, jeho ústa diktují první pokyny slovenskému národu. Zaposlouchá se do zpráv a poznává hlas. Jistě, toto je Julo a tohle zase tevo… Ano, je to tak. Nemýlí se? Ne! Vdy

vyslovují i jména a jsou mezi nimi vichni ti, jim jsi věřil. Nezklamali.

Ted nesmí zklamat ani ty!…

Tehdy bych se byl nejraději hned rozběhl do Bystrice. A bez ohledu na to, co bude doma, bez ohledu na riziko. Jetě vak bylo třeba zařídit věci u nás. Přily zprávy, e Němci se tlačí do sousedních vesnic a nai chlapci neměli těké zbraně… Přila pro nás spojka. Je třeba pomoci.

Zavolat kolegu - technika, aby přiel opravit partyzánskou vysílačku.

Odcházím s ním na táb. A tam zachytíme výzvu z Bystrice, e i tam potřebují lidi. Není třeba se rozhodovat: Jdeme.

Přes kopce. Po silnicích u to nelo, ty střeili Němci. Putujeme dva dny, a do Turce. A odtamtud u nás veze vlak do Bystrice. První cesta -

do rozhlasu. Překročím práh koly, kde je umístěn Svobodný slovenský vysílač… Vstupuji s nejistotou: Budou mě potřebovat? Přivítání. A hned odpoledne práce..

*

Konečně u cíle. V banskobystrickém rozhlase. Ve Svobodném vysílači!… Kde se vzal? Stal se zázrak? Spadl z nebe? Bystrice přece neměla rozhlasové studio, jenom vysílač, který přebíral program Bratislavy a Preova. Jak to, e 30. srpna v 11.00, kdy rozhlasové vysílání mělo začít pochodem a pokračovat přednákou z Preova, se banskobystrický vysílač odpojil od bratislavského a preovského vysílání a z reproduktorů doma i z velkého reproduktoru na náměstí v Banské Bystrici se ozval hlasatel s tímto upozorněním: Upozorňujeme Slováky a Slovenky, aby poslouchali program, který vysílá Banská Bystrica, a ne program Bratislavy. Ti, kteří poslouchají program Banské Bystrice,

117

a upozorní vechny své známé, e mimořádné zprávy vysíláme ze studia stanice Banská Bystrica!” - Jak to? V ádném případě ne náhodou. Vznikl jako výsledek cílevědomé a koncepční práce ilegálního vedení Komunistické strany Slovenska, která si dobře uvědomovala obrovské agitátorské monosti a schopnosti slova ířeného éterem. Proto v červnu 1944 přikázalo ilegální buňce KSS v bratislavském rozhlase zabezpečit monost řízeného vysílání z Banské Bystrice. Rozhlasáci-komunisté tento příkaz včas a čestně splnili.

Tohle první vysílání,” rozvíjí své vzpomínání Ivan Teren, se ozvalo nečekaně, překvapivě, jako blesk z čistého nebe. Do hudby, kterou vysílala Bratislava. Několikrát. Modulace Bratislavy zmizela z vlny Banské Bystrice. A do světa se rozletěla výzva: Vyslechněte důleité provolání vojenského revolučního vedení a předsednictva Ústředního výboru k národu.”

První proklamaci přečetl zástupce Vojenského ústředí, byla adresovaná důstojníkům, poddůstojníkům a vojákům, a po ní hlasatel, dnes u legendární profesor Ladislav Sára přečetl proklamaci Ústředního národního výboru:

.Předsednictvo Ústředního národního výboru vyzývá vechny národní výbory, aby vemi silami podporovaly vlasti věrné slovenské vojsko v boji proti nastupujícímu vojsku německému a proti jejich domácím zrádným pomahačům. Vyzýváme vechny státní, obecní a soukromé úředníky, aby zůstali na svých místech, podporovali hrdinský boj naeho vojska a odmítali plnit takové rozkazy zrádcovských činitelů, které by mohly podkopat jeho úspěný boj.

Vyzýváme vás,

abyste napomáhali okamitému narukování záloního vojska, pomáhejte při zásobování vojska a partyzánů, dávejte naemu vojsku rychlé a hodnověrné zprávy o pohybech a síle německého, nám nepřátelského vojska. Přináejte bojujícímu vojsku kadou obě..

Byly to historické chvíle i historická slova. Ale stejně historickou je skutečnost, e v moři faistického obklíčení, přímo v srdci faistického mocnářství se ozval hlas revoluce na vlně oficiálního - vládního rozhlasu,” pokračuje Ivan Teren.

Byl to hlas Svobodného slovenského vysílače. Jedinečný a jediný mezi vemi oficiálními vysílači tehdejí porobené Evropy. A takto vstupoval do dějin.

Zvlá v prvních dnech Povstání vystoupila do popředí jeho neobyčejná důleitost, jeho síla. Nebyly jetě noviny, nefungovala zpravodajská agentura,

118

rozhlas byl jediným pojítkem, nejen se irokou veřejností u nás doma, ale s celým světem. Stal se jediným informátorem o vzplanutí tohoto velkého zápasu pod Tatrami. A jeho první relace - převáně jen důleité politicko-organizační výzvy - byly tou nejpřesvědči-vějí agitací.

Promluvila fakta. Nebo heslem a pravidlem těchto zpravodajských relací bylo přináet nezkreslené a ničím nefalované skutečnosti. Proto burcovaly. Proto získávaly. Proto byly tak nepříjemné pánům z Bratislavy. Co mohlo být něco silnějího a přesvědčivějího ne krátký, ale velmi obsaný a hutný projev obyčejného člověka z lidu odkudsi od Zemplína, který přiel do studia před mikrofon - v plné polní, v uniformě, ověený granáty, aby oslovil své krajany libozvučným nářečím?

Kamaradi, občane na Zemplinu i na ariu! Ja jak tri ročny voják som furt eči v uniformě, ale a teraz přiel ten čas, keď moem povedzic, e bojujem na nae dobré čosi - čo e u blii. Teraz vam.chcem povedzic, e Horehrone je u od Nemcoch - jak e po naem hutori od vaboch -

Bystrica, Zvolen i dale města - olobodzene a ludze robia, úřady funguju a my vojáci spolu s bratama partizanami očiscujeme druhé valaly.. Preto vam volám z radijova, e by sce e organizovali a hlaili e dobrovolně očisčovac nau dráhu domovinu od nemeckych vojakoch.

Spominam na umný vychodňarsky kraj. Priol som pred mikrofon jak mne popytali v Banskej Bystrici s automatom na plecu, oveany granatami, revolver za saru. Necerpelivo čakam na čas, keď toho dam pokotovac vabom a keď dobré spravím svoju robotu a veckaj e vracim na výhod. Tak e mamo netrapce a dzifčata počkajce; a vy, čo chlopi, lapce zbraň do ruky a potom e slavně vracime. Eči raz vas vyzývám bratoch i naich vojakoch na vychodze Slovenska, pripojce e ku nam a vylo-bodime e od vábského reimu!”

Byla to postava hodná pera Treněva či Viněvského. Kolik podoby s vojákem vandou z Ljubov Járové, nebo s tím z První jízdní. Podstata revolučního ohně je asi vude stejná.

Mnohokrát u jsem dostal otázku, jak jsme to vechno zvládli? - Sám se ptám a neumím dát konkrétní odpověd. Neznám recept. Ale byl jsem při tom a v tom. A dnes se nedivím ani takovému holému faktu, e jsme z původních asi edesáti minut programu - a ten tvořily v prvních dnech čtyři zpravodajské relace - rozířili nae vysílání a na 600 minut - deset hodin denně! A bylo nás jen o málo víc ne na dvě partie mariáe. Byl by nás spočítal na prstech obou rukou …

Vím jen to, e zpravodajské relace jsme nejednou četli doslova z .rukopisu.

119

Tak, jak nám je jetě nerozmnoené přinesli rovnou před mikrofon do hlasatelny redaktoři Zpravodajské agentury Slovenska, která začala fungovat o několik dní později ne Svobodný slovenský vysílač a sídlila o poschodí vý. Nejednou jsme je lutili z modráků, z kontrolního přepisu u rozmnoovacích blan. A kadá z těchto zpráv měla v přednesu vdycky svůj zvlátní tok, svůj patos nebo přesvědčivou věcnost. Nejednou byly čteny při řinčení okenních tabulí a hukotu nepřátelských fockewulfů nebo tuk. Kolik radosti, nových kombinací, nových nadějí znělo ze čtení kadého nového Stalinova rozkazu velitelům jednotlivých frontů, při kadém známém jméně města, vesnice, osady. Zvlá v těch posledních říjnových dnech, kdy se na mapě postupů Rudé armády začala objevovat jména naich vesnic a měst, jména karpatských osad.

Nejednou jsme dlouho do noci obdivovali frontové linie vyznačené rudými praporky.

Aby nae komentátorská práce byla účinná, měli jsme vlastní odposlouchávací slubu. Pravidelně jsme odposlouchávali bratislavské vysílání a na komentáře, plné zlosti, pinavostí a výmyslů jsme dokázali velmi pohotově a trefně odpovídat. Nejednou se stalo, e na komentář, který vysílala Bratislava ve 12.00 hodin, hned po naí pravidelné zpravodajské relaci ve 12.30 zazněla odpověď. Známým se stal zvlá

seriál odpovědí .Lete, pane Čulene na komentáře Konstantina Čulena.

Ale i jiné. Jetě dnes v sobě mají silný náboj účinnosti a nedělají svým autorům hanbu.

Pravidelných zpravodajských relací bylo v průběhu dne pět. Ráno v 7.00, v poledne ve 12.30, odpoledne v 16.00 a večer v 19.00 a ve‘22.00.

Kromě toho jsme denně v 10.00 vysílali pravidelný přehled povstaleckého tisku. Později přibyl k zpravodajským relacím i irí týdenní přehled vojenské situace, obstarávaný naím spolupracovníkem - vojenským reportérem.

Brzy jsme přistoupili k rozíření programu. Mezi nae první relace patřilo pravidelné vysílání pro vojáky a partyzány. Vysílalo se denně od 16.00 do 16.30. V něm jsme odpovídali na aktuální otázky, je zajímaly ty, kteří stáli s pukou nebo s automatem v ruce na barikádách. V těchto půlhodinkách jsme uveřejňovali příspěvky naich vojáků - i literární pokusy. Jako plody ,lidové tvořivosti”, v podobě parafrází na známé písně, v nich se odráely současné události. Pamatuji se, jak jsme vichni zpívali veselou píseň, kterou sloili sami vojáci k poctě svých kamarádů od Telgártu: Nai chlapci pri Telgárte vypráili Nemcom g a t e . . H u d b a vůbec rychle zaujala pevné místo v naí programové struktuře. Po prvních čtvrthodinkách jazzové a taneční hudby

120

před kadou zpravodajskou relací následovaly brzy dalí, zvlá

komponované celky. Zaznívaly tóny skladeb těch autorů, jejich díla patřila v posledních esti letech k zakázaným. Ozvaly se Dvořákovy Slovanské tance, Smetanova Má vlast, Prodaná nevěsta, ale i skladby velkých ruských klasiků: Čajkovského, Musorgské-ho, Glinky a zvlá

bojovné tóny partyzánských a vojenských písní i pochodů. Poprvé se na banskobystrickém náměstí a na zápraích naich dědin ozvaly mohutné sbory Alexandrovců.

Odkud jsme tyto nahrávky získali? Pomohla obětavost naich posluchačů. Velmi pohotově reagovali na nai výzvu a přináeli nám hned v první dny gramofonové desky ze svých soukromých sbírek.

Později nae fondy rozmnoily zásilky z bratrského moskevského rozhlasu. Chodily k nám vzdunou cestou spolu s výzbrojí.

A i literatura a zvlá poezie měly své pravidelné místo v denních vysílacích plánech. Téměř kadý den zaznívala půlhodinka dobové aktuální poezie. Byly to dramatizované úryvky, hudebně-poetické montáe. A v nich zase nová jména. Jména do té doby zakázaná a proto přitalivá. Zazněla dramatizace Blokových ,Dvanácti’, Jeseninova ,Anna Sněgi-na,Poničanův ,Divný Janko’, Janko Král’, Wolker, S. K. Neumann, Pukin, ale i Gogol, Hviezdoslav i,Jánoík’ Martá-kové-Rázusové.

Vechno, co bylo aktuální a mělo co říci v dané situaci. Pochopitelně, i tady nám pomáhali nai posluchači. Půjčovali nám kniní materiály a nejednou jsme museli spoléhat pouze na vlastní pamě. Po jednom bombardování Banské Bystrice, při něm zahynulo i několik civilních obyvatel a dětí, jsme chtěli zareagovat na toto barbarství nacistů. Tehdy si jeden ze spolupracovníků vzpomněl na účinnou báseň S. K.

Neumanna ,,Píseň o granátě”. Text jsme neměli. A on přistoupil k mikrofonu a zpaměti, improvizovaně přednesl její text: Jaký zločinec byI by bůh

Kdyby byl

Který spravedlivý duch

Válku by dovolil…?

Tento přednes i s těmi dramatickými pauzami působil přímo otřesně.

Často jsem na tuto chvíli myslel i v horách, pod partyzánským stanem.

*

121

V době mého povstaleckého působení v Banské Bystrici dolo v mém mladém ivotě ke dvěma nezapomenutelným událostem. Dne 9. října 1944 jsem se stal členem komunistické strany a na její první výzvu jsem se přihlásil do armády, abych pracoval v nově zaloené skupině Armádní osvětové sluby, která vznikla na podnět a z iniciativy KSS, jako politický pracovník.

Opustil jsem tedy mikrofon, redakční stůl i reisérský pult a odeel jsem do bojové linie. Naím úkolem bylo dostat se do přímého kontaktu s vojáky v prvních liniích, poznávat jejich názory, přesvědčení, informovat je o politické i vojenské situaci, pozvedat jejich bojového ducha, zprostředkovat vyímu velení jejich vzkazy, bolesti a těkosti, el jsem tam s přesvědčením, e jsem tu potřebnějí ne v rozhlase, ale byla za tím i zvědavost, touha vidět na vlastní oči a zblízka situaci venku, v poli, v zákopech.

Moje očekávání se vrchovatě splnilo. Krátce po skončení jsem si zaznamenal jednu z bojových situací v úseku nad Čremoným takto: Jsou přesně tři hodiny. Najednou se roztěkají kulomety a automaty.

Slyí příjemnou melodii odpovědí naich děl. Sluchem i zrakem sleduje na modré klenbě oblohy dráhu střel. Zadunění. To byl výbuch, dopad. Hned nato slyí rány na druhé straně - palbu zahájily i nepřátelské baterie. Počítá do t ř í … Zahřmí a zatřese to hájovnou, kde je velitelské stanovitě. A u to v údolí vesele duní, jako v kotli vroucí vody. Jak se chlapci drí? Mají úspěch? .. .Je třeba počkat. Po půlhodině palba ustává. Údolí tichne. Přestanou se ozývat skály …

Soumrak padá na cestu, po ní kráčejí automatčíci z boje. Tamhle je jeden raněný-má ovázanou ruku. Jiného vedou kamarádi - obvazem na hlavě prosakuje krev. Jde vak vzpřímeně … U jsou tady. Velitel úseku jim vychází v ústrety, vítá je, vyptává se. Nepřili vichni. Dva tam zůstali… Raněný vypráví. O tom, jak ho zpozoroval nepřátelský kulometčík a pustil na něj palbu. První dávka byla bezvýsledná. Po ní se ikovně schoval za strom. Zranila ho větev uatá střelami. Omráčilo ho to. U v podvědomí spustil kohoutek ruského kulometu. Celou dávku. A pamatuje si, e nepřátelský kulomet utichl. Nali ho v bezvědomí, zalitého krví. Skutečně umlčel německý kulomet. Kamarádi mu to potvrdili. Teď u je klidný. Své poslání splnil.

Vyprávění nebere konce. Jediná půlhodinka a tak přeplněná událostmi. Teď tu tak mít mikrofon! To by byl úlovek… Poslouchal bys do rána, tak zajímavě hovoří. Vlastně nehovoří on, vypráví sama skutečnost. Ničím nezkreslená. Usíná v rozjímání a meditování o ceně lidského ivota a mimovolně tě napadnou slova S. K. Neumanna:

122

.. který spravedlivý duch válku by dovolil!…’ To vechno proto, e jsi na vlastní oči viděl, jak lehko se umírá a jak velké oběti si ádá oheň boje z a v o l n o s t . . -

Tady nad Čremoným, cestou po úseku fronty, po absolvování prvního přepadu, minometného a dělostřeleckého souboje, se zrodila jedna z mých povstaleckých básní, jí jsem dal název ,Jeseň’.

Ty jeseň pyná v s vojích nádherách A smutná v zafarbení Jeseň zolknutá Jeseň krvavá Zaznieva z útrob tvojích strach Tlčie sa lístie farba mení Jeseň zolknutá Jeseň krvavá Odráam smrti ston Bedákanie min A neverím u

sám tej premene Jeseň zo/knutá Jeseň krvavá Stává sa skůtkom prostý příkaz: Zhyň Červené íístie zem i kamene Jeseň zo/knutá Jeseň krvavá Tu s kadým iistom k zemi padá ch/ap A kadý fist je istom přísahy Jeseň zoknutá Jeseň krvavá Zaa/ sa v stráně nae krvilačný dráp Le v naich horách dosje odvahy Jeseň zo/knutá Jeseň krvavá

Keď i viac padne z nás ako tých iistov tvojích ubránime si svoju čest Jeseň zoiknutá Jeseň krvavá Najkrajou bude ve vetkých farbách nových Stvrdnutá naa rudá pást’ A rozvinutá naa volná zástava

Tenkrát jsem jetě netuil, jak daleko je k opravdové volnosti. Do rozhlasu k mikrofonu jsem se u nedostal. Po slubě na frontových úsecích přiel den ústupu do hor, 27. říjen 1944. A po něm pět měsíců dlouhých dní a nocí pod vojenskými stanovými celtami, zavalenými sněhem a chráněnými statnými jedlemi naich lesů.

Pero ani potom nezahálelo. Zabydlovali jsme se, vybudovali, spojení.

Zorganizovali jsme se do bojového partyzánského oddílu.

123

Stali jsme se pátým oddílem, známým pod jménem ,Rozhlas’, bojového svazku, partyzánského sdruení Mstitelé‘Jemu velel sovětský major Morozov.

táb sídlil v oblasti Baláů. Vedle bojové a průzkumné činnosti jsme začali vydávat cyklostylovaný leták, partyzánské noviny ,Mor ho!’. Bylo to bojové pokračování cesty, ji začal Svobodný slovenský vysílač v Banské Bystrici.

A tak nedaleko staré hornické osady Richtárová, pod stanem a později v bunkru na kótě Jelenská skála, od poloviny listopadu do přechodu přes frontu 18. března 1945 jsme tady, v horách, na území Partyzánské republiky, vydali 48 čísel novin ,Mor ho!’ a tři čísla .Zvěsti’, pět letáků ve sloventině, dva letáky v maďartině a jeden leták německý. Bylo to dohromady 59 titěných materiálů, náhodou přesně tolik dní vysílal Svobodný slovenský vysílač Banská Bystrica, v nákladu více ne dvacet tisíc exemplářů. Vedoucím naí skupiny byl zkuený rozhlasový pracovník Ján Balada, já jsem měl funkci výkonného a zodpovědného redaktora.

Dlouho do noci jsme odposlouchávali moskevské zpravodajství, jeho vysílání v českém i slovenském jazyce, zpravodajství z Londýna.

Pomáhalo nám zvlá zpomalené zpravodajské vysílání sovětské tiskové kanceláře pro tisk, nazývané ,po bukvám’. Materiály jsme zredigovali, přepsali na blánv, rozmnoili a u kolem poledne se denní náklad expedoval. Čekaly na něj spojky z okolních partyzánských skupin a doručovaly ho do okolních vesnic, na Donovaly, ale i do Liptovské Luné, na Baláe, Staré Hory, ale i do Banské Bystrice. Tam ho předevím - pod irokými sukněmi paovaly ochotné eničky ze Starých Hor. V těchto partyzánských novinách spatřily světlo světa i mnohé z mých povstaleckých verů, k nim se rád vracím. Dýchají z nich vzpomínky na mládí. Ano, nae Povstání je pro mne navdycky spojeno s mládím … Poznamenalo mé roky dozrávání a vlastně - neváhám to vyslovit - celý můj ivot. Formovalo charakter. Bylo skvělou kolou ivota. Vlastenectví.

Nezapomenutelným pro mne zůstává obraz vojáka, přísluníka naí československé brigády, s ním jsem se setkal na chodbě bývalého notářství na Starých Horách. Bylo to v oné noci nejtrpčího čekání po evakuaci Svobodného slovenského vysílače, kdy jsme jetě stále doufali, e jeho poslání neskonč i l o … Kdy s hodinami čekání přibývalo i nejistot a s nimi i otázky: Co bude dál?” Kam půjdeme?” Co se s námi stane?” - tehdy přiel mezi nás. Oslovil nejstarího, proedivělého, naeho velitele:

Táto, táto, hlavně ducha neztrácet-ducha!” A pokračoval:

124

‘Víte, co to je doma si zaslouit hrob? Doma! Slyíte?! Doma, v rodné zemi!… Není třeba se bát. Jetě neumřu, jetě mám dvě ruce a nesmím umřít, dokud nezabiju tolik faistů, tolik fricků, kolik mám na rukou prstů!

Podívej se, táto, tady je dýka, moje dýka” - a vytáhl z opasku malý finský nů - s ní jsem zabil tři, kdy jsem se probíjel přes Karpaty!” A potom dlouho vyprávěl o karpatských bitvách i o bojích na povstaleckých frontách u nás. O tom, jak byli nasazeni u Vigžai, jak museli na rozkaz ustoupit… Ten rozkaz povaoval div ne za zradu.

,,Ale musíme vydret. Vydret…!”

Dnes vím, e tahle jeho struna ve mně zněla i ve chvílích před mikrofonem, za redakčním stolem, či reijním pultem, ve chvílích intenzívní činnosti ve Svobodném slovenském vysílači, i ve chvílích, kdy jsem se poprvé setkal s frontovou čárou.

Zněla ve mně i potom, kdy jsme museli opustit ná tábor pod Jelenskou skálou a vydali jsme se na pochod přes frontu. Čtyři dny a čtyři nekonečné noci. Přes Donovaly, Liptovskou Lunou, přes Magurku nahoru na Chabenec. Potom po jeho hřebeni, kde v hlubokém sněhu zůstalo čtyřicet vykřičníků. Bolavých a těkých. Čtyřicet smrtí ve sněhových závějích. Převalili jsme se do Jasennej doliny a potom k Mýtu pod Ďumbierem. A tam, u potoka zurčícího jarním přívalem, vedle koňských zdechlin a zbytků po granátech, rapnelech a střelném prachu, opatrně, aby noha nenarazila na minu, vkročili jsme po pěti měsících na zelenou jarní trávu. Jaro ve svobodné, nové, zaslíbené zemi.

Potom jsme se vrátili do osvobozené Banské Bystrice, kde jsme zachraňovali zbytky materiálů a dokumentů ze Svobodného slovenského vysílače… Moje partyzánská činnost skončila koncem března - v osvobozených a znovu naich Koicích …”