Gang smrtících snů - Jan Cimický

Já jsem hned říkala, e ten kluk jednou patně skončí.”

Před panelákem na Jiním Městě postával hlouček rozčilených obyvatel.

Útrky hovoru se vznáely a padaly, ale ochotné ruce ukazovaly cestu. Dveře u bytu v prvním patře byly iroce otevřené.

V předsíni na zemi leel asi sedmnáctiletý chlapec, v podivné, zkroucené pozici, vytřetěné oči kontrastovaly s nápadně zúenými zorničkami. Pohyboval ústy, jako by s někým rozmlouval, s někým neskutečným, a zjevně nevnímal vůbec nic a nikoho kolem sebe, ani matku, která zmateně pobíhala sem a tam a nedokázala vyjádřit, co se vlastně podle jejího názoru stalo. Snaila se jen otírat synovo zpocené čelo.

Tecf je v klidu, ale podívejte se na tu spou, tady to muselo vypadat!”

Skutečně. Předsíň připomínala obydlí, kudy se přehnal tajfun.

Vechno rozmlátil jako blázen, nala jsem ho ale na zemi, tadyhle padnul, jak leí, nevěděla jsem, co si s ním mám počít!”

Posádka sanity i s lékařem rychlé záchranné sluby zůstala trochu zaraeně stát. Takový obrázek se nenaskýtá často.

Vude po zemi leely celé i rozbité prázdné lékovky s nečitelnými, umatlanými obaly. Injekční stříkačka se válela na zemi, zřejmě na tom místě, kam ji odhodil.

Víte, co si píchnul?” zeptal se lékař. Matka pokrčila rameny. Ze zbytku v injekční stříkačce se jen tak pohledem nedá nic určit s jistotou.

Situace vak vypadala váněji, ne se původně zdálo. Mladý mu začal sípavě a ztěka dýchat.

Tady je čerstvý vpich, podívejte,” ukazoval lékařzpohoto-vosti, který se v pokleku pokouel o základní vyetření nejdůleitějích ivotních funkcí. Bránilo mu v tom vak intenzívni chvění celého těla, které vibrovalo jako pod elektrickým proudem.

To je snad nějaká alergická reakce na cizorodou látku, kterou si píchnul,” uvaoval nahlas.

Dýchání bylo stále povrchnějí, mělčí a na srdci se objevily první extrasystoly s výraznou arytmií.

Vypadá to nejspí na předávkování nějakým svinstvem. Píchají si tecf kde co!”

Měli bychom ho rychle převézt na nejblií resuscitaci, aby ho měli pořádně pod kontrolou a mohli udělat toxikologickou analýzu,” navrhl doktor. Zdálo se to jako jediné moné řeeni. Tady, na místě, u nikdo nemohl udělat víc.

Musíme informovat Bezpečnost.”

Nala jste tady v bytě jetě něco?” zeptal se lékař.

Matka jen zavrtěla hlavou.

Nějaké práky? Nemáte tuení, co si mohl píchnout?”

Opět jen zavrtění hlavou.

A věděla jste o tom, e něco takového dělá?”

Matka se dívala nepřítomně. Nemělo smysl ji trápit dalími otázkami, na to bude jetě čas.

Saniáci naloili chlapce na nosítka. Lékař zvedl prázdnou injekční stříkačku, kterou při manipulaci málem na podlaze rozlápli.

Vezmeme ji s sebou, třeba se tam najde zbyteček. Podle toho mohou podniknout rychleji kroky k záchraně. Trochu mi to připomíná intoxikaci morfinem,” prohlásil zamyleně doktor.

Ano, vypadalo to tak. Je moné, e předávkoval morfin. Ale kde a jak k němu přiel? A o kolik se předávkoval?

Přestává dýchat,” křikl saniák z chodby.

Kyslík!”

Kvapné kroky se vzdalovaly schoditěm. Krouivé světlo majáku sanity stále blikalo a trvalo jen chvilinku, ne se k tomu přidal i vtíravý zvuk sirény. Na plný plyn, směr anesteziologic-ko-resuscitační oddělení fakultní nemocnice.

Takové zvlátní, opravdu nečekané vyvrcholení jednoho poklidného odpoledne. Je skoro sedm hodin večer.

V tu chvíli jetě nikdo netuil, e je to u druhé dějství příběhu, jeho úplný počátek se píe ji nějakou dobu. Daleko od Prahy, ale jeho nitky povedou brzy znovu a sem.

?

Ozvěna kroků na prázdné chodbě dozněla, zmizela. Nastalo zase pochmurné ticho, temné a vlhké. Jako by i čas ztrácel svůj tvar. V opocených ulových stěnách se vytrácejí hranice reality.

Leel na zádech a díval se na nevlídný strop celé dlouhé roky, trpělivé, s nadějí i v zoufalství - poslední minuty jsou vak nejdelí, přímo nekonečné. I ta nejtajnějí mylenka buí ve spáncích a tlak krve tak stoupá, e se hlava snad rozskočí, rozpukne jako zralý katan. Kadá vteřina odkapává. Jedna, dvě, tři.

Edmond pomalu vstal a odstrčil lůko od stěny. Opatrné, aby jediný nápadný zvuk nenaruil hrobové, tlející ticho. Před ním se objevil uzounký, tmavý otvor, sotva půl metru vysoký,

stěí se jim protáhl. Soukal se odráeje lokty, kousíček po kousíčku, zarostlý, zpocený a zmazaný. Do obličeje se mu vůlí zapsala touha a kadá vráska, kadičký ohyb kůe vyzařoval zoufalé a neskutečné odhodlání. Svoboda, vytouená svoboda je někde blízko, moná na dosah ruky. Kolik pohybů bude jetě nutné udělat v těsném a dusném, tíivém obepnutí hloubené chodby? Kolik nesčetných krábnutí upravenou lící, kolik tlumených zakalání vdechnutého prachu? Ale jen nekonečná trpělivost můe přinést změnu.

Vyvolávalo to v něm vzneené pocity, smutek i lítost, i nedočkavou dychtivost po dlouhé roky nespravedlivě vězněného. A to ve se mu vepsalo do tváře zčásti ílenstvím zčásti posedlostí, ale hlavně nezměrnou vůlí k ivotu.

Ano, abbé Faria právě zemřel. Signál k poslednímu rozepje-tí, k odhodlanému skoku do prázdna, který můe znamenat vechno. Kvůli té mizivé, nepatrné naději musí hned teď Edmond uskutečnit plán, připravovaný dlouhé roky.

Stejnou cestou zpět, opatrně s mrtvým přítelem, uloit ho na svém lůku, aby nikdo nic nepoznal. Hra o ivot začíná nabírat obrátky. Tecř rychle zpět do jeho cely. Nejtěí okamik. V pevném a důkladně zaitém pytli ho za chvíli ponesou na hradby Cháteau ďlf a ze srázu vrhnou rovnou do mořského příboje. Jen, aby se nezarazil a neroztřítil o skálu!

U přicházejí, těké dveře vrznou.

Nezdá se ti, e je nějak těký? bručí alářník, který trochu kulhá. I z něho vyzařuje plíseň a vlhký revmatický chlad.

Taky jsem si myslel, e takový dědek bude jen kost a kůe!

S obtíemi zvedají náklad na plece a vycházejí z těsné cely. Dlouhá cesta točitými schody, pak podél ochozu a s kadým krokem je vidina svobody blií.

Vysoké slunce se prochází na klidném moři.

STOP! Dneska končíme!1’

Nosiči opatrně poloí koený vak na zem a pomáhají Edmondu Dantesovi ven, na vzduch, vstříc slunečním paprskům marseillského středomoří.

Myslel jsem dneska, e se zadusím. Nelo by to maiounko rychleji? Zalknu se!” Hrabě Monte Christo lapá po dechu.

Scéna byla dobrá; u ji nemusíme opakovat, beru ji jak je. Zítra přesně o půl jedenácté si uděláme do zásoby několik záběrů ve Starém přístaviti s panem Morellem.”

Kameraman, osvětlovači a technika balí, maskérka skládá svůj kufříček a herci se rozcházejí do improvizovaných aten. Reisér se u něho zastaví a plácne ho přes rameno.

Byl jsi dneska vynikající, Jeane, skvělý výkon. To mi věř.

Ted můu klidně přiznat, e jsem měl na začátku natáčení trochu strach. Spousta lidí si dobře pamatuje na Jeana Maraise a to byl pan MonteChristo! Jene ty jsi lepí, mnohem lepí! Opravdovějí. U teď se těím na premiéru!” Odmlčel se a chvilku se spokojené usmíval.

Jean Calvet ho zdvořile poslouchal. Točit s ním nebylo lehké. Byl ze vech reisérů, které Calvet znal, nejnáladovějí, ale uměl! A kdy si něco vzal do hlavy, prosadil to za kadou cenu. Měl neuvěřitelné rozvinutý smysl pro estetickou míru proitku. A proto kadý jeho nový film sliboval uměleckou událost. Nebál se experimentovat, vyjádřit starou pravdu novým pohledem.

Chtěl bych co nejdřív začít s natáčením něčeho nového. Nejsi zvědav, co to bude? Reisér na něho upřel pichlavé oči, které za tlustými skly brýlí podivné blýskaly.

Jsem.”

Chtěl bych ti svěřit hlavní roli. Nikdo jiný by to dnes nezahrál jako ty.”

A můu vědět, co to má být?” zvědavost ho téměř nadnáela a zahnala únavu jako vihnutím kouzelného proutku.

Tady má scénář!” Reisér mu podal tlustý svazek a nepřestával sledovat kadé jeho hnutí.

Jean Calvet scénář bleskurychle otevřel.

Cyrano! Cyrano de Bergerac. Role, po které touí kadý herec na vrcholu sil. Cyrano! Nabídl mu ivotní roli!

Rychle odlíčit, vysprchovat se, převléknout. A jetě rychleji na marseillské letitě, aby stihl spojení zpátky do Paříe. Je to sice nejdraí dopravní cesta, ale zato nejrychlejí.

?

*

Jean Calvet neměl rád hotely a pokud se natáčelo někde poblí letitě, vracel se pravidelně domů, k manelce a dětem.

Letadlo přistálo v Orly s malinkým zpoděním. Jean Calvet se cítil příjemně unaven, natáčení ho dost vyčerpalo. Z haly letitní budovy spěchal na parkovitě, kde brzy ráno nechal odstavené auto. Těil se nevýslovně na úplně obyčejné věci -na svetr, staré díny a hlavně na scénář Cyrana, který si v rodinné pohodě přečte.

Světla na dálnici uspávala, nepříjemně oslňovala z protisměru, take musel mhouřit oči. Zařadil se do proudu na okrajovém bulváru a jel stále stejným tempem, bez větích výkyvů, po paměti, trasou, kterou měl zaitou jako ádnou jinou.

Bydlel ji několik let na nábřeí Seiny, nedaleko Eiffelovy věe. Vyrostly tam nejmodernějí, ale zároveň nejdraí mrakodrapy v Paříi, říká se jim trefné ,malý New York1. A skutečně něčím připomínaly Ameriku.

Automatický vjezd do garáe se otevřel a Calvet vjel do podzemního parkovitě. První, druhý, třetí, čtvrtý, pátý suterén. Zastavil co nejblíe výtahu, aby nemusel chodit daleko, měl tu svoje rezervované místečko, které vichni respektovali. Vystoupil a zamkl vůz.

V zádech ho bolelo. Protáhl se.

Náhle, jako v té nejtuctovějí televizní krimi na pokračování, kterou dávají a večer na konec programu, ho obstoupily maskované postavy, kadá s revolverem v ruce.

To si na něho vymysleli kolegové. Přece jim nezkazí radost…

Ty ruce nahoru!”

No jo. Tak to u stačí, ne?” usmál se.

Pojedete s námi,” řekl jeden z maskovaných a Calvet se marně snail uhodnout, komu z přátel patří tenhle hlas. Maskovaný důrazně ukazoval před sebe, kde na parkoviti, hned vedle Calvetova vozu stála bílá, trochu zapráená peugeotka.

Nastupte sil”

A ádné hlouposti!”

Neblázněte lidi, a jindy. Jsem dneska moc unavený na tyhle ertíky, opravdu! Potřebuju si odpočinout a zítra ráno zase brzy vstávám.” Obrátil se, jako by to pro něho bylo vyřízeno a vykročil směrem k výtahu. V přítím okamiku ucítil prudkou ránu do hlavy a ztratil vědomí.

*

Probudil se na nějaké posteli, v místnosti byla tma a jen skrze zabedněná okna kvírami probleskovaly paprsky. Kde to jsem? Snail se rozpomenout, co se vlastně stalo: natáčeli poslední scény z nové adaptace Monte Christa, pak letěl z Marseille do Paříe, autem domů …

Únos, ano, únos!

Snail se ve tmě odhadnout na hodinkách čas, ruce měl volné. Ciferníček digitálek natěstí světélkoval docela zřetelné. Bylo deset.

Vstal, ale hlava se mu jetě točila. Doel k oknu, nelo vak otevřít, okenice byly bez klik a zřejmě přibité. Konečně nael po hmatu dveře, byly zamčené. Buil chvíli do dřevěné výplně a bezmocnost i bolest ho přiváděly ke vzteku.

Dveře se otevřely a po chvíli. Ve světle, které proniklo dovnitř, se objevili dva mladí mui. Calvet si je změřil rozhněvaným pohledem. Jeden byl nápadně vysoký, druhého zdobil vihácký knírek pod nosem.

V duchu přemýlel, kde je viděl, při jaké příleitosti. Stále čekal, e se někde za nimi objeví třeba Jean Yanne nebo ten neúnavný vtipálek Lefébvre, prýmař, který se nezalekne ádné roárny a dokáe vymýlet i realizovat nejneočekáva-néjí absurdnosti. Jene neobjevoval se nikdo.

Ano, u to mám, letěli se mnou včera v letadle!

Co si přejete?” zeptal se dloubán.

Přinejmením vysvětlení!” vykřikl Calvet.

Mení chlapík s knírkem mu podal čerstvé ranní vydání novin.

JEAN CALVET UNESEN! Titulek a Calvetova fotografie zabíraly téměř půl první stránky. Včera v noci byl při návratu z natáčení svého posledního filmu Hrabě Monte Christo unesen oblíbený herec Jean Calvet. Drama se nerueně odehrálo přímo na soukromém parkoviti v podzemních prostorách jeho bydlitě. K únosu se přihlásila zatím neznámá organizace Černý prapor. Únosci zároveň oznámili své podmínky. ádají za rukojmí jeden milión franků. Obnos má být sloen stanovenou formou do tři dnů. Dalí podmínkou je proputění známého teroristy Clauda Benoita. Podmínky byly předány institucím, kterých se týkají. O kadé dalí nové zprávě v pátrání po uneseném Jeanu Calvetovi vás budeme okamitě informovat. Nebude-li poadavkům únosců vyhověno do 72 hodin, bude přesně v pátek v poledne slavný a populární herec Jean Calvet zastřelen.”

Jean Calvet nejistě vzhlédl od novin. Na první pohled nevypadali oba mladíci zle. Byli by něčeho takového schopni? Ale proč? Usmál se. Kníráč úsměv opakoval.

Já tomu nerozumím,” řekl Calvet.

Je to tak,” přikývl dlouhán.

Calvet si viml, e mu vepředu chybí zub. Dobrá, pomyslel si, přijmu jejich hru. Snail se co nejrychleji vklouznout do nové nedobrovolné role.

Ale kde vezmu ty peníze? Něco naetřeno mám, ale milión to určitě není.”

S tím si nedělejte starosti. Ty peníze seene za vás třeba vae manelka. Někdo jí snad půjčí, jste přece významná osobnost,” mínil upřímné kníráč. Znělo to skoro dobrosrdečné.

Anebo to rovnou někdo zatáhne za vás. Třeba producent, aby dokončií Monte Christa,” pronesl dlouhán.

Má pravdu, i to je moné. Jeho ivot snad stojí za jeden milión franků. Kolikrát se u kritiky rozplývaly nad jeho herectvím, nad uměním vniknout a do poslední buňky osoby, kterou představoval, nad zázračnou schopností rozesmát skrze slzy, nad opravdovostí projevu. Ted mohou konečné dokázat, e si ho váí. Ale co kdy to byla jen planá slova?

Do mylenek se vkrádají dalí pochybnosti.

Ale co kdy ministr odmítne propustit toho Benoita?”

Podívali se po sobě a pokrčili rameny.

To bysme opravdu moc neradi. Ale ted si tady můete rozsvítit, abyste lip viděl, na čtení nebo na psaní. Mohu prosit autogram?”

Calvet podepsal kníráčovi na památku fotografii, kterou únosce vytáhl z kapsy. Srdečně Jean Calvet. Psal mechanicky, bez přemýlení.

Odeli. Zůstal zase sám. V tu chvíli si uvědomil, e je mu sedmatřicet, přesně tolik jako Gérardu Philipovi, kdy zemřel. Trochu jím zatřásla zimnice. Jetě se pořád nedokázal vnitřně smířit se svým postavením.

*

*

Komisař Herblot měl dost času, vsta1 o něco dříve ne obvykle a protoe svítilo slunce a paříská obloha byla jasně blankytná, rozhodl se, e půjde do práce pěky přes Lucemburskou zahradu. Vykročil před osmou hodinou. Rozhlíel se kolem sebe. Platany podél bulváru propoutěly skrze listy barevně zelenavé paprsky a z opláchnutých struek v ulicích se pozvolna odpařovala zbylá voda.

Ve Stánku na rohu si koupil dvoje noviny a bez prohlíení je zastrčil sloenédo kapsy u saka. Vdechoval pozdně jarní vůni.

Minul jezírko s labutěmi a po pískové cestě doel a k tepané mříi brány na rohu ulice Svatého Michala. I tady se ivot pomalu probouzel, v kavárničkách otírali a opraovali stolky na terasách, měnili ubrusy, květiny, a majitelé krasopisně nabízeli na poutavých tabulích před vchodem své dnení menu.

Tahle pohoda vak Herblotovi vydrela jenom k bráně Justičního paláce.

U je tu po vás sháňka,” hlásil stráník u vchodu z těsné kukaně, která ho měla chránit před eventuální nepohodou.

Jak je to moné, vdy jde do práce deset minut předem!

Co se stalo?”

Vy jste neče noviny?”

Ne, přiznal popravdě, noviny zatím neotevřel. Jetě po schodech si Herblot přečetl senzační zprávu o únosu Jeana Calveta.

Uvědomoval si, e jeho tajný plán, spojený s odpolední návtěvou tenisových dvorců Rolanda Garrose, kde probíhá semifinále muské dvouhry na mezinárodním mistrovství Francie, dostává poválivé trhliny. A přitom Yanick Noah má skvělou anci.

Jen dosedl v kanceláři, rozezvučel se telefon.

Kde jste, komisaři?” Hlas nového ředitele zněl podráděně. S Herblotem se ostatně neměli moc rádi. Přijcfte hned ke mně!”

Herblot zamířil zpátky do prvního patra, do sekretariátu ředitele. Sekretářka na něho od dveří spiklenecky mrkla.

Má mizernou náladu,” upozornila, jako by na tom kdovíjak záleelo. Herblot přátelské mrknuti opětoval.

Můete si být jistá, e já mu ji nezlepím” A veel za vypolstrované masívní dveře, které za ním nehlučné zaklaply.

Tak se posaďte, Herblote!” skřípal ředitel mezi zuby a nebylo jetě pořád vůbec jasné proč. Herblotovi tu chyběla logická souvislost. Posadil se do nabízeného křesla a mlčky vyčkával.

Co s tím hodláte udělat? Jaká jste provedl opatření?”

A v čem, prosím, pane řediteli?”

V čem?” vyletěl ředitel jako čertík z krabičky. Jako obyčejně, komisař kriminálky je poslední, kdo se o tom doví!”

Nedostal jsem zatím ádný sluební podnět,” řekl Herblot. Ani nám nikdo nedal hláení, ani nepoádal o pomoc, dokonce nemám ani ten dopis, který v dnením vydání noviny citují,” dodal sue.

Tady ho máte,” odsekl ředitel. Herblot stále jetě nechápal, proč se tak rozčiluje. Začínal mít téhle konverzace plné zuby. Zběně přelétl dopis očima. Byla to fotokopie a na ní nadepsáno: VNITŘNÍ SDĚLENÍ.

V noci na dneek byl extremistickou skupinou Černý prapor unesen herec Jean Calvet. Podmínkou jeho proputění na svobodu je sloení miliónu franků a proputění Clauda Benoita z věznice v La Santé. ádám o okamitou a účinnou akci kriminální policie, která povede k bezprostřednímu osvobození rukojmí, bez ztráty na ivotech.

A podepsán někdo za kabinet ministra vnitra.

Výborně! A kde je originál dopisu?” zeptal se Herblot.

Poraďte si jak umíte! Musí vám stačit tohle. Nic víc nemám.

Herbtot, který pořád nechápal důvod ředitelova hněvu, beze slova a pozdravu zmizel.

V pracovně na něj čekal inspektor Morelon a pokuřoval jednu gauloisku za druhou.

Já tomu asi dost dobře nerozumím,” prohlásil Herblot místo pozdravu, chtějí, abychom nali Calveta a přitom nedají nic konkrétního.”

Ani inspektor Morelon se nedokázal orientovat.

Myslím, e v tom bude nějaká levárna, o který nemáme vědět,” prohlásil zamylené, nějaká veliká levárna.”

Jene co tecf dělat?

Objede vechny redakce, kam únosci něco oznámili. Já se podívám za Calvetovou manelkou. A musíme si zjistit mezi galérkou, co je zač ten Černý prapor. Jetě jsem o nich neslyel.”

Přesto si Herblot od prvního okamiku připadal jako nesamostatná loutka, která se pohybuje setrvačností a kterou někdo na dálku nenápadně řídí. Netuil vak zatím odkud, ani kdo.

*

V poledne přinesl kníráč oběd. Calvet jedl s chutí, měl hlad.

Nepotřebujete něco? Nechcete něco přinést, aby vám nebyla dlouhá chvíle?”

Calvet pokrčil rameny. Chvíli leel na posteli a díval se na strop. Začínal si stále víc uvědomovat paradoxní situaci, do které se dostal. Ale proč já, proč právě já?

Odpoledne přiel kníráč znovu a nabídl, e by si spolu mohli zahrát karty, aby čas rychleji ubíhal. Hráli.

Víte vůbec, na kolik přijde natáčení jednoho filmu?”

Kníráč zavrtěl zvědavě hlavou, moná e ho to i zajímalo, nedával vak na sobě nic znát.

Deset miliónů,” střelil od boku Calvet. Moná, e to bylo málo, moná hodně. Ale na kníráče to zřejmě neudělalo velký dojem.

Kdyby se film nedotočil a mělo se natáčet znovu, vznikla by pořádná koda.”

To není nae věc,” bručel kníráč, ale kdy vláda splní nae podmínky, pustí Clauda a někdo navalí prachy, můete si vesele natáčet, co budete chtít. Snad jim za to stojíte, aspoň doufám.”

Byla to pořád velká, napínavá hra. Uvnitř vak postupně narůstala pochybnost.

Večer přinesl dlouhán do místnosti barevný televizor a fotoaparát Polaroid, z něho vypadne hned hotový barevný snímek. Nejdřív ho vyfotografovali pro noviny. Prý, aby jim uvěřili, e je Calvet ivý. Drel v ruce noviny tak, aby bylo zřetelně vidět na datum, snail se vypadat vyrovnaně a usmívat se.

V osm začaly televizní zprávy. Mluvilo se jen o jeho únosu, vechny ostatní události ly v druhém plánu. Vystoupil i Lino Ventura, prezident sdruení filmových a divadelních herců, který tuto funkci převzal po smrti Jeana Gabina. Mluvil hezky. Calvet ho nepoznával, vdycky spolu sice vycházeli, ale ádné zvlátní přátelství mezi nimi nikdy nevzniklo. Pouze sluná, vzájemně obdivná rezervovanost.

Jean Calvet posunul moderní herectví kupředu. Dokázal do kadé své role investovat doslova kus své due a snad jsme mu i záviděli lehkost a opravdovost, s kterou dýchal.” Ventura hovořil v minulém čase, co si Calvet uvědomil teprve po chvíli.

A se odtud dostanu, hned mu zavolám, zařlkal se v duchu.

Kam spěje národ, který toleruje, aby zločinci terorizovali umělce a ohroovali jejich ivot? Aby je pouívali za rukojmí pro splnění svých pochybných poadavků? Umělec přece musí tvořit! A před Jeanem Calvetem leí jetě mnoho nezavrených roli. Vyzývám únosce jménem vech naich herců a miliónů diváků, aby Jeana Calveta ihned propustili a ustoupili od splněni jakýchkoli podmínek. Celá Francie k nim v tuto chvíli vzhlíí s napětím a rozhořčením.”

Venturovi se chvěl hlas. Měl na očích brýle a malinko pomrkával. Calveta jeho proslov opravdicky dojal, ani nevnímal, co vlastně hlásili potom.

Zbystřil pozornost teprve v okamiku, kdy se na obrazovce objevila jeho manelka. Byla přepadlá, s hlubokými kruhy pod očima, zničená. Calveta popadla lítost.

Tak ji napite,” vybídl ho dlouhán, dopis doručíme.”

Ne, teď nebyl schopen. Ale rozhodl se, e poslechne, napíe jl, aby si nedělala starosti, e vechno dobře dopadne.

Pak se na obrazovce objevil nějaký úředník z ministerstva. Oznámil s kamennou tváří, e vláda neustoupí poadavkům teroristů. Nenechá se nikým vydírat. Televizní komentátor mu ukazoval obrovský proutěný ko plný dopisů a telegramů, v nich diváci ádaji policii, aby zasáhla a zachránila Calvetovi ivot.

V němém záběru také ukazovali ohromnéfronty před kinem Wagram, kde se promítá poslední Calvetův film. V dalím

záběru studenti demonstrovali před sídlem vlády a ádali, aby byl proputěn Benoit z vězeni a zaplaceno za Calveta výkupné.

Co bych zapíral, dělá mi to dobře, celý ten zájem společnosti, i to, jak za mne bojuji, uvědomoval si Jean Calvet před televizní obrazovkou. Nevěřil bych, e jsem skutečně tak populární…

Ukazovali prohlídky aut na silnicích v celé Francii. Uzávěry i na těch nejmenlch okreskách. Policie prý pouije vech prostředků, aby ho zachránila, prohlásil nějaký komisař Herblot, zjevné nesvůj před televizní kamerou. Byl pověřen koordinaci vech pátracích a osvobozovacích akci paříské kriminálky.

To jsem moc zvědav,” uklíbl se kníráč.

A kde vlastně jsem?” zeptal se Calvet.

Jeho stráci se po sobě podívali a dlouhán se sebejistě zaklebil.

Kde jsme? Na soukromém pozemku jedné obzvlátě prominentní osoby. Můete si být jist, e sem se policie nedostane.”

Co kdy máji pravdu? Noc byla dlouhá. Calvet napsal dopis domů. Počítal s tlm, e bude otitěn v novinách, snail se, aby enu uklidnil. Vlastně tlm vak uklidňoval sebe.

Psal: Věřím, e poadavkům únosců vláda nakonec vyhov! a neobětuje můj ivot. Necítím se jetě starý, naopak, myslím, e bych mohl jetě hodně udělat, nechce se mi zbytečně umřít pro nic za nic, pro nějaké absurdní, nepochopitelné a navíc mně i neznámé důvody. K čemu jsou peníze, kdyby je člověk nemohl uit. Rád se jich vzdám, jen kdy zůstanu iv. Snad i tlak diváků vládu obměkčí. Přiznávám, e začínám mít strach. Co je mi po tom, e vláda nechce ztratit presti? Já chci it!”

Nejvíc ho děsilo, e únosci jsou k němu velice sluní, v podstatě solidní. To nahánělo jetě větí strach ne nějaká hrubost nebo surovost.

A co kdy svoje výhrůky nakonec splní?

Usnul hodně pozdě a v neklidném spánku se promítaly útrky snad ze vech roli, které v ivotě hrál. Od té úplně první a po hraběte Monte Christa.

Ráno přiel pro změnu se snídaní dlouhán a přinesl rovnou i vechny ranní noviny. Calvetovi se trochu ulevilo. Těilo ho, e se rozpoutala kampaň za jeho osvobozeni. Kdy se to vezme kotem a kolem, ohromně mu to zvýilo popularitu, psalo se o něm vude. Třetí televizní program zařadil na kadý večer retrospektivu z jeho filmů a pracovnici na prvním a na druhém programu vyhlásili protestní hodinovou stávku.

V Marseilli vznikl výbor za osvobození Jeana Calveta a ohlásil uspořádáni celostátní sbírky za jeho záchranu. Ji po prvním dnu bylo na kontě skoro půl miliónu. To vechno Calveta nejen hřálo, ale dávalo mu i novou naději.

A co kdy seenou peníze?” zeptal se Calvet dlouhána, bude to stačit?”

Dlouhán chvíli přemýlel, jestli má odpovědět nebo ne. Calvet ho sledoval s nejistou úzkostí.

Podívejte, pane Calvet, tady jde o mnohem víc, ne o jeden pitoměj milión. Jetě jste to pořád nepochopil? Vy jste, bohuel, jenom takový malý zrníčko, který se do toho veho zamíchalo, aby se proces urychlil. Tady vlastně nejde ani o peníze za výkupné, ani o proputění toho trouby, co se nechal chytit. Dali jsme prostě vládě anci, aby jako udrela kredit, e je silná a e neustoupí. Ale musí nám splnit něco jinýho, o to jde, u chápete?”

Calvet zavrtěl hlavou, nevyznal se vtom. Tak proč ho vlastně unesli?

A co kdy vláda toho Benoita pustí?”

Moc bych se divil. Ale kdyby, tak ho odděláme my. Aby moc nemluvil.”

Z jeho klidu el strach.

U chápete?”

Moc nechápal, ale raději přikývl. O co tedy jde? O co? Kdy to nejsou peníze?

Ale vdy se o ádných jiných podmínkách nemluvilo!”

V novinách ne, ani s policií. To u je jiná, mnohem vyí záleitost,” prohlásil dlouhán a navrhl, víte co, napijeme se.”

Snad měl pocit, e prozradil příli mnoho. I tak se Calvetovi Zdálo, e je nebezpečně sdílný. Raději nevyzvídat.

I on měl chu se něčeho pořádně napít. V hrdle mu vyschlo. Dlouhán na chvilku zmizel a přinesl originál Calvados z Normandie. Nalili si a Calvet si četl dál v novinách.

Uveřejnili tam u i jeho dopis, doslova. Dokonce i s reprodukcí té včerejí fotografie. Vypadal na ní vak mnohem starí ne obvykle.

Odpoledne uteklo dost rychle. V televizních zprávách se večer objevil reisér, prohlásil, e Monte Christa v kadém případě dotočí, chybí vlastně jen pár nedůleitých scén, to prý nevadí, udělá je v pohodě Calvetův dvojník, kterého rychle nali. A navíc jsou to scény, kde ani nemluví. Ale film bude mít rozhodně úspěch, protoe Jean Calvet v něm podává vynikající, nepřekonatelný výkon.

A jinak nic. Komisař Herblot, o poznání znavenějí, prohlásil

neurčitě, e policie dál pátrá a hledá stopu. Jakoukoliv stopu. Kníráč s dlouhánem se tomu pochechtávali, asi jim to dělalo dobře a byli dál dost sebejistí.

Calvet nemohl dlouho usnout. Snail se nemyslet na svou situaci, ale spí uvaovat o nové roli, na kterou se těil. Nelo to, pochybnosti ho svíraly stále víc.

Zítra vyprí ultimátum. Co pak?

Obec Maurepas se ničím nelií od jiných obci v departmentu Yvelines. Z původní vesnice se rozrostla v osadu nízkých moderních domků, poskládaných jako stavebnice v příjemném prostředí mírné pahorkatiny mezi Versailles a Rambouillet. Protoe se obec rozrůstala v soustředných krunicích, střed zůstával stále stejný, snad jenom malinko upravený.

Kolem kruhového náměstíčka se soustředily obchody a k nim patřila i útulná lékárna, v ni kraloval pan Ferratajeho manelka. Lékárníkovi bylo asi čtyřicet a jeho eně, křehké blondýnce, o devět let méně. Bydleli v poschodí nad lékárnou a měli desetiletého syna Bernarda. V podstatě klidná a spokojená rodinka.

O to víc překvapilo, kdy na místní četnické stanici večer kolem desáté, ne daleka od nervového zhroucení, oznámila paní Ferratová, e jejich syn se dosud nevrátil ze koly domů.

kola, kam děti z Maurepas chodily, stála na druhé straně trati, za kolejemi v Mesnil, obci jen o málo větí ne samotné Maurepas a věčně soupeřící o větí presti. Jestlie v Mesnil byla kola, v Maurepas měli zase plavecký stadión a kino.

A není někde u kamaráda?” zeptal se dobrácky četnik, který měl slubu. Stává se přece, e děti si hraji a nakonec zapomenou jit domů a přespí u spoluáka a ani jim nepřijde, e o ně mají rodiče strach.

Objeli jsme u s manelem celou jejich třídu. Nikdo o něm nic neví. Neodcházel s nimi, chvilku se zdrel, protoe odnáel nějaké pomůcky do kabinetu.”

Ano? A co učitelka?” zkouel četnik dál svou hru na detektiva.

Taky nic neví. Nic na něm nezpozorovala, odnesl pomůcky, pozdravil a utíkal za ostatními ven, aby je dohonil. Ničeho si nevimla.”

četnik se zamračil, protoe to začalo vyhlíet váně a on nevěděl, co má vlastně dělat.

Vstal a přeel nejistě po místnosti. Nakonec se zeptal rovnou.

A co mám dělat?” Lékárníkovu rodinu znal a váil si ji, jak si na venkově povaují odjakiva doktora a lékárníka. Kdo ví, kdy je člověk můe potřebovat.

Měl by se přece hledat!”

No jo, hledat! Ale kde? Víte aspoň, kam chodil?”

Tam jsme u vude byli.”

ádný rybník v okolí nebyl, utopit se tedy nemohl. Z trati by také hlásili úraz nebo jiné netěstí.

Víte co? Běte domů. Poádám o posilu a o psa.

Matka na něho hleděla uplakanýma očima. Vzlykala jenom chabě, neměla sílu se bránit.

Bojím se, e se stalo něco hrozného!”

četník se ji snail uklidnit, marně. S néčim podobným se dosud nesetkal, a to v něm vyvolávalo zmatek.

Uvidíte, e se vrátí. Určité. Děláte si zbytečné starosti.”

Doprovodil paní Ferratovou k autu a počkal, a se rozjede, pak se teprve vrátil na stanici a zavolal veliteli domů.

Lékárník Ferrat vyhlíel manelku netrpělivě ve dveřích lékárny. Normálně by asi dávno zavřel, ale něco mu v tom bránilo, nedokázal čekat s rukama zaloenýma, u okna nebo u telefonu. Tady, v bílém pláti, i kdy v tuto hodinu si nikdo nepřiel ani pro aspirin, si připadal jaksi méně zbytečný.

Tak co? Zjistila jsi něco?”

Manelka ani nezamkla vůz, jen ztěka zavrtěla hlavou. Co se mu mohlo stát? To přece není samo sebou! Bernard se nikdy netoulal, nikdy nepřiel pozdě. Byl vdycky klidné, spolehlivé dítě, se smyslem pro povinnost a kázeň.

Zůstali sedět v osvětlené lékárně, která se podivně vyjímala mezi pozháenými obchody. Samozřejmě, e to vzbudilo pozornost. Co chvíli se někdo přiel zeptat, ostatně ilo setu tak, e jeden druhému viděl a do kuchyně, čekání na nějakou zprávu vytvářelo zvlátní dusivé napětí.

Soused dal dohromady pět muů a li projít okolí s baterkami, pochopitelně bez úspěchu.

A skoro před půlnocí zazvonil telefon a paní Ferratová se ohlásila jako obvykle, mechanicky:

Lékárna Ferrat.”

Na druhé straně bylo chvilku ticho. Hrklo v ní. Tovyčkávavé ticho jí připadalo zlověstné.

Chcete jetě někdy vidět svýho kluka ivýho?” hlas na druhé straně zněl nezvykle, snad jako by někdo mluvil podivně zastřeným způsobem, snad přes kapesník, ve sluchátku to praskalo a krábalo, jako kdy posloucháte pokozenou desku.

Ano, prosím. Samozřejmě! Kde je? Co je s ním?”

Zase dramatické ticho.

Tady Černý prapor. Unesli jsme ho a ukryli na bezpečném místě. A teď poslouchejte dobře! Seeňte pět set tisíc franků v malejch bankovkách. A neopovate se o tom informovat policii, nebo svýho drobečka u ivýho neuvidíte. Čekejte, jetě se ozvu!”

Ne stačila něco říct, zavěsil.

Pohlédla na manela a zoufale se rozplakala. Lékárník seděl na vysoké idličce.

Půl miliónu! Kde bychom vzali půl miliónu!”

Manelka se jetě víc, přerývaně a bezmocně rozetkala, nemohla se zastavit.

Říkal Černý prapor?”

Jenom chabě přikývla.

Lékárník seskočil z idličky a vrhl se k psacímu stolu, kde leely vedle účtů a faktur také noviny a začal v nich horečně listovat.

Ano, samozřejmě! Taky Černý prapor. Avyetřujeto nějaký komisař Herblot z paříské kriminálky.”

Podívala se na něj, jako by ji utknul.

Snad mu nechce zavolat! Slyel jsi, e nesmíme!”

Jen s povzdechem pokrčil rameny.

Ano miláčku, já vím. Jene půl miliónu stejné neseeneme. Take nám zbývá jediná monost. Jiná naděje není, to si můe rychle spočítat. A navíc, u jsme o tom na policii mluvili. Byla jsi přece večer u četníků. Co kdy se o to tečí, nebo zítra ráno, začnou sami zajímat? Něco jim říct musíme!”

Zdálo se jí, e se hrozným přetlakem zalkne, v hlavě jí builo prudce a do očí, musela otevřít okno a hluboce se několikrát nadechnout. Chtělo se jí zvracet.

Manel má pravdu, ano určitě má pravdu. Ale nedokázala se s tím vyrovnat, celou vahou těla dopadla na dveře k chodbičce a svezla se po nich k zemi.

Nebylo to snadné rozhodnutí, ale nemohli ztrácet vzácné minuty. Mohly by pak chybět.

Pan Ferrat vytočil automatické telefonní číslo paříské kriminálky.

Potřebuji nutné mluvit s komisařem Herblotem. Týká se to Černého praporu.”

Spojím vás, čekejte.”

Komisař měl telefon z ústředí propojen i domů, pro vechny případy. Ukázalo se to často jako praktické opatření, jednak měl telefony dva a jeden z nich byl zapojen do veřejné a jeden

do zvlátní sítě. Tentokrát u Herblot spal, i kdy zlehka a neklidné. Jakmile zazvonil u jeho ucha sluební telefon, prudce se posadil.

Co to povídáte? Černý prapor? Coe? Dítě? Desetileté dítě? Kluka? Nejlepl bude, kdy se tam k vám přijedu podívat. Ne, nebojte se, já ádnou uniformu nenosím! A bude to lepí, ne kdybyste tecf jeli vy sem. Musíte hlídat telefon, kdyby únosci znovu zavolali. Zůstaňte na místě. A říkáte lékárna Ferrat? Nebojte se, najdu to, můete se spolehnout.”

Zeptej se ho, jestli to máme nahlásit četníkům,” hlesla manelka, která se probrala z mrákot a snaila se ze vech sil vzchopit a být prospěná.

Ne, nic nepodnikejte a nikomu nic neříkejte. Čekejte se vím, dokud nepřijedu.”

Komisař Herblot dorazil na místo asi za hodinu. Ferratovi seděli dole v lékárně s pohledem upřeným do jednoho místa, jako by hypnotizovali dveře.

Herblot se rozhlédl. Mezi regály a lahvičkami nejrůznějích léků se necítil ve své kůi.

Můeme jít nahoru, do bytu,” navrhl lékárník Ferrat, který si poviml komisařových rozpaků.

Trvalo ovem chvíli ne vude pozhasínali, zavřeli a zajistili bezpečnostním zařízením a po několika schůdcích vykráčeli vzhůru. Herblotovi připadalo, jako by Ferratovi s sebou nesli na zádech stokilovou zátě. Zejména paní Ferratová, matka malého Bernarda, na tom ji byla psychicky velice patně.

Herblot se usadil na první idli, která se namanula a dal si velmj .podrobně vyprávět popořádku, jak se vechno přihodilo.

Dovedla byste popsat ten hlas?”

Nevím, moná, e bych jej poznala. Byl prostě takový … divný.”

Jak divný?”

Jako by se dusil nebo co. Přeskakoval. Snad měl sucho v ústech. Nebo přes něco mluvil.”

Vy jste ho neslyel vůbec?” obrátil se Herblot k lékárníkovi. Ale magistr Ferrat horlivé přikývl.

Slyel, kousíček. Manelka hrozně zbledla, tak jsem si vzal tady paralelní sluchátko, abych zjistil, co se děje.”

Poznal byste ho? Byl to nějaký známý hlas?”

Oba manelé mlčeli.

Těko,” řekl po chvíli Ferrat, ten člověk určitě měnil hlas, a pak, byli jsme s manelkou příli rozčileni a to člověk vnímal jinak ne normálně. Jedině snad … mohl to být spí mu … moná cizinec ..

Vimli jste si na tom hlase, mimo přízvuku, jetě něčeho nápadného,” ujioval se Herblot, který se chytal kadého stébla, čekal ovem zápornou odpověď.

Ne, pane komisaři. Řekl jenom, e se jetě ozve a dá nám pokyny. Co teď máme dělat, abychom něco nezkazili?”

Herblot vak na tuto otázku nereagoval, měl v hlavě určitou ablonu, kterou potřeboval mlt docela jasnou, aby se orientoval.

Vyhrooval vám někdo v poslední době?”

Pokud si vzpomínám, nikdo,” řekl Ferrat pomalu a obrátil se k manelce o souhlas. Paní Ferratová se stále lehce chvěla, ale přikývla. Ani ona si nevzpomínala.

Tedy jednou, před dvěma roky. nám vykradli lékárnu, kdy jsme byli na dovolené. Ale nikdo nám nevyhrooval, my jsme vdycky ili v přátelské shodě s ostatními. Můete se klidně zeptat v sousedství. Nechali jsme si hned po té loupei namontovat moderní poplané bezpečnostní zařízení, ale to dneska musí udělat prakticky kadá lékárna.”

O tomhle věděl Herblot víc, ne kdokoliv jiný. Loupee a krádee v lékárnách vzrostly za poslední roky o devadesát procent.

A co se tehdy ztratilo?”

Pokud si dobře vzpomínám, tak jen nějaké opiáty, Man-drax, Tremaril. Ano, a čistý líh. Jinak nic. Musel sem vlézt někdo cíleně a asi dobře věděl, co chce. A to si taky vzal.”

Nevíte, jestli je chytili?” zeptal se Herblot.

Kdepak, vyetřovali to z Versailles a řeklo se nakonec, e to byli asi nějací přespolní puberáci, udělali pěknou paseku, to je pravda, ale koda vlastně nebyla veliká.”

A co telefon?” napadlo Herblota. Nekontroloval si v poslední době někdo telefonicky vai přítomnost? Tedy jestli jste doma nebo ne?

Ferratová vstala jako v mátohách, musela se přidrovat komody a zírala před sebe jako by viděla přízrak.

Marku, vdy sem někdo takhle volává. U dobrých čtrnáct dní. A kdy se ozveme, je pokadé ticho, neřekne ani slovo.”

Ano, má pravdu. Nepřikládali jsme tomu, pane komisaři, ádnou důleitost. Vypadalo to na omyl. I děti dělají někdy takovéhle hlouposti.”

A co teď máme dělat?” poloila otázku paní Ferratová a zase usedla, křečovitě se přidrujíc hrany stolu.

Herblot si prohrábl vlasy a rozhodil rukama.

Musíte se zatím snait chovat naprosto přirozeně a zůstat co moná klidní. Předevím nikde neříkejte, e jste kontaktováli přímo pařískou kriminálku, tohle musí zůstat v absolutní tajnosti. Nevíme, kdo za tím vězí, to se ukáe a v průběhu času, moná, e u dnes nebo zítra, musejí se toti nějak dál projevit. Třeba polou zprávu novinám nebo zavolají. Neděste se, oni to takhle dělají: nejdřív sdělí rodičům uneseného dítěte, nebo blízkým příbuzným unesené osoby, e ji mají -a dost. Nechají je nějakou chvíli trápit. Teprve pak, kdy u je mají psychicky připravené a na dně, nasadí svoje dalí podmínky a poadavky, v tu chvíli je u odpor mnohem mení ne zpočátku a obvykle na podmínky kadý rád přistoupí.”

Bylo jasné, e kriminálka bude bez přestání kontrolovat Ferratovo telefonní číslo, stejně jako v současné době odposlouchává byt Jeana Calveta. O tom vak Herblot nehovořil. Ze zkuenosti věděl, e kadá informace se musí pořádné filtrovat a zvlátě v takových napjatých situacích je třeba velice zvaovat, co vůbec postieným říct.

A co kdy nezavolají?”

Musí zavolat. Jinak vechno, co udělali, nemá smysl. Rozhodné jim jde v tomhle případě jen o peníze.”

Máme je shánět? Vypůjčit si někde?”

Ano, dělejte vechno, jak to po vás únosci ádali. Abyste nebyli nápadní, pro případ, e by vás sledovali. Budou mít tak dojem, e děláte vechno podle jejich pokynů. A o tom, co se bude dít, o vem mé okamitě informujte. Zavolejte mi.”

Tady z domova?”

Třeba. Nebo z venku, ale aby vás n ikdo zbytečné neposlouchal, musíte být v kadém případě opatrní!”

Dost na tom, e budou odposlouchávat tuhle linku, svým způsobem to bude kontrola toho, co jim pak Ferrat sdělí. Stává se pravidelně, e vystraená rodina, vyokovaná výhrůkami, začne tajit důleité údaje a tím se celá věc zkomplikuje.

Co máme říct četníkům?” vzpomněla si znovu paní Ferratová. Návtěva na četnické stanici jí pořád leela v hlavě.

U jste jim to hlásili?”

Kdy Bernard nepřiel domů,” a paní Ferratová obtíně hledala slova, mluvila jsem tam s nějakým četníkem, řekl, abych přila ráno, jestli Bernard skutečné nepřijde domů a kdy se o něm nic nedovíme.”

Tak s nimi mluvte, jenom kdy se ozvou.”

A máme jim říct něco o tom, e jsme vás volali?”

Herblot okamik zaváhal. Neměl zrovna nejlepí zkuenosti ze spolupráce s venkovským četnictvem. Jejich natvrdlá aktivita obvykle víc zdrovala ne pomáhala.

Ano, můete. A a se s námi případně raději spojí.

Samozřejmě, e i obráceně, kdy budeme potřebovat jejich pomoc, ozveme se taky.

Herblot pohlédl z okna na náměstí. Vude bylo ticho, nesvítilo u jediné okno a hvězdnatý polostín dodával pohledu zvlátní vyčkávavě dramatickou podobu, která připomínala scénu z němého filmu.

Nic jiného zatím udělat nemůeme. Zbývá jen doufat, e se únosci znovu pokusí navázat kontakt,” řekl komisař.

Zahleděl se na telefonní aparát jako by si jej chtěl zafixovat v paměti a pak pomalu přeel místností zpátky ke dveřím.

Ozvěte se hned, jakmile bude něco nového. A zachovejte klid, jasné?” kladl jim na srdce. Mělo to svůj smysl. Věděl toti dobře, e lidé v mezní krizové situaci jsou schopni lecjaké nepředloenosti, jen aby se zdánlivě přiblíili k cíli.

Jetě ne nasedl do auta, které nechal stát o kousek dál u samoobsluhy RADAR, zastavil se a rozhlédl kolem. Zapálil si gauloisku a zamyleně, zhluboka vdechl. Něco mu tady nehrálo.

Z domova zavolal ve tři ráno na centrálu v Justičním paláci. Natěstí měl slubu Maréchal, který a do penze dělal na jeho oddělení.

Poslouchej, potřebuju okamité napíchnout číslo 051 -61 - 39. A pořád sledovat a nahrávat.”

To je v departmentu Yvelines, vid?” ujioval se Maréchal, ale ani nečekal na odpovéd, a záznam chce samozřejmé hned na stůl!”

Jo, kdy bude tak hodný,” přisvědčil Herblot, a dík.”

Do práce přiel ráno neobvykle brzy. Stávalo se mu to vdycky, kdy se případ rozjíděl. Nemohl pořádně spát, po ránu, jetě za era, se budil a ji neusnul. Potřeboval být v permanenci, ve své kanceláři a kadý impuls, kadý nápad hned prověřit a eventuálně realizovat.

Na půl desáté se objednal u ředitele. A vrhl se do pročítání vech ranních novin. Tvrdě se tam do něho a do celé policejní instituce obouvali, vzhledem k .typické impotenci kriminální policie, která trvá několik le, a to ve v souvislosti s únosem Jeana Calveta. Zejména ve Figaru si dobírala značka YVES Herblotův .pověstný’ ostrovtip, a doporučovala, aby si koupil kouzelné zrcadlo, to je prý dneska jediné, co mu jetě můe odpovědět na nějakou nejapnou otázku. Herblot nechápal proč, nějak mu unikal vtip autorovy pointy, ale ani ji nehledal. U dávno mu přestaly vadit obhroublé a primitivní anonymní kritiky: dělal svoji práci, jak nejlépe uměl. A co víc? Neměl ve zvyku něco vysvětlovat tam, kde se na něho dívali skrze prsty. To byla koda času a toho se mu u chronicky nedostávalo.

Obvykle dobře informovaný Matin de Paris vyslovil zajímavý dohad: únos Jeana Calveta má zakrýt nějakou jinou a přitom mnohem větí lumpárnu! A to bylo přesně ono, co Herblota v mylenkách pronásledovalo a kvůli čemu chtěl mluvit s ředitelem - chce znát vechny detaily, i ty nejtajnějí, aby si mohl vydedukovat moné kombinace, či alespoň odhadnout, čeho se jádro týká. Začínal mít jasný dojem, e o Calveta nejde.

Ale kam je zamířena hlaveň, kterým směrem, proč a kdy vystřelí?

Co bylo ze veho nejpodivnějí, ani v jedněch novinách se neobjevila ani zmínka o únosu malého Ferrata. Únosci zřejmě do ádné redakce nevolali. Proč tedy .černý prapor’, který se telefonicky přihlásil k únosu, v tomto případě novinám nic nesdélih je to záměr? Určité by o tom napsali, kdy dokázali vtěsnat zprávy o Calvetově únosu předtím ji do ranního paříského vydání! Jene v prvním případě jim třeba lo o to, aby o vem věděla veřejnost dřív ne policie. Tady je to zřejmě naopak. Záměr, předem plánovaný a promylený. Snaha vytvořit ovzduí nejistoty! Únos, a zejména nyní únos dítěte, je pokadé otřesně burcující.

Herblot nahlédl do pracovny inspektorů. Morelon právě snídal bagetu a bílou kávu.

Dá si?” nabídl éfovi horkou kávu, která právě překapala z automatu a červená kontrolka pohasla.

Herblot přikývl a posadil se k němu.

Co je nového?” ptal se Morelon mimochodem.

Spousta věcí, člověče, zatím se v tom nevyznám.”

Aha,” pronesl Morelon podezíravě, znal toti Herblotovu úvahu. V pracovním překladu to znamenalo: přichystejte se, teď do toho lápneme. Dnekem počínaje moc nepočítej, e se bude spát!

U dychtím, tak ven s tím!”

A Herblot mu v rychlosti vyprávěl celou probdělou předchozí noc, snail se nezapomenout a vykreslit vechny detaily. Morelon se mračil.

Co si o tom myslí?” zeptal se komisař.

Morelon nervózně zamrkal.

Mně je divný, e nic neposlali novinám. Kdyby to byla stejná banda, která unesla Calveta, jistě by si nedala ujít dalího sólokapra, aby u kázala na nai neschopnost. Větinou přece vichni lumpové pouívají stejnou ablonu, stejný způsob. Tohle mi připadá, jako e se někdo chce přiivit, vyuít situaci a napodobit Calvetův únos.”

Herblot přikývl.

Taky mi to tak připadá. A navíc, je tu jen jediný poadavek, peníze. Nic dalího. U to samo o sobě dost popírá podobnost s případem únosu Jeana Calveta.”

Anebo je to naopak dalí stupeň teroru na veřejnost a nátlaku, aby vláda ustoupila těm tajným podmínkám, které byly adresovány přímo jí, dodal Morelon.

Pořád sf myslím, e tenhle druhý únos nemá s prvním mnoho společného. Důkaz pro to sice nemám, ale dal bych za to krk! Prosté to cítím.” Herblot proel po pracovně a zastavil u velké a podrobné nástěnné mapy Paříe a okolí.

Chvilku hledal obec Maurepas.

Ne, tady někdo jede na vlastní pěst! Nedokonale. Ale to vůbec neznamená, e se jedná o únos méně nebezpečný.”

Do toho zazvonil telefon.

Ředitel tě prý očekává,” prohodil Morelon.

Herblot přikývl a zamířil na chodbu a schoditěm do prvního patra. Jetě cestou vak přemýlel o tom, co teď s inspektorem probírali. Mělo to svou logiku, tak či onak.

Ředitel vyhlíel svěí a odpočatý a blahosklonně se na Herblota usmíval. Nijak neskrýval dobrou náladu.

Jak jste daleko, komisaři?”

Dalí únos, podepsaný Černým praporem,” vypálil Herblot rovnou od boku. Ředitelův úsměv znatelně pohasl.

Ale jděte!”

Teď se začal mimoděk usmívat Herblot.

Ve skutečnosti tím vyloil vechno, co dosud věděl.

Co hodláte dělat?”

Předevím bych potřeboval znát vechny dalí podmínky v případě, týkajícím se Calveta. Třeba by nám pomohly, abychom se hnuli z místa, moná, e u samotné podmínky naznačí, odkud vyly… Teď můeme jenom vyslechnout galérku.”

Ředitel se kabonil. Byl znám svou opatrností, i nechutí riskovat, aby někoho podrádil.

Mám důvěrnou informaci, e zasedá vláda a zabývá se váně poadavky únosců. Nedá se nic dělat, Herblote, tohle jde vysoko a prostě mimo nás.” Zdálo se, e z toho má spí radost, ne e by ho to nějak mrzelo.

Ale jak na tom máme pracovat, kdy o tom nic přesnějího nevíme?” zeptal se komisař hněvivě.

Ředitel nasadil chlácholivý tón.

Herblote, dělejte samozřejmě svoji práci, jak uznáte za vhodné, do toho vám nikdo zasahovat nebude. Jenom nechtějte jako tvrdoíjné dítě, aby se vám vláda zpovídala z toho co dělá a o čem jedná.”

Z takovéhle kluzké konverzace bylo vdycky komisaři nanic. Asi to na něm bylo znát, protoe ředitel rychle dodal:

Ale souhlasím, abyste galérku pořádné zmáčkli. Třeba zjistíte alespoň něco o novém případu, o tom uneseném dítěti. Máte pravdu, je moc zajímavé, e o tom dosud tisk mlčí.

Vida, pomyslel si Herblot, přece jen si něco z mého výkladu pamatuje!

V tom případě musíme ovem vyčkat, a se únosci opět ozvou, abychom se na né mohli zavěsit.11

Přeji hodně těstí, komisaři.11

Herblot se vrátil rovnou do pracovny inspektorů, která sousedila s jeho kanceláří a z ní před chvilkou k řediteli odeel. Vichni čtyři jeho nejblií podřízení na něho čekali.

Morelon hlásil, e zatím obvolal vechny hlavní paříské redakce, ale nikde o únosu desetiletého Bernarda Ferrata nevěděli.

Pánové,11 začal Herblot mnohoslibně, puste se do toho. Zmáčkněte hned galérku, jazyky, prostě kdekoho, abychom zjistili alespoň něco. Kadý náznak má pro nás cenu. A večer uděláme akci v metru na Montparnassu. Dvacet jedna patnáct. Dotazy?11

Dotazy nebyly ádné. Inspektoři se rozeli po městě a Herblot se usadil ve své kanceláři a hlídal telefon.

Dočkal se a těsně před polednem. Byl to vystraený hlas lékárníka Ferrata, který mluvil jako by měl strach, e ho jetě někdo uslyí.

Ozvali se znovu. Chtějí peníze, jenom peníze. Máme jim je dát pozítří v deset večer na desku u hrobu Ericha von Stroheima na naem hřbitově v Maurepas.11

Dobře, kolik to dělá?11

Pět set tisíc, jako včera.11

Herblot chvilku uvaoval. Jak bylo vidět, nezvýili sazbu.

Zařídíme to jinak. Dojdete si pro celou sumu do Lyonské banky, a uděláte vechno, jak o to poádají. Jasné? Zařídím, aby vám peníze připravili, nebude to nijak nápadné.11

Ano, samozřejmě … a myslíte … e to dobře dopadne?11

Určité! Nebojte se. A nezapomeňte, Lyonská banka, na Italském náměstí proti radnici, půjdete rovnou za ředitelem a tam budou peníze připravené, dostanete je i s malým diplomatickým kufříkem. Nebo počkejte, kdyby vás sledovali… vezměte si z domova nějakou taku, ano?11

Pro jistotu ho necháme také permanentně hlídat, poznamenal si Herblot na útrek papíru. Okamitě!

Kdy komisař poloil sluchátko, zamířil bez dlouhého

uvaování do odposlechu, vypůjčil si záznam a jetě několikrát si jej přehrál.

Hlas únosce zněl nejistě, spíe v něm vibrovala obava ne suverenita, chraplal a koktal, a to Herblota utvrzovalo v názoru, e se jedná o amatéra, který se snaí napodobit dobře organizovanou skupinu zločinců..

To ovem neznamená, e by se tím celá záleitost stala méně závanou nebo méně nebezpečnou. V sázce je ivot dítěte. Hlas v telefonu připadal Herblotovi mladý, to vak bylo jediné, mimo poněkud uspěchané výslovnosti, co se z jinak dokonalého záznamu dalo vydedukovat.

Z centrály se Herblot vydal za ředitelem Lyonské banky. Nechtěl tak závané věci řeit telefonicky a dával přednost vdy osobnímu jednání. Situace byla příli váná, ne aby riskoval nějaké zbytečné nedorozumění.

Pro podobné účely měla Lyonská banka připravené velmi dokonalé, doslova mistrovské bankovky, jejich jediným rozdílem oproti jiným, označeným bankovkám byla schopnost velmi citlivé zaznamenávat otisky prstů a zachovat přitom i chemické sloení potu na prstech. Stačilo sledovat pohyb, zachycovat je a vyhodnocovat.

Cestou zpět se komisař zastavil na rohu bulváru Svatého Michala na skleničku aperitivu. Usadil se na terasu, take měl přehled nejen o ruchu na bulváru a mohl pozorovat i procházející chodce, ale současně sledovat jedním okem televizi, kde začaly poslední zprávy. Zbystřil pozornost právě v okamiku, kdy hlasatel četl nejnovějí .komuniké’ únosců Jeana Calveta. Znělo lakonicky a krůtě.

Jestlie vláda bez dalích průtahů nesplní do zítřejího dne, do dvanácti hodin poledne vechny poadavky únosců, bude Jean Calvet zastřelen. Ze sálu se ozývaly hlasité výkřiky nevole a pobouření. Větinou na adresu neschopné policie, a to nebylo nic příjemného. Zprávy skončily, ani by se jen objevila alespoň malá zprávička o novém únosu, o zmizení malého Bernarda Ferrata.

Herblot zaplatil. Spěně se vrátil do své pracovny. Vytočil číslo televizního studia na Butte Chaumont.

Ano, pane komisaři, dáme to hned do večerních zpráv,” ujistili ho, můete se spolehnout, přesně jak jste to řekl, přirozené.”

Herblot uvaoval takto: jestlie únosci dítěte úmyslně nechtějí, aby o tom veřejnost věděla, znepokojí je to. Zvlátě kdy informace bude vypadat, jako by ji dali oni sami. e se o to stará policie, je přirozené, s tím musejí počítat. Je to sice

velice riskantní zkouka, ale jiná monost, jak je znervóznit, není.

Komisař vyslechl večerní zprávy i se svými inspektory a pak se rozjeli ke stanici metra u nádraí Montparnasse, kde bývalo ve večerních hodinách vdy nejvíce podezřelých individuí, pohybujících se v anonymitě podzemních chodeb labyrintu pod náměstím.

Nálada nebyla příli euforická. Za celé odpoledne se nepodařilo ani jednomu z inspektorů zachytit něco zajímavého, o čem by se dalo říci, e je to stopa, která stojí za to.

Dvacet jedna patnáct. Akce Montparnasse začíná.

Zítra ráno budou protokoly na Herblotové stole a to nejzajímavéjí z celého lovu zajistí inspektoři v předběné policejní vazbě.

Uvízne něco v nastraených sítích?

Této noci se nikdo z kriminální brigády komisaře Herblota nevyspal. Prováděly se první výslechy zadrených.

O případu Calvet nikdo nic nevěděl a jak se zdálo, i galérka, ti nejobyčejnějí lumpové a grázlfci se cítili nehraně rozhořčeni. Vypadalo to, e Jean Calvet je i pro né nedotknutelný pojem, tabu a kdo na něho vztáhne ruku, prohřeí se proti nepsaným zákonům paříského podsvětí. Ano, i svět zločinu má svoje pravidla.

Zase tu něco skřípe, říkal si Herblot polohlasně, kdy přecházel k dalímu výslechu. Ale únosCalvetase přece stal, take ho někdo musel nejdřív vymyslet, rozvrhnout, připravit, naplánovat a pak i provést. A spousta nevysvětlitelných souvislostí kolem tohoto případu stále více utvrzovala Herblota v přesvědčení, e celou akci musel rozvinout někdo mnohem rafinovanějí, ne je obvyklé mezi pařískou galérkou. Gangsterství mafiánského nebo chicagského typu se v Paříi zatím prosazovalo jen obtíně a ve výjimečných případech.

Na tak připravenou a zabezpečenou akci to byl zatím výsledek víc ne chudý.

éfe,” ozval se jeden z vyetřujících inspektorů z pootevřených dveří, právě kdy Herblot procházel kolem, tohle se mi zdá zajímavé!”

Herblot nahlédl dovnitř.

Zopakuj to, vybídl inspektor dlouhovlasého brýlatého mládence, který na první pohled připomínal seveřana.

Blonďák zamrkal krátkozrakýma očima do prudkého světla. Moná, e skutečně dobře nerozuměl.

Co jsi tam délal? upřesnil inspektor.

Čekal na iviny.”

Jaký iviny?”

No,” blonďatý mládenec ukázal výmluvně na vysoukaný rukáv. Na předloktí se mu modrala jedna modřina vedledruhé a íly nápadně prosvítaly. patně zhojené a zhnisané vpichy dokumentovaly naprosto a docela přesně, o jaké iviny se jedná. Take heroin.

Kdo ti ho měl přinést?”

Nevím, neznám ho.”

Podle čeho jsi ho měl poznat?”

Podle tubusu, který ponese v ruce.”

Coe?”

Tubus. Na výkresy, aby se nezmačkaly.”

U jsi ho někdy předtím viděl?”

Ne.”

Kdo ti tedy řekl, e to od něj na Montparnassu dostane?”

Zadrený mlčel.

Inspektor podal Herblotovi jeho dokumenty. Povolení k dočasnému pobytu, pas, studijní průkaz.

Co studuje?” zeptal se Herblot.

Mladý mu na něho zíral nechápavě a inspektor pokrčil rameny.

Prý výtvarné umění. Jetě si to ověříme.”

Byl to skutečně véd a zřejmě patřil k těm, co si po nejrůznějích tritích, na náměstí du Tertre nebo před Beaubourgem přivydělávají nikoli na ivobytí, ale na,iviny’.

Co ví o Calvetovi?”

véd se netvářil nijak překvapeně. Ostatně o únosu se psalo vude v novinách, mluvilo v rozhlase a v televizi, v kadé hospůdce a pochopitelně i na ulici. Těko byl jetě někdo, kdo by o tom nevěděl. .

Kdo v tom má prsty?” x

Bylo to dílem okamiku. véd se vztyčil, pak zkroutil a doslova zmodral. Tvář se mu zkřivila a vydal ze sebe hrdelní skřek.

Abstinenční příznaky,” konstatoval inspektor. To je u dneska třetí, musíme zavolat doktora.” Rychlým pohybem véda přivěsil náramkem k elezné tyči.

véd se zmítal a z jeho modravých očí se dala vyčíst úzkost i hrůza, potil se, i kdy v místnosti nebylo horko. Asi po pěti minutách se trochu zklidnil a začal kemrat jako malé dítě, které za kousek čokolády udělá cokoliv.

Dej mi ji. Jednu, jedinou.” Dýchal obtíně, povrchné a rychle.

Herblot přikývl.

Zavoláme doktora a dostane ji. Ale dřív nám řekne, kdo unesl Calveta. Ty to přece v(!

Zkoueli to jako u ostatních, mohlo to náhodně vyjít. A nebo taky ne. Toxikoman by kvůli dávce drogy udal i vlastního bratra.

Inspektor zavolal o dvě patra vý. I s takovými situacemi dneska na kriminálce museli počítat! Bylo pro tyto účely uvolněno malé mnoství účinné látky, ředěné mléčným cukrem.

Doktor s kufříkem tu byl téměř okamitě, inspektor jej vak zadrel, ale tak, aby bylo vidět dobře injekční stříkačku, připravenou k vpichu.

Podívej, bude tvůj!”

Toxikoman zafixoval injekční stříkačku, jako by spatřil fátu morgánu.

Ano, vechno řeknu!” Hlas sípal a slábnul, co chcete vědět?”

Kdo má prsty v Calvetovi?”

védova hlava trochu poklesla, ale lákadlo heroinu bylo silnějí ne vechna předsevzetí.

Mario.”

Kdo je to Mario?” zalomcoval jím inspektor.

Nevím … slyel jsem to …” a zhasnul docela.

Tak na, inspektor pokynul doktorovi a ten se přiblíil k poloomdlelému védovi. Vpíchl mu do íly na pravém předloktí celou dávku. Během dvou minut upadl véd do blaené euforie a úplně ztratil kontakt se světem.

Co s ním? zeptal se inspektor.

Myslí, e jetě něco ví?” navázal také otázkou Herblot. Zamyleně si vak sám odpověděl, asi ne, ale něco slyel. Zřejmě se u leccos povídá, něco prosáklo. Tecf jde o to, zachytit včas správný pramínek. To by měl udělat antigang. Úplné vechno se přece jen neutají. Ví co, já bych ho pustil, ale někoho bych mu pověsil na krk a pořád sledovat, on nás někam zavede. Aspoň tam, kde se o tom mluvilo. Má můj souhlas, ale vechno hned ověřujte!”

Inspektor přikývl.

A musíme se podrobně zaměřit na vechny osoby, které by se bud mohly přímo jmenovat Mario, případně mít přezdívku Mario.”

Tak to nebude příjemná robota. Ví kolik Mariů budeme mít jenom v naem paříském registru?”

Herblot přisvědčil.

Samozřejmé. Ale jinak to nepůjde. Byl bych rád, kdybys kontaktoval Loiseaua z antigangu a zjistil, co si o tom myslí. Kadá informace můe být prakticky cenná. Já budu sedět v kartotéce u počítače, přijď za mnou, probereme monosti!”

Jasné, éfe!” přisvědčil Morelon. Znamenalo to zajít do patra nad nimi, kde sedí .ostří hoi’ a pro jistotu zajít taky na .brigádě antidrogue’ protidrogovou policejní jednotku, která se více jak deset let specializuje jen na paeráky, překupníky a toxikomany veho druhu. Pokud to půjde, přinesu jména a typy.”

Morelon zmizel za dveřmi a komisař vzápětí za ním. Zatímco Herblot ve výtahu klesal a do suterénu, zvaoval logické monosti. Jestli je pravda, e drogovému podsvětí vládne v Paříi nějaký Mario, musí to být nejspí člověk se spojením na marseilleské výrobny drog. Asi někdo z jihu. Ale taky moná přímo z Ameriky. Cizinec?

Ve dveřích u počítače vloil do otvoru svou magnetickou sluební legitimaci a doplnil kód počítače. Dveře se otevřely a Herblot zamířil rovnou k terminálu. Vyukal své sporé informace, je zatím měl. Seznam, který během minuty ze stroje vypadl, nebyl tak dlouhý, jak se zpočátku domníval. Deset jmen, sedm z nich mělo poznámku: ve výkonu trestu. zbývali tedy tři.

A teď jejich materiály. Automat je vyhledal za pár minut, take Herblot se mohl pohodlně začíst do tlustospisů paříské kriminálky. Snail se rovnou hodnotit, vyřazovat, uvaoval o souvislostech i o vhodnosti k rámci dvou posledních případů. Únosu známého herce a malého chlapce.

Zabral se natolik do čtení, e ani nezaregistroval příchod zářícího Morelona.

Tak uka, co nám vyplivl počítač!”

Herblot zvedl oči a ukázal na tři jména.

Tak nejspí by nás měl zajímat tenhle,” řekl Morelon, mluvili o něm jak na antigangu, tak u drogistů. Tihle dva jsou mimo, alespoň jak se zdá, chytili je Italové v Turínu.”

A tenhle je taky Talián, ne?”

Pardon, tenhle je Sicilián!” zvedl prst Morelon, a podle posledních zpráv il dlouho v Los Angeles. Zdá se, e přijel do Paříe, přirozeně pod jiným jménem a někde tady působí. Má prý rozsáhlé kontakty jednak s firmou Uclaf - Russel, a to je obzvlátě pikantní, se zbrojovkou v Ardenách. Proslýchá se, e financuje Le Pěna v jeho kampani.”

To vechno by odpovídalo. Le Pen, nejpravicovějí současný politik, je přece podporován vemi monými teroristickými a neofaistickými organizacemi i jednotlivci.

Zřejmě půjde o něco větího, mládenci seshora nevylučují, e by mohl být nějak zamíchán do těch únosů.”

A mají tueni, co zatím je? Jenom peníze? To se mi nezdá, sázel bych na něco víc.”

Moná, e by chtěli vyvolat pocit strachu a nejistoty, jako po těch atentátech v Itálii.” Morelon usedl vedle komisaře a rozevřel materiál, nadepsaný MARIO POZZI”. Hlasité sledoval zajímavé informace. Herblot se zaklonil v křesle a zavřel oči-

Narodil se v roce 1928 v Palermu, od patnácti stíhán policií, drobné tresty za výtrnosti, násilnosti, dvakrát loupené přepadení, jedno zabití. V osmnácti ilegální přechod hranic přes Francii do výcarska. V roce 1947 hledán ve třech kantonech pro velké krádee. Toté v letech padesát dva a padesát est v NSR. A podívejme, tohle je zajímavé, u za dva roky přijídí do Evropy z USA jako obchodní agent firmy Columbia, monopolního zprostředkovatelského podniku na celém západním pobřeí. Jezdí po Evropě a hlavně na východ. Během deseti let se stal ředitelem celé Agentury pro Evropu, co mu usnadnila znalost jazyků - mluví a píe vedle italtiny a francouztiny přirozeně anglicky a prý i česky a polský. Podívejme…

Herblot otevřel oči.

Myslí, e můe mít zvlátní akcent? Jako ten mu z telefonu, co volal Ferratovým?”

Těko! Mu v postavení, jaké zaujímá Pozzi, nebude volat sám a jetě víc pochybuji, e by se angaoval v takovém okrajovém hnízdě jako je Maurepas. To asi není jeho styl, jeho ctiádost!”

A co kdy to místo něho dělá nějaký kmán, kterého si najal, aby zamotal stopy. Prosté úmyslně, rozumí. Třeba někdo z emigrantů, zrovna z Polska nebo z Československa. Určitě s takovými lidmi pracuje, jsou ochotni k jakékoliv slubě, kdy dostanou zaplaceno ..

Moné to bylo a nebylo by to poprvé.

Tak mám pocit, éfe, e bychom si měli osvěit pamě i na úrovni tnterpolu. Zařídím, aby nám z něho poslali obratem informace,” navrhl Morelon a vyčkával. Herblot zamylené přikyvoval.

Je třeba zjistit jetě víc. Jeho dalí pole, kde obchodoval, moná i reprezentativně a třeba i regulérně, jsou východoevropské země. Musíme se na né obrátit o pomoc. Třeba mají

zaregistrovánu nějakou trestnou činnost, moná, i osoby, které s nim byly ve spojení.”

Ale jak to chce zjistit?”

Obrátíme se na ně oficiální cestou. Moná, e se zatím něco dozvíme i od toho véda.”

Bylo skoro deset hodin ráno. Celá noc i ranní turmování úplně zamotalo pojem času.

Řekni, a skončí s výslechy a jdou si odpočinout. A toho véda puste, jestli se ovem udrí na nohou. Já jdu informovat ředitele o naí noční razii. Určitě bude mít radost, jak se činíme!”

Herblot vstal, bolelo ho v zádech jako vdycky, kdy byl nevyspalý a měl v sobě nespočet káv. Cítil se vak svěí.

Ředitel vyslechl komisařovu zprávu se zájmem.

Výborné, Herblote, konečné něco konkrétního. Doufám, e mi dáte co nejdřív písemnou zprávu, jak pokračuje pátrání, abych mohl informovat ministra. Je netrpělivý a ani se mu nedivím.”

Chápu pana ministra a vím, e celá Francie očekává od policie rychlou, rozhodnou a hlavně úspěnou akci. Jak jinak. Můu slíbit, e uděláme vechno, co je v naich silách. Budeme asi brzo potřebovat vai pomoc.”

Jakou pomoc?” zeptal se ředitel.

Potřebuju naléhavě informace od Surreté, alespoň rámcové sdělení o tom, jaké operace kdo a kde podniká v současnosti na území Francie, a pochopitelně i jaká krycí jména.”

Myslíte na toho Maria?”

Přesně tak, pane řediteli.”

Ředitel ukal propisovačkou o desku stolu a střídavě i bubnoval prsty jakýsi zběsilý foxtrot.

Dobrá. Poádám ministra, aby dal souhlas. A to je vechno?”

Ano, to je zatím vechno,” přisvědčil Herblot. Zase tak málo se mu to nezdálo.

Odpochodoval z éfovy kanceláře a zamířil do své pracovny. Měl chu na pořádnou, silnou a voňavou kávu. A právě kdy dal do papírového filtru dvě vrchovaté odměrky a zapnul přístroj, ozval se telefon.

Coe?” zakřičel, coe?” Chvíli poslouchal a pak zavěsil. Tvářil se jako spráskaný pes.

véd, kterého v noci vyslýchali, byl před hodinou proputěn a jak se dohodli předem, zavěsil se na něho jeden mladý inspektor v civilu. el za ním sotva půl hodiny, jeli metrem na stanici Denfert tam véd vystoupil a vyel z metra. Nikam

netelefonoval, celou dobu s nikým nepromluvil. Přecházel přes náměstí směrem ke hřbitovu.

Najednou se z druhé strany vyřítilo auto, otevřený kabriolet a ne se inspektor vzpamatoval, véd leel na dládění s prostřeleným hrudníkem. Parádní práce, přesná a s tlumičem. Inspektor si nestačil zapamatovat číslo, i tak bylo jistě falené. véd je ovem u po smrti.

Proč, sakra, ho oddělali? Protoe něco prozradil, nebo protoe jetě něco věděl a mohl by to prozradit? A jak vůbec mohli vědět, e něco řekl? Nejpravděpodobnějí bylo, e se někdo obával prozrazení něčeho větího.

V jakémsi poloútlumu proil zbytek dopoledne, ale a se snail přemýlet jak chtěl, kombinoval a uvaoval, bylo stále jasnějí, e se takhle nehne z místa. Měl pocit, e mechanicky přelapuje, jako kdy čeká v chladné a vlezlé zimě na autobus, který stále nejede.

Ředitel drel slovo. Jetě během dopoledne se mu ozval telefonicky. Herblota můe ujistit, e Sůrreté neví o ádné osobě nebo akci, která by se jmenovala,Mario’ a probíhala na území Francie. Herblot zdvořile poděkoval.

Krátce před polednem k němu do pracovny vstoupil Morelon a kdy viděl komisaře sedět za stolem s hlavou v dlaních, trochu důrazněji odkalal.

Povinná polední přestávka. Jde se na oběd.”

Herblot mechanicky vstal a zamířil ke dveřím.

Stejně by mě zajímalo, jestli to jméno, jak prozradil před smrtí ten véd, mělo nějaký smysl.”

Morelon se zamyleně pokrabal na bradě, kterou jetě od minulé noci nestačil oholit.

Ale Mario přece existuje!”

*

*

Kadý zvuk napínal Calvetovy nervy k prasknutí. V poloeru místnosti vnímal ticho i čas velmi intenzívně. Tísnil ho zvlátní pocit strachu. Nebyl to strach ze smrti. Mylenky mu vířily hlavou, jedna vyvolávala druhou v bezbřehé fantazii dohadů.

Ne, to přece nemohou udělat! Proč? Proč právě já? Calvet si připadal jako pod vzduchotěsným recipientem, nemohl dýchat. A pokusit se o útěk? Kudy? Okhem, které je zabedněno ze dvou stran? Dveřmi s pancéřovým zpevněním, před nimi stále někdo hlídkuje? Viděl v televizi úspěchy svého posledního filmu, slyel příznivé komentáře. Z toho mohl mít radost, jene ji nedokázal úspěně naplnit proitkem. Ztrácel přehled

o hodinách a zmocňovala se jej podivná skleslost a apatie.

V poledním televizním zpravodajství přečetl hlasatel stručné komuniké vlády.

Claude Benoit proputěn nebude, výkupné také nikdo nezaplatí.

A o ádných dalích podmínkách vláda s teroristy diskutovat nebude.

Naopak, naposledy je vyzývá jménem francouzského lidu, aby Calveta okamité propustili a vzdali se dobrovolné policii. V tom případě budou soudem posuzováni shovívavé.

Komentátor zdůrazňoval oprávněnost tohoto rozhodnutí a schvaloval neústupnost vlády vůči zločinu a násilí. Francie se před hrubou hrozbou násilí a sprostým vydíráním nikdy neskloní, zvolal komentátor pateticky.

Zprávy skončily.

Jean Calvet civěl zcela konsternován, nebyl schopen ani odpovědět na pozdrav, kdy se otevřely dveře.

Abyste si nemyslel, e si vás neváíme,” řekl dlouhán a podal mu podnos s jídlem.

To přece není moné!”

Co není moné?” podivil se dlouhán, který čekal, a se Calvet naobědvá.

Přece jen tak unést člověka, který za nic nemůe. Ani nemůe do ničeho zasáhnout. Samozřejmě, e se kvůli mně nikdo nepostaví na hlavu. Vdy jsem takhle naprosto bezmocný, kdybych byl venku, kdybyste mě pustili, řekl bych jim vem od plic co si o té jejich humanitě myslím … třeba bych vám prospěl víc,” navrhoval s dětskou naivností. Dlouhán mlčel.

Kdo mé vlastně unesl, kdo jste? Kdo je ten Černý prapor? A jaký to má vechno smysl? Proč to vechno?”

Dlouhán znuděně zívl.

Proč, proč? Protoe! Moná, e vám to nakonec řeknou, abyste to měl snazí. Ale vlastně na tom vůbec nezáleí. Jsou v tom prachy, veliký prachy a mnohem víc, ne si myslíte. O vás tady vůbec nejde.”

A kdo tedy můe zasáhnout? Jenom vláda?”

Proč vás to zajímá? Stejné nic nezměníte, u je dávno rozhodnuto, dávno, rozumíte?”

A co kdyby někdo zaplatil?”

Vechny podmínky stejně nemůou splnit! Tady jde jenom o to ukázat, kdo je nejsilnějí.”

A kdo je nejsilnějí?”

Ten kdo má prachy. Jeto v podstatě jenom hra. Taková hra na kočku a na my. Vechno je známo u předem”

Calvetovi běhal mráz po zádech a slova, která teď slyel, jej nepříjemné bodla.

Take ani vláda by nemohla něco změnit?1’

Dlouhán útrpně zavrtěl hlavou.

Kde ijete, člověče? Za měsic po vás u nikdo ani nevzdychne!11

Copak neexistuje ádná spravedlnost?11

Jak se to vezme. Taková jako Monte Christo dneska ne. Tecf jsou jen prachy a tvrdý chlapi, chápete? A ádný velký citovky. U nebudete jíst?11

Calvet bezradně pokrčil rameny. Dlouhán vzal podnos, naskládal na něj prázdné misky, zbytky pomalu a důsledné shrnul do jedné z nich a zmizel za dveřmi. Jean Calvet cítil, jak se mu před očima koncentrují velká kola, soustředné se točící do eliptických spirál, a se točila hlava.

To tedy znamená… co to vlastně znamená? Hrůzná a vyčerpávající nejistota.

Do místnosti vstoupil kníráč a usmíval se. I Jean Calvet se nervózně usmál, oddychl si.

Projedeme se, řekl kníráč.

Calvet si přehodil přes ramena posluně sako a beze slova ho následoval. Vyli na dvůr, ohraený ze vech stran vysokou zdí, slunce krásně svítilo a odráelo se od kaluí, oslňovalo. Prvně po třech dnech! A v noci asi prelo, uvědomil si Calvet.

Kam pojedeme?” zeptal se zvědavě, mouraje do oslňujícího světla.

Nebude to daleko,11 ujistil kníráč, mně osobně … rozumíte …

Calveta zamrazilo a marně se snail zaostřit oči, pohled. Vechno bylo nějaké rozmazané, nejasné.

Prostě, je mi líto …

Zvlátní paradoxní pocit uvolnění se rozlil celým Calveto-vým tělem. Bylo rozhodnuto.

Jetě tého večera objevil náhodný chodec nedaleko autobusové zastávky mrtvé tělo. Okamité informoval místní policii v Trappes, dvacet kilometrů od Paříe.

V mrtvém byl bezpečně rozpoznán známý filmový herec Jean Calvet. Leel kousek od dálnice, v polapané, zaloutlé trávě.

Zpráva se vzápětí rozletěla po celé zemi a vzdouvala hladinu veřejného mínění, okovala a otřásala. Kdekdo si v tu chvíli

v duchu uvědomoval, e ho nic nechrání, e neexistují spolehlivé záruky před teroristy. Podivná, krůtě cynická ruka vyděrače můe dopadnout na kohokoliv. Se sklopenými hlavami četli v metru i v autobusech ranní noviny, přináející otřesnou zprávu, rozhořčovali se v bistrech i hospůdkách. Novina la od úst k ústům. Bylo to kruté procitnutí.

Herblot v noci vypnul telefon, byl unaven a nechtěl, aby ho někdo ruil. Ráno v klidu posnídal, i kdy v rychlosti, as hlavou stále plnou dohadů a kombinací vyel z bytu na bulváru Rennes.

U jste to četl?” vykřikla na Herblota domovnice, kdy míjel její kukaň a domníval se, e nepozorovaně. Kdepak, číhala. A třímala v ruce noviny. Jaksi významné a pohorené.

Maji pravdu, vláda ustoupit nemohla, ale policie hb měla rychle najít a osvobodit!”

Znělo to jako výčitka a vlastně to výčitka byla. Jene cojiak můe Herblot kdekomu na potkání vykládat, e k vypátrání neměli dost informací, dost podkladů, e nevěděli ani o jednáních, která vláda nepochybně s únosci nějak navázala. Celé pozadí mu bylo stále nejasné, nedokázal se v tom orientovat. A kdy celá akce na vyí úrovni selhala, je tím vinna policie!

Nečetl, paní Michauxová,” odsekl nezdvořile. S nechutí si koupil dvoje noviny a teprve na nástupiti metra je otevřel. Portrét. Jeana Calveta v černém rámečku na první straně. V budově kriminální policie zamířil rovnou k řediteli, věděl, e ho bude stejně volat. Nemusel ani čekat v předpokoji, ředitel mu vyběhl naproti, jen uslyel, e pozdravil sekretářku.

Co budeme dělat?”

Ani Herblotovi nebylo do řeči.

Musím najít únosce za kadou cenu. Je to prestiní otázka.”

Souhlasím. Před chvílí volal pan ministr, dává nám volnou ruku, ale chce výsledky!”

Promluvím s chlapci a během dopoledne vyhodnotíme vechny dosavadní informace, jinak to nepůjde. Musíme postupně eliminovat falené stopy. Nevím, jestli s tím vím pohneme dopředu bez spolupráce v dalích evropských zemích.”

Pomůe vám přece Interpol.”

To jistě ano. Ale je moné, e budeme potřebovat i spolupráci v zemích, kde nemáme smlouvy.”

Ředitel mávl rukou.

Tady je v sázce mnohem víc. Pan ministr mě ujistil, e vechno, co bude zapotřebí, promptně zařídí…”

Herblot přisvědčil. koda, e tahle ochota se neprojevila dřív, moná, e by Jean Calvet jetě il. Takhle půjde jen o to, najít pachatele.

Ano, najít pachatele, opakoval si komisař cestou od ředitele. A nejdřív si musíme zjistit, jestli máme v počítači nějaké emigranty z těch zemí ve východní Evropě, kam Pozzi jezdil. To znamená osoby které se na území Francie dopustily bud trestné činnosti v obecném slova smyslu, a nebo byly nějak zapleteny do drog. Teprve ve své kanceláři, kdy si zavolal Morelona a dva mladé inspektory na krátkou poradu, začal formulovat svůj názor, který za poslední hodiny rychle dozrál.

Calvet je mrtvý, na tom nic nezměníme. Snad se nám ale jeho únosce a vrahy podaří dostat. Já v to doufám, jene to docela jisté nebude snadné. Jetě pořád nemáme nic určitého, nic konkrétního. Nevíme nic ani o těch, co nám prakticky před nosem zavradili véda. Patří k jedné bandě? Nebo někdo jedná na pokyny? A na čí? éfa nadřazeného gangu?” Herblot kladl otázky, na které mu neuměl nikdo odpovědět, a on ani odpověď nečekal.

Víte něco nového o Mariovi Pozzim?”

Morelon otevřel poznámkový blok.

Obrátil jsem se znovu na Interpol a dali mi několik typů, větinu jsme vyloučili, ale Mario Pozzi je téměř jistý, vechny vedlejí stopy, styl práce, prosté vechno na něj sedí. V Itálii na něj vydali zatykač pro důvodné podezřeni z účasti v tajné továrně na heroin, kterou objevili v Miláně. Navíc se jeho jméno zjistilo na seznamu tajné zednářské lóe a figuroval i na listě Mafie. To nás jistě nemusí překvapovat, uvédomíme-li si, e se Mafie nyní snaí získat pro svoje zájmy francouzské území. Jih v podstatě ovládají, teď jde o to, aby mohli neruené pokračovat v obchodních transakcích do Ameriky, co v Itálii nejde ji tak hladce jako dřív. Sázejí na to, e je jetě moc neznáme a e chvíli potrvá, ne se jim dostaneme na kobylku!”

Mladý Ganay, inspektor, který byl u kriminálky jenom krátce, nervózně posedával na idli, měl cosi na jazyku a bál se zřejmě, e to zapomene, nedají-li mu hned slovo.

Já si myslím, e tenhle únos a moná i ten druhý, stejně jako vrada véda jsou jenom krycí akce. Prosté nás chtějí zaměstnat, rozruit veřejnost, aby v klidu mohli propaovat něco větího.”

Herblot se na něho podíval se zájmem a přisvědčil.

Ano, vypadá to tak. Uvidíme, jak bude pokračovat druhý případ, tady nesmíme nic promekat. Potřeboval bych rychle informace. Ze veho nejdřív ná komputermusí vysypat jména emigrantů! Jak jste s tím daleko?”

Morelon sáhl do kapsy a vytáhl dva seznamy.

Tohle jsou Poláci, větina jich je na severu, od belgických hranic a myslím, e je můeme prověřit během osmačtyřiceti hodin, pomůe nám prefektura v Lilie.”

A co ti dalí, z Československa?”

Právě jako zvukový efekt zazněl imperativní zvuk telefonu.

Jestlipak víte, Herblote, e ten Pozzi, kterého sháníte po Paříi, byl před třemi roky vyhotěn z Československa, kdy si tam odseděl trest za nějaký delikt, týkající se paování?” Ředitelův hlas v telefonu zněl vzruené, jako by sám objevil důleitou stopu. Hodí se vám to? Ze zastupitelského úřadu přislíbili pomoc, můete se obrátit rovnou a přímo na kancelář velvyslance.”

Herblot zavěsil.

Zřejmé si to vezmu na starost sám, kdoví, moná e přihořívá. Teď nesmíme ztrácet čas.”

Podívali se po sobě a jeden po druhém přikývli. Mario Pozzi není začátečník, vdy má vechno naplánováno a promyleno. A přesto se dal v Československu chytit. Takový lump mezinárodního formátu a výjimečně schopný! Teď je třeba vyuít vechny informace o něm, aby doplnily mozaiku.

Abych nezapomněl, éfe,” řekl Morelon, dostal jsem depei z Marseille. Jméno Mario tam taky několikrát při zátahu vyskočilo, ale zatím v pozadí transportu heroinu z Orientu.”

Herblot pohlédl na seznam jmen českých a slovenských emigrantů, které měla kriminálka na komputeru a pak řekl:

Jak pokračuje ten případ únosu v Maurepas?”

Inspektor Ganay předpisové vstal. Jetě pořád si nezvykl na zdejí neformální atmosféru a tak raději vdycky stál, jakmile ho komisař oslovil a na něco se zeptal, z čeho měli ostatní kolegové legraci.

Odposlech jede čtyřiadvacet hodin na čtyřiadvacet, střídají se dvě skupiny. Pořizujeme záznam vech hovorů, tady je mám.”

Celkem čtrnáctkrát někdo sháněl lék a ptal se, zda ho v lékárně mají, osm lidí volalo s účastí a nabízeli pomoc i útěchu. Jsou nenápadně prověřováni. Nikdo zatím nerekla-moval výkupné, ani blíe nespecifikoval dalí svoje podmínky, ani jak peníze předat. Zřejmě trval poadavek posledního telefonátu.

Ale dneska se přece musí ozvat! Ví, e nato rodiče čekají. Jedině, e by je chtěl jetě víc napínat, aby na tom vydělal. Ovem, chce-li dostat svoje peníze …

Říká, e chce?” zeptal se Herblot, jse si tím jistý?”

Ganay znejistěl, nechápal, cotim komisař sleduje, kam míři.

Říká jen chce, nikoliv chtějí, to znamená, e i ty má pocit, e únosce je jen jeden a jede na svou pést?

Ganay se rozhlédl po ostatních a pokrčil rameny. Takhle o tom neuvaoval, ale přirozeně ho napadlo, e tenhle případ je něco jiného, nedokázal to vak vysvětlit. Jen nějak podvědomě cítil, e na únosu malého Bernarda je podepsaná pouze jedna osoba. A jetě ne příli zběhlá v únosech a vydírání. Prostě amatér. Trochu roztřesené a pochopitelné ve stoje, vechno lámané a na přeskáčku vylíčil. Snad čekal kritické připomínky, ale komisař jen přikyvoval a v zásadě nic nenamítal.

Myslím, e v tomhle má celkem pravdu, chlapče. Tak čekejte dál a zkouejte si třeba proklepnout okolí lékárníka v Maurepas. Kdy říkám opatrně, myslím tím, abyste moc nepoplaili místní četníky, jasné?1’

Kdy Herblot osaměl ve své pracovně, vzal si noviny, jedny po druhých a jen ze zvědavosti srovnával. Po chvíli se vak přistihl, e vůbec nečte a nevnímá slova napsaná v komentářích, e jeho mylenky unikají někam daleko. Chvíli si znovu prohlíel seznam jmen z počítače.

Náhle vyskočil a zamířil spěně na chodbu. Po schoditi přímo k řediteli a po krátkém rozhovoru a několika formalitách a podpisech, bez dlouhého zdrování, pokračoval do telefonní centrály, která byla na stejném patře. Kdy se vrátil zpátky do své kanceláře, napsal v rychlosti několik důleitých vzkazů.

Tvářil se naprosto rozhodně a měl svůj plán, kterým chtěl trochu popohnat čas. Dal přednost jednání přímo na místě. A k bleskové návtěvě v Praze dostal oficiální souhlasy během dvou hodin, ministerstvo zařídilo zbytek. A za třičtvrté hodiny stál Herblot na letiti v Orly. Do odletu zbývalo sotva dvacet minut.

*

Stav naprosté apatie vystřídal hrozivý neklid a zmatenost. Pacient Krka v podivné intoxikaci vykřikoval nesmyslné, nesrozumitelné věty, ermoval rukama a bránil se proti domnělým pronásledovatelům a nepřátelům, které nesporně viděl velice blízko. Snad přímo u lůka. Jistě ani nevěděl kde je, vůbec nevěděl, co s ním je, nebyl orientován ani situací, ani časem, ani vlastní osobou. Museli ho přikurtovat, aby mohla dokapat dalí infuze, hrozilo toti, e si ji sám vytrhne ze íly jako tu předchozí. Sestry s ním stále zápolit nemohly a ne se

seene dostatečná posila, mohl by pěkně poničit drahé přístroje, které jsou na pokoji resuscitační péče zabudovány. Není divu, e z takového pacienta nemá nikdo velkou radost.

Takovej feák si napíchá velijakej mejd a my abychom ho z toho tahaly,” neslo se mezi sestrami jednohlasně.

Jestlie třeba u neastné havárie nebo jiných případů trávily ochotně dny i noci bez řečí a přímo u lůka, u toxikomanů se v nich něco obrátilo. Měly v podstatě pravdu: nebraly je jako skutečné pacienty a jejich zmatené hrubosti velmi patně snáely. Staniční sestru stálo velké úsilí přesvědčit je, e se musí i takovému pacientovi věnovat stejně jako druhým.

Já bych mu to nechala vechno zaplatit,” rozčilovala se sestra Dáa, copak tohle je nějakej nemocnej? Obyčejnej vlasatej lump, kterej neví co roupama dělat. Jene my div chudáčka neplácáme po zádičkách, jakej e je vlastně hodnej, e nám zase dejchá! Dy si zato, sakra, můe sám! Nebo snad ne? Nutil ho k tomu někdo? Ale ne, to si chlapeček hledá nějakou osmou rozko nebo co? Já bych mu dala!”

Stav neklidu se vak stále prohluboval, pacientův úzkostný křik se rozléhal ztichlou nemocnicí a ruil ostatní.

Co s_ ním, aby se konečné uklidnil? Máme mu něco píchnout?”

Doktor se chvilku zamyslel. Toxikologická analýza vzorku jetě nepřila a kadá aplikace léků přináela riziko, e to bude látka chemicky příbuzná a místo zklidnění bude potencovat excitaci, dalí vzruení.

Dejte mu zatím do té infuze dvě ampulky chlorpromazinu, to bude nejetrnějí.” Zapsal ve do dekurzu i do kontrolní medikační karty a zůstal sedět za psacím stolem, oddělen od pokoje plného přístrojů a hadiček skleněným průhledem ve stěně.

V tu chvíli se ozval telefon. Doktor jej nechal vyzvánět a vyčkával, a se přiřítí sestra, domníval se, e to bude stejně pro ni. Jene mýlil se.

Shání vás kriminálka,” pitla sestra, přikrývajíc dlaní mluvítko, co jim mám říct?”

Doktor mlčky natáhl ruku.

Prosím, co si přejete?” Chvíli naslouchal a během hovoru zjevně narůstalo jeho překvapení, pohledem přejíděl lůko a zaostřil na včerejího nafetovaného pacienta.

Je přikurtovaný na lůku, ale hrozné vyvádí, nevím, jestli ho tady vůbec udríme. Je to nebezpečné vůči ostatním pacientům. Samozřejmě, soudruhu kapitáne, můete přijít ihned, ale mluvit s ním jetě hned tak nebudete. Bude trvat chvíli, ne se z toho dostane, jestli…

Poloil sluchátko a otočil se k sestře, která zůstala zvědavě stát na inspekci a jako přimraená pozorovala kadé jeho hnuti. Čekala nějakou senzaci.

Stalo se něco?

Nikdo sem nesmi. A kadou návtěvu za tím Krkou máme zadret a hlásit, pokud to půjde. I telefonní dotazy, kdyby nějaké byly.

I jeho matku?”

Vechny.”

Sestra trochu protáhla obličej, zase nějaká práce navic! Pochopitelně, návtěvy na pokoj nesměly, jenom sledovaly okénkem ve dveřích, ale i tak se občas někdo objevil, a bylo těké mu odepřít alespoň pouhý pohled na pokoj intenzívní péče.

A proč,” vyhrkla.

Protoe u mají analýzu jak vzorku, tak biologického materiálu. Je to heroin.”

Coe?”

Ano, heroin,” vzdychl doktor. Já to vidím taky prvně v ivotě. Zatím nám v tomhle oboru chybí zkuenost, jenom nevím, jestli bohudík nebo bohuel.” Vstal a zamumlal něco jako tak tu máme i heroin, snad si to musel sám opakovat, aby uvěřil.

Mám něco připravit?” vykoktala sestra.

Podíval se na ni a pokrčil popravdě rameny. Nevěděl.

Musím se někde poradit.” Vyel z inspekce a plá za ním povlával. Snad bude něco ve Vondráčkově a Riedlově toxikologii.

Návtěva kriminalistů na sebe nedala dlouho čekat. Kapitán Hladík s poručíkem Kučerou se vak dlouho nezdreli. Nebylo jetě o čem, vlastně spíe s kým hovořit.

Z medicínského hlediska byl případ jasný. Jednalo se o příznaky při krátkodobém návyku na heroin. Podle literatury stačí i dvě, tři dávky na to, aby vznikl. Bylo moné předpokládat, e u sedmnáctiletého Krky k tomu ji dolo. Opačné se z toho mohlo soudit, e v Praze je u v oběhu několik dávek heroinu a nějak se sem musely dostat. Nějak pronikly i do běné toxikomanské spotřeby. Za jakou asi cenu?

Podívejte, heroin je látka nesmírné záludná,” řekl jim Hladíkův přítel, psychiatr doktor Dvořák při bleskové poradě, na kterou ho hned ráno pozvali. Seli se tu nejen pracovníci kriminálky, ale i Ústřední celní správy.

Vyrábí se jako opium nebo morfin ze zaschlé ávy nezralých makovic, velice pracně. Kdy si představíme, e na

jeden kilogram surového opia, z něho se čistí látky teprve dále extrahují, je zapotřebí naříznout asi dvacet tisíc makovic a obnáí to asi tři sta pracovních hodin, je ihned jasné, e výroba je časové náročná a dost pracná. Největím producentem opia a jeho derivátů je dnes v Evropě Turecko. Odtamtud heroin putuje nejčastěji přes Itálii a Středomoří do Marseille, kde se tajně zpracovává a jako práek prostřednictvím milánské Mafie distribuuje do USA.”

Poručík Kučera, který se v posledních dvou letech specializoval na preventivní boj s toxikomanii, dodal:

A dosud byla hlavní cesta paování drogy tak zvaná jiní. Jestlie se drogy objevují nyní i u nás, je nepochybné, e si někdo oukával hlavně monosti nového tranzitu. Řekl bych, e je to taková udička na nai pozornost a bdělost. Podobné signály mají i nai bezprostřední sousedé v Maďarsku, Polsku a NDR. Někdo vyčkává, jak se zachováme, jestli bude nějaká reakce a hlavně, co z toho vyplyne pro dalí .obchodní1 provoz přes nae území.”

Jak se taková intoxikace heroinem projevuje?” zeptal se kapitán Hladík. Snail se okamitě spojit teorii s praxí.

Závislost na heroinu je velice obtíná, protoe vyvolává fyzickou závislost a jeho vyřazení nebo nedostatek vede ke drádivosti, změně charakteru a jednání, ale i k zuřivosti, neadekvátním reakcím, záchvěvům ničivého vzteku a třeba i k následující hluboké depresi a poruchám dýchání a oběhu krevního.”

A zorničky jsou rozířené nebo zúené?” zeptal se zástupce celní správy, měli bychom si toho vímat u na hranicích, alespoň u těch na první pohled podezřelých.”

U heroinu je vdycky výrazné zúení. Ale to je jen hrubě orientační, stejné zúení lze třeba vidět i u morfia.”

Navrhuji, abychom se vrátili k naemu konkrétnímu případu. Máme před sebou první těkou a moná i smrtelnou intoxikaci heroinem. Dolo k ní pravděpodobně z neznalosti a spíe z podcenění účinku. Krkova matka tvrdí, e o ničem takovém nevěděla, vimla si sice, e se někdy syn chová nepřiměřené, dokonce e se motá, ale přičítala to chování v pubertě. Přiznává uito, e si vimla, jak si doma rozpoutěl nějaké tabletky a filtroval je, ale obvykle mu po nich bylo jenom zle.”

Byli jsme se za ním podívat, ale asi jetě dost dlouho potrvá, ne promluví.”

Myslí, e by ho tady u nás chtěli zlikvidovat?” zeptal se praporčík Seidl, který a dosud mlčel a psal stručně zápis, aby třeba něco neshodil.”

Proč ne. Jestli něco ví a je do něčeho namočen … jsou to přece venku běné praktiky, proč by je nechtěli zavést i tady, kdy se pokouejí zavléct k nám drogy? Důleité je, aby se jim to nepovedlo a abychom se něco dozvěděli předevím my. Take: musíme zjistit kamarády, styky, kam chodil, jak trávil volný čas, s kým a tak dál. Prostě vechno! Toho se ve ví náročnosti ujme Kučera se Seidlem. Já si ohlídám přímo Krku. A vy byste měli zostřit opatření na vech hraničních přechodech.”

Ale copak můeme vykládat vechny podezřelé kamióny?” namítl zástupce celní správy. Na to by skutečně kapacita překladi ani personál na celnicích nestačil.

Jisté e ne, bude ale nutné na kadý podezřelý tir upozornit a my si ho na území republiky ohlídáme. Ale kdy říkám na vech přechodech, myslím tím taky letitě!” dodal k celníkům Hladík. Tohle vechno bylo nad slunce jasné.

Moment,” přihlásil se Kučera, jetě bychom si měli přesně říct, jak vypadají ty abstinenční příznaky, kdytoxikoman nemá drogu, abychom věděli, co s ním?

Vichni se mlčky obrátili k doktoru Dvořákovi.

Začínají obvykle pouhým zíváním, slzením, pocením, pak zvýenou teplotou, rozířením zorniček, co je zvlá nápadné, kdy před tím byly tak zúené. Dalf příznak je třes celého těla, husí kůe, nechutenství, nevolnost, úzkost, neklid, nespavost, případně zvracení, průjem, ale i zácpa, pocity chladu, horka a někdy i epileptické záchvaty, pokles krevního tlaku a poruchy srdeční činnosti.”

Pouhá představa, e by se i k nám blíilo nebezpečí drogy, silně znepokojovala. Jasné bylo v tuto chvíli hlavně to, e se musí vichni a ze vech sil pokusit společně takovému nebezpečí předejít.

Myslíte, e se tu pohybuje víc heroinu? Tedy, e by mohlo bezprostředně dojít jetě k dalím otravám?” zeptal se na oplátku Dvořák, který sice ji spěchal zpátky za svými pacienty, ale celý problém se ho vlastně také dotýkal.

Na jeho otázku mu vak nedokázal odpověděl ani jeho přftel Hladík, ani poručík Kučera, ani celníci. Vichni mlčeli. Bylo těké odhadnout, zda je něco v oběhu; vyloučit to přirozeně nemohli. Pokusy ji zřejmé existují.

Musime být připraveni a pustit se do toho s vekerou váností. Není vyloučeno, e budeme ted častěji potřebovat okamité znalecké posouzení,” skončil kapitán Hladik a pohlédl významně na svého kamaráda. Dvořák se usmál.

Kdy bude akutní potřeba, ví, kde mě najde. Tecf se

vrátím do pitálu a na toho Krku se zajedu podívat zítra.” Doktor Dvořák se zvedl. Kdy se jeho stav zlepí, nechám ho převézt k nám.”

*

Poručík Kučera probíral v duchu jména vech známých praských toxikomanů a snail se postupně eliminovat ty, je byli v současné době mimo hru. Jednalo se o trojici, čekající ve vazbě podle § 187 na definitivní výrok soudu pro výrobu a íření omamných látek, dále o několik mládenců, kteří byli v současné době ji ve výkonu trestu a pravděpodobně mohl vypustit i ty, co jsou v současné době hospitalizováni na psychiatrii. To vak se dá lehce zkonfrontovat přímo s doktorem Dvořákem. Zbývá asi pětadvacet osob. Ty musí vyslechnout v souvislosti s heroinem.

Seděl a snail se předběně srovnat jejich pořadí. Mělo to svůj smysl. Věděl dobře, kdo s kým vychází, s kým se stýká a nemohl a hlavně nechtěl je předem příli poplait. A doposud se jednalo větinou o majitele bytů, kde se drogy ,vařily*, to znamená chemickou cestou připravovaly. Větinou je pak oni sami rozprodávali na obvyklých místech stálým zákazníkům. Kučera u je znal a oni jeho. Znal jejich úkryty a věděl, kam si pro né můe zajít.

Já se jdu podívat do terénu,” ohlásil Hladíkovi do telefonu a zamířil chvatně do sousední kanceláře za poručíkem Seidlem.

Půjde se mnou?”

Seidl zvedl hlavu od psacího stolu a přisvědčil. Kučera mu nemusel nic dlouze vysvětlovat. Vem bylo jasné, e potřebné informace mohou získat jen na místech, kde se pohyb toxikomanů i volná směna drog uskutečňuje.

Kam chce jít?”

Za Křivákem,” řekl klidně Kučera. Moná, e něco ví, jestli v tom rovnou nemá prsty. Je dost chytrej a vypočítávej, aby věděl, e mu to můe zvýit presti a hlavně přinést prachy.”

Fakticky prodává gram perníku za pět kilo?” zeptal se Seidl o krok pozadu za pospíchajícím poručíkem.

Jo. A to si jetě nechává od subdodavatelů donáet materiál a suroviny rovnou do bytu.”

Tak proč jsi ho jetě nezavřel?” divil se Seidl upřímně, já bych ho měl dávno pod zámkem.”

Kučera se zasmál.

Já vím, ty jse nedočkávej jako kadej mladej. Jene já

potřebuju vědět, kudy a kam vedou cestičky. A to mně nikdo z těch chudáčků neřekne, to musím zjiovat sám, krok za krokem. A musím být jako ostří a vědět, co se děje. Prostě ,bejt v obraze1. Jinak se nedozvím nic a jetě ze mé budou mít srandičku. Nezapomeň, e tyhle feáci nejsou ádná slaboduchá holota, ale často docela koumáci, mají prostudováno nejen, co potřebujou z chemie, ale taky z práv! Kdybych ho zavřel, a mohl bych, spadla by klec a já bych se nedostal dál.”

Ty ho teda dneska nesebere?” divil se pořád Seidl, a má parádní příleitost! Já bych řekl, e právě je bychom měli lekat! Ukázat jim, e to máme v pai!”

Kučera se zasmál znovu. Měl rád Seidlovy výrazy, jimi obohacoval slovník na kriminálce a často se jim s radostí učil a také je pouíval, stejně tak jako ostatní, byly nakalivé. Stačilo, aby o někom Seidl prohlásil, e je .vypitej jako taka1, nebo e to ,v něm bylo jako v koze1 a kdesi uvnitř se uvolnila záklopka a Kučera měl pocit, e to ani lip a lapidárněji konstatovat nelze.

Kráčeli uličkami Starého Města, kde se pohybovala spousta cizinců a venkovských návtěvníků Prahy. Počasí slibovalo brzké koupání.

Myslí, e ho najdem doma?” zajímalo Seidla. Ostatně neli daleko. Mu přezdívaný Křivák bydlel na rozhraní Starého a Nového Města.

Doufám. Posledně na tom nebyl moc dobře. U má, pitomec, celý nohy zničený. Píchal si drogy i do bércovýho vředu na levý noze. Měl ho oklivě zhnisaný, fotil jsem si to na barvu.”

Fujtajbl!11 ulevil si Seidl, to byly ty hrůzy, co jsi měl na stole?” ,

Jo. Vez! jsem ho na pohotovost a říkali, e do toho dostal růi. A stejně si dál píchal. A hlavně, vařil!”

A on nikde nedělá?”

Byl jako pomocnej dělník u stavebního drustva, ale ted je asi půl roku v neschopnosti, kvůli těm nohám.”

Prosím tě, tak on se svévolně pokozuje, je to tak, ne? A jetě za to bude dostávat nemocenskou a nebo dokonce invalidní důchod? To přece není moné!”

Má úplnou pravdu, jene já ho jetě zavřít nechci, čekám, e v tom jeho bytě bude tak do týdne mnohem zajímavějí společnost. Začali se sem stahovat feáci i z venku a mám hláky ze severu, e se chystaj na Prahu a domnívají se, e se ve velkoměstě lip ztratí.”

Seidl skoro utíkal za spěchajícím Kučerou a vechno si

rovnal do jednoduché závislosti. Kučera měl nesporně pravdu. Trpělivost je jedna z kriminalistických karet nejvyí hodnoty.

No a navíc mám určité podezření, e Křivák má prsty i v pokusu o vyloupení lékárny na Kladně. Ne, e by to dělal sám, to on spí dává tip a inkasuje. Můe si zaplatit lidi, dá jim pak jednu nebo dvě dávky, to u je, člověče, systém.1*

Jene tam jim to nevylo!” vzpomínal Seidl, někdo je vyruil.”

A i kdyby nevyruil, přes bezpečnostní opatření by se nedostali. Mrzí mě, e nám zatím chyb!zkuenost. I kdyu nás to zdaleka nemůe ataky nedosahuje parametrů jako v západní Evropě, pokusy o zneuívání drog tu jsou a musíme ses tím vyrovnat, a včas, dřív ne nám sem začnou posílat feácký dárečky. Nemůu se zbavit dojmu, e se paeráci snaí najít skulinku a pořádněji roztáhnout, aby z toho byla díra. Takovej Křivák by jim mohl poslouit jako přestupní stanice, myslím, e ochotně a rád. Tak si ho musíme ohlídat, aby se to jednou mohlo definitivně zarazit, rozumí?”

Rohový dům, kde Křivák bydlel, měl čerstvě opravenou fasádu. V průjezdu domu se povalovala hromada rozbitých cihel a sutě, která tam zbyla po elektrikářích, postupně vyměňujících v bytech napětí 120 za 220 V. Tu a tam leely i zbytky kabelů a čekaly na pořádný úklid. >

Průjezd byl tmavý a páchl plísní. Křivák bydlel v přízemí přes dvůr, v domě o něco mladím. Obýval dvě místnosti čtvrté kategorie, záchod i voda jetě byly na chodbě. Do místnosti mél zaveden jenom plyn a elektřinu.

Tady bydli,” ukázal poručík Kučera na omlácené dveře hned u schoditě, na schránce se sotva dala přečíst písmena, propisovačkou vrytá do plechu: KŘIVKA.

Seidl zazvonil. Teprve po chvíli se ozval rozespalý hlas.

Kdo je?”

Bezpečnost, poručík Kučera, otevřte!” ^

Trvalo moment, ne se dveře otevřely. Stál v nich a moural do světla asi třicetiletý mu, který vak vypadal mnohem starí a zchátralejí. Potácel se.

Je vae maminka doma?” zeptal se Seidl.

Ne, je v práci,” mávl rukou a rozmáchlým gestem, poněkud nevyrovnaným a nejistým, sé chytil obrubně dveří. A co chcete?”

Tak se za tebou jdeme podívat, porozhlídnout,” řekl klidně Kučera. Slíbil jsem ti, e se postarám, abys u nevařil.”

Ale já přece nic nedělám … přes plandavé pyamové kalhoty mokval zhnisaný a neoeřený bércový vřed.

Člověče, ty se chce úplně oddělat,” zhnuseně prohlásil Seidl.

Křivák se jen s nadhledem usmíval, snad chtěl říct, e vechny tyhle litanie u mockrát slyel a je mu to docela jedno. Ani pohled do místnosti, kde stál, příli nelákal ke vstupu.

Pozve nás dál?” zeptal se zdvořile Kučera, musíme si zas trochu pohovořit.”

Křivák si ho nejistě změřil a poodstoupil od dveří.

No jo, tak pojďte dál. Ale já nic doma nemám.”

Kučera tomu příli nevěnoval pozornost, protáhl se dovnitř a-zamířil rovnou do druhé místnosti. Po zemi leely poházené hadry a kusy oděvu, rozesílaná postel přímo volala po výměně loního prádla.

Copak má ve skříni?” zeptal se Kučera a naznačil pohledem Seidlovi směr svého zájmu. Křivák kupodivu zareagoval neobvykle rychle. Dvěma kroky stál u skříně azakrýval ji roztaenýma rukama.

Na to nemáte právo, budu si stěovat! Ukate mi souhlas prokurátora k domovní prohlídce!”

Kučera dělal jako by si ničeho neviml, lehce uchopil Křiváka za ruku a odtáhl ho jako peříčko.

Podívej se dovnitř,” řekl Seidlovi. Křivák u ničemu nebránil, věděl, e to nemá smysl. Seidl otevřel nedoléhající dveře staré prádelní skříně a vyvalil se na něho úplný sklad laboratorních potřeb, baňky, zkumavky, kahan, trubičky.

Kdepak jsi to zase sebral? Minule jsem ti to zabavil asi před měsícem, co?”

To jsem si vechno koupil. Mám na to účty!” vykřikl v obraně Křivák a neomylně sáhl do skříně, kde u dna nael svazeček účtenek. Skutečně, bylo na nich razítko zdravotnických potřeb.

Oni mu vystavili potvrzení?” divil se Seidl.

A proč ne? ňekl jsem, e to mám pro kolní kabinet!” vysvětloval Křivák, ač se ho na to nikdo přímo neptal.

Výborně! A na co sis to nakoupil? Chce se stát profesionálním chemikem? A nebo zase vaří perník?”

Křivák mlčel. Seidla mimoděk napadlo, jak v takovém prostředí mohou vůbec lidé ít, jak to, e Křivákova matka strpí, aby se její syn flákal a vyráběl doma velijaké mejdy a pak je prodával podivným a zchátralým existencím, jetě pochybnějím, ne byl na první pohled on sám.

Chceme se tě na něco zeptat,” řekl Kučera a posadil se na idli, jedinou volnou v celém pokoji. Přehodil nohu přes nohu, v úplné pohodě, jako by nikam nespěchal.

A bude záleet na tobě, jestli nám pomůe.”

Dy víte, e jsem byl dycky ochotnej.” Ani to neznělo ironicky, Křivák věděl, co si můe dovolit, a taky kam a můe jít a jak napínat trpělivost kriminalistů.

Objevil se tu heroin, co o tom ví?”

Heroin! To je blbosti”

Není, u máme analýzu vzorků. A ve pitále leí nějakej Krka v těkým stavu. Předávkování hérákem není ádná sranda, to ti přece nemusím vysvětlovat.”

Křivák zjevně uvaoval, jestli to není nějaká léčka.

Tedy, já vo tom fakticky nic nevím. Slyel jsem, to jo, e sem má přijít něco z Rakouska a moná něco přes Polsko, ale e by to tady u bylo?”

A kdo by o tom mohl něco vědět? Ted u úplné váně, a rozmysli si, co nám řekne!” Kučera se mračil.

Jáádnýho Krku neznám…Ale jestli tu nějakej hérák je, bude o tom nejspí vědět Chrapoun.”

Jakej Chrapoun?” vyjel Seidl.

To je přezdívka,” vysvětlil Kučera, ty myslí Strnada, ne?”

Křivák přikývl. Ostatně věděl, e poručík je v obraze a přezdívky zná.

Strnad byl tím, čemu se v slangovém slovníku říká vekslák. Avak natolik opatrný, e měl zaměstnanecký poměr potvrzený v občanském průkazu jako stánkový prodavač. Sám nikdy nefetoval, byl vak podezřelý, e na drogách vydělává. Prokázat se mu to zatím nepodařilo.

Kdypak jsi ho viděl naposled?”

Asi před měsícem, u Paraplíček.”

A má dojem, e roziřoval sortiment?”

Kučera se snail upřené sledovat nit svých úvah a do nich patřila i jednoznačná představa, e Chrapoun operuje na svém, jistém terénu. Vzhledem k jeho dosavadní opatrnosti by se asi nepokouel s takovým zboím začínat někde na křehkém ledě. Bylo ale také moné, e Krka ji k okruhu, který Chrapoun zásoboval, patřil. To by ovem znamenalo, e podobnou dávku heroinu mohl prodat Chrapoun i jinému .začátečníkovi’, obdivovateli toxikomanie …

Odkud by asi mohl mít heroin?” zeptal se Kučera neadresné, otázka mohla mířit Křivákovi stejné jako praporčíkovi.

Odkud? Třeba vod ňákýhoznámýho cizince, asi…“nabídl Křivák. Bylo podivné, jak ochotně se snaí vyjít vstříc. Asi se s Chrapounem moc rádi neměli. Něco tu nesedělo.

Coe jsi tak sdílnej, najednou?” divil se Kučera naoko. Křivák se zaklebil.

Tak na rovinu … Byl tady u mě před tejdnem … jetě se dvěma. Rozčílil se, protoe jsem mu nechtěl dát ,péčko, co si objednal.”

Tak to nám pověz pěkné podrobně!” vyzval Křiváka poručík a tvářil se, jako by ho zmínka o těch dvou nepřekvapila.

Přili hned dopoledne, otevřel jsem jim. Ty dva neznám, ani nejsou z Prahy, nikdy jsem je neviděl.”

Bude nutné zjistit jejich jménaa vechno kolem, uvědomil si Kučera. Nic si nepoznamenával, snail se vechno vrýt do paměti.

Take přili na tutovku?”

Jo.” A v tu chvíli se zdálo, e Křivák je docela rád, e se můe svěřit. Moná, e se mu i ulevilo, snad měl strach z dalí návtěvy? Křivák je v podstatě lidská troska, sotva by se mohl postavit proti třem průměrné silným mládencům.

Přijdou zas?”

Křivák moural z jednoho na druhého.

Co já vím, moná” mumlal pro sebe a trochu se mu třásla brada.

Za kolik jsi jim toho prodal?”

Vechno, co jsem tady měl. Moc toho nebylo. Jedno deko,” neodpověděl na otázku, kolik dostal zaplaceno.

Kučera neměl chut pokračovat, informace, které ziskal, ho motivovaly k větímu spěchu, zvedl se k odchodu.

Poslouchej, jestli tady přítě objevím tu laboratoř a jenom zrníčko perníku nebo něčeho jinýho, rovnou té sbalím a zavřu, pamatuj si to!”

Seidl s Kučerou vyli na světlo a den je doslova oslnil. Po plesnivém přítmí zatuchlého Křivákova bytu jim praná ulice připomínala lázeňskou promenádu.

Jestli jsem dobře pochopil, neptal ses ho úmyslně na to Kladno, i kdy ta dvojice vypadá na Strnadovy spolupachatele, jestlie si je Křivák nevymyslel.”

To nám poví Strnad, kdo to s ním byl. Pak je vzájemně zkonfrontujeme. Moc bych za to nedal, e Křivák dobře ví, kdo za ním se Strnadem přiel, ale nechce se do toho vlc namočit. V tom Kladně má určité prsty. Na druhé straně docela věřím, e o tom heroinu neví nic nebo skoro nic, e to lo mimo něj. Asi mu u moc nedůvěřují.”

*

* ?

Doktor Dvořák se z porady na kriminálce vrátil na své oddělení do léčebny. Čekala ho spousta práce, kterou za něho nemohl udělat nikdo jiný. Předevím měl na stole chorobopis čerstvě přijatého pacienta Martina Řepíka, kterého přfeloili z interního oddělení, jednotky intenzívní péče s kuriózní i diagnózou: intoxikace neznámou drogou. Daleko neobvyklejí bylo, e si intoxikaci podle propoutěcí zprávy z interny nepřivodil sám, nýbr e mu byla droga aplikována přímo do íly druhou osobou. S něčím takovým se doktor Dvořák za celou dobu své práce na psychiatrii jetě nesetkal. Rychle se převlékl do bílého a zamířil na inspekční pokoj, aby se na vlastní oči přesvědčil o skutečnosti. Bylo u po vizitě, kterou toho dne za Dvořáka absolvoval doktor Marálek, take dopolední napětí poněkud povolilo a zbývalo jenom zaznamenat pokyny i ordinace.

Staniční sestra srovnávala medikace na kartách se záznamy v dekurzech a tak se zabrala do práce, e si příchodu doktora do inspekčního pokoje ani nevimla. Teprve kdy se jí přímo za zády zeptal, kde je nový pacient, skoro povyskočila.

Vy jste mě vylekal, chodíte jako duch, jetě e nejsem Machová, to byste slyel křikl”

Ale Dvořák u myslel na nový případ. Čerstvý chorobopis leel před sestrou na stole, s nadepsanou hlavičkou MARTIN ŘEPÍK.

Jak vypadá ten chlapec?” zeptal se Dvořák. Podle roku narození bylo nově přijatému teprve osmnáct.

Jak? Je prostě z toho veho vyplaenej. Dovezli ho z resuscitace, kde leel od neděle večer.” A sestra ukázala na překladovou zprávu. Dvořák se do ní začetl.

Martin Řepík byl přijat na jednotku intenzívní péče, jeliko jevil známky těké intoxikace neznámou látkou. Toxikologie není dosud hotová, ale výsledky zalou hned, jakmile budou k dispozici. Při přijetí na resuscitaci měl velmi oslabené dýchání, dýchací centrum se mu nějak blokovalo v souvislosti s otravou. Nebylo moné s ním navázat kontakt, byl dezorientován a posléze ve stuporu. Vzhledem k podezření, e jde o osobu závislou na drogách, byl po dohodě s urnálním lékařem doktorem Rákosem přeloen ihned po stabilizaci základních ivotních funkci do psychiatrické léčebny.

Take feák?” zeptal se Dvořák stručně. Sestra zvedla hlavu, ale nepřitakala tak jistě, jak očekával.

Já nevím, ani nevypadá na nějakého lempla.”

Tak jenom náhoda?”

To si taky netroufám tvrdit, ale podle toho, jak se vyděsil,

kdy jsem mu řekla, kde tedko je, myslím, e není úplně ztracenej,.

Dvořák věděl, e sestry mají vytříbený smysl pro ulejváky a potenciální lumpy, protoe před nimi se chovají mnohem otevřeněji ne před lékařem. O to je cennějí opačný dojem, stojí za to o něm uvaovat.

Kdepak ho ted najdu?

Měl by být na denní místnosti, uvidíme, já pro něj skočím,” nabídla staniční a Dvořák osaměl. Vyuil té chvilky k prolistování zbylé dokumentace. Tělesné vyetření z propoutécí zprávy skutečně svědčilo pro velice těkou intoxikaci. Ale čím?

Kdy zvedl hlavu, do místnosti vcházel vytáhlý, docela příjemně vyhlíející blondák, sestra za ním.

Vy jste Martin Řepík?” ujioval se Dvořák.

Ano, prosím,” přisvědčil chlapec a zůstal nerozhodně a rozpačité stát uprostřed místnosti.

Posadte se,” vyzval ho doktor a ukázal na křeslo vedle pracovního stolu, chtěl bych si s vámi stručné pohovořit, abych se v tom trochu orientoval. Dokáete sledovat, co říkám?”

Chlapec přisvědčil.

Cítíte se u dobře?”

Jenom mé trochu bolí hlava a jsem takový rozlámaný a malátný, jako by na mé lezla chřipka.”

Doktor Dvořák přikývl a připravil si čistý list dekurzu a tuku.

Řekněte mi stručně, jak k tomu vemu dolo, ano?”

Díval se na doktora nechápavě.

Já vlastně ani nevím … vy mi to nebudete věřit…

Proč bych vám to neměl věřit? Jak to vechno bylo?”

Doktorův zájem mu dodal kurá, jetě chvilinku váhal, jako by si chtěl ověřit, e to doktor myslí váně a pak s ulehčením spustil, ani ho nikdo nemusel znovu pobízet:

Chtěl jsem jít v sobotu s klukama z učftáku do kina, ale nebyli jsme domluvený. Tak jsem jim chtěl zavolat a skoro vechny budky byly rozbitý, el jsem nejmíň do pěti. A v podchodu na Václaváku jedna fungovala, jene to u bylo skoro půl třetí a já jsem stejně nikoho z kluků nestih …

Dvořák trpělivě poslouchal a čekal, a se konečně dozví něco podstatného, nechával vak Martinovi Pepíkovi čas, aby se mohl dokonale vyjádřit vlastním tempem.

A tam jsem se potkal s tou holkou, tak jsem si řek, e ji zkusím sbalit. Docela se dala přemluvit,” zarazil se, zamrkal, jako by chtěl odehnat nějakou vidinu.

A li jste někam spolu?” pomáhal doktor navázat přeruenou nit vyprávěni, nebo jste ji na něco pozval?”

Ne! Ona pozvala mě … řekla mi, jestli chci jít s ní, e má doma prázdnej kvartýr… Prostě jsem naletěl. Ale stejně nechápu, co z toho vlastně měla?” uvaoval nahlas, sám si kladl otázky, na které by chtěl znát odpověcf, ale marně. Z paměti nevyloudil nic přesnějího, nic jasnějího.

A li jste do jejího bytu?”

Já nevím, jestli to byl její byt. Akorát si vzpomínám, e jsme jeli metrem a vystupovali někde na Gottwaldový, pak jsme li kolem dálnice, musel to bejt tak druhej, třetí barák a neměl výtah ..Vzpomínal těce, ale zdálo se, e upřímně, jo, ale moment, to u jsme byli tři.”

Jak to? Tři?”

Potkala se tam u Staromáku s nějakým svým kamarádem a on říkal, e nás doprovodí. A tak jel s náma.”

Myslíte si, e třeba spolu byli nějak na vás domluveni?”

Jak domluveni? Přece nemohla vědět, e se s ní dám do řeči u budky?”

y Třeba byli s tím klukem domluveni na kohokoliv..

Řepík se zarazil a chvíli na Dvořáka bezradně hleděl.

To mě nenapadlo! Vechno bylo takový divný a zamotaný, pamatuju si, e jsme vlezli do bytu a seděli na takovým měkkým koberci, na zemi, a e jsem se rozhlíel, jestli tam bude něco k pití… Ten kluk mi nabídnul cigaretu, jestli chci rotí, tak jsem řek, e jo. Přitom se mi začala motat palice, jako by se začaly rozestupovat stěny a strop sniovat, prostě jsem se bál, e na mě vechno spadne. Říkal jsem, e je asi zemětřesení a oni se tomu hrozně chechtali.”

Točila se vám hlava a vzdálenosti se začaly měnit?” ujioval se Dvořák, připadal jste si jako opilý?”

No jo,” přisvědčil mladíček, začalo mi být vechno fuk a taky mi to připadalo legrační, ani nevím proč. Pak se mě ta holka ptala, jestli bych si nechtěl lehnout něco vostrýho, já sem myslel, e si dáme něco k pití, ale ten kluk vytáhl stříkačku a mně to bylo docela fuk. Něco mi tam píchli a jáse začal motat a pak jsem, myslím, usnul jako palek. Probudil jsem se a v neděli ráno a byl jsem tak zblblej, e jsem jel domů, lehnul jsem si, ale večer se mi udělalo zle, tak mé táta dovez do nemocnice a teď mě poslali sem …” Snad čekal slova útěchy a záchrany.

Ano, teď jste na psychiatrii, protoe je podezření, e jste se nafetoval a bude se muset pořádně zjistit a prověřit jednak čím, a jednak, jestli to bude skutečné tak, jak říkáte, kdo vás do toho stavu dostal. To je toti trestné!”

No jo, děsil se Martin Řepík, já ani nevím, jak se ta holka jmenovala!”

A ten byt byste nael?”

Já nevím, snad jo, asi bych to poznal..

A toho kluka?”

Myslím, e jo, byl to takovej frajer… motal se na Staromáku u orloje. Myslíte, e se dostanu brzy domů? Já jsem v učňáku neměl ádný problémy, jestli se tam proflákne, co se mi stalo, nakonec mě vyhoděj!” Představa, e řetěz nepříjemností bude pokračovat, ho naplňovala nefalovaným děsem a strachem. Co tecf?

Ukate mi ruce,” přikázal Dvořák a vyhrnul mu rukávy na obou předloktích. V levé loketní jamce zjistil tři čerstvé vpichy. Jeden z nich nesporné po aplikaci neznámé látky.

Vy byste mé nemohl pustit domů? Já u něco takový

ví..

Vy byste mé nemohl pustit domů? Já u něco takovýho nikdy neudělám,” kemral Řepík upřímné.

Rád bych, ale nejdřív musíme počkat, a se dozvíme z toxikologie, co jste v sobě měl za drogu.”

Vy si myslíte, e by to mohlo mít následky?” vyděsil se mladík jetě víc, tedy já bych tenhle stav u nechtěl znovu zaít.”

Do toho zazvonil telefon.

To je pro vás,” řekla sestra a podala doktoru Dvořákovi sluchátko.

Volal kapitán Hladík.

Prosím tě, Petře, nemá tam na oddělení nějakého Martina Řepíka?” .

Dvořák překvapené přejel očima z chorobopisu na mládence, pak na sestru a zpátky, a přisvědčil.

Jo, sedí tu zrovna přede mnou!”

Tak se podr, tecf jsem dostal zprávu z toxikologie, kurýrem. Opakovali celou analýzu dvakrát, aby se nemýlili. Je stejná jako u Krky!”

Opravdu?” upřímně se podivil Dvořák. Já se ti jetéozvu, zkusím něco zjistit!” přislíbil Hladíkovi a zavěsil. Martin Řepík ho zvědavé pozoroval.

To bylo kvůli mně?”

Ano… a obávám se, chlapče, e hned tak domů nepůjde.”

Jak to?”

Měl jsi sakramentský těstí, e ses z toho dostal. Jestli je to vechno pravda, jak jsi mi říkal - a to se dost rychle ověří -mohl jsi být pod kytičkama. Píchli ti toti heroin, v neředěném stavu, a jetě dost nečistou frakcí. Musí se smířit s tím, e

u nás pár dní zůstane a budeme sledovat zdravotní stav. Nedá se nic dělat!”

Mládenec hleděl vyčítavě na doktora, jako by ho zklamal.

Bud rád, e jsi takhle dopadl! Ted si můe jít lehnout a připrav se, e tě jetě přijdou vyslechnout z kriminálky.”

Chlapec přikývl a trochu mátoné vyel z inspekčního pokoje.

To mě podrte,” spráskla ruce staniční, takovej klouček a on si nechá píchnout heroin!”

Jestli vak mluvil pravdu, uvaoval Dvořák, znamenalo to, e se stal zkuebním králíkem, moná prvního, moná druhého vzorku, který se v Praze objevil. A to je informace první důleitosti. Znamenalo to, e jetě toho dne se musí sejít s Hladíkem.

Něco urgentního rychle udělám a pak zase zmizím,” řekl staniční sestře Dvořák, zapíu se do knihy. Kdyby mě někdo sháněl, a zavolá zítra.”

*

*

Kapitán Hladík zamyleně pozoroval červeně zarámované sdělení z toxikologického ústavu a mračil se. Zůstal v kanceláři sám, ostatní se rozprchli do terénu, kadý za svým úkolem.

Zvedl tedy znovu telefon a zavolal na jednotku intenzívní péče, kde oetřovali Krku, potvrdil, e přijde znalec psychiatr a právě uvaoval, zda by neměl zajet rovnou za Dvořákem do léčebny a ouknout si zblízka Martina ňepíka, kdy se ozvala v telefonu sekretářka náčelníka správy a sdělovala, aby se kapitán k náčelníkovi dostavil a to ihned.

Buď zdráv,” uvítal ho éf a ukázal na neznámého mue. Tohle je pracovník paříské kriminálky, komisař Herblot. Přijel na základě rychlé dohody mezi vedením francouzského a naeho ministerstva. Potřebuje tady na místě zjistit pár detailů k současnému vánému případu v Paříi. Asi jsi o tom slyel, únos populárního filmového herce Jeana Calveta!”

Ano, četl jsem o tom v novinách. Pokud se nemýlím, únosci ho oddělali.”

Naprosto správně. Ná host by potřeboval porovnat některé jejich poznatky s naimi. Jde mu, jak mi bylo řečeno, předevím o trestnou činnost jistého Maria Pozziho a jeho kontakty při návtěvách v Praze.”

Náčelník zvedl významně ukazovák.

Buď tak laskav a vyjdi mu vstříc. Kdyby bylo cokoliv zapotřebí, zavolej mi.”

A proč zrovna já? vyhrkl Hladík rozpačitě.

Protoe jsi, myslím, právě Pozziho zavíral, ne? A taky umí francouzský.” Oboje byla pravda a Hladík nemohl nic namítat. Návtěva mu vak udělala trochu čáru přes rozpočet, představoval si rozvrstvení svého pracovního času jinak a hlavně se chtěl intenzívně vrhnout na sledovaný případ.

Take ti pana Herblota předávám. Odlétá zase zítra a spěchá. Prozatím au revoir, monsieur!”

Náčelník si podal s komisařem ruku. Hladík s Herblotem se vydali na kapitánovo pracovitě.

Asi jsem nepřijel vhod, kapitáne. Máte hodné práce?”

Hladík se rychle přeorientovával na francouztinu.

Kdypak není dost práce?”

Herblot přikývl. První rozpaky v neznámém prostředí odpadly. Byla to hra náhod. Oba mui byli zhruba stejně staří a oběma začínalo příjmení písmenem há.

Tak se do toho pustíme, co říkáte?” navrhl Hladík a nabídl hostovi křeslo u konferenčního stolečku, a dáme si aspoň kávu.”

Kdy dva álky stály na stolku, komisař se pustil do stručné informace. Týkala se osoby Maria Pozziho.

Delí dobu jsme o něm neslyeli, tecf asi bude někde v Paříi, určitě pod jiným jménem. Jezdil jako obchodní partner po celé Evropě, byl podle naich záznamů i v Československu a prý jste ho taky zavřeli. Mám s sebou seznam lidí, kteří pocházejí z Československa, emigrantů, co se dostali u i u nás do evidence. Zajímalo by mě, jestli někdo z těch lidí přiel jetě dřív s Pozzim do styku, kdy jezdil Pozzi do Prahy. Mohlo by to znamenat, e pro Pozziho pracuje i u nás.”

Hladík poctivě sledoval kadé slovo a sám byl překvapen, e rozumí vemu nebo téměř vemu, a e nepotřebuje tlumočníka, aby rozlutil nejasnosti. Herblot, pravda, mluvil pomalu a zřetelně.

Vy se domníváte, e někdo z nich mohl Pozzimu sekundovat v trestné činnosti. Třeba v únosu toho herce?”

Nevím, jestli v únosu Calveta. Ale moná při jiných akcích, třeba při paování drog. Stále víc se nám jeví, e mezinárodní paerácký gang hledá nové cesty, nové směry a zkouí vechno.”

Myslíte, e by ten Pozzi mohl mít prsty v paování drog třeba i k nám? Nebo přes nae území? Vyloučeno to není, pobýval u nás a navíc, jisté mu i tady zbyly nějaké kontakty ..

Ano, proč ne!” přisvědčil Herblot. Máte v poslední době nějaké obtíe s drogami?”

Ano, objevit se nám tu heroin.” Hladík nemínil dělat tajnosti ve věcech, které nemělo smysl zamlčovat. Herblot se po jeho slovech zamyslel.

Budeme-li sledovat stopu jako vodící nit, mohlo by to vechno souviset s Pozziho návratem do Evropy a s jeho aktivitou u nás. Take tím víc potřebujeme najít vechny spojovací články, s nimi by byl svázán. Není vyloučeno, e v mnohém se nae problémy mohou spojovat.” Herblot mechanicky míchal kávu.

Dobrá, najdeme si spis Pozzi, to nebude velký problém, myslím e jsme ho řeili před pěti nebo esti lety, take by měl být v naem archívu. Mohl bych vidět ten vá seznam emigrantů?”

Samozřejmě, mohu vám dát xerokopii,” nabídl Herblot a z kufříku podal dvojlist papíru, Hladík se do něho začetl.

Mazač sedí v Paříi v base, to si polepil… a Kristián taky… samozřejmé kradl, já jsem ho zavíral třikrát. Tohohle neznám, toho taky ne ..prstem jel jméno po jménu a se zastavil u jednoho z posledních. Vida, tak Karlík Heřman! Mě neoidí, e si u vás říká Charles Herman! Tak ten s Pozzim přiel u nás do styku určitě. Vyslýchali jsme ho zároveň s ním. Poskytoval Italovi nějaké své přítelkyně, sotva zletilé dívky. Jene jsme mu neprokázali, e za úplatu. Opustil nelegálně republiku asi před dvěma roky.”

Charles Herman?” zajímal se ivě Herblot, u nás se dostal do policejní evidence jako podezřelý z příslunosti k teroristům. Musím si ho prověřit a zjistit, kde je a co dělá! e by se zase točil kolem Pozziho?” Zatrhl si jeho jméno červenou propisovačkou a připsal velký vykřičník.

Ti ostatní neměfi s Pozzim nic společného, alespoň myslím. Záleí na tom, jestli se s ním nemohli setkat jinde … počkejte, jetě tenhle Emil Franěk, ten se motal kolem drog…

Poslyte, kolego,” navrhl Herblot Hladíkovi, a nebylo by moné zjistit, co dělají podle vaeho spisu v současné době ti, co byli nějak do aféry Pozzi zataeni? A taky by bylo dobré zjistit, čím se zabývají přátelé toho Hermana, jestli tady v Praze nějaké měl?”

Hladík bez dlouhých okolků zdvihl telefon.

Prosím té, Petráku, najdi mi fofrem spis Pozzi. Píe se to s dvěma zet, vyslovuje Podzi, je to Ital. Asi před pěti lety!” Oči mu zářily zvlátním plamínkem. Herblot ho vyprovokoval k horečné činnosti.

Určitě nepojedete do Paříe s prázdnou. Zaujala mě ta vae verze, e třeba nějaký gang by mohl vyuít znalostí naich emigrantů a pouít je při hledání cest pro drogové paeráctví do naí země anebo přes ni jinam. To mi nepřipadá nijak přehnané. K tomu by se daly vyuít i staré konexe, stará kamarádství. Nijak bych se nedivil, kdyby se někdo pomocí takového emigranta pokusil připravit i u nás půdu pro něco větího. Třeba nékdo, kdo by pak chtěl monopolně ovládnout černý trh s drogou ani by - a to je důleité - trval na valutách. Ostatně platit se dá perky nebo staroitnostmi, obrazy a tak dál, e!

Hladík se snail svoje mylenky překotně tlumočit a zdálo se, e poměrně úspěně. Alespoň se tak dalo usuzovat podle současné komisařovy gestikulace.

Take číslo jedna Pozzi, představitel gangu, pak moná jako spojovací článek ná emigrant ve Francii a dalí článek jeho kamarád nebo kamarádi tady. Jistě s tučnou provizí!”

Hladík se usmíval. Toto zjitění bohatě kompenzovalo původní smutek z nucené změny programu. Moná, e je to ve jen konstrukce, která se ukáe jako pouhá fantazie, ale i tak nelze pokládat úvahy na toto téma za zbytečné.

Přesně tak,” souhlasil Herblot. Teď ji je jenom otázkou času a ověření, zda nae úvahy byly správné.”

Oba chvíli mlčeli. Polední slunce dopadalo do Hladíkovy pracovny. Kapitán uvaoval dál nahlas:

V Praze se objevil heroin, máme zatím dva případy těké intoxikace, nevíme jaké mnoství je v pohybu. Asi ne moc, usuzuju, e si skutečně jen nékdo testuje zájem. Ale jestli sem jednou droga prosákla, můe se objevit znova, a proto musíme najít a zlikvidovat zdroj.”

Herblot se na praského kolegu dlouze a zkoumavě podíval. V tom, jak byl jeho pohled opětován, se zračilo souznění, jako kdy počítač dostane správnou informaci a začne okamité rovnat a chrlit data.

Ten ná první heroinista zatím mnoho neřekne a tím příli nepomůe. Asi ani ten druhý; přiel k tomu, jak se zdá, nahodile. Nevěděl, co se s ním děje. Děláme na tom, ale asi by nám pomohly i vae zkuenosti.”

Moné to ostatně bylo. Herblot si nepřijel pouze odnést informace. I on byl připraven seznámit se vím, co by na oplátku mohlo pomoci praským kriminalistům v boji proti drogám. Cítil se v Hladíkově společnosti nesmírně příjemně a spokojeně. Stále plynulejí konverzaci přeruilo zaklepání na dveře. Vzápětí do Hladíkovy kanceláře vnikli jako velká voda poručík Kučera a praporčík Seidl, oba trochu překvapeni, e u éfa spatřili neznámou návtěvu.

Můeme přijít později,” snail se vycouvat Kučera a nejistě nabízel monost, e nebudou ruit. Hladík ho vak zadrel a oba kriminalisty Herblotovi představil.

Máte asi něco zajímavého, ne?”

Byli jsme za Křivákem. Dal nám tip, mohlo by to vyjít, jenom si nejsem jist, jestli do toho máme rovnou lápnout nebo jetě počkat?”

Herblot se díval z jednoho na druhého a snail se uhádnout, čeho se týká a jak důleitá je informace, kterou Kučera sděluje. Chápal, e vekeré společenské normy musí jít stranou, kdy se něco pracovního děje. Ani Herblot by nejednal jinak, kdyby byla situace obrácená. Vyuil chvilku, aby upíjel chladnou černou kávu, pěkné po malých doucích, protoe na kávovou sedlinu u dna nebyl zvyklý.

A koho?”

Připustil, e by v těch drogách mohl mít prsty Strnad. To není přímo feák, ale keftuje se vím moným u dlouho. Oficiálně prodává suvenýry na Staroměstském náměstí.”

Strnad, Strnad,” uvaoval Hladík nahlas, a měl pocit, e tohle jméno mu něco říká, na něco upozorňuje, nevěděl vak co, snad je to určitá intuice, s ní se musí počítat, snad si začínal uvědomovat či spíe jenom tuit jistou souvislost. Bohuel to zatím nedokázal formulovat. Jeho úvahy byly příli rozptýlené. Přece jen chtěl nějak dotáhnout do konce to, co zamýlel před polednem. Navtívit doktora Dvořáka na psychiatrii a podívat se na toho mládence, intoxikovaného heroinem, který u Dvořáka leel.

Prosím té,” řekl poručíku Kučerovi, hned zavolej Dvořákovi a řekni, a sem nejezdí, e za ním dojedete. Vezměte si vůz a uděláte pohovor s tím klukem, pokusíte se zjistit adresu bytu, ve kterém fetovali.”

Kučera hleděl dosti překvapené, protoe vlastně o ničem nevěděl, ale i ze stručného pokynu pochopil, e souvislost se tady nabízí víc ne pravděpodobná.

A doktor Dvořák ho vyetřil?”

Ano, mluvili jsme spolu, volal jsem mu, jakmile přila toxikologická analýza.”

Jetě nějaké příkazy?”

Hladík přisvědčil.

Zamluvte cestou stůl třeba v Čínské restauraci, tam bývá klid, řekněrhe na estou večer. Nechte mi u sluby vzkaz.”

Hladík se zase vrátil k původní debatě.

Omluvte nás, museli jsme něco nutného vyřídit!”

Ale Herblot jen mávl rukou.

Nějaká stopa na ten vá heroin?*

Moné to je, zatím nevím, máme pár adres, chytáme vechno z vody, ale doufejme, e jdeme po správné stopě.**

Netrvalo déle ne deset minut a sluba přinesla Hladíkovi spis, který si vyádal. Případ Mario Pozzi.

Hladík se začetl a jak obracel jednotlivými listy, snail se překládat důleité pasáe.

Pan Pqjzi přijel do Československa před pěti lety naposledy, předtím tu byl kadý rok asi čtyřikrát, cílem byla vdy sluební cesta, obchodní jednáni po podnicích zahraničního obchodu, zastupoval firmu Columbia. Dokonce se naučil i obstojně česky. To asi vechno víte… Při posledním pobytu mu na hranicích odebrali est nepřihláených perků, staroitností, které se snail bez proclení a bez potvrzení vyvézt ven. Při projednávání a dalím etření se zjistilo, e se s ním v Praze stýkal také jistý Karel Heřman, u něho se při domovní prohlídce nalo pět set dolarů a tisíc pět set marek. Nepodařilo se vak prokázat, e to byly peníze, poskytnuté Pozzim. Heřman měl u dvakrát nepříjemnosti kvůli příivnictvf. Pan Pozzi se musel podrobit dalímu řízení, v autě toti objevili nai technici důmyslnou skrý, v ní se nael také originál obrazové miniatury neznámého mistra z poloviny 15. století, který se ztratil v jednom muzeu a mělo se za to, e obrázek byl utajně vyvezen do zahraničí.”

A byl Pozzi u vás souzen?** zeptal se věcně Herblot.

Ano. Odsoudil ho městský soud v Praze na est měsíců nepodmíněně, ale trest u nás nenastoupil a na opakované intervence různých zastupitelských úřadů nakonec dolo pouze k jeho vyhotění. Odsouzení vak je právoplatné,” vysvětlil Hladík.

A jak se dostal ten Herman k nám, to víte?” zeptal se Herblot.

Musel bych si to zjistit, to v naem spisu není!*’

Nemusíte nic hledat, já vám to povím. Podařilo se mu ilegálně přejít z Jugoslávie do Itálie a odtud k nám. Změnil si jméno, protoe ty vae háčky a čárky neumí nikdo vyslovit. Na něčí přímluvu dostal oprávnění k pobytu. Kdo za tím vím stál, asi někdo z tého gangu, kterému slouí i Mario Pozzi. Dělal jim zřejmě při různých akcích zecf a nakonec ho policie zatkla při razii na teroristy. Take: potřebujeme vědět, jestli má tady nějakého blízkého přítele, příbuzného a tak, přes něho by eventuálně navázal Pozzi a jeho gang dalí spolupráci..

Pokusím si osvěit v paměti, s kým se Heřman nejvíc stýkal, moná, e o tom něco ve spise zůstalo. V kadém případě by to mohla být významná stopa.”

Hladík začal listovat ve zbylých stránkách spisu.

Narodil se v roce 1950, rodiče rozvedeni, vychovávala ho matka. Přijat na chemickou průmyslovku. Podle vlastní výpovědi byl v třetím ročníku vyloučen pro závané poruení kolního řádu.” Hladík odvrátil oči od spisu. Vybavoval si vzpomínky na Karla Heřmana. O co tenkrát lo? Mezi praskými toxikomany si Karel získal zákazníky. Dodával jim ,perník, co je chemicky methamphetamin, látka povzbuzující. Kdysi ji zneuívali japontí kamikadze před letem, aby měli větí odvahu. Heřman ji pokoutně vyráběl ve kolní laboratoři a to jej stálo vyloučení z průmyslovky. Ale sám byl natolik chytrý, e nefetoval. Pouze keftoval.

Hladík ve ve stručnosti sdělil francouzskému kriminalisto-vi, který si činil poznámky, ústně do miniaturního magnetofonu, jemu říkal .kapesní sekretářka’.

Heřman se později pustil jetě do jiných .obchodních’ machinací. Do vekslu”. Hladík musei pracně vysvětlovat, co to slovo znamená. Jak touha po valutách a snadnému výdělku vede k nedovolenému směňování mimo banku, k obtěování cizinců přímo na ulici. A také organizoval a zprostředkovával některým zahraničním hostům za úplatu dívčí společnost. Mimo jiné také panu Pozzimu. Podnikal ve velkém stylu. Měl dvě luxusní auta a přitom byl zaměstnán jako biletář v kině.”

A jak to s ním bylo dál?”

U nic zajímavého. V osmdesátém se mu podařilo vycestovat s turistickým zájezdem do Jugoslávie. Ostatní víte… mimochodem, nala se u něho v bytě docela sluně vybavená laboratoř, která slouila zřejmě na výrobu LSD.

Neměli byste tu jeho fotografii?”

Hladík zalovil v příloze.

Zařídím, aby vám sjeli kopii,” řekl a připravil kartu s fotografií. Zvedl telefon a zavolal na dispečink. Herblot zamyleně pozoroval tvář mladého mue na snímku před sebou.

Předpokládejme, e se Herman přihlásil Pozzimu a ten mu ze staré známosti pomohl,” uvaoval komisař polohlasně.

Hladík chtěl odloit spis. Pak si něčeho viml. Vstal a s několika vytaenými listy rázoval po pracovně.

Herblot jej sledoval se zájmem, pochopil, e Hladík objevil něco zřejmě důleitého a nechtěl ruit jeho .archimedovské kruhy’. Vyčkával, a se Hladík zase posadí a zformuluje vysvětlení.

Jednaze svědeckých výpovědí člověka, kterýs Heřmanem udroval styky. Jmenuje se Strnad a přesné o člověku tého jména před chvíli referoval poručík Kučera, ten, co byl v mé kanceláři jetě s druhým kolegou,” vysvětloval Hladík. V rozruení těko hledal správná slovíčka.

Take by mohl fungovat jako potencionální spojka?”

Není to vyloučeno. Vdy i Strnad musel Pozziho znát. Figuruje tady ve spisu jako svědek!”

Ster-nad, vyslovoval Herblot obtíné své kapesní mikro-sekretářce.

Snad do vaeho odjezdu zjistíme jetě něco dalího. Myslím ohledně spojení Hermana s tím Strnadem. Byl bych rád, kdybyste se mohl vrátit s ověřenými fakty.”

Hladík se podíval na hodinky.

Ze veho nejdřív teď musíme zařídit ubytování. Jetě jste nebyl v hotelu? Máte prý rezervaci v Ambassadoru, to je starý, ale dobrý hotel přímo v centru.” Ne se vak mohli zvednout, nahlédl k Hladíkovi do pracovny poručík Petrák, který se vrátil z terénu a byl dychtiv předat nové informace začerstva. Třímal v ruce tři popsané listy.

Tak jsme probrali celé okolí toho Krky, jeho přátele, prostě vechny, o nich je známo, e se s nimi nějak stýkal. Máme seznam asi dvaceti lidí a dalo by se říct, e je to taková volná parta, která si říká SLZA, tedy Sdruení Lumpů Zaprodaných Alkoholu, nescházejí se nějak pravidelně, jenom místoje stálé, ,U Hastrmana’. Vstupní podmínka je vypít dvacet piv za večer a vyrobit a píchnout si vlastnoručně připravenou drogu do íly.”

Uka mi ta jména,” nedočkavě reagoval Hladík. Jméno, které hledal, vak na seznamu nefigurovalo. Hospoda, o ní byla řeč, patřila k místům pokoutního obchodu s paovaným zboím i s kořistí z rozkrádaček. Měla výhodu i v tom, e stála poměrně vysoko na kopci, nemohlo se k ní dojet nepozorovaně autem. Právě proto se tu scházely kriminální ivly u za první republiky. Na dost značnou vzdálenost do vrku holým kopcem vzbudil kadý nezvaný návtěvník podezřeni. To obvykle stačilo, aby se nic nenalo.

Dobře, udělej xerokopii adres vech Krkových kamarádů a začněte hned s jejich informativními výslechy. Zajímají mě dvě jména, o nich by mohli něco vědět - Strnad a Heřman. Ale teď hlavně Strnad.”

Mělo to svou logiku za předpokladu, e výchozí úvaha je správná a heroin přiel do Prahy cestou Pozzi - Heřman -Strnad.

Neví, jak se daří Krkovi?”

Tam jsem nevolal, říkal jsi, e to zařídí sám!”

Nestačil jsem, musím se tečí věnovat kolegovi z Paříe. Ostatně se zdá, e komisařův případ únosců a nae objevení heroinu by mohlo mít společné body.”

Herblot uvaoval o monosti zavolat do Paříe na Police Judiciaire Morelonovi, aby se pustili do pátrání po Heřmanovi, nechtěl vak zneuívat pohostinnosti. Zváil i to, e denní zdrení stejně nemůe mnoho změnit. Zítra odpoledne u bude sedět ve své kanceláři na nábřeí Zlatníků.

Jestli dovolíte, rád bych se rozloučil.” Petrák podal komisaři ruku. Herblot vstal a s lehkou úklonou ji stiskl.

Kdy zase v kapitánově pracovně osaměli, Hladík v rychlosti uzamkl stůl a nechal vzkaz na centrále, kdyby ho někdo sháněl. Čas se rychle nachyloval a rezervace v hotelu se musí potvrdit nástupem hosta.

Vyli do ulic hlavního města, příjemné prozářeného odpoledním sluncem.

Víte, e mám pocit, jako bych byl na dovolené?” prohlásil Herblot. Měl jsem z té cesty narychlo poněkud obavy, i kdy bylo vechno oficiálně dohodnuto. Musím přiznat, e jsem tak ochotné přijetí ani nečekal.”

Hladík jen pokrčil rameny. Blíili se k hotelu Ambassador, který v sobě tají kouzlo secese. Křesla v červeném plyi, zlacené ornamenty. I pokoj, který měl na krátkou a jedinou praskou noc obývat komisař Xerblot, dýchal zvlátní atmosférou. koda, e není čas, abych to vechno mohl vychutnat, pomyslel si komisař v duchu. Kdy poobědvali, navrhl Hladík malou procházku.

Herblot přisvědčil. Hodně o Praze slyel, nikdy se sem jetě nedostal. Jeho manelka, která věčně postonávala se lučníkem a právě v současné době trávila dvouměsíční rekonvalescenci v lázních Evian, kdysi v Československu byla. Herblot si vak nevzpomínal, zda to bylo v Karlových Varech nebo Mariánských lázních. Jak by ne, je to pomalu dvacet let! Inspektor Morelon přes Prahu vícekrát projíděl a vdycky mluvil o jejích památkách v superlativech, není divu, e byl Herblot zvědav.

Na dobré dvě hodinky tecf můe zapomenout na vechny starosti a promění se ve zvědavého a okouzleného turistu.

Pomalu se smísili s davem na Václavském náměstí a protlačili se uličkami Starého Města a ke Staroměstské radnici. Prostranství před orlojem se hemilo turisty s fotoaparáty. Právě odbíjela celá. Pak zakokrhal kohout, marnivec se přestal vzhlíet v zrcadle, lakomec dotřepal měcem, Turek dovrtěl hlavou a smrt zatáhla za zvonec. Modrá mozaiková okénka se zavřela a řada dřevěných vyřezávaných postav apotolů dopochodovala svůj pravidelný okruh.

Měl bych si koupit pár pohlednic na památku, napadlo Herblota. A musí poslat pozdrav manelce, neodpustila by, e na ni zapomněl!

Přistoupil k Stánku se suvenýry a pokusil se domluvit sám, bez tlumočníka. Hladík stál dva kroky za ním. Kdy si vybral a zaplatil pohlednice, mladý prodavač začal zkouet německy.

Wollen Sie wechseln? Ja?

Herblot se tvářil nechápavě.

Ach so, Sie sind … french … yes? Mladík se snail lámaně udret konverzaci. Herblot čekal, jak se ve bude vyvíjet. Byl u Hladíkem předem připraven na takovouto eventualitu. Mladík se ostraitě rozhlédl a pak poeptal:

leh kaufe eine Markfůr acht Kronen! Gut, nein?

Komisař pohlédl po očku na Hladíka, který předstíral, e si se zaujetím prohlíí fasádu radnice.

Ja, gut. leh komme morgen frůh, usmál se Herblot.

Mladíkovy oči zazářily. Um neun Uhr bin ich schon hier. Přidal komisaři jetě dvě pohlednice a mávl rukou. Pokládal to za dobrý závdavek, prostě pozornost, která se jisté vyplatí…

Hladík zamyleně uvaoval.

Tecf mě napadlo, e byste nám mohl pomoci stou směnou. Dal bych vám nějaké označené západoněmecké marky ..

Herblot přikývl. Připadalo mu, e by touhle kolegiální slubou mohl prokázat svou vděčnost. Procházeli kolem barokních soch Karlova mostu a Herblot docela zapomněl, e ho v Paříi čekají horké chvíle. Naslouchal Hladíkovi a točil hlavu vpravo i vlevo, jako účastník turistického zájezdu, který chce vidět co nejvíc.

Seli po schodech dolů k Čertovce a na Kampu, zvolna kolem řeky k jezu.

Slunce se odráelo ve Vltavě, nádherný a jasný západ slunce.

Do Čínské restaurace dorazili poslední. U stolu za originálním vyřezávaným paravánem u seděl poručík Kučera. Prostředí tu má nejen určité orientální kouzlo, ale i klidnou atmosféru. Tím, e se hosté nestřídají jako v jiné restauraci, nýbr se vichni mění v určitou hodinu, neruí nikoho ádná uspěchanost, ádná nervozita.

Přinesl jsem od Petráka seznam těch Krkových kamarádů a známých. Začali na tom dělat neprodleně se Seidlem, aby se podezřelí mezi sebou nemohli dorozumět a vzájemně informovat.”

Fajn,” přikývl Hladík a jetě ne číník donesl jídelní lístky, zastrčil seznam do kapsy saka.

A co teď dělá Strnad, zjistili jste něco?” zeptal se kapitán.

Herblot je se zájmem sledoval. Jejich český hovor mu připomínal libozvučné zvuky, které ovem pro něho neměly ádný smysl. Občas se snail deifrovat nějaké slovo, ale marně. Nebylo to podobné ádnému z jazyků, které alespoň trochu znal.

Je zaměstnán u podniku Drobné zboí jako prodavač pojízdného kiosku se suvenýry. Stanovitě Staré město, přesněji - Staroměstské náměstí.

Hladík upřel na Kučeru překvapený pohled. Vybavila se mů před očima tvář mladého prodavače ve Stánku poblí orloje. Víc kiosků tam přece nebylo! Pravda, Strnada poznal a viděl naposled při svědeckém výslechu před několika roky. Mohl se od té doby změnit a moná, e Hladík tehdy ani nezaregistroval jeho přesnou podobu, ačkoli měl na obličeje spolehlivou pamě.

Byl jsem za doktorem Dvořákem. Umonil mi mluvit s tím chlapcem, který leí v léčebné po intoxikaci heroinem. Stihli jsme podle jeho výpovědi za odpoledne objet kus Pankráce a představ si, e jsme nali dům, kde se to mělo odehrát. Je tam prázdný byt, majitel odjel s celou rodinou mimo republiku jako obchodní přidělenec někam do Jiní Ameriky. Domovní důvěrník si viml několikrát v domě podivných existencí, ale myslel si, e chodí za jedním číníkem, který bydlí v podkroví. Jene to byli sami starí návtěvníci. Podle dalího etření, která jsme se Seidlem provedli na místě, někteří z nájemníků slyeli občas ve čtvrtém patře hlasy a magnefák. Myslili si, e majitel asi pronajal na dobu své nepřítomnosti byt nějaké mladí partaji, která tam dělává mejdany. Nikde to také neoznamovali. Do toho bytu se prostě nalámali feáci. Vypadá to tam fakt jako doupě, majitel bude mít radost.”

Zapečetili jste dveře?”

Zatím ne, třeba se zase někdo objeví. Pro jistotu jsme obyvatele v domě poádali, a kadou návtěvu v tom bytě hlásí hned telefonem na 158 a nebo na místní oddělení VB. Mluvil jsem tam s náčelníkem, aby na dům dohlídli.”

Take se vyplatilo zajet za tím mládencem do léčebny,” poznamenal Hladík.

Ano, ale stejně mé zaujalo, e ten Martin Řepík vypovídal jetě o nějakém druhém klukovi, který se k nim přidal. Tedy k němu a té dívce, co ho nabalila u telefonní budky. Připadalo mi to skoro, jako by si nějací dva sehraní feáci chtěli něco vyzkouet.”

Moná, e má pravdu,‘1 přikývl Hladík. Obrátil se k Herblotovi a snail se mu přetlumočit Kučerovu informaci. Mezitim se objevil u stolu číník. Hladík objednal na jeho doporučení kuře dvojí křehkosti.

Na toho penězoměnce se půjdeme podívat?” připomněl komisař. Letadlo mi letí a v poledne.”

Ráno ve zařídíme a dovezu vás pak a k letadlu,” slíbil kapitán. Připálili si. Na krásu staré Prahy a na kolegiátní setkání. Nezasvěcenému pozorovateli se mohlo zdát, e se jedná o schůzku spoluáků, kteří se asi neviděli hodně dlouho a tak si mají co povídat.

Časně letní praský večer připomínal komisaři Herblotovi jeho paříské večery jetě za studentských let. A vůbec se necítil jako v cizině.

*

Probudil se brzy ráno, pod okny projíděla auta a klaksony také něčím připomínaly Paří. Herblot se rychle vykoupal, oholil, sbalil kufřík aseběhl dolů do restaurace nasnídaní. Pak se usadil v recepční hale. Svým způsobem se nemohl dočkat. Těil se. Byl vdycky muem akce a libilo se mu, e i tady se setkal s lidmi, zapálenými do své profese stejné jako on. Krátce po osmé se objevil v hale kapitán Hladík a zamířil rovnou k Herblotovi.

Omnia mea mecum porto,” ukázal komisař kufřík vedle křesla.

Připraven k odletu?”

Máme jetě minimálně tři hodiny času,” odpověděl jednoznačné, tak jdeme na to, ne?

Vy byste nám chtěl opravdu pomoci?” váhal Hladik.

Cela ne fait aucune doute,” ujistil ho s úsměvem Herblot.

Kapitán přikývl a u si nic daliho nevysvětlovali, proč nějaké obřadnosti. Podal komisaři obezřetně pětistovku západoněmeckých marek a Herblot ji uloil do kapsy. Vyzvedl si v recepci pas a rozloučil se s hotelem, který neměl ani čas dokonale poznat.

Na Staroměstském náměstí začínal obvyklý ruch. Obchody u otevíraly, lavičky u Husova pomníku se zaplňovaly mladými i starými.

Na jednu z volných, odkud byl dobrý výhled k pouličnímu Stánku proti orloji, se posadil i Herblot s Hladíkem. Předstírali příjemnou pohodu začínajícího dne, nikam nespěchali, jako by je nezajímalo nic víc, ne fasáda radniční věe. čekali na vhodnou situaci a Hladík předevím na soudruhy z obvodního oddělení, kteří se akce účastní.

Konečně i dva mladí kriminalisté v civilu zaujali svoje postavení, kadý z jedné strany podloubí. Herblot se zvedl. Byl zvyklý jednat i v daleko nebezpečnějích situacích. Doel zvolna a ke kiosku.

Mladý prodavač vyloil jako včerejího dne vechna svá lákadla, zavěsil cedulky, poutače. Vyčkával první zákazníky. Herblota okamitě poznal.

Haben Sie Geld? zeptal se tie, ale tak, aby bylo dobře rozumět, wieviel?”

Fúnf hundert,” odpověděl Herblot.

Das ist vier tausend Kronen,” ověřoval si mladý mu polootázkou, chtěl se ujistit, zda cizinec nabídku akceptuje, či zda bude smlouvat. Herblot vak bez řečí přikývl. Transakce byla bleskurychle provedena a Herblot s balíčkem stokorun v kapse odcházel jakoby nic k Melantrichově ulici. Sotva zael za první dům, spustili kriminalisté akci. Mladík se nebránil. Rychlost zásahu ho tak okovala, e se nezmohl ani na nějaké vysvětleni.

Děkuji vám, komisaři, teď u půjde vechno jako obvykle,” usmál se Hladík a schoval si balíček stokorun, který mu, rovně s úsměvem, předal Herblot.

Je to on? Ten, kterého hledáte?” zeptal se.

Snad ano. Jakmile se něco dozvíme, co by mohlo pomoci ve vaem případu, hned telexuji do Paříe,” slíbil kapitán, jene ted musíme k náčelníkovi správy, chce se s vámi rozloučit a pak na letitě, abyste nezmekal.”

Sluební vůz kriminálky parkoval u Havelského tritě.

Ani se mi nechce odjídět,” povzdychl komisař, kdy nasedali do vozu, doma takovou pohodu mít u nebudu.”

Z budovy správy SNB si to namířili na trasu rovnou k letiti. Komisař Herblot se obrátil k Hladíkovi a podal mu svoji soukromou vizitku.

Kdybyste někdy zavítal do Paříe … i kdy vím, e v naí profesi je taková obyčejná turistika dost sloitá! Ale třeba někdo z vaich přátel, nebo z rodiny. Moc vám děkuji za vechnu pomoc, kterou jste mi tady prokazovali. Opravdu si toho váím. Mám pocit, e v boji proti zločinu, drogám a terorismu nemůeme stát izolované. A ujiuji vás, kolego, e jsme na tom v Paříi mnohem hůř ne vy!”

Komisař měl v ivé paměti podivné události kolem únosu Jeana Calveta. Vechny informace, zprávy, pokyny, je se dozvídal a na posledním místě, i podivný pocit ambivalence, kdy nebylo jasné, zda má kriminálka zasáhnout či vyčkat. Zda má nechat věcem volný průběh a nic neuspěchat, nebo tvrdé zasáhnout…

Hladfk přisvědčil. Za jediný den si na komisařovu přítomnost přivykl a necítil se jeho blízkostí nikterak vázán.

Souhlasím s vámi. Nesmíme připustit, aby mezinárodní gangy beztrestně roztahovaly pařáty. Je nutné vystoupit včas i s prevencí. Nelze nic zamekat.”

V tom vám taky trochu závidím,” řekl Herblot a zmlkl.

Ulice města zvolna řídly a měnily se v irokou magistrálu.

Jakmile budu mít jistotu o souvislosti výskytu heroinu u nás s tím italským mafiánem, ozvu se. Doufám, e to bude brzy,” ujioval Hladík, koda, kdybyste mohl zůstat jetě den, dva, moná byste si do Paříe odváel víc ne kartu s fotografií Heřmana a několik drobnosti v kapesní sekretářce.”

Herblot pokrčil rameny. Nebyl pánem svého času. Věděl, e vyetřování v Paříí se nepohne z místa dřív, dokud nedostane nové impulsy a rychlejí obrátky. Mario Pozzi zřejmé nečeká a jedná, a nejenom ve Francii. Proto povaoval i tu jednodenní návtěvu v Praze za uitečnou.

Kapitán doprovázel francouzského hosta a k pasové kontrole. Podali si ruku a pevně stiskli.

Drím vám palce,” řekl Hladík a komisař na oplátku zvedl symbolicky palec vzhůru.

Já vám taky.”

Jetě před okénkem pasové kontroly se Herblot otočil.

A Praha je opravdu krásná.”

Nebyla to poklona, prostě konstatování.

Kapitán Hladík vyet na terasu a počkal, dokud se bílá Caravella Air France nevznesla do výe. Teprve pak se rozjel zpátky na pracovitě. Mezitím u za přítomnosti Kučery a Seidla probíhal výslech zadreného prodavače ze Staroměstského náměstí.

Mladík se jmenoval Jan Moučka, 27-letý invalidní důchodce v důsledku těkého úrazu. Strnad si ho za tři stovky denně angaoval, aby za něho v kiosku zaskočil. A to bylo podle Moučkový výpovědi jen občas, kdy Strnad vyjíděl někam mimo Prahu.

Kde je ted?” zeptal se kapitán.

Copak já vím?” tvářil se nechápavé Moučka. Hladík nechal na chvíli přeruit výslech. Chtěl si jetě ověřit, zda náhodou i Moučka nefiguruje na rozířeném seznamu osob, které se pohybovaly kolem Krky. Jméno Moučka tam vak nebylo.

Podívej, chlapče,” začal kapitán přátelsky spí rozhovor, ne pokračování výslechu, teď se musí starat jenom o to, abys zachránil předevím sebe. Můe mi věřit, e se na tebe kadý z takových kumpánů jako je Strnad, zvaný Chrapoun, vykale. Nejsi pro něj moc zajímavý. Dostává zaplaceno za drobečky, za obyčejnou posluhu.to je vechno. Přijde, kdysi pískne. Jene on je za ty drogy v balíku!”

Za jaký drogy?” kroutil hlavou Moučka.

Za opravdický, chlapče. Ty o tom nic neví?”

Moučka se chvili upřeně díval na kapitána. Hladíkova tvář a způsob jednání v něm vzbudily důvěru, e nejde o podraz, kličku, prostě past, na kterou si musi dát pozor, aby se do něčeho nenamočil. Rozhodl se, e to raději včas zabalí, aby se zbytečně nezaplétal do lí, smylenek a polopravd. Nejsnadnějí je nakonec říkat pravdu, tam se člověk nesplete.

O drogách opravdu nevím nic. Myslel jsem, e dělá jenom veksl.

Kde je tecf?”

Říkal, e jede za keftem ven, e má s někým sraz v motorestu v Lubenci, na karlovarský silnici. Ve tři odpoledne. A e se u dnes nevrátí.”

S kým se má sejít?”

To já nevím.”

Jak dlouho s ním dělá?”

est tejdnů.”

A jak jste se dali dohromady?”

U Hastrmana.”

Aha.”

Nedivte se, potřebuju peníze. Tři stovky za den a provizi za kadej sjednanej a provedenej veksl, to bych asi někde jinde těko bral.”

Jsou přece monosti, jak si přivydělat poctivě.”

Moučka rozpačité kývl.

Čim tam Strnad jel?”

Má mecfáka.”

Pojede tam tecT s námi. Abychom ho nevyplaili. Zná ho, jenom nám ho ukáe, jasný?”

Dva vozy praské kriminálky vyjely směrem k západočeským lázním. Minuly Kruovice s pomníčkem Václava Rabase a jeho vilku ve stráni, i Hořesedly a Petrohrad s rozsáhlými chmelnicemi.

Akce se rozběhla improvizovaně, bez přípravy. Co kdy se náhle nebo z nějaké nepředvídané příčiny změnil čas nebo místo schůzky. A co kdy je Moučka vodí za nos? O podob-

(

ných rafinovanostech jim komisař Herblot vyprávěl celý večer v Čínské restauraci. Podle jakého kliče, jak rychle a pruně mění gangy celé koncepce při sebemením podezření, e po nich policie jde, e něco není v pořádku. I o tom, jak dokonalou dokumentaci musí francouzská policie pořizovat, aby mohla sledovat pohyb a akce výborně organizovaných band, které se zaměřily na mezinárodní paování omamných drog. Ano, oni u mají zkuenosti. Jediné, co mohlo hrát ve prospěch praských kriminalistů byl fakt, e zatím zřejmě nenarazí na nějaká obezřetná .bezpečnostní’ opatřeni ze strany paeráků. Prostě proto, e zatím pouze sondují a cítí se natolik bezpeční, e nemusí být krajně opatrní.

Kopečky, pole a chmelnice pozvolna vystřídal les. Konečně se objevil nápadný poutač, nabízející teplé jídlo po célý den v motorestu. Vjeli na parkovitě dvacet minut před třetí.

Zablokuji výjezd Strnadovu automobilu. Je to mercedes státní poznávací značky ACM 06-36,” hlásil rádiem Kučera z druhého vozu, kde seděl i Moučka.

Vy zůstanete stát před vchodem, pochopitelně, e nenápadně, kousek stranou. Já se s Moučkou půjdu podívat dovnitř, ale zadem, přes kuchyň,” rozhodl Hladík.

Na parkoviti u motorestu stálo několik vozů, mezi nimi i Strnadův mercedes.

Kučerova volha s civilním číslem zaparkovala za mercedesem, ale řidič v ní zůstal sedět a četl noviny, jako by na někoho čekal.

Kučera s dvěma dalími přísluníky kriminální sluby proel celé parkovitě. Táhlo se jetě pěkný kousek dozadu a bylo dost prostorné. Odpočívaly tam dva autobusy a tři zahraniční konvoje TIRu.

Hladík se Seidlem a s Moučkou, který se smířil s rolí svědka, veli do motorestu zadním vchodem, kudy přicházel personál do kuchyně. Vyvolali v kuchyni trochu rozruch, trochu zvědavých pohledů.

Kriminální sluba,” oznámil Hladík tie a ukázal sluební průkaz.

Mám zavolat vedoucího?” vyděsila se korpulentní kuchařka. Asi je pokládala za hospodářskou kontrolu.

Ne, počkejte, ádnou paniku. Potřebujeme sem zavolat někoho ze sálu, kdo má obsluhu.”

Mezitím Moučka upozornil kapitána, e Strnad sedí v lokále u barového pultu.

Za okamik se objevila servírka. Kapitán se legitimoval.

Vimla jste si dobře toho zákazníka u barpultu?”

Ano. A co má být?” Balancovala netrpělivě s tácem limonád.

Je tam u dlouho?*’

Ne. Přijel asi před půl hodinou.”

A mluvil s někým?”

Nevím, to jsem si nevimla. Ale sedl tam sám.”

Nikdo si k němu nepřisedí? Nic mu tady někdo nenechal? Nevzkazoval? Netelefonoval někam?”

Servírka se zamyslela, a se jf na čele prohloubila vráska. Pak poloila tác na stolek u pokladny.

Počkejte, já radi zavolám Jardu.” Zmizela v sále a po chvíli se objevila s mladým číníkem. Zvědavost jim z očí jen vyzařovala.

Ne, s nikým nemluvil, za to ručím,” ujioval číník. To víte, mně neuteče ani my!”

Stalo se něco? On něco provedl, ne?” zaeptala servírka.

Hladík mlčel, jako by otázky ani neslyel a to jetě víc provokovalo jejich fantazii.

Je ozbrojený?”

Kapitán pokrčil rameny. Víte co, vrate se klidné ke své práci, jako by se nic nestalo, a jako bychom tady ani nebyli, ano? Kdy budeme něco potřebovat, dáme vědět.”

Servírka i s číníkem chápavě přisvědčili.

Jste si jist, e je to Strnad?” ujioval se Hladík.

Samozřejmě,” Moučka se trochu oíval, ale nemusím tady zůstat a do konce, e ne? Já bych si třeba sedl do auta a počkal tam …

Nakonec, měl pravdu. Co kdyby ho Strnad zahlédl jetě dřív, ne se setká s tím, na koho čeká?

Souhlasím, doprovod ho,” řekl kapitán Seidlovi a usadil se na trojnoce za lítaclmi dveřmi, odkud měl v zrcadle přehled o celém restauračním sále.

Dva přísluníci kriminální sluby v civilu seděli uvnitř a sledovali východy, jeden u hrací hudební skříně a druhý na protějí straně u barového pultu. Ručička na nástěnných hodinách se blíila ke třetí.

Hladík sledoval situaci. Věděl, e ted mu nesmí nic uniknout. U rohového stolu u televize, právě platili, servírka roznáela pivo. Byly za minutu tři.

V tu chvíli se zvedl drobný, zrzavý chlapík v dínovém overalu, který seděl u hracího automatu, hned vedle jednoho z kriminalistů. Přistoupil k baru, v ruce desetikorunu. Docela hlasitě se zeptal Strnada:

Haben Sie nicht Kleingeld?”

Strnad přisvědčil, e mádrobnéasáhl do kapsy. Následovala tak rychlá transakce, e mohla být sotva komu nápadná. Kriminalista u barového pultu postřehl jen, jak stočená rulička putovala do chlapíkovy dlaně a krabička cigaret, přikrytá desetikorunou do Strnadovy. ádné počítání, ádné řeči.

Chlapík v overalu odcházel jako by nic, vhodil minci do musicboxu, Strnad v klidu dopíjel kávu. Ozvala se rocková melodie, chlapík chvíli poslouchal, pak zaplatil číníkovi útratu za oběd a odeel na parkovitě. Zamířil k mohutnému tiráckému volvo-turbu s přívěsem firmy Danzas a s francouzskou státní poznávací značkou. V kabině seděl jeho kolega a ihned nahodil motor. Sledování kamiónu ke státní hranici převzal vůz plzeňské kriminálky. Dohodli se na pouhém sledování, protoe zásah by byl zatím předčasný. Je potřeba nejdřív odkrýt sí.

Strnad také zaplatil a doel k zaparkovanému mercedesu. Ne otevřel dvířka, obeel vůz a zaklepal nonalantně na okénko řidiče, který přikryt novinami předstíral spánek.

Haló, éfíku, musí kousek couvnout!”

Řidič malátně přisvědčil kývnutím hlavy.

A v tu chvíli stáli Strnadovi za zády dva kriminalisté a ne se stačil vzpamatovat, měl na rukou pouta. Posadili ho doprostřed sebe na zadní sedadlo volhy.

Na kapitánově stole leel otevřený podlouhlý balíček dámských amerických cigaret značky Eve. Avak uvnitř nebyly cigarety, nýbr plastikový sáček s naedlým prákem.

Co je to?

Já nevím,” uhýbal chabě Strnad. Co by to bylo?”

Jak se to dostalo do vaí kapsy? Kdo vám to dal?”

Já ho neznám, jen mi to tak strčil, já nevím proč!”

Co s tím máte udělat?”

Nic.”

Někdo si to má vyzvednout?”

Ticho, studnice výmluv vysýchá stále rychleji.

Já vám povím, co tam je, ani nemusíme dělat analýzu!” řek! Kučera.

Nařízl sáček a vysypal z něho na dlaň bílý krystalický práek. Kolik jste mu za to dal?”

Peněz?”

Ano, peněz,” pořád klidně opakoval Kučera. Máme mikrofotografii, jak jste si to u baru předávali a zadríme ho stejné na hranicích, jede za ním neustále nae hlídka.”

Tisíc,” vzdychl Strnad.

Tisíc čeho?” ujioval se Kučera.

Márů,” přiznal neochotně Strnad.

Tedy tisíc západoněmeckých marek?” upřesňoval Hladík.

Jo.”

Kolikátá dodávka to byla?”

První.”

A co Krka? Odkud ten měl heroin?”

ádnýho Krku neznám.”

Pane Strnade, tohle je zatím předběný výslech,” poučil ho Hladík. Máte stále monost plného a pravdivého doznání, které soud bere v úvahu jako polehčující okolnost. Přiznání pod tíhou důkazů, které máme, nebude zakládat polehčující okolnost.”

Odkud je ten heroin?” zeptal se poručík Kučera.

Pokrčení ramen.

Strnad mlčel. Horečně přemýlel a kombinoval.

Do místnosti vstoupil Seidl. Přistrčil kapitánu Hladíkovi lístek. Stálo na něm: Ověřili jsme si pohyb kamiónu Danzas na naem území. Projídí jednou za měsíc. Paří-Vídeň a zpět. Celní delikty u nás zatím neměl. Z Pomezí chtějí vědět, jestli mu mají udělat pořádnou prohlídku a vechno vyloit.”

Hladík připsal na lístek: Ne. A ho zmáčknou přítě, hned jak přijede.”

Kriminalista si odnesl lísteček a Hladík se obrátil k mlčícímu Strnadovi.

Pane Strnade, budete nám muset vysvětlit, jak jste přiel k těm markám. A také by mě zajímalo, kdy jste naposledy mluvil s Heřmanem?”

S jakým Heřmanem?” V hlase bylo znát těko tajené zděení.

S jakým Heřmanem? S Karlem. Co teď ije venku.”

Já s nim nemluvil, jenom mi poslal… prostě, napsal mi.”

Ten dopis od Heřmana jetě máte?”

Asi doma. S sebou ho přece nebudu nosit!”

Zazvonil telefon. Z místního oddělení na Pankráci oznamovali kapitánu Hladíkovi, e zadreli dívku, která otvírala hlídaný byt ve čtvrtém patře.

Letadlo dosedlo na čas. Plocha paříského letitě v Orly tonula v ostrém odpoledním slunci. Herblot se rychle probral z příjemné polodřímoty, do které vdycky při monotónním letu

upadal. V duchu jetě doíval a třídil praskézáitky. Dokonce ani nepoádal o noviny, jako by se snail mimoděk co nejvíce oddálit okamik, kdy se zas oběma nohama postaví na zem.

Jednodenní cesta mu najednou připadala mnohem delí a nabitá dojmy. Kdyby záleelo jen na něm, s návratem by opravdu moc nepospíchal.

Kdy vystoupil po schůdcích z letadla a zamířil k autobusu, který odváel cestující z letitní plochy do budovy, spatřil hned u dveří inspektora Morelona, který ho vyhlíel.

Čekám na tebe. U jednatřicítky máme vůz, musíme rychle k nám. Ozval se únosce,” sděloval telegraficky Herblotovi. Komisař se snail přeorientovat do jiné polohy: měkký akcent Hladíkovy francouztiny mu toti jetě dozníval v uchu a teď ho tak prudce vystřídal iroce posazený Morelonův baryton. Nastoupili do autobusu. Herblot se zachytil tyče jako Morelon a sledoval blíící se radarovou vě.

Nael jsi něco důleitého?” zeptal se zdvořile Morelon. Herblot si ho zkoumavě změřil.

Svým způsobem ano. Jak se zdá, mafie zkouí nové kanály a na jeden z nich jsme asi docela náhodou narazili.”

Měl jsi v Praze nějaké problémy?”

Herblot se usmál.

Naopak. Nebude mi věřit, měl jsem se opravdu báječné.”

Autobus zastavil a cestující se nahrnuli ke vchodu do letitní haly. Herblot s Morelonem se odpojili a vyli speciálním východem číslo třicet jedna, který byl vyhraen pro bezpečnost, armádu a vůbec vechny cestující se zvlátním statutem.

Tak co,” zeptal se na oplátku komisař Morelona, jakmile seděli v autě a hnali po dálnici na Paří.

Uvidí sám … pohřeb Jeana Calveta.”

Měl pravdu, vypadalo to vude jako hluboký smutek. I ve vitrínách hospůdek, za okny krámků, dokonce i na nároích a plakátovacích plochách se objevily velké Calvetovy portréty ve smuteční úpravě.

Co se tu děje?”

Herblot měl pocit, e nebyl pryč den, ale nejméně týden. Za pouhých třicet hodin se město proměnilo a předvedlo, co dokáe herecká popularita. Takovou smuteční slávu Paří snad zaila naposled, kdy zemřeli Edith Piaf a Gérard Philipe.

Sdělovací prostředky ve vzájemné shodě pateticky obviňují policii z trestuhodné neschopnosti! I o tobě se tam mluví. Zkrátka: Od čeho máme policii? Aby stíhala lumpy a bránila bezúhonné, poctivé i nevinné. To je asi tak resumé, omáčka je různá, podle toho, kde se namíchala.” Morelon přistrčil

komisaři před oči jeden z bulvárních večerniků. Karikatura na prvnf straně znázorňovala dva osly v uniformě, táhnouci pohřební káru a pod tím titulek: Dalí fiasko neschopné a zkorumpované policie.”

Redakční článek vyzýval čtenáře, aby vzali do rukou spravedlnost sami a knutou vypráskali z Paříe negry a Araby, protoe od nich pochází vechno zločinné ve Francii.

Jene zapomínají, e za pár upů dělají tu nejhorl práci, kterou by nainec odmítl,” bručel Herblot. Vechny rasistické výlevy mu byly proti mysli. Ale nemělo smysl se rozčilovat. Jednak to na celé věci nic nezměnilo a pak, daleko jednoduí je ukázat demagogicky prstem na viníka, a je to jak chce nesmyslné.

článek v ,Echu el jetě mnohem dál. Francie ted jako nikdy potřebuje vládu silné ruky, která konečné udělá ve státě pořádek.

Herblot znechuceně odloil noviny. Auto se blíilo do středu města a hloučky lidí ve větích tepnách Paříe byly stále nápadnějí.

Studenti ze Sorbonny organizují mohutnou manifestaci, která má zaplavit celý ostrov sv. Ludvika, prostranství před Justičním palácem a k Notre Dámu a jit pak s planoucími pochodněmi za pohřebním průvodem a na hřbitov Pěre Lachaise.”

V kolik je pohřeb?”

Vychází od Notre Dámu v pět.”

Zbývá jetě celá půlhodina. Do Justičního paláce projeli zadem a s obtíemi. Dav studentů a mladých lidi chmurně postával pod okny a skandoval hesla. Obranný val z policejního pohotovostního oddílu a jednotek CRS měl co dělat, aby je udrel v určité nutné a bezpečné vzdálenosti.

Nejhorí je na tom, e já ten vztek lidí chápu. Já ho mám taky. A moná větí ne oni!” povzdechl Herblot jako by se bránil.

Vyběhli po zadním schoditi vzhůru.

V pracovně inspektorů vak vládne jiná, nikoli poraenecká nálada. Inspektor Ganay měl na uích sluchátka a horečně si něco znova a znova poznamenával z magnetofonového záznamu. Kdy spatřil éfa, vyskočil.

éfe! Ozval se!”

Únosce?”

Jo, únosce, máme docela kvalitně zachycený jeho hlas. Chcete si ho poslechnout? Podle přízvuku to určitě není Francouz.”

Pochopitelné, e chtěl.

Tak moment, já to pustím přes reproduktory a zesilovač.”

Ganay chvíli něco kutil na panelu, pak zmáčkl knoflík a spokojeně se usadil vedle komisaře. V reproduktoru se ozvalo cvaknutí.

Lékárna Ferrat.

Chvilku zůstalo jen ticho a pak se ozval z druhé strany hlas, vibrující značnou nedočkavostí, takovou, e zněl mnohem vyím tónem ne aáf za normálních okolností. A navíc s měkkým akcentem.

Volám kvůli vaemu synovi. Sehnal jste peníze?”

Ano,” Ferrat odpovídal pevné a rozhodně.

A nikomu jste nic neprozradil? Nehlásil jste to na policii?”

Ne, nic jsem neřekl.”

Jinak byste u chlapečka nikdy neviděli, jasné?”

Ano, chápu.” Lékárníkův hlas u také ztrácel na jistotě, tak kdy ho vrátíte?”

Zase pauza, jako by se někdo na druhé straně snail nadechnout.

Znáte hřbitov v Maurepas?”

Samozřejmě.”

Tak dneska v deset večer donesete ty peníze k hrobu Ericha von Stroheima. Polote je na desku vedle schránky na svíčky. Ale ádný podraz! To by pak bylo s vaím chlapečkem moc zle!”

Ano, spolehněte se. A co kdy bude hřbitov zavřený?”

Nikdy se nezavírá.”

Cvak, domluveno.

Ten chlap určitě není Francouz. A má strach, aby to Ferrat někde nehlásil! Není to divné? napadlo Morelona. Pořád jim hrozí, aby nic nepodnikali. To by přece profík nedělal.

Amatér znamená na jedné straně výhodu, protoe bude neikovný, ale na druhé straně můe provést celou řadu nepředvídaných věcí,” dodal nahlas. A co Ferratovi? Zavolali?”

Ne, kdepak. Asi mají strach, aby únosce nesplnil hrozbu. Domnívám se, e jsou zoufalí ze vech těch výhrůek a vydírání. Je to pro ně straná psychická zátě. A navíc pořád není jistota, e chlapec ije.”

Herblot přisvědčil. V zásadě vechno lo tak, jak předvídali, e se bude vyvíjet. I to, e v poslední chvíli rodiče nevydrí a couvnou. Proto nechal Herblot nepřetritě odposlouchávat jejich hovory. Nechtěl je traumatizovat, aby se jetě víc bičovaly jejich pocuchané nervy a eventuálně si pak vyčítali,

e neposlechli včas varování únosců, kdyby se, nedej boe, záchranná akce nepovedla. Tecf jde spí o to, aby v poslední chvíli neudělali nějakou nerozvánost a zbytečné tím nepokazili nastraenou past.

V kolik voial?”

V deset pětačtyřicet. Ale nepodařilo se nám ho zaměřit. Zřejmé z nějakého automatu v okolí, protoe neodčítal hovorový čas a nemusel dodávat dalí mince.”

To by tedy potvrzovalo, e únosce, který mluví divným přízvukem, se pohybuje a operuje někde v okolí. Třeba i Ferratovu lékárnu odněkud pozoruje.

Zkoueli jste hlasovou rekonstrukci?”

Morelon přikývl. Hlasová rekonstrukce byl moderní počítačový lágr, zaloený na principu chvěni membrány. Přístroj dokázal po sloitých propočtech odhadnout pravděpodobnou výku a charakter postavy, někdy i předpoklad, zda se jedná o mue nebo enu.

No a?”

Asi stopětasedmdesát centimetrů, mu.

koda, e to jetě nevyplivne fotku i s adresou … posteskl si Morelon. Rozloil na psacím stole před Herblotem velký speciální plán obce Maurepas i s okolím. Hřbitůvek se rozprostíral na stráni, která spadala podél lesa a k budoucí přehradní hrázi.

Les v Maurepas byl vlastně jenom hustý neudrovaný park. Uprostřed vedla ivičná silnice, po ni v poslední době mimo pohřebních průvodů ujíděly i těké náklaďáky s pískem, směřující ke stavbě přehrady.

Tady je Maurepas,” Morelon ukazoval vlevo, kde obec protínala státní silnici na Chartres, a tady bydlí Ferratovi. Bernard musel jít ze koly tudy, přes tra u viaduktu. Jsou tu automatické závory. Vedle je četnická stanice a hospoda.”

Herblot si mlčky prohlíel mapu a snail si představit terén. Měl vizuální pamě a potřeboval vechno vidět před sebou. V duchu si opakoval kruhovité náměstíčko s obchody a lékárnou, jak mu zůstaly v paměti po první návtěvě. Takové poklidné místečko… Hřbitůvek se zdál na plánku docela malý, zřejmě přehledný. Morelon, čtoucí Herblotovy mylenky, ukázal na čtvereček s kříkem a prohlásil informované:

Jsou tam jenom pomníky a náhrobní desky, ani jediný strom. Bezvadný přehled je z několika bezpečných míst, taky jsme si je u obsadili. Zhruba od půl druhé je na třech mistech stálá sluba s infračerveným dalekohledem. Máme pod kontrolou obě přístupové cesty, branku i celou hrobku Ericha von Stroheima. Kdyby tak chudák věděl, k čemu teď slouí!”

Vlastně také herec a reisér. Moná je to náhoda, moná promylený signál řetězu u od Jeana Calveta. Von Stroheim vak hrál s Gabinem ve Velké iluzi. Pohřbili ho tady jako jednoho z prvních, někdy v pětapadesátém.

U hrobu máme tři signální fotobuňky a jedno zvukové čidlo.” Jak se zdálo, nic jistějího se vymyslet nedalo.

Do pracovny zaznívalo skandování davu před budovou Justičního paláce. Herblot s ostatními vyhlédli z okna. Dav se černal od Pont Neuf a k mostu Notre Dáme, vude se tyčily Calvetovy portréty. A ze vech stran to zvonilo skandováním prostého: A bas la Mafial’ Pryč s Mafií! a 0n en a marrel’ Máme toho dost! A pořád dokola. Těko se s tím vyrovnával.

Nevím, proč bychom měli pořád my, policajti, slouit za obětní beránky, aby si dav zchladil hněv,” rozhořčoval se Ganay.

Protoe jsi za to placenej, chlapečku,” prohlásil Morelon skepticky.

No tak, pánové, nechte si citové výlevy na potom. Nemyslete, mé to taky tve! A jak! Ale a tomu přijdu na kloub, tak … Komisař nevěděl, co odpovědět.

Dav před soudní síní a policejní budovou se pohnul směrem k Notre Dámu. Smuteční průvod se zřejmě ji vydal na pochod.

Tak, teď si uděláme pořádnou kávu a já vám třeba na oplátku řeknu, co jsem zjistil v Praze,” navrhl Herblot a bez pobízení zapjal překapávač. Za chvilku z plného filtru zavoněla káva. Inspektoři se sesedli kolem stolu a improvizovaná cesta o pouhých tisíc kilometrů na východ mohla začít.

V devatenáct třicet zapnul Herblot televizi. Aspoň uvidíme, jestli se něco děje, televize a tisk jsou přece v tomto státě lip informovaní ne my,” bručel.

Večerní zpravodajství si v ničem nezadalo s okázalostí smutečního průvodu, který mohli Paříané sledovat z oken, pokud sami nebyli v chumlu na ulicích. Od Eiffelovy věe, od Trocadéra, Montmartru i z jiních předměstí se valily zástupy lidí směrem k hřbitovu Pěre Lachaise.

Detailní záběry do jejich tváří odráely upřímný smutek ctitelek, obdivovatelů i obyčejných diváků. V mnoha očích se zračila nenávist k těm, kteří Calveta bezcitně zavradili. Dokonce i slzy tekly.

U hlavního vchodu do hřbitova Pěre Lachaise, kam byly narychlo povolány policejní posily, aby tisíce lidí jen svou pouhou účastí neponičily zbytek hřbitova, dolo k tlačenici. Vozy SAMU a rychlé lékařské pomoci odváely s houkáním dvě pohmoděné dívky, které si chtěly jetě naposledy

prohlédnout zblízka prostou rakev, zahalenou do státní vlajky.

Tlumený komentář jetě podkresloval celkovou náladu, která na pohřbu panovala a zvýrazňoval vnitřní melancholické napětí.

Státní divadla jako Odeon, Opera a Comédie francaise zruila z důvodu kolegiátního smutku večerní představení. A stejně učinila větina premiérových kin. Večerní Paří byla toho večera jako polomrtvá. Hořkost přerůstala v obalobu a hledání nejen náhradního, ale i pravého viníka.

Jeden rádoby nestranný komentář se snail vyuít příleitosti a vyčíslit, co vechno za poslední dobu policie zkazila, nevyetřila a nevypátrala.

Jako paradoxní výsměch přilo sebevědomé prohláení únosců, které v televizi odvysílali bez komentáře, hned po reportái z pohřbu.

Sdílíme s celou francouzskou veřejností smutek ze zbytečné smrti Jeana Calveta. Nemuselo k ní dojít, kdyby vláda přistoupila na nae podmínky. Ortel smrti nad uneseným vynesli sami! Tento případ by měl vládě slouit jako poučení, aby napřítě vystupovala rozumně a neriskovala tak falenou statečnosti zbytečně ivoty nevinných občanů. Nebude-li Černý prapor brán v budoucnosti jako závaná mocenská síla se ví váností, bude takhle smutně končit kadý dalí případ.”

Herblot byl bledý vztekem.

Taková drzost! Vdy je to uráka celé veřejnosti! Já se jen divím, kde televize bere tu bezostynost, e to odvysílají. Takové nehorázné sprosáctví!”

Přečtený text memoranda, adresovaného vládě, dokreslovala údajné poslední fotografie Jeana Calveta, pár okamiků před smrtí. Dlouhé vteřiny se z obrazovky dívala nehybná tvář člověka, nesmírně smutná a zároveň fascinovaná něčím, cosi právě v tu chvíli uvědomila. V očích nebyla vepsána jen předtucha smrti. Vyzařovalo z nich pohrdání, snad i nenávist. Obaloba, kterým svým způsobem burcovala.

Tak co? Půjdem na to? navrhl Morelon.

Herblot s celou suitou se zvedli najednou, jako by je víc ne jindy něco spojovalo.

Právě v tu chvíli vstrčil do dveří hlavu velitel antigangové brigády plukovník Campredon, proedivělý padesátník, který proel drsnou kolou policie v Chicagu a platil tady v Paříi za jedničku v boji s podsvětím.

Heled, Gérarde,” křikl na Herblota, něco pro tebe mám. Dneska jsme na Bulmichi nali u jednoho Řeka půl kila heroinu. Měl to z Marseille. A padlo při tom taky jméno nějakého Maria. Prý ho shání?”

Herblot zůstal stát.

Říká Mario? A můu s tím Řekem jetě tecT mluvit?

Campredon se poněkud zakabonil.

Je mi líto, ale trochu se přitom střílelo. Jinak to nelo. To ví, hoi byli dneska dost nervózní a dali se rychle vyprovokovat. U by vám toho moc nepověděl.”

A ostatní? Nikoho jiného jste při tom nechytili?” vyhrkl inspektor Ganay.

Sbalili jsme jich víc, jene kdy nic neprokáe, musí je pustit, na to je zákon. A jetě aby ses jim omluvil, e jsi obtěoval. Hlídáme si je, to jo. Ale dneska by stejně shodili vechno na toho mrtvýho Řeka, na to vem jed. Mrtvý u nic neprozradí.”

Tohle ani nemusel dál vysvětlovat. Zadrení feáci větinou nemluvili o druhých, vechno házeli na sebe, patřilo to k jejich fi lozofii. Bucf na sebe nebo na ty, kterým to u nemoh lo u blíit.

Díky aspoň za to,” řekl Herblot, máme to znovu potvrzené: Mario a Marseille. A tecf u působí v Paříi. A moná i jinde.” ‘

Před očima mu probleskla kratičká návtěva v Praze. Snad to nějak souvisí. Tecf půjde o to, trpělivě posbírat zrníčko po zrníčku.

A třeba bude klíčem k záhadě zrovna ten Charles Herman. A nebo někdo v Maurepas.

Tak hodně těstí, chlapci.”

Ramenatý plukovník jim dvěma prsty něco jako zasalutoval. Herblot s ostatními se mlčky vydali po schoditi dolů. čekala je dlouhá noční ichta.

Seděli u dobrou hodinu na místě, na okraji lesního křovinatého porostu, Morelon s vysílačkou v ruce a sluchátky na uích.

Něco nového?” ověřoval si inspektor aktuální situaci na centrálním odposlechovém dispečinku, volal někdo Ferra-tovům?”

Asi před devátou, ale jen vyčkával, jestli se nadruhéstraně zvedne sluchátko. Kdy se tak stalo a lékárník se představil, následovalo pouhé klapnutí. Zřejmě to volajícímu stačilo a zavěsil. Někdo pak volal znovu za deset minut deset, to je právě před sedmi minutami. Telefon dlouho vyzváněl, nikdo ho nezvedal, lékárník Ferrat zřejmě vyel s penězi vaím směrem. Asi po minutě vyzvánění skončilo.”

Díky, konec.” Morelon na chvíli sundal sluchátka. Tenhle typ vysílačky pro speciální podmínky měl odjakiva nerad a kdovíproč, jakým zákonem schválnosti se objevoval na akcích vdy, kdy měl Morelon spojovou slubu.

Herblot, Ganay a jetě jeden z mladých inspektorů sledovali terén. Největí pozornost přitahovalo samo místo určení, hrobka. Viditelnost ulehčovala jasná měsíční noc.

Hlídky připraveny na vech přístupových směrech,” hlásil Ganay, celý nervózní z první velké akce, které se od počátku zúčastnil.

Jde Ferrat,” upozornila první kontrola, přeel do vaeho kontrolního pásma.”

Stín postavy se objevil na cestě u lesa a mířil ke hřbitovu. Byl to mu s diplomatickým kufříkem, pevně sevřeným v ruce. Kde je paní Ferratová? Zřejmě zůstala doma a nebere telefony. Moná si vzala práek na spaní, ani nebylo divu.

Únosce asi dvakrát kontrolně telefonoval, to znamená, e je neklidný, není si jist, e mu to vyjde. To můe být pro nás dobře i patně,” meditoval Herblot, můe udělat nějakou nepromylenou, impulzivní nepředloenost, protoe u nedokáe dál čekat. Určitě na ty prachy spěchá, zřejmě je akutně potřebuje, něco na tom závisí. ivot toho chlapce je neustále v nebezpečí! Pamatujte na to, opatrné!”

Ostatní mlčky posedávali na celtovině. Větině chybělo, e si nesmějí zkrátit chvíli cigaretou, take aspoň zbytek večerní kávy z Herblotovy staré termosky přiel k chuti.

Mu s kufříkem odbočil ze silnice a kráčel po kamenité, rozblácené cestě ke hřbitovu. Vrzající branka se hlučně otevřela a zavrzání se neslo nad tichou krajinou.

Tecf tam, doufejme, poloí kufřík a půjde,” napovídal mu Morelon, jako dětský divák v kině, kdy napovídá hercům a chce posunout rychle děj kupředu.

Jene postava se u Stroheimova hrobu na chvíli zastavila.

Copak tam ten lékárník dělá?” divil se nahlas Ganay, copak nevidí?”

Ferrat se rozkročil a nahnul úplné k náhrobní desce se jménem, pak se otočil, vzal opatrné kufřík - a poloil jej na určené místo.

Jde zpátky k brance,” hlásil Morelon. Vechno klapalo jako na drátku. Tecf ji zbývá jen vyčkat, a si pro peníze přijde někdo z únosců a sledovat ho na místo, kde pravděpodobně ukrývají i malého Bernarda.

Magistr Ferrat doel na dva kroky od rezavé hřbitovní branky. Zbývaly dva metry na kamenitou, blátivou cestu

a návrat domů v utkvělé naději, e udělal vechno podle únoscových slov, a tedy v důvěře k následnému čestnému jednání. Policie nech si pak dělá co bude chtít, hlavně, a se dítě vrátí domů.

Tohle vechno Herblot a ostatní chápali, vlastně předvídali. Nebylo poprvé, co stáli před podobným problémem.

A v tom se svahem rozezněly sirény policejních vozů. Jejich zběsilé ječení se neslo tichou nocí a muselo probudit celé okolí. Vzápětí se po rozbité silnici od Maurepas, vedoucí ke hřbitovu, vyřítily tři policejní vozy s blýskajícími majáky a naplno rozsvícenými reflektory. Herblot i ostatní doslova strnuli v němém úasu.

Co se to, proboha, děje!” vykřikl zoufale Herblot, ale u se nedalo nic dělat. Automobily skřípavé zastavily před zděeným lékárníkem a z nich vyskákala celá místní četnická stanice i s velitelem.

A k Herblotovi bylo slyet jejich překotné otázky.

Kde jsou peníze? Komu jste je dal?

Bylo to jako ledová sprcha. S něčím podobným prostě Herblot nepočítal. Ani nemusel pátrat, jak k tomu dolo, pochlubili se sami, nahlas.

Divíte se, co? Vidíte, pane lékárníku, mél jste k nám mít větí důvěru, sledovali jsme vás celou dobu. A ted jsme li klidně za vámi a sem, kdy jste to neohlásil sám. Dělali jsme, co jsme mohli.” Velitel četníků byl sám se sebou a svou logickou dedukcí zřejmě na výsost spokojen.

Rychle dolů, a neblbnou! A hlavně, a vypnou vechny ty pitomý sirény a světla!” zvolal Herblot.

Jen aby na nás nezačali střílet,” dodal Morelon, který ve sděloval do vysílačky. Měl s četníky svoje zkuenosti.

Po prudkém srázu doslova sklouzali dolů a obklopili skupinku četníků. Vozy ztichly, sirény oněměly.

Ohromený Ferrat stál uprostřed a stále jetě nechápal, co se kolem něho děje, díval se z jednoho na druhého.

Komisař Herblot, kriminální policie!” vykřikl Herblot na místního četnického velitele. Třásl se přitom narůstajícím vztekem a zlostí.

Co to tady vyvádíte za četnický manévry?” řval na velitele, dusil se přitom zklamáním, rozčilením i lítostí. Svíral pěsti a u se zdálo, e se snad na četnického kohouta vrhne. Ani nevnímal přítomnost ustraeného magistra Ferrata.

Co kdy ten únosce vechno odněkud sleduje? Co kdy je to feák, kterýmu dola droga a potřebuje prachy na novou? Tecf si sem určitě přijde pro prachy, to jo! Po takovýmhle

ohňostroji! Můeme to klidně sbalit, protoe unesenej chlapec pro něj přestává být zajímavý, tecf aby se ho rychle zbavil a hledal si jinou obě? Má děti? Třeba si počká na tvoje! Ale jestli se něco stane, postarám se, abys na tuhle noc nikdy nezapomněl!

Velitel četníků v Maurepas se tvářil dotčeně.

Budu si stěovat na vae nepřípustné chování, komisaři. Bráníte mi ve výkonu pravomocí v mém obvodu, kde je naí povinností chránit zájmy občanů…” Otočil se okázale k Herblotovi zády a el k autu.

Také četníci se rozpačitě vraceli k autům, provázeni kletbami inspektorů kriminálky.

Herblot se vyčerpaně opřel ramenem o hřbitovní zeď. Začínal si uvědomovat i přítomnost zhrouceného otce.

Auta se zhasnutými světly se pomalu vzdalovala, hluk motorů se ztrácel. Před hřbitovem zůstala stát jen desítka lidí v civilu. Lékárník nehybně zíral před sebe, jako by fascinován něčím daleko v nekonečnu.

Co budeme dělat, éfe?”

Herblot se rychle vzpamatoval.

Čtyři lidi tu zůstanou a budou do rána hlídat. Pak je někdo vystřídá. Peníze musí zůstat pod kontrolou a kdo na ně sáhne, toho rovnou seberte, ádné ztrácení času, máte plnou moc.”

A co já?” Lékárník se neptal, jak se tu vichni objevili, proč tu jsou, nic nevyčítal. Moná i podvědomé tuil, e za ním někdo půjde, vdy ty peníze mu zprostředkoval Herblot a měl před ním ted pocit studu, e se neozval. Mlčel, nic nevyčítal, bral to jako úder osudu. Stál před nimi jako zlomený mu, neschopný nějak reagovat na vzniklou situaci.

Vy se vrátíte domů, pane magistře, jako by se nic nestalo. Budete dělat, e jste splnil svůj úkol, peníze jsou přece na místě!”

Lékárník přikývl. Udělal několik tápavých krůčků kupředu a náhle se zastavil, jako by si na něco vzpomněl.

A co kdy zavolá?”

Přistoupíte na jakékoliv podmínky. Řeknete, e jste o policii nevěděl. Ted se mu musí splnit kadá podmínka, pfohrává-me jedna nula.”

Ferrat snad přisvědčil, nebylo rozumět. Nachýlen dopředu zmizel ve tmě, směrem k obci Maurepas.

Ké by se únosce jetě ozval,” dodal za ním tie Herblot. Jeho přání bylo spí vzýváním nějaké astné náhody, na kterou nikdy před tím nevěřil ani nespoléhal.

Jen aby se nechtěl mstít!” Inspektor Ganay vyslovil mylenku, která v nitru vech hlodala jako červ.

Já tu zůstanu,” prohlásil Morelon, ty se jdi vyspat. Ráno se ozvu.”

Komisař se rozhlédl po spoře osvětlených postavách. Vichni mlčeli. y .

Dobrá, půjdu.” Bez loučení se vydal ke svému sluebnímu autu, které stálo zaparkováno daleko odtud na lesní cestě.

Cestou domů několikrát překročil povolenou rychlost, ale bylo mu to úplně jedno.

Kdy se ráno probudil, chvíli uvaoval, co ho dnes čeká. Posadil se a zíral natelefonní aparát u postele, jako by ho chtěl hypnotizovat, aby se rozezněl. Nikdo vak nevolal a to bylo podezřelé. ádné zprávy, patné zprávy, říkal s oblibou.

Kdy konečné dorazil do úřadu, udivilo jej, e vude panuje vední ruch. Jako by se nic nedělo. Herblot ani nestál o čerstvé zprávy. Věděl dopředu, e ho příli nepotěí. V místnostech inspektorů bylo dosud prázdno.

Jetě se nevrátili, usoudil komisař a melancholicky dopíjel zbyteček studené kávy od včerejka, která mu zbyla v álku.

Po zvonicím telefonu hmátl mnohem pomaleji ne obvykle. Byl to Morelon. I jeho hlas zněl unaveně.

éfe, my tady balíme.”

A co?”

Nic, pochopitelně.”

Zařiďte, a si Ferrat vyzvedne sám kufřik s výkupným.”

Jasně, dohrajeme to do poslední opony. Dva nebo tři tady jetě zůstanou, kdyby někdo přiel obhlíet hrob. Mimo zvědavců, kteří se sem začnou hrnout, jakmile se vechno rozkřikne. A to bude dost brzo, počítám, nejpozději v poledne.”

Telefonicky se nikdo Ferratovým neozval?”

Ne, a do ted je jejich telefonní číslo v klidu. Máme je stále pod kontrolou.”

Dobře, s tou kontrolou jetě pokračujte, třeba… no, kdo

ví..

Herblot ani neslyel zaklepání. Nepostřehl, e někdo vstoupil do jeho pracovny, uvědomil si, e je uvnitř, a kdy stál přímo u jeho psacího stolu. Byl to ředitel, pečlivě‘oholený, svěí, růolicí.

Herblote, nevěte hlavu, o vem vím, je to politováníhodné nedopatření. Rozhodl jsem se, e vám dám naprosto volnou ruku, ode dneka jsou četníci v Maurepas plně podřízeni vaim pokynům, dostali přísný zákaz samostatných akcí. Celé pátrání po únoscích je plně v kompetenci jenom vaich lidí.”

Herblot zvedl malátně hlavu a netvářil se nijak nadeně.

Jenom, aby nebylo pozdě.”

Přece nebudete hned pesimista! Nue, a jaké to bylo vůbec v Praze?

Za celou dobu jeté Herblot nezail, aby se ředitel za někým obtěoval a do jeho kanceláře.

Předloím vám písemnou zprávu. Zatím jsem na tom nestačil nic udělat.”

Ředitel ho poplácal po rameni.

Já vím, hned jste jeli do toho neastného Maurepas! Drím vám palce, Herblote. A propos, chtěl jsem vám říci, tedy spíe poádat, abyste před novináři nic konkrétního neříkal. Myslím ohledně té včerejí trapné záleitosti s místními četníky. Vdy by zase padlo patné světlo jen a jen na policii, na nesoulad mezi sbory a v zásadě by to nikomu neposlouilo.”

Měl svým způsobem pravdu. Jene Herblotato podrádilo.

Take mám krýt toho idiota, který vechno zpackal a moná způsobil tragédii?”

Komisaři, jeté se nic nestalo. Proč hned myslet na nejhorí eventualitu?”

Nemělo smysl s ním polemizovat. I malému dítěti muselo být jasné, e za normálních okolností by ty peníze v kufříku únosce vyzvedl jetě v noci anebo zavolal Ferrata.

Dávám vám plnou moc disponovat i s dalími rezervami, jak budete pro akce potřebovat. Hlavně neztrácejte naději!” Jetě jednou komisaře velkoryse popleskal po rameni a vyel na chodbu.

Herblot dál zasmuile a zarputile míchal zbyteček chladné kávy. Pak vzal kopii registrační karty Karla Heřmana z praské kriminálky a zamířil do evidence.

Potřebuju sehnat adresu tohoto mládence,” řekl vedoucímu. Ale co nejrychleji! Moná, e je zapleten do případu, který tecf vyetřujeme.”

Myslí ty únosy?”

Herblot pokrčil rameny.

Spolehni se.”

Madelaine Le Flochová, potovní doručovatelka, kráčela ráno z poty v Maurepas do sousední obce. Cestou musela projít bucf podchodem nebo za viaduktem přeběhnout koleje. Vybrala si druhou, pochopitelně zakázanou, ale kratí monost.

Přelezla elezniční násep a koleje. Cosi ji vak přibrzdilo ve spěchu. Spatřila něco podivného. Opodál od náspu leel chlapec a nehýbal se. Přiběhla k němu.

Byl to desetiletý Bernard Ferrat, syn lékárníka z Maurepas.

Určité se nemýlila. Poklekla a dlaní mu sáhla na čelo. Zdálo se jí, e chroptí, jako by se nemohl dodechnout.

O chlapcové zmizení věděla, na venkově se nic neutají. V tu chvíli ji vak posedla panika, ač jinak byla vdycky klidná a rozváná. Je třeba co nejrychleji sehnat lékařskou pomoc. Ale jak? Odnést chlapce? To by trvalo dlouho. Pak se rozhodla. Svlékla sluební blůzu, podloila ji pod chlapcovo tělo a rozběhla se tím směrem, odkud přila.

S vytřetěnýma očima vlétla zpátky na potu.

U trati za viaduktem leí malý Ferrat. Sotva dýchá. Zavolejte sanitku!”

A zhroutila se na idli. Pomistr vak zachoval rozvahu. A tak byl včas spolu s lékařskou záchrannou slubou na místě i mladičký inspektor Ganay, jeho ponechal v Maurepas se skupinou kriminalistů komisař Herblot.

Kdyby to nebyl tak malý kluk, řekl bych, e se nafetoval,” vykládal za jízdy lékař inspektorovi, kterýsi přisedl do sanitky.

Myslíte, e má v sobě dávku drogy?” ujioval se Ganay, jestli správně rozuměl.

Ano, jene to vám můe potvrdit teprve laboratoř. Podívejte tady v lokti, na předloktí, jsou tu dva poměrně čerstvé vpichy.”

Chlapec leel na nosítkách pod kyslíkem, přikryt dekami. Byl oblečen jen v zamazaném tričku a dínách. Neměl ani ponoky, ani boty.

Musíme zavolat rodiče, abychom si ověřili jeho totonost,” uvědomil si nahlas inspektor.

Na resuscitační pokoje je stejné nepustí dřív, ne rozhodne primář,” namítl doktor.

Zbývající členové Herblotovy skupiny zatím zajistili pečlivě celé okolí u trati, ne přijede výjezdová skupina s techniky a psovodem. Také místní četníci se zapojili do akce, aby se rehabilitovali za neúspéčh. Uzavřeli celé okolí, aby nedolo k poruení stop.

Morelon zavolal do Paříe Herblotovi. Podal mu zprávu o nálezu i o dalích opatřeních.

Posly, Morelone, jestli ten chlapec zůstane iv, máme korunního svědka. Já jdu teď poádat o souhlas kzabezpečení jeho ochrany v nemocnici, zatím je tam Ganay jen z vlastní iniciativy. Myslím, e vzhledem k výjimečnosti situace souhlas

dostaneme. Současně si vyádám souhlas k provedení prohlídek u vech podezřelých v tamějím okolí. Jakmile ho dostanu, přijedu za vámi.

Herblot zamířil rovnou k řediteli.

Nesu důleitou zprávu,” přeel rovnou k věci.

Ředitel seděl za mohutným vyřezávaným psacím stolem a tvářil se váně.

Copak?”

U se nael Bernard Ferrat, zatím víc mrtvý, neli ivý. Odvezli ho na oddělení intenzívní péče a doufejme, e včas.”

Komisař stručně sdělil účel své návtěvy.

Ředitel dal souhlas k oběma opatřením.

Snad pro vás bude určitým zadostiučiněním, Herblote, e velitel místního četnického sboru z Maurepas byl okamitě přeloen. V Maurepas by stejné nemohl po tom vem zůstat.”

Herblot poslouchal a ani okem nemrkl. Co na tom? Co se tím změní?

Mluvil jsem s panem ministrem. Je vám velice příznivě nakloněn a váí si vaí práce:” Komisař dál mlčel a nehnul ani svalem v obličeji.

Herblote, nemyslete si, e jenom vy máte problémy. Posaďte se na chvilku.”

A Herblot zůstal sedět skoro hodinu. Ředitel se potřeboval někomu vypovídat a kdoví proč, vybral si k tomu právě komisaře. Snad to bylo tím, e si ho povaoval a hlavně, e k něm u měl d úvěru. Věděl, e o tom, co si za zavřeným i dveřmi řekli, nebude nikde vykládat. Chrlil ze sebe osobní lidskou zpověď, v ní byly stejné pocity úzkosti a nejistoty, jaké míval občas i Herblot.

Kdy se vrátil komisař do své kanceláře, byli tam u vichni, kromě inspektora Ganaye, který zůstal v nemocnici, aby mohl podávat zprávy o zdravotním stavu malého Bernarda.

Herblot ztěka dosedl na svou idli. V uích mu doznívala zpověď ředitele, kterého, jak se ukázalo, znepokojovalo toté, co Herblota. O to teď bude těí polemizovat s ním. Ale moná i lehčí.

éfe, tady je nějaký naléhavý vzkaz, donesli jej z evidence, prý nato čekáte!” Inspektor Marechal mu podal lístek.

Stálo na něm: Charles Herman, 11, rue de Steinquerc, Paris XVIII.

Komisař přistoupil k velké nástěnné mapě Paříe. Pak lístek vrátil Marechalovi.

Vezmi si jetě někoho a jeďte se tam podívat. Seeňte mi ho, musím s ním mluvit. Kdy bude třeba, můe se spojit s místní radnicí.”

Rozumím,” řekl inspektor.

Já vím, jste pořádně utahaní! Chtělo by to pořádně se vyspat,” usmál se Herblot.

Jetě ne začne poradu, musí přijmout jednu návtěvu,” upozornil komisaře Morelon.

O co jde?”

Dole čekají manelé Ferratovi. Chtějí s tebou mluvit, přivezli zpět ty peníze, vypůjčené z Lyonské banky.”

Komisař zavolal slubě do přízemní haly.

Doveďte ke mně pana a paní Ferratovy.”

Máme tu zůstat?” zeptal se Morelon, nebo s nimi chce mluvit mezi čtyřma očima?”

Komisař jen mávl rukou.

Klidně zůstaňte.”

Trvalo skoro pět minut, ne se ve dveřích objevil mu s enou, kteří během pouhého týdne zestárli nejméně o deset let. Vzájemné se podpírali. Kolikrát v ivotě u Herblot viděl podobný obraz?

Komisař vstal a usadil je do křesla, pak se posadil k nim.

Lékárník poloil na konferenční stolek před komisaře povědomý diplomatický kufřík, otevřel jej a zvedl víko. Uvnitř byly narovnány malé bankovky, tak jak je převzal nedávno od ředitele v bance.

Přepočítejte si je, nic nechybí,” pronesl Ferrat tie.

Herblot přisvědčil.

Přili jsme vám, pane komisaři, poděkovat za vechno, co jste pro nás udělali, za vai snahu a čas, snad vechno dopadne dobře, věříme lékařům, jsou naí poslední nadějí,” pokračoval magistr Ferrat pomalu. Slova plynula zvolna a ztěka, jako ve zpomaleném filmu. Já vím,” dodal lékárník s povzdechem, já jsem také měl být opatrnějí.”

Můu vám slíbit jedno, únosce najdeme!” řekl komisař. Z jeho hlasu, unaveného náporem posledních dnů, zaznívala rozhodnost. Únos dítěte je podle mě nejhori zločin! A nikdo z mých inspektorů by klidně neusnul s představou, e jsme nechali běet někoho, kdo třeba připravuje podobný únos, jako to bylo v případě vaeho syna.”

Budete od nás jetě něco potřebovat?” zeptal se lékárník a rozhlédl se po přítomných, jako by chtěl omluvit manelku, která sice seděla vedle něho, ale duchem naprosto nepřítomná.

Spíe od vaeho Bernarda, a se trochu zotaví. Věříme vichni, e to nebude dlouho trvat.”

Lékárník vstal a nerozhodně se podíval na Herblota, jako by ho chtěl o něco poádat.

Herblot mlčky přikývl.

Zkusím to. Vytočil telefonní číslo nemocnice, chvíli vysvětloval a vyčkával. Pak se mu ohlásil inspektor Ganay. Vichni, jak spolupracovníci, tak oba manelé doslova viseli Herblotovi na obličeji.

Vá syn je mimo nebezpečí, pane Ferrate. Ale v důsledku intoxikace heroinem potrvá úplná obnova vech funkcí jetě nějaký den.

Kdy lékárník s enou odcházeli, do Herblota vjela npvá ivotní síla a energie. Zahájil operativní poradu s téměř trumfovým esem v ruce. Jakmile to zdravotní stav malého Ferrata dovolí, budou mít k dispozici jeho výpověď, popis pachatele a patrně i místa úkrytu. Teď je třeba provést analýzu stop z místa nálezu. Přiel tam Bernard sám nebo ho tam někdo dovlekl? lo o pokus vrady ze msty anebo se chtěl únosce zbavit svědka?

A co ty prohlídky, co jsme začali v okolí dopoledne?” zeptal se Morelon.

Vrátit se a pokračovat. Přijedu později za vámi.”

Komisařova pracovna se rychle vyprázdnila. Zůstal sám. Chvíli postával u okna a pozoroval Seinu. Pohled na řeku ho uklidňoval. Snail se vechno seřadit v časovém sledu a v souvislostech.

Něco jetě pořád chybělo.

Z mylének ho vyruil inspektor Marechal. Netvářil se nijak vítězoslavně.

Take nic?” uvítal ho Herblot rovnou.

Nic, potvrdil inspektor a dosedl do křesla vedle Herblota, v té ulici na udané adrese skutečně jetě před dvěma měsíci Herman bydlel, ale u tam není, prostě se odstěhoval a nikdo nebyl schopen říct kam. Místní policajti mi pomáhali chytit nějakou stopu, ptali se svých důvěrníků po hospůdkách, ale to ví, Herman byl cizinec a vlastně nikam nezapadl. Arabové a černoi mají svoje bistra a s Hermanem nikdo nepekl. Podle fotky ho poznali, to jo, dokonce věděli, e tam bydlel, ale nic víc. Domovnici v jedenáctce prý řekl, e se stěhuje do ubytovny od nějaké fabriky, bude to tam mít lacinějí.” \

Take zmizel jako pára. Ví co? Zavolám Prahu, jak jsou daleko.” A bez dlouhých okolků vytočil centrálu. Měl těstí, spojení lo automatem okamitě. Marechal sledoval éfa a z výrazu jeho obličeje usuzoval, e se mu vrací dobrá nálada. Kdy Herblot zavěsil, tvářil se skutečně o poznání přívětivěji.

Dostal jsem čerstvou informaci a můeme ji vyuít. Představ si, e ten Herman skutečně pracuje nebo pracoval

pro Pozziho, protoe navázal pro něho v Praze kontakt. Dopis, kterým ten kontakt navazoval, má potovní razítko TRAPPES! A jetě jedno jméno jsem dostal navíc.”

Tomu říkám těstí. e by Herman dělal v automobilce?”

Tam přece nali mrtvé tělo herce Calveta. A Maurepas je pouhou jednu stanici vlakem, dvě stanice autobusem a po silnici autem sotva pět minut!”

Jasně, éfe, u běím!” zvolal Marechal, ani čekal na Herblotův příkaz. Proberu ubytovny Saviemu a toho Hermana najdu, kdybych měl fabriku obrátit vzhůru nohama.”

*

Kapitán Hladík odloil sloku, z ní citoval svému pařískému kolegovi a rozevřel spis, týkající se Strnada a spol.

Dívka, kterou zadreli v domě na Pankráci, se jmenuje Petra Matouková. Nedoučená kadeřnice, v současné době nikde nepracuje. Patří ke stálým návtěvnicím hospody u Hastrmana. Píchala si ,péčko, tedy pervitin, který vyráběl Křivka -Křivák a Strnad rozprodával. Dvořákův pacient ňepík poznal ji i Strnada, jeho Petra Matouková přibrala na Staroměstském náměstí. Doznala, e byli se Strnadem domluveni. Chtěli si ověřit, co ten heroin skutečné s člověkem udělá; dostali po Krkově intoxikaci strach. Pochopitelně neměli zkuenost, jak velkou a silnou dávku můe vydret netrénovaný organismus. A oslabené tělo toxikomana, s postienými játry a patným vylučováním reaguje jetě hůře. Nejdřív si dychtivého mladého mue připravili pořádnou marihuanovou cigaretou a pak u si s ním dělali co chtěli, nebránil se, vlastně ani nemohl.

Prokurátor na oba uvalil vazbu, omezování osobní svobody, ohroení mravní výchovy mládee, výroba a íření omamných látek. A na Strnada souběně přečiny proti valutovému zákonu. Vyetřování pokračovalo dál. Systematickými zásahy se kriminální sluba pustila do likvidace toxikomanského podsvětí. Ted lo předevím o to, zabránit novému navázání zpřetrhané sítě, nedovolit, aby se na naem území začal ířit heroin nebo jiná těká droga. Proto záleelo i na výsledku paříské Herblotovy akce a Hladík přál kolegovi, aby výsledek byl úspěný.

Podle zprávy doktora Dvořáka zůstával stav intoxikovaného Krky stále váný a z psychiatrického hlediska nebylo moné nic podniknout, tím méně ho třeba vyslechnout. Hladík se vak rozhodl, e se do nemocnice zajede přece jen podívat. Chtěl vidět pacienta na vlastní oči.

Proel dlouhou chodbou, která byla prosycena dezinfekci a zaklepal na dveře s nápisem Anesteziologicko-resuscitační oddělení. Představil se oetřujícímu lékaři.

Jetě nepromluvil, ale základní funkce se nám podařilo obnovit a automatizovat.

Je naděje, e se probere úplně?”

Myslím, e ano.”

A bude pak zase pokračovat v drogách?”

Doktor pokrčil rameny.

Na to já vám neodpovím, musíte se zeptat psychiatrů, my s tím nemáme moc zkueností, ale tenhle,” ukázal směrem do pokoje intenzívni péče, je podle mne na tom zle. Podívejte, má ztrombované íly, praskají, museli jsme mu odhalit celou loketní ílu a i tak jsou stále problémy. K tomu má těký nález na játrech i na ledvinách. O to je pak vechno těí. My máme takového člověka zachraňovat s vypětím vech sil, aby zase znovu začal a vechno se opakovalo? Vité, kolik taková péče na naem oddělení stojí denně peněz?”

Hladík přisvědčil. Tohle vechno mu Dvořák říkal také.

Tak vám zatím moc dékuju a kdyby se něco změnilo, nebo jste objevili nějakou závanou podrobnost, zavolejte mi. A taky kdyby se o něj někdo zajímal.”

Kapitánovi zbývala jetě asi hodina času, ne přijdou Krkovi rodiče a protoe chtěl být na jejich výslech dobře připraven, rozloil před sebou vechny dosavadní protokoly a výslechy. Od prvního záznamu záchranné sluby a po výsledek analýzy z laboratoře.

Rodiče rozvedeni, otec i matka jsou inenýři ekonomie, chlapec ije s matkpu ve dvoupokojovém bytě. Finančně jsou dobře zajitěni. S otcem se stýká jednou týdně. Na základní kole bez problémů. Zlom v 1. ročníku na průmyslové kole elektrotechnické, studium mu nelo, na konci kolního roku tři nedostatečné. Ne by opakoval, raději ze koly odeel. Nyní v učebním poměru v Tesle, má problémy s docházkou, dosti neomluvených hodin. Hrozí mu vyloučení z učilitě. Před kamarády prohlaoval, e ho učení nebaví. Pasivně se zajímá o rockovou a beatovou hudbu, sport nikdy nepěstoval. Dívka, s kterou chodil, vypověděla, e se s ním rozela, kdy se dověděla o jeho fetování. Dle jejích slov se Krkovým ivotním krédem stalo, aby nemusel nic dělat a měl dobrý íly. Podle lékařského posudku je má tak poničené, e si musí píchat do il na břie. S fetováním začal před dvěma roky, nejdřív čichal, proíval sluchové a zrakové halucinace, viděl barevné obrazce, mihotání, tikání. Čichal z hadru i pod dekou, několikrát ho

přistihla matka, vdy si něco vymyslel. V tu dobu ho často holívala hlava. Začal si píchat nějaké rozputěné směsi. Povahou spíe samotář, nemá ádnou stálpu partu. Do hospody k Hastrmanovi chodí nepravidelně. Říkají mu tam HÁRO. Podle dokumentace ho matka jednou dovedla do protialkoholní poradny, ale on se odmítl léčit. Fetuje dál, o riziku smrti ví, nějaký kamarád u zemřel. Krka opakovaně prohlaoval, e riziko bere jako součást rozkoe.

Hladík měl svůj plán. Na Krku je třeba vypracovat znalecký posudek a přeije-li, je nutné, aby mu byla uloena ochranná ústavní protitoxikomanická léčba v nějakém vzdálenějím mimopraském zařízení, pod přísným dohledem a v izolaci. Podle Dvořákových slov to byla jediná cesta, jak ho jetě zachránit. Nejdřív vak bude nutné změnit jeho postoj k léčbě. Léčit někoho, kdo odmítá spolupracovat, je těké. A také teď záleelo hlavně na Krkově zdravotním stavu.

Soudruhu kapitáne, přili za vámi Krkovi, ozval se telefonem dozorčí u vchodu.

Hladík sloil rozházené papíry na úhlednou hromádku.

Ano, jdu si pro ně.

Čekal ho výslech, spíe rozhovor, který nebude radostný. Ale uvědomoval si jeho nutnost i oprávněnost. Jde přece

0 záchranu jejich vlastního dítěte. Jde o to, napravit, co se jetě vůbec napravit dá. I v tom musí být jiskřička naděje.

*

Ji večerní noviny přinesly spoustu podrobných zpráv

1 snímků o případu únosu desetiletého chlapce Bernarda Ferrata. Jestlie před tím byly informace tisku skoupé, teď tento případ vytlačil dozvuky tragického konce Jeana Calveta. V nejnápadnějí úpravě se objevily velké fotďgrafie lékárny v Maurepas, hřbitova i hrobu Ericha von Stroheima, byly tam i detailní snímky lékárníka Ferrata a jeho eny, pořízené zřejmě teleobjektivem a dokonce snímek áků maurepaské koly s označením Bernarda Ferrata bílou ipkou …

Sakra, pospíili si, to se musí uznat,” konstatoval Herblot. Jenom zběně přelétl očima komentáře. Odloil noviny a pohlédl na Morelona, který vletěl do kanceláře jako velká voda.

Představ si, jednu stanici vlakem od Trappes, tedy dvě stanice od Maurepas směrem na Paří vyrostlo nové sídlitě Saint Quentin.”

Ano, znám.” Herblot tam zajíděl do velkého obchodního centra rád a často.

Zkouejí tam takový experiment. Toxikomanické byty. Ano, slyí dobře! Dali k dispozici narkomanským komunám celý blok, je to financováno Červeným kříem a pod dohledem protidrogového centra. V kadém třípokojovém bytě ijí tři osoby nebo dvojice, navtěvuje je psycholog a sociální pracovnice a třikrát týdně i lékař, majítam osvětové přednáky a ráno je vozí mikrobusem do práce do automobilky vTrappes. Říkal jsem si, e by se mi to taky docela líbilo!”

A co z toho pro nás vyplývá?”

Kdyby jen málo, tak za poslední půlrok vzrostla v okolí trestná činnost skoro o sto padesát procent proti loňsku. Vichni v okolí si myslí, e tahle charitativní činnost je postavena na hlavu. Prý se odtamtud lidé stěhují pryč, bojí se, zvlátě rodiny s malými dětmi!”

Nebylo divu, potkávat se s narkomanem, který se potácí a kalnýma očima těká kolem sebe, musí být pro okolí děsivé.

Kolik jich tam celkem je?”

Oficiálně dvanáct bytů, ale přesné to nikdo nespočítá. Stahují se tam nejrůznějí ivly a místním orgánům se celý experiment docela vymkl z ruky. Říká se, e prý v jednotlivých bytech ije i dvacet a třicet osob, řada z nich hledaná, prostě azyl pro narkomanskou společnost.”

A zjistili jste něco?”

Z místní policejní stanice nám polou jetě dneska registrační seznam těch, kdo tam bydlí.”

Komisař se zamyslel, váil pořadí důleitosti.

Dobrá, necháme si je v rezervě. Přednost mají místní, myslím narkomany z Maurepas.”

Já mám taky nějaké novinky,” sděloval inspektor Marechal s hlavou, vtisknutou do pootevřených dveří, můu?”

Obrátili se k němu.

Byl jsem v ubytovně Saviemu, představte si, e jetě před měsícem tam nějaký Charles Herman bydlel!”

A kde je teď?”

To bohuel nikdo neví. Odstěhoval se, z automobilky ho propustili, protoe neměl pracovní povolení. Prý se tam jetě asi jednou nebo dvakrát ukázal a dost.”

Máme tedy ověřeno, e tam bydlel, ale nejsme o moc dál! Můe být stejně dobře někde v okolí Trappes jako tady v Paříi!” povzdechl Herblot. Pak ho cosi napadlo. Obrátil se na Morelona: Uka mi ten seznam podezřelých narkomanů, které jste si vytipovali v Maurepas!”

Téměř vytrhl inspektorovi z ruky dlouhý pás papíru, na něm byla u odkrtaná některá jména a adresy. U jména Michel Gontfort se zarazil.

Podívej, tenhle! Bydlí v Maurepas teprve tři týdny, zaměstnání neuvádí. Je asi bez práce. Byli jste tam?

Morelon pokrčil rameny, protoe pátráni v místě vedl inspektor Ganay.

Asi ne, jisté by si ho odkrtli.”

Tak se nezdrujme zbytečnými úvahami, jede se!” Herblot v deseti minutách seděl za volantem a Morelon stačil sotva naskočit a přibouchnout dveře. Modrá sportovní R-pétka vyrazila a neomylně zamířila k výpadovce, směr Maurepas. Za necelou hodinu byli v městečku.

Kde to je?”

Patnáct, ulice Thimerais.” Herblot zastavil na udané adrese. Jdeme dovnitř!”

Ovem. Má s sebou zbraň?”

Herblot zkontroloval podpaní pouzdro. Stávalo se mu, e je míval prázdné. Tentokrát bylo ve v pořádku.

Morelon zazvonil. Za oknem v přízemí se mihla záclona a trvalo jetě dlouho, ne se otevřely domovní dveře a v nich se objevila stařena se átkem na hlavě.

Copak si přejete?”

Chtěli bychom mluvit s panem Gontfortem. Bydlí u vás?”

Myslím, e jetě spí,” zaposlouchala se, je tam potichu.”

V tuhle hodinu? Asi ho probudíme. Kriminální policie.” Herblot jí přistrčil před oči sluební průkaz.

Copak on něco provedl?”

Zatím nevíme, proto jsme tady. Jak dlouho u vás bydlí?”

Teprve třetí týden. Ale zaplatil za měsíc napřed, to jo,” ujiovala stařena, já bych tady nějakého netrpěla. I kdy nepracuje…”

On nepracuje?”

Hledá místo. Propustili ho z továrny nebo odkud,” vysvětlovala ochotně. Stáli vichni tři vtěsnáni do úzké chodbičky, z ní vedly stejně úzké schůdky do prvního patra.

S kým se stýká? Má nějaké přátele nebo známé?”

Kdepak, on je spí samotář. To víte, cizinec!”

Cizinec? Má přece francouzské jméno!”

Já nevím, co je zač. Hlavně, e zaplatil, víc mé nezajímá. A slečny si sem taky nevodí.”

Nahoře se ozvalo praskání prken, někdo přecházel po místnosti přímo nad jejich hlavami.

Vidíte, u vstal, tak se zeptejte sami!” řekla stařena.

Herblot na více nečekal, vyběhl po schodech nahoru a vrazil do pokoje bez klepání. Stále více v něm narůstala podvědomá jistota, e se nemýlí. Morelon spěchal v patách za ním.

Otevřeným oknem bylo vidět přímo na maurepaský hřbitov. Na parapetu leelo divadelní kukátko.

Zajímá vás hřbitov, pane Gontforte?”

Mladý mu, kterému mohlo být asi třicet, s dlouhými mastnými vlasy, zíral na ně nepřítomnýma, zakalenýma očima. Snad nevnímal nic kolem sebe, dýchal zhluboka a pozoroval příchozí apaticky. Zdálo se, e nemá ani sílu, aby něco řekl.

Vy jste Michel Gontfort?” zeptal se Herblot nedůvěřivě.

Mladík se kývavě zapotácel, mohlo to znamenat ano, ale také jen hledání rovnováhy.

Ukate nám svoje doklady!”

Vtom se za jejich zády ozval výkřik: To není pan Gontfort!” Stařena zírala na mladíka jako u vytrení. To přece není její podnájemník!

Jak se skutečně jmenujete?” zeptal se Herblot zbytečné. Mladý mu mlčel, zdálo se, e nemá vůbec zájem o to, co se kolem děje.

Nebránil se, nechal si nasadit pouta a posluné, bez řečí s nimi seel dolů k autu.

Ve dveřích stála majitelka domu a drela se za hlavu.

Kde je pan Gontfort? Jestlipak se vrátí?” ptala se zděeně, nechápajíc, co se tu odehrává.

Obávám se, e ne, řekl Morelon.

Komisař Herblot se vracel z oddělení intenzívní péče paříské nemocnice Pitié, kam převezli desetiletého pacienta Ferrata. Ted1 u byl zcela mimo nebezpečí. Avak stále pod ostrahou pracovníků kriminálky. O pár set kilometrů dál na východ, v Thomayerové nemocnici v Praze 4 na stejném oddělení leel sedmnáctiletý pacient Krka, jeho přítí osud leel na srdci kapitánu Hladíkovi.

Dva mladé lidské ivoty, ohroené téměř smrtící dávkou heroinu. Jednomu byla vpravena do il násilím, druhý si ji vbodl dobrovolné sám.

V obou případech tý jed, v obou případech v pozadí společný pachatel.

Malý Bernard Ferrat poznal na fotografiích, které mu předloil komisař během tříminutového rozhovoru, povoleného primářem, své únosce.

Na zvěteném snímku, jeho originál si Herblot přivezl z Prahy, byl Karel Heřman-Charles Herman. Druhá fotografie, pořízená policejním fotografem, zpodobňovala mue, zajitěného v pokojíku, kde bydlel v podnájmu Michel Gontfort, teď u bezpečně identifikovaný jako Charles Herman. Jedenatři-cetiletý Hermanův komplic, Pierre Landerneau, údajně výtvarný umělec, obýval jeden ze zmíněných .charitativních’ narko-manských bytů v Quentienu.

Při prvním výslechu uvedl, e se znali s Hermanem ji déle, Herman mu obstarával drogy. V poslední době se ocitl Landerneau finančně na mizině. Proto bez dlouhého váhání uvítal nabídku svého dodavatele, e dostane zdarma .dávku’ na dva měsíce za malou protislubu. Ubytuje u sebe nějakého chlapce na pár dní, postará se o něho a pak ho oba odvezou zpátky rodičům, kteří jsou Hermanovi příbuzní.

O více se prý neměl starat. Jene vechno se ukázalo jinak. Chlapec nebyl Hermanův synovec a nepřijel v autě se .strýčkem* dobrovolné, museli ho dret celou dobu v bytě násilím. A kdy desetiletého Bernarda odváel Herman za Landerneauovy asistence opět ve vypůjčeném autě v noci zpátky, měl chlapec v ilách silnou dávku heroinu. Herman mu ji píchl, aby se Bernard uklidnil. Odnesli ho do nějaké vily, kde bydlel Herman v podnájmu. Tam Landerneau s chlapcem zůstal, zatímco Herman zmizel s tím, e jde za Bernardovými rodiči. Zanechal svému pomocníkovi pro jistotu injekční stříkačku, kdyby chlapce bylo třeba jetě dále uklidňovat. Jene Landerneau nevydrel nutkání a celou dávku heroinu si vbodl do íly sám. Mezitím se zřejmé Bernard Ferrat probral a poloomdlelý prchal ze zajetí, kam a jej síly donesly.

Toto vágní doznání, které neslo vechny znaky nevěrohodnosti se zjevnou tendencí svalit vekerou vinu na Charlese Hermana, nebrali kriminalisté příli na váhu. Pierre Landerneau se ocitl ve vyetřovací vazbě a kriminalisty čekala řada podrobných výslechů. Na opakovaný dotaz, kde se teď nachází Charles Herman, nedával nebo nechtěl dát Landerneau odpověď…

Kdy Herblot vstupoval do budovy na nábřeí Zlatníků, zastavila ho ve vestibulu stálá sluba. Uniformovaný sergent de jour mu oznamoval: Komisaři, máte se ihned dostavit k panu řediteli kriminální policie!”

Za několik minut vstoupil ke .starému’ do pracovny.

těstí nám přeje, Gérarde,” oslovil ho éf křestním jménem, co činíval výjimečně. Máme Charlese Hermana! Převezmete ihned jeho výslech. Ted to musí dostat obrátky!”

Kdo ho vypátral? Vdy jsme jetě nevydali ani pátrací relaci, ani zatykač?”

Budete se divit, tentokrát za nás zapracovala DTS.”

Herblot zíral. Tak tedy DTS, Direction de la Surveillance du territoire, ředitelství protipionáního oddělení státní bezpečnosti! To by ovem mohlo znamenat, e jim byl Herman upsán

a teď jej odepsali. Herblot věděl dobře, co dokáí lidé z DTS provést s kadým, kdo se pro né stal nepotřebný či nepohodlný. e ho mohou kdykoliv z hodiny na hodinu zajistit, vyhostit ze země nebo také odpravit. Proč vak Hermana servírují jako na stříbrném tácu kriminální policii? To musí mít svůj důvod…

Člověče, kdo to kdy viděl,” rozpřáhl ruce ředitel, místo abyste projevil aspoň trochu radosti, tváříte se málem uraeně. Teď není kdy na mezirezortní rivalitu. Jde o presti bezpečnostních sil jako celku. Důvěra občanů v nai schopnost zakročit s připraveností a účinně vůči zločinnému teroru byla v posledních dnech váně naruena. Je třeba ji obnovit. To doufám chápete? Jinak nemám ani já, ani vy v téhle budově co pohledávat, to neříkám já, to tvrdí pan ministr vnitra.”

Herbjot mlčky přikývl, e chápe.

Veřejnost čeká od nás odpověď, poslanci interpelují, tisk, rozhlas a televize se předháněj! v kritice a výtkách na adresu policie. My musime odpovědět. A také odpovíme, čim dříve od nás dostane vyetřující soudce uzavřený spis Charlese Hermana se vemi protokoly a návrhem, tím dříve můe začít soudní proces, veřejné mínění se uklidní a nám se dostane, alespoň já bych si to přál, určitého zadostiučinění.”

Herblot sledoval sebevědomý, chvílemi a drzý výraz ve tváři Charlese Hermana. U déle ne hodinu trval předběný výslech. Jako zkuený kriminalista se komisař po letech vyetřovatelské rutiny vyznal dost spolehlivě v psychologii a dokázal nahlédnout do nitra pachatele často ji během jeho prvních odpovědí.

V tomto případě odhadoval, e má před sebou jedince, jeho inteligenční kvocient je zpačně vyí, ne jak dává svým jednáním a chováním najevo. Snaí se vypadat v módní černé kazajce z lesklé jemné kůe jako tuctový ranař a grázlík, jejich houfy se staly typickým jevem a metlou nejen Paříe, ale i jiných evropských velkoměst. Snaí se dokonce občas budit dojem primitiva.

Výslechová taktika, kterou zvolil Herblot, se soustředila pouze na únos Bernarda Ferrata. Ani sebemením náznakem nemínil dát v této fázi najevo cokoli z toho, co se o Hermanovi dověděl v Praze, zejména v souvislosti s Pozzim.

Odkud máte falený průkaz totonosti na jméno Michel Gontfort?”

Koupil jsem ho za pět set franků.”

Od koho?”

Toho člověka neznám.”

Přiznáváte, e jste unesl Bernarda Ferrata?”

On se mnou el sám. Chtěl se podívat na stavebnici letadla, měl jsem ji s sebou v autě.” Kadé slovo přemlel rychle na jazyku, jako by je měl dávno připraveno.

Kde to bylo?”

Čekal jsem na něj, kdy el ze koly.”

Odkud jste ho znal?”

Přece z lékárny, kdy jsem si tam kupoval léky.”

A proč jste to vlastně udělal?”

Potřeboval jsem peníze.”

Na co?”

Zaplatit dluhy.”

Vy jste neměl ádné peníze?”

Kde bych je vzal? Byl jsem půl roku bez práce …

Komisař Herblot nechtěl dát zabíhat do detailů, na ně bude čas, a se věci ujme vyetřující soudce. Zatím vak chtěl, aby vyetřování, ale ani zpráva o zatčení pachatele nepronikly mimo zdi Justičního paláce. Hlavní ted bylo prokázat a ověřit ve, co Herman přiznává k únosu. Podle výpovědi přiel na nápad vyuít psychózy kolem únosu Jeana Calveta. Lékárník Ferrat mu připadal v celé obci Maurepas nejzámonéjí. Jisté rád zaplatí výkupné za ivot svého jediného dítěte.

Teprve v poslední chvíli se plán zadrhl. Měsíc dostatečné osvětloval prostranství kolem hřbitova, Herman z okna vily dalekohledem viděl, e lékárník peníze skutečné přinesl. Ale kdy se pro ně vydal, na scéně se objevilo četnictvo a Herman reagoval útěkem. Byl pak zadren, kdy vracel automobil do půjčovny vozů v Quentinu, a to dvěma přísluníky DTS.

Jakmile Herblot ukončil předběný výslech, postoupil celý protokol na ádost ředitele okamité vyetřujícímu soudci. Případ spěchá ve státním zájmu, jak zdůraznil ředitel. Nezbývalo ne věřit, e vyetřující soudce se ujme dalího vyetřování se ví odpovědností. Byl jím ustanoven doktor Jean Charles Goffard. I jemu bylo zdůrazněno, e vyetřování případu musí pokračovat bez průtahů a rychle dospět k soudnímu projednání a potrestání pachatele.

*

Charlese Hermana převezli do sídla vyetřujícícho soudce v bývalém rokokovém zámečku blízko Rambouillet, kde měl soud i prokuratura svoje kanceláře. K výslechu byl přizván

Herblot, jmenovaný jako zástupce kriminální policie, obeznámený s předběným vyetřováním.

Herblot si sliboval od své účasti při dalím vyetřování monost, e se mu podaří upozornit na některé aspekty, o nich byl přesvědčen, ale neměl k nim dostatečné důkazy. Věřil, e se k nim včas propracuje.

Soudci Goffardovi, který byl Herblotovi docela sympatický, mohlo být asi čtyřicet let. Patřil ke zkueným a důkladným právníkům, kteří jdou po věci pedanticky a trpělivě. Jeho perfekcionismus často dováděl vyetřovatele k zoufalství. Odmítal převzít případy, které nebyly solidně připraveny, kde chyběly třeba i jen nepodstatné detaily.

Pocházel ze slavné právnické rodiny, její kořeny sahaly a do dob Velké francouzské revoluce a jeden z prapředků byl dokonce spoluautorem právního napoleonského kodexu, platného s malými úpravami dodnes.

Komisař neměl jetě nikdy příleitost spolupracovat sGof-fardem na nějakém případu. Obvykle tomu bylo tak, e kriminálka zadrela pachatele, shromádila důkazy, připravila spis a zbytek byl ji záleitostí justice. Pouze nedostatek času a potřeba rychlé reakce, která by měla uklidnit rozbouřené veřejné mínění, vedla k této soudnépolicejní formě součinnosti.

Ani Herblot, ani Goffard zprvu nebyli nadeni, neměli představu o společné práci. Vyetřování ted oficiálně vedl soudce Goffard. Komisař působil spíe jako odborný poradce.

Goffardova pracovna připomínala salón z doby Ludvíka XIV. Člověk tu vůbec neměl dojem soudní strohosti jako v Justičním paláci.

Kdy přivedli Charlese Hermana, vypadal ji úplně jinak, ne při prvním setkání s komisařem. Měl nakrátko ostříhané vlasy a čisté vězeňské oblečení.

Jste Charles Herman, narozený 15. 6. 1954 v Praze, poslední bydlitě v ulici Thimerais v Maurepas?” zeptal se Goffard formálně.

Herman přikývl.

Přejete si, aby byl přítomen vá právní zástupce? Bude vám přidělen ex offo. -

Mladík se podíval na Herblota, jako by od něho očekával nápověd. Herblot vak nereagoval.

Přísahejte, e budete vypovídat pravdu, úplnou pravdu a nic jiného ne pravdu!”

Herman zvedl ruku.

Děkuji. Přejdeme teď k některým detailům z vaí výpovědi.

Předevím mě zajímá, jestli jste plánoval a uskutečnil únos Bernarda Ferrata. Pomáhal vám při tom někdo?”

Pierre Landerneau. Ale vechno jsem vymyslel a organizoval sám.”

A co jste měl společného s Černým praporem?”

Nic, pouze jsem vyuil, e se o něm psalo v novinách, myslel jsem, e by to mohlo zabrat, e se lékárník poleká a bude mě brát váně. Zvlá, kdy pak Calveta zabili. Doufal jsem, e seene peníze a při nese je.” I kdy mluvil srozumitelně, nezapřel, e nemá cit pro jazyk, e je cizinec.

Povězte, od koho jste získal heroin!”

V Quentinu, od jednoho bosse. Ten pak ode mě chtěl peníze, který mi půjčil do podnikání.”

Jak se jmenuje?”

Spalghieri.”

Přesná adresa?”

V těch bytech v Quentinu.”

V jakých bytech? Snad v bytě! Ale chci slyet adresu!” Bylo zřejmé, e doktor Goffard o .charitativním zařízení’ pro toxikomany nemá ani tuení. Herblot se pokusil stručné vyloit vyetřujícímu soudci, o co jde.

Tak byty toxikomanům! Asi aby nedělali ostudu v centru Paříe ..Ale protoe byl předevím loajální státní úředník, zdrel se dalího komentáře.

Já tu adresu nevím, ale ukázal bych vám to,” nabízel Herman. Jene on tam chodí jen někdy.”

A kde bývá jinak?”

Asi u éfa.”

Herblot se rozhodl, e vytáhne své trumfy.

Myslíte u pana Maria Pozziho?”

Herman se celý přikrčil a pohlédl zděeně na komisaře. Avak vyetřující soudce postupoval systematicky. Chtěl si nejprve zjednat jasno o základních faktech.

To snad a potom, komisaři, dovolíte? Nejdřív začneme od úplného začátku.”

Herblot přikývl.

Řekněte nám něco o svém dětství a jak jste přiel do Paříe!”

Soudce poloil otázku klidně a důrazně a připravil si před sebe na stůl čistý list papíru na poznámky. Soudní zapisovatel v rohu místnosti vechno sice stenografoval, navíc magnetofon zaznamenával i chvění hlasu, ale pro Goffarda bylo typické, e se nejraději spoléhal sám na sebe.

Narodil jsem se v Praze, tam jsem taky chodil do koly.

A pak jsem měl nějaké problémy. Pan Pozzi, s kterým jsem se seznámil, mi slíbil, e mně v Paříi zajistí sluné ivobytí, tak jsem se rozhodl emigrovat. Jene on se na mne brzy vykalal. Musel jsem jít dělat do renaultky, a odtud mě taky vyhodili.”

Ale neříkejte, e vám pan Pozzi nepomáhal!” neudrel se Herblot. Soudce tentokrát mlčel, cítil, e Herblot ví něco víc a nechtěl jej přeruit.

e mi pomáhal? Já jemu taky! Dělal jsem pro něj!”

Herblot se tvářil spokojené.

Dejme tomu, prodával jste pro něj drogy překupníkům. Ale moc důvěry k vám asi u neměl, kdy vás pustil k vodě! Co jste mu provedl?”

Nic!” bránil se Herman, to by se mnou dopadlo jinak … Ale u mě nepotřeboval. A loni…

Co se stalo loni?”

el jsem za ním, aby mi pomohl, e jsem na dně. Nabídl mi obchod.”

On sám?”

To ne, ale Spalghieri.”

Herblot se usmál.

Já vím, navázat spojení do Prahy. Drogy. Přes vaeho přítele Strnada a řidiče Louise Critona. Ale to je u taky minulost!”

Herman se překvapené díval z komisaře na soudce. Tohle nečekal.

Take vy jste měl jistému panu Pozzimu poskytnout slubičku,” vloil se do výslechu opět soudce Goffard, a on vám za to dal co?”

Herman chvíli váhal.

Drogy. Abych je rozprodal a deset procent si nechal jako provizi. Zbytek ceny patřil jemu.”

Platil jste mu za to?

Ne, dávali mi to na dluh. Ale teď to chce Spalghieri zpátky!”

Kolik toho je?”

Tři sta tisíc franků.”

A vy jste je utratil?”

Herman přikývl. Něco jsem rozprodal v Quentinu.”

<í,Proto jste si vymyslel ten únos?”

Potřeboval jsem nutné ty peníze, abych jim je mohl vrátit.”

Tak přiznáváte, e jste připravil a uskutečnil únos Bernarda Ferrata za účelem získat jako výkupné finanční částku a tu pak vyuít k řeení své svízelné finanční situace?”

Ano…

Jste nám jetě dluen vysvětlení, jakou roli jste hrál v únosu a zavradění Jeana Calveta,” řekl klidně Herblot.

‘ Já? ádnou!” vykřikl Herman, já se o tom dozvěděl a z novin!”

Vy přece víte, kdo v tom má prsty!” pokračoval stále klidně komisař.

Nevím!”

Ale tuíte! Mario Pozzi, je to tak?”

Prosím vás, nechte mé! Oni mě za to zabijou! Já nemůu nic říct, mají svoje lidi vude!”

Goffarda se zmocnil podivný, nepříjemný pocit. Herman se bojí promluvit o lidech, které zná a jim je nějak zavázán. A přitom nechápe, e tak jako tak je na tom patně. Za čin, který spáchal, ho zřejmě čeká těký trest. Má mu to připomenout?

Komisař to učinil za něho. A dodal:

Hermane, máte jedinou anci na polehčující okolnost, kdy mi povíte, kde najdeme Pozziho!” Nebylo to zcela fér. Ale lze hrát fér, jde-li o tak nebezpečné zločiny? Doba, kdy i zločinné podsvětí mělo svou čest a svá pravidla, vzala dávno za své.

Herman dlouho seděl mlčky se sklopenou hlavou, ne z něj vylo:

V Paříi, v estnáctým obvodě, u parku Monceau, v jednom paláci, je to v rue Téhéran, číslo 16.”

A ije pod jakým jménem?”

Nevím, to se mění.”

Goffard hleděl na Herblotas obdivem, začínal chápat, e jde v tuto chvíli o mnohem víc, ne o únos malého chlapce.

Můete nám popsat jak vypadá?”

Herman přivřel oči. Asi tak metr pětasedmdesát, snědý, černovlasý a nosí knírek. Je to talián, ale mluví francouzský a taky anglicky.”

A trochu česky, ne?”

Trochu…”

Doktor Goffard zazvonil na strání slubu.

Pro dneek toho máme dost.”

Kdy Hermana odvedli, Goffard dosedl do křesla a chvíli váhal, zda se má komisaři přiznat se svými pochybnostmi.

I Herblot měl něco na jazyku. Vzájemně hledali odvahu.

Rád bych něco dotáhl do konce, souhlasíte?” začal komisař.

A o co vám jde?” soudce Goffard pomrkával za kovovými obroučkami brýlí.

Chci si ověřit tu adresu v Paříi. A chci tam jít dřív, ne bude pozdě. Začínám mít toti obavu, e celý únos Bernarda Ferrata

byl vykonstruován jinými lidmi ne je Herman. Aby byla obrácena pozornost jinam. Herman v tom sehrál roli mouřenína, který splnil úlohu a můe jít.

Mohu vás v tom objasnění nějak podpořit?‘1

Ne, je to příli riskantní. Ale chci, abyste o mém názoru věděl. Mohlo by se stát, e se fakta velijak překroutí. O vem budu informovat své nejblií spolupracovníky. Kdyby se mi něco stalo, je na né spolehnutí, dotáhli by případ do konce.”

Soudce Goffard si otřel kapesníkem čelo.

Komisaři, obdivuji se vám. Kdybyste se dostal do úzkých, zavolejte mi domů, moje telefonní číslo si snadno zapamatujete: 051-61-81. Neváhejte, kdykoliv! A nikdo nemá tak dlouhé prsty, aby mohl spravedlnost docela umlčet!”

Rozloučili se. Komisař naskočil do své R-pétky a zamířil k budově kriminální policie na nábřeí Zlatníků. Sotva zaparkoval, u mu někdo klepal na rameno. Byl to Vouillon, jeden z inspektorů z mravnostního.

Blahopřeju, Gérarde!”

Herblot na něho zíral nechápavě.

Taková sláva! Jen aby ti to nestouplo do hlavy,” klebil se na něj Vouillon a podstrčil mu první vydání večerníku. Hned z titulní stránky se dívala jeho tvář z nějaké starí fotografie. Redakční článek barvité oslavoval Herblota, který vypátral tak rychle únosce Bernarda Ferrata.

Prý u je vechno připraveno k soudnímu projednávání!”

Komisař zbystřil pozornost.

To bych snad o tom něco měl vědět, ne?”

Před chvílí to hlásila televize, v posledním zpravodajství.”

Začínal mít stále nepříjemnějí pocit, e se splňuje jeho předtucha. Podezřelý spěch v sobě nesl peče úmyslu. Mohl bys mi půjčit ty noviny?” zeptal se.

Klidně si je nech, u jsem je přečetl,” křikl za ním Vouillon. Herblot ji mizel na schoditi. Cestou jedním okem přelétl článek: Spravedlnost dopadne na viníka. Veřejnost očekává spravedlivý, tvrdý a neúprosný trest.

Na stole v Herblotové pracovně leel lístek:

S okamitou platností přikazuji ukončit vekeré pátrání po únoscích Jeana Calveta. Ředitel kriminální policie.”

Tak je to tedy!” řekl si Herblot a dosedl na stůl. Ne sehnal Morelona, rozloil si na stole plánek estnáctého obvodu.

Půjdeme na to?” zeptal se Herblot, sotva se inspektor objevil v jeho kanceláři. Morelon povzdychl. Uvědomoval si,e Herblot se chystá na velké, nebezpečné a vlastně u zakázané sousto. Podvědomě se obával, aby nebylo vétN ne dokáou ukousnout.

Slyel jsem důvěrně od jednoho kamaráda ze Súreté, e prý Pozziho podporuje Le Pen, finance na politickou kariéru získal od počátku právě z pokladny gangu. A mlčky prý jim pomáhá i Dassault!” pronesl tie inspektor.

To znamená, e je za tím i zbrojařský průmysl, kterému jakákoliv demokracie nevyhovuje. Politickým a hospodářským tlakem by mohl donutit k ústupkům leckoho.

Poslouchej, Morelone, já se snaím slouit v boji proti zločinu, i kdybych měl zařvat!”

Moc ancí nemáme. A taky nás asi nikdo nepochválí.”

Já vím. Jde do toho se mnou? Nutit tě nemůu, příkaz zní opačné!”

To se ví, e jdu,” přisvědčil inspektor a vstal, nikomu jsi ovem nehlásil, co chce podnikat, e?”

Ne. Je obeznámen pouze vyetřující soudce, pro vechny případy. Neví vechno, ale tui. Zdá se mi, e je docela sluný člověk, moná troku těkopádný, ale ví, co chce. Kdyby vznikly nepříjemnosti, nejedeme za Pozzim v souvislosti s Calvetem, ale s Hermanem, únoscem z Maurepas. Mluvil o Pozzim při výslechu… jenom kompletujeme materiál, rozumí?”

Chápu,” přikývl Morelon. Kostky byly vreny. Herblotova R-pětka dojela a na náměstí Miromesnil, tam zaparkovali, na dohled k rueTéhéran.

Jaké má pro mne dispozice?”

Herblot se zamyslel.

Počká tu na mne. Kdybych se nevrátil do osmi večer, vyhlásí pohotovost a celý ten barák obrátíte naruby, někde mě najde. Doufám přece jen, e ivého. Nejsem naivní a nemyslím si, e by mi moc vycházeli vstříc. Zvlátě, kdy mají tak mocné a bohaté ochránce. Pokud se s nimi ovem nedohodnou na něčem konkrétním …

Inspektor si ho změřil od hlavy a k patě a zavrtěl hlavou. Herblotův smysl pro černý humor sice oceňoval, ale tady se mu nezdál na místě.

Bud opatrný, Gérarde, mám dojem, e leze přímo do tygří tlamy!”

To právě mám rád,” odsekl Herblot, strach o vlastní kůi jsem nikdy neměl.”

Já přece vím, éfe… Ale neměl bych přece jen informovat ředitele?”

Zatím ne, jenom kdyby to dopadlo patné. Nic konkrétního jsi ale nevěděl, jenom jsi nael v mých poznámkách tuhle adresu, nic víc. Jasné? Nechci, aby se do toho zamotali zbytečně dalí.”

Inspektor zvedl palec vzhůru. Zlom vaz!”

Komisař roztritě přikývl, byl u v mylenkách jinde.

Teheránská ulice je prudká, úzká. Svauje se na jedné straně k Hausmannovu bulváru a na druhé plhá k parku Monceau. V mistnich secesních palácích bydli paříská smetánka, včetně bývalé lechty, ale i prominentní politikové, průmyslníci, diplomaté i přední umělci. Neni tu ani iroká sif obchodů, ani veřejná doprava. Tady vechno obstará rols a vlastní ofér, o domácnost se podél! zase hospodyně a sluebné. Kadý z těch malých paláců má skromný styl soukromého hotelu, přepych je a uvnitř - domovník v livreji v průchodu u hlavních dveří a měkký koberec na celém schoditi.

Stoupal bez ohlédnutí vzhůru. Sudá čísla domů se vpravo postupně zvyovala. Konečně číslo estnáct.

Dům s pseudorokokovou fasádou. Kolem třetího, nejvyí-ho patra se táhl podél oken úzký balkón. Vstupní dveře byly zamčeny. Na jediném kulatém zvonku nestála ádná jmenovka. Herblot zazvonil.

Po chvilce se ve vratech otevřel meni otvor a v něm se zaleskly zvídavé oči.

Co si přejete?”

Jdu za panem Mariem Pozzim,” odpověděl komisař klidné, prý tady bydlí. Ohlate mé u něho. Policejní komisař Herblot.” Vytáhl přitom sluební odznak. Zrak v okénku trochu strnul a pak se otvor zavřel. Po dlouhé chvíli se dveře pootevřely.

Máte těstí, pan Pozzi vás přijme.”

Hned jak za ním zaklaply dveře a ocitl se v naprosté tmě, uchopily ho pevně dva páry rukou a důkladné prohledaly. Neměl s sebou zbraň, počítal s tim.

Vyjeli prosklenou klecí do třetího patra, kde čekal edovlasý livrejovaný sluha.

Ze salónu se ozval hlas, který na sebe upozornil nakřáplým, sonorním přízvukem.

Juane, uveďte hosta!” Rozhodně to byl hlas cizince.

Starý sluha se servilně uklonil a typicky panělskou graciéznosti pokynul směrem k salónu.

Račte prosím, pán vás očekává!”

Herblot vstoupil do pokoje, který nesl vechny znaky lechtické nádhery osmnáctého století; vkusně zlacené a zdobené stěny, křiálové lustry, renesanční obrazy a originální slohový nábytek.

Mu, který ho pozval dál, poloseděl a pololeel na pohovce,

měl na sobě vyívaný upan a kouřil tlustý doutník. Mohlo mu být kolem padesáti, na skráních prosvítalo stříbro. V očích mu hrálo sebevědomí, snad i trochu pohrdání.

Promiňte tu osobní prohlídku. Ale za policejního komisaře se můe vydávat dnes kdokoliv. Čemu vděčím za vzácnou návtěvu?‘1

Jsem komisař Herblot, z kriminální policie,” představil se komisař a ukázal sluební průkaz. Na mue v upanu to velký dojem neudělalo.

Copak si přejete? V čem vám mohu být uitečný?” Pokynul Herblotovi, aby se posadil.

Chtěl bych vám poloit několik otázek, pane Pozzi.”

Není nic snazího.” mui přelétl obličejem sebejistý úsměv. Krátce pohlédl na dva chlapy u dveří, kteří a do této chvíle asistovali. Beze slova zmizeli.

Podívejte, komisaři, vím dobře, od koho jste dostal moji adresu. Nebudu chodit kolem horké kae, rozumíte? Poslali vás za mnou vyjednávat?”

Herblot zavrtěl hlavou. Pane Pozzi, musíte mi zodpovědět několik otázek!”

Vím, e o mně shromaďujete informace, komisaři. A nejen tady! Ale berte to jako přátelské upozornění - nemám rád, kdy mi někdo komplikuje ivot!”

Bohuel, asi vám jej zkomplikuji. Vyetřuji únos a teroristickou vradu Jeana Calveta.”

Jestli vám jde o toho populárního kapárka, je mi líto. Byl to docela sympatický chlapec. Zemřel, protoe jste byli zbytečně tvrdohlaví a neústupní, přece jste si mohli spočítat, jak to dopadne. Policie si vak nemusí nic vyčítat. Dělali jste, co se dalo. Kdo můe za to, e s vámi nehráli otevřenou partii. Dřív nebo později museli couvnout. Ataky couvli, jak jistě víte, ne?”

Herblot měl nepříjemný pocit, e Mario Pozzi asi říká pravdu, bohuel.

Do místnosti vstoupil ten delí z dvojice osobních stráců a přinesl lístek. Mario Pozzi si jej přečetl a zamyleně pokýval hlavou.

Jene já s vámi budu hrát otevřené, Herblote. éf naí obchodní organizace mě k tomu zplnomocnil.”

Chvíli si komisaře prohlíel. Co byste řekl pro začátek, dejme tomu, dvacet tisíc franků?”

Dvacet tisíc za co?”

e budete pracovat pro nás. Zajistíte nám bezpečnou pasá přes Paří a odtud na východní hranice do trasburku. Ty peníze myslím měsíčně, pochopitelně!”

, A jak byste si to představovali?”

To u bude vae věc. A vae riziko. Ovem sluně zaplacené. Za kadou úspěnou obchodní operaci dostanete navíc prémii, řekněme, deset tisíc. To je sluná nabídka.”

Nalil z pojízdného baru sklenici whisky, postavil ji na stolek před Herblota a sám si také nalil.

Na vae zdraví, komisaři. A na nai spolupráci!”

Nemám zájem.” Herblot odstrčil sklenku od sebe.

Mario Pozzi se přestal usmívat a jedním doukem dopil celý obsah své sklenky.

Jak chcete, komisaři. Ale jste větí poetilec, ne jsem si myslel. Kdybyste přijal nai nabídku, aspoň byste měl prachy. Takhle je shrábne někdo nad vámi, za to vám ručím a nakonec stejně budete i vy dělat, co my budeme chtít.”

Mám svoje zásady. Vaeho éfa sice neznám, ale neměl by zapomínat, e existuje jetě jedna silná veličina. A dost důleitá. Veřejnost!”

Nebučíte k smíchu, komisaři. Ted se snaíte mluvit jako politický komentátor v televizi a jste přece obyčejný policajt.”

Moná, e jsem vám k smíchu. Ale mé si jetě nikdo k lumpárně za peníze nekoupil a nekoupí. Ani vy ne!”

Vae koda. Jinak se u vás ve Francii dá koupit vechno.”

Pane Pozzi, kladu vám první otázku. Kdy jste mluvil naposledy s Charlesem Hermanem?”

Mario Pozzi pohlédl na papírek, který mu před chvílí doručil jeden z jeho body-gardů. Take sdělím éfovi naí obchodní organizace, e jeho nabídku odmítáte.”

Herblot se instinktivně otočil. Knlratý a dlouhán stáli u dveří do salónu, čekali na pokyny. Je snad jeden z nich Spalghieri?

Co byste řekl malé vyjídce do Trappes? To bude zítra překvapení, a na stejném místě jako Calveta najdou komisaře. Noviny budou mít opět sousto. Statečný komisař Herblot podlehl v boji! Moná vás čeká i vyznamenání in memoriam a státní pohřeb.”

Co kdy vám to přece jen někdo překazí?”

Jestli jste někoho nechal hlídat venku na Teheránské ulici, můe tam hlídat do zítřka. My máme výjezd z podzemní garáe úplné jinam!”

Ten s knírem uchopil Herblota za předloktí, jeho komplic dlouhán přiskočil a ne se komisař vzpamatoval, cítil, jak mu injekční stříkačka ostrou jehlou proniká do svalu na pai. Současné pocítil podivné teplo a pak vzápětí zvlátní pocit strnulosti. Nohy jako by neměl, přestaly poslouchat. I svaly v obličeji se křečovité stáhly. Oněměl, stále vak vnímal, co se

kolem něho děje. Dva páry pai ho uchopily a dovlekly a k výtahu.

Musím se za kadou cenu ubránit únavě, nařizoval si malátně. Věděl, e jakmile se poddá, bude konec. Odolával apatické euforii. Pak najednou leel nazadnfm sedadle nějaké pohodlné limuzíny. Houpavě nadskočili, zřejmě sjeli přes schůdek někam dolů. Klesali. To znamená, e výjezd z domu opravdu vedl nějakou podzemní garái.

Marně se snail pootevřít oči, vlčka měl jako přilepená.

. Projíděli jetě pořád pařískými ulicemi. Ne dojedou od předměstí k Trappes, uplyne asi tak padesát minut, uvaoval komisař zpomaleně. Take účinek látky, kterou mu píchli, mezitím částečně vyprchá. Snail se pohnout nohama, aie stále byly nehybné, ztuhlé. Vnímal zpomaleně, ale chápal. Ted zřejmě vyjeli na vnějí okruh, brzy budou na dálnici. Pud sebezáchovy začal intenzívně působit. Kníráč u volantu ani dloubán vedle něho mu nevěnovali zvlátní pozornost. Cítil, e je malátný, příli malátný, ale ruce mu zůstaly volné.

Ampulka! Má přece v saku ampulku, kterou nedávno fasovali. Nosil ji zaitou v ohybu manety a u ji zapomněl vyndat. Byla to plochá, nenápadná, vystřikovací bombička s vysoce aktivním slzným plynem, který měl navíc neurotropní účinek. Vdechnutí mělo nejen drádit, ale způsobit i okamitou krátkodobou ztrátu vědomí. Herblot měl vdycky odpor k těmto supertajným nervovým plynům, opovrhoval jimi, nepouíval ani běný kasr..,

Jene ted velí pud sebezáchovy. V uzavřeném prostředí automobilu bude koncentrace účinné látky okamitě daleko vyí ne venku, můe to dopadnout patně. On vak nemá v této situaci co ztratit.

Pomalu nahmatal plochou, prunou ampulku. Jetě e ji u něho nenali. Nehtem palce a ukazováčku roztrhl stehy v manetě.

Výhodu má v tom, e se můe připravit, předem nadechnout a zavřít oči. A pak se pokusit co nej rychleji dostat z auta ven.

Stiskl palcem a ukazovákem ampuli, která, jak věděl z instruktáe, má skleněný vývod. Je poněkud pevnějí ne myslel, ale musí jej rozlomit! A v tu chvíli ho napadá zoufalá mylenka: co kdy tlak, pod ním byla naplněna, dávno vyprchal a plyn ztratil účinnost?

Zhluboka se nadechl a zavřel co nejpevněji víčka. Mezi prsty mu zapraskalo sklo. Uslyel prudký sykot. Instinktivně se svalil na podlahu, vzepřel nohama o dvířka a rukama si kryl hlavu. Jetě stačil vnímat skřípot brzd. Pak jím otřásl prudký náraz a ztratil vědomí.

Tady jetě leí jeden,” zaslechl nad sebou hlasy a to ho vzpamatovalo. Vypadá, e ije.”

Skláněly se nad ním dvě tváře. Rozeznal čepice silniční policie. Zmobilizoval zbytek sil a vykřikl:

Jsem komisař Herblot z kriminální policie! Dovezte mé k nejbliímu telefonu!”

Soudce Goffard se vracel domů pěky, řidiči se sluebním autem dal volno. Potřeboval se projít, odpočinout si na čerstvém vzduchu, aby mohl urovnat mylenky. U dlouho se necítil tak unaven. Byl to zřejmé důsledek napětí, které v posledních hodinách proíval. Na zvlátní příkaz shora mělo být bez průtahů zahájeno soudní řízení s únoscem Bernarda Ferrata. Byl přesvědčen, e případ drí pevně v rukou. Proč tedy ten spěch? Charles Herman je zřejmé vinen, přiznal se v plném rozsahu, ale přiznání samo není jetě důkaz. A usvědčující důkazy se teprve shromaďují. Kdo tedy můe podezírat Goffarda z nějakých průtahů?

Večer byl nepříjemně vlhký a chladný, začalo drobně mrholit. Kdy přiel domů, podívala se na něho manelka dlouze a zkoumavě. Ihned odhalila, e není ve své kůi.

Jsi hodně unavený, viď?”

Neodpověděl přímo. U večeře se snail vpravit do klidné nálady. Netrvala dlouho. Vyburcoval ho z ní telefon, který neúnavně vyzváněl. Coe? Ano, samozřejmé, zavolám řidiče a přijedu pro vás.” Připadal si, jako by dostal ránu palicí do hlavy. Manelka ho mlčky pozorovala.

Něco váného?” zeptala se konečné.

Doufám, e ne,” odpověděl Goffard nejisté, volal mi právě komisař Herblot. Je lehce zraněn a čeká na policejní stanici v La Vérriěre. Nechtěl do telefonu sdělit podrobnosti. Jedu pro něho.”

Zavolal do bytu svému řidiči. V rychlosti si oblékl aty a vyel ven. Tuil, e jde o něco váného. Jinak by přece Herblot neádal o pomoc jeho, telefonoval by na komisařství.

Četnická stanice v La Vérriěre byla přímo proti potovnímu úřadu. Řidič zastavil před vchodem a ne se Goffard stačil vysoukat ven, objevil se Herblot. Mával, aby soudce zůstal uvnitř a nevystupoval. Rychle k němu přisedl a vůz se rozjel zpátky do Paříe.

Nikdo vás cestou sem nesledoval?”

Goffard zavrtěl hlavou. Nechcete u mne dnes přenocovat?”

Nečekal na odpověcf. Na nic se komisaře nevyptával. A Herblot rovně mlčel. Na četnické stanici v La Vérriere se stačil omýt, krvavý rám přes čelo kryla náplast.

Kdy vystupovali před Goffardovým domem, řekl Herblot:

Nerad bych vás přivedl do nějakých nepříjemností. Nerozmyslil jste si své pozvání?” ‘

Jedl jste vůbec něco?” odpověděl soudce otázkou.

Ne, sotva bych co pozřel, je mi těko od aludku. Asi po té injekci, co mi píchli odpoledne. Ale kdy dovolíte, rád bych se troku vysprchoval, myslím, e mne to přeci jen vzpamatuje.”

Paní Goffardová zatím připravila konvici kávy.

Jetě jednou se vám oběma omlouvám, e jsem takhle neplánované vtrhl do vaeho domu,” řekl Herblot, ale soudce jen mávl rukou. Odvedl komisaře do své pracovny.

U mě nenapínejte a povězte, co se vlastně stalo. Pokud si dobře vzpomínám, chystal jste se pustit po nějaké stopě. Nebo se mýlím?”

Herblot se usmál.

Dejme tomu, e máte pravdu. Člověk má někdy a po krk té předem schválené mravenčí rutiny a rád by udělal něco zásadního a pořádného. Řekněme, e jsem ve skrytu i počítal s neúspěchem, ale přesto jsem riskoval. Jene při riskování nesmíme ohrozit druhé, to je základní pravidlo. Jetě v poledne jsem váhal. Ale kdy jsem nael na stole zákaz dalího pátrání v případu Calvet, rozhodl jsem se jednat. Myslím, e i kdybych byl nepřeil, přece jen to mohlo v něčem pomoci. Takhle je to ovem lepí..

Jsou v tom ti, co mají na svědomí Calveta?”

Herblot přisvědčil. íznivě usrkával kávu a stručně vylíčil ve, co se událo. Pak jej napadlo, zda se pustila kriminálka do prohlídky domu číslo 16 v Teheránské ulici.

Narazil jsem na stopu mezinárodního gangu, který se zabývá paováním drog a obchoduje s nimi. Nechci vás teď unavovat podrobnostmi, ale je jisté, e mají prsty v únosu a vradě Calveta nebo to přímo zorganizovali. Aby demonstrovali svoji silu a moc. Stojí za nimi vlivné osobnosti pravice. Je zřejmé, e se budou snait zabránit vyetřování Calvetovy vrady a předhodit veřejnosti Charlese Hermana. Samozřejmé, ve hře jsou i velké peníze. Drogy dnes vynáejí víc ne zbraně. Ostatně, řekli mi to dost jasně.”

Nemohou přece zasáhnout do nestranného soudního projednávání!” vybuchl Goffard, i kdy si v tom okamiku nebyl docela jist oprávněností svého rozhořčení. Proč ten spěch, proč to urychlení procesu s Hermanem?

Snad vám připadá, e přeháním. Jene oni skutečně mají dlouhé prsty. Jít proti nim znamená srazit se s ledovcem, jeho větí část se skrývá pod hladinou. Já se nebojím, nemám co ztratit. U dneska mě málem oddělali. Jenom nechci zatahovat do stejného nebezpečí dalí lidi.”

Goffard pomalu natáhl přes stůl ruku.

Děkuji vám, Herblote!”

Komisař nabídnutou ruku pevně stiskl.

Potřeboval bych jenom zjistit, zda někdo v tom autě přeil kromě mne. A co se stalo s Pozziml Můete někam zavolat?”

Soudce přikývl. Po několika telefonických rozhovorech sdělil komisařovi výsledek. K havárii dolo kolem dvacáté hodiny zhruba pět kilometrů na dálnici před Saint Quentinem. Osobní Chrysler přerazil svodidla a vjel do protisměru. Střetl se s kamiónem. V chrysleru zůstali dva mrtví, jejich jména se nepodařilo zjistit. Neměli u sebe doklady. T řetí spolujezdec je lehce raněn, odvezla jej k oetření silniční policie.”

Prosím vás, zkuste jetě zavolat na tohle číslo, je to inspektor Morelon, ale nepředstavujte se. Jenom vyřiďte, e jsem v pořádku a aby mi vzkázal, jak dopadla Teheránská akce.” ^

Goffard se na víc neptal a vytočil telefonní číslo, které mu napsal na papírek jeho host.

Herblot visel na soudci očima. Hovor byl krátký. Goffard poloil sluchátko a sepulil rty do úsměvu: Akce byla úspěná, a na to, e domácí pán včas zmizel. Ale důkazního materiálu zajistili dostatek.”

1

*

<

Pracovní porada u kapitána Hladíka hodnotila dosavadní průběh akce.

Za uplynulé dva dny jsme provedli kontrolu vech označených bytů, kde se realizovala v minulosti výroba toxických látek a drog vůbec. Při prohlídkách bylo zabaveno tři čtvrté kilogramu indického konopí, zřejmě pokoutně dovezeného,” referoval poručík Kučera. Dále bylo zajitěno konopí, které pokusně pěstovali podomácku, celkem tři dalí dávky heroinu a mnoství farmak, slouících k výrobě v individuálních laboratořích. Zařízení domácích laboratoří bylo zajitěno. Celkem bylo prověřeno sto patnáct osob, na čtrnáct z nich se souhlasem prokurátora uvalena vyetřovací vazba a obviňují je z nedovolené výroby a íření omamných látek. Tady je seznam zadrených u nás v Praze.”

A co venku?” zajímalo Petráka.

Připravil jsem telexy do Hradce Králové a do Ústí nad Labem. Ostravu jsem upozornil u včera, museli si pospíit a překvapit. Myslím, e se jim to povedlo.”

Hladík mlčel. Vzpomněl si na včerejí návtěvu na resuscitačním oddělení, kde stále leel Krka. Stav pacienta se relativně zlepil, ji začal přijímat samostatně potravu, je ovem pořád silné dezorientovaný ve vech směrech a výslech nepřipadá v úvahu. Ale i tak se zdálo, e vlastně ani nebude zapotřebí, protoe zachycená stopa se ukázala jako správná.

Celníci provedli důkladnou prohlídku tiru Danzas, hned po opětovném příjezdu na nae území,” informoval kapitán, rozebrali mu to skoro na roubky. A nali! Spoluřidič Louis Criton vezl tři kilogramy prvotřídního haie, prý pro Vídeň. Ale podle itineráře se tiráci měli stavět a nocovat v Praze. U Critona se nalo telefonní číslo do Strnadova bytu. V současné době se oba tiráci nacházejí ve vyetřovací vazbě v Plzni. Podle dosavadních poznatků se tahle paerácká stezka připravovala téměř rok. Zdá se, e její větve měly vést i do NDR, Polska a Maďarska. Na federálu se připravuje upozornění určené pro kriminální sluby uvedených zemí.”

Tým sledoval kapitána se zadostiučiněním. Z intoxikace jednoho praského mladíka se postupně vyklubalo sloité, mezinárodní pozadí. Akce, která se rozběhla na celém území státu, znamenala tvrdý zásah, cílený a konkrétní.

A co udělají na Západě, a gangy zjistí, e jsme jim přehradili cestu?” uvaoval Seidl, pokusí se o novou?”

To nemůeme vyloučit. Ale určité to nebude hned. Nakonec získáváme v současných chvílích i cennou zkuenost. Přítě u nás nemohou překvapit. Prosté čekáme a jsme připraveni.”

A dálnopisy se opět rozběhly. Do Brna, Bratislavy, Koic …

Konec