Hrůza obchází městem - Jan Cimický

I.

Na ulici jetě vládla tma, nebe bylo tmavě modré a mrazivé. Holé větve akátu, telefonní dráty i přední skla zaparkovaných automobilů pokrývala bělostná jinovatka.

Komu by se v takové chvíli chtělo do studeného a nevlídného rána?

Paní Květa Maková vak musela vstávat hodné brzy, aby stihla připravit snídani a vypravit dcerku do koly a sebe do práce. U přes rok ila s dcerkou sama, snad i proto ji hýčkala o něco víc, ne bylo zdrávo. Ale dcera byla to jediné, co jí zbylo po krátkém a astném manelství. Její mu právě před rokem přiel tragicky o ivot. Auto, které se dostalo do prudkého smyku, ho strhlo pod kola…

Vzpamatovávala se dlouho. Bylo jí třicet a dcerka jetě nechodila do koly. Obě to netěstí zaskočilo a těce to nesly. Ke vemu zůstaly docela samy; chyběly jim chápající babičky a dědečkové, ochotní zaskočit a vypomoci. Nakonec byla paní Květa ráda, e dcerka, trpící od té doby nočními děsy, získala rok odkladu povinné kolní docházky.

Jako kadé ráno, i dnes v půl sedmé vycházejí společně z domova. Dům jetě spí. edivá fasáda, nevlídné průčelí… Míjejí staené rezavé rolety bývalých krámků v jedné z dříve ivých uliček Nového Města nedaleko Karlova náměstí.

Osvětluje ji jen sporé světlo, chodník je plný výmolů a od úst stoupá pára při kadém vydechnutí. V tak časnou hodinu se tudy jen tu a tam vyřítí z velkého průchodu zachumlaná postava a bez rozhlíení spěchá nejkratí cestou k tramvaji,

Mami, kdy ml koupí tu zmrzlinu? Slíbilas mi to! Dcera se neptá, spí konstatuje. Barevná výloha ji inspirovala.

A bude teplo, teď bys nastydla!”

Anička se nedá odbýt.

Lucka s Bárou mají zmrzlinu pořád a jetě nenastydly,” dodala zamračeně.

Matka neví, co odpovědět. Drí dceru pevně za ruku a raději přidává do kroku. Po ránu je kadá minuta drahá.

Anička sotva stačí. Přejdou křiovatku.

Půdeme parkem?” vyhrkne dítě, odpoutá se a je o dva kroky napřed. Její botky zanechávají v bílém popraku drobné stopy. Jetě tudy po ránu nikdo neel.

Paní Maková by park raději obela. Teď, kdy je vude v Praze plno přepadení, loupeí a znásilnění, člověk aby jen trnul úzkostí… A nejvíc se bojí o dítě.

Obvykle se temným, málo frekventovaným uličkám a zákoutím vyhýbala, tentokrát vak měla opravdu naspěch.

Anička běela první. Poskakovala kolem prázdných laviček, vystoupila na nízký beton vyputěného bazénku uprostřed parku. Náhle se zastavila a zvědavě zahleděla asi dva metry od cesty, k prázdnému záhonku, kde vdycky na jaře krásně kvetly tulipány.

Teď tu vak zády k ní klečela jakási lidská postava, nachýlená dopředu.

,,Mami, tam někdo je!

Paní Květa se lekla. Kdoví, kdo to můe být. Nejspí nějaký opilec, který sem zbloudil cestou z noční Prahy a v téhle nepřirozené poloze usnul. Anebo ten někdo potřebuje pomoc? Třeba to je nemocný, který nedoel do nedaleké nemocnice na druhém konci náměstí? Ten člověk tu musel být u hodně dlouho, vdy jejich stopy v bílém popraku jsou tu vude kolem jediné. Ne stačila něco říct, Anička zareagovala jako kadé zvědavé dítě a udělala pět zbývajících kroků do zmrzlé trávy.

Chvatně se přiblíila také. Co kdyby…? Ten neznámý můe být agresivní! Srdce jí přitom builo a někde v krku.

I ona spatřila na trávníku klečící postavu obrácenou zády. A vzápětí jetě něco, co jí vyrazilo dech. Chtěla vykřiknout, ale její hrdlo jako by oněmělo.

Asi metr od postavy na zmrzlé trávě na rozhraní zryté země leela divná koule. Byla to lidská hlava.

Hlava, která patřila oné klečící postavě.

Paní Květa prudkým pohybem uchopila dcerku za rameno. Tak pevně, a dítě překvapením i bolestí vyjeklo.

,,Co je, mami?

těstí, e v pomalu se rozplývajícím ranním eru nemohla vidět matčin zděený obličej.

Pojď a nezastavuj se. Musíme jít! prosila paní Maková zajíkavě. Chvěla se po celém těle, podlamovaly se jí nohy. Popadla ji hrůza, e někde nablízku číhá nebezpečí, které by mohlo ohrozit její dcerku i ji.

Vrah tu jetě pořád můe být! Třeba se schovává, třeba pozoruje a čeká, kdo mrtvého objeví, .. Jsou takoví úchylové! Tahle mylenka se nedala vypudit.

V takové chvíli má člověk dvě monosti, jak zareagovat: útokem, anebo útěkem. Paní Květa Maková by teď nejraději nedýchala a nehýbala se, jen aby byla co nejnenápadnějí.

Dcerka se dala posluně chytit za ruku. Květa Maková ji vedla a bála se ohlédnout, jako by se pouhým pohledem zpátky mohla střetnout tváří v tvář s vrahem. Snad právě nahromaděná úzkost a napětí ji veďy k jetě rychlejí chůzi, a jako by slyela za sebou spěchající kroky, ovládla ji panika.

Měla stále před očima tu zvrácenou bezhlavou postavu, v lehkém balonovém kabátě, hlavu, leící s podivně otevřenýma a snad i překvapenýma očima, dalo-li se to v té polotmě vůbec rozeznat. Snad to byl jen dojem, který měl obdivuhodně ivou podobu.

Procházela tímhle parkem snad potisící, ale jetě nikdy se jí nezdála ta cesta tak dlouhá.

Konečné stály na schodech z parku, jetě krok  a jsou na chodníku. Teprve teď jako by křeč povolila! Měla pocit, e se zhroutí slabostí.

Policii! Musí tu někde najít nějakého policajta!

Ale kde? Na zastávkách postává pár lidí, choulí se do límců kabátů nebo bund, někteří pod slabým světlem blikajících zářivek slabikují ranní noviny a nedočkavě vyhlíejí svou tramvaj.

Na druhé straně kolem parku procházejí sestřičky z nemocnice, střídající se v ranní a noční slubě. I Květa Maková je zdravotní sestra, na rehabilitaci.

Ale policista tu nikde ádný není. Co teď? Utíkat do kolky a dělat jakoby nic? A celý den na to myslet, třást se obavou, e je někdo pozoroval, sledoval, e o nich ví a jen vyčkává…? To bylo nesnesitelné.

Anebo nehledět na čas a najít policistu stůj co stůj? A vechno mu říct.

Vtom dostala nápad. Zavolá na linku 158. Ano, vechno poví, zbaví se toho nevýslovného tlaku!

Zkuste ale v Praze najít fungující telefonní budku! V irokém okolí nebyla ádná. Snad je někdo odmontoval, aby se dostal k pár korunám; přístroje, které zbyly, měly vytrhané vnitřnosti nebo utrené sluchátko. Co tedy? Má se vrátit přes celé náměstí a k oddělení dopravní policie?

V tu chvíli se naproti na rohu objevila dvojice policistů. Jako by spadli z nebe! Květa Maková jetě nikdy v ivotě tolik netouila po tom, aby mohla mluvit s uniformovaným ochráncem zákona. Spí se policistům vdycky vyhýbala, podvědomé i úmyslně. I v ní, jako v tolika jiných lidech, cosi přeívalo z minula. Snad obava, snad jetě trochu nedůvěra …

S dítětem, které vlekla za ruku, přeběhla prázdnou vozovku.

Prosím vás, pánové, prosím vás!

Otočili se a hleděli na ni překvapeně. Byli to dva mladíčci, sotva po vojně. Nemusela říkat nic, sami pochopili, e se něco stalo.

Ztiila hlas, aby ji snad ani dcera neslyela.

V parku, tamhle v parku ..zajíkala se rozčilením, je tam … klečí člověk … mrtvý … někdo ho zabil… má … a jetě víc ztiila hlas, e tomu ji téměř nebylo rozumět.

Coe? Co má? Nechápali stále mladíčci.

Nemá hlavu … leí vedle … na zemi… Byla neastná z toho, e se nedokáe vyjádřit, e je tak poplaená.

Počkejte, paní, uklidněte se, chlácholil ji strámistr. Co se vlastně stalo?

Je tam v parku!

Květa Maková zkoncentrovala vekerou sílu, vůli a energii. Ukázala přes ulici, mezi tmavý ivý plot k ostrůvku zeleně uprostřed náměstí.

Mladíčci zváněli. Moná končili směnu, moná teprve začínali.

Podíváme se tam, děkujeme! a jetě jí předpisově zasalutovali.

Květa Maková od nich prchala takovým tempem, jako by na tom záleel celý její dalí ivot. Malá jí sotva stačila.

Policisté ji jetě sledovali pohledem.

Musela chytit parádní ok, prohlásil jeden, podle iroké výslovnosti odněkud z Moravy. Druhý přikývl a zapálil si cigaretu.

To půjdeme se tam podívat.

Přeli ulicí, která se zvolna zaplňovala, a ponořili se do parku. Rozednívalo se. Při sněhu a náledí cesta uzavřena  hlásal nápis. A vedle byl jiný: Cesta jen na vlastní nebezpečí.

I tak bylo vidět, e na rozhraní mezi trávníkem a záhonem poloklečí, pololeí člověk.

Doli jetě blí.

Vedle ztuhlého těla leela lidská hlava, zcela oddělená od trupu; krví podlité a vypuklé oči skelně zíraly do neurčitá.

A do prdele, ulevil si kouřící strámistr a vtáhl dým tak mohutně, e ze zbytečku cigarety opadal popel.

Měla pravdu! A my jsme si ani nepoznamenali její jméno!

Ani jednomu nebylo moc do zpěvu.

Takové nadělení, a jetě budou řeči!

No tak snad abysme to ohlásili, ne? prohlásil Moravák, ztuhlými prsty se chopil vysílačky a namačkal kód …

Jestli je prej opravdu mrtvej? rozčiloval se pak u aparátu.

To jsou teda blbý otázky! Kdy nemá hlavu!

Jetě chvíli se dohadoval s centrálou.

Máme tu počkat, a přijede výjezdovka, aby tu zbytečně nikdo neočumoval a nedělal se rozruch, memoroval pro sebe i kolegu Moravák. A jeho kolega přisvědčoval, zimomřivě přitom přelapuje z nohy na nohu.

No jasně, kvůli stopám.

Ztěka se otřásl a zapálil si novou cigaretu, snad aby se zahřál.

Hlavní cestou parku procházeli lidé spěchající do práce. Začalo drobně poprchávat.

II.

Telefon dlouze zvonil. Kapitán Hladík pohlédl tím směrem spí odevzdaně ne nepřátelsky. Neměl rád, kdy ho někdo po ránu ruil dřív, ne si stačil uvařit čaj a vysrkat jej tradičně z čínského porcelánu.

Nebylo vyhnutí. Telefon zvoní neúprosně.

Hladík přeel od vařiče, který stál na poličce u dveří, a k oknu. Spravily to tři kroky. Pracovna éfa mordparty na kriminálce nebyla moc velká.

Chvíli drel sluchátko a naslouchal.

Ano, ovem.

Kdy zavěsil, zůstal jetě chvíli stát a jakoby zaujat něčím venku, hleděl skrz pinavé okno. Snad rozvaoval.

Copak se děje? zeptal se Petrák s nejasnou zlou předtuchou, nějakej průser, co?

Poručík Petrák, stejně jako ostatní kmenoví spolupracovníci a Hladíkovi kolegové, u jeho reakce dobře znali.

Jo, připustil kapitán. A dost velký. Dalí mord.

Třicátý devátý, prohlásil lakonicky Kučera.

Ano. Znamenalo to u třicátou devátou vradu v městském rajónu za poslední kalendářní rok.

A kde?

V parku na Karláku … Nějaký mu. Dekapitace.

Coe?

Někdo mu usekl hlavu, vysvětlil Hladík spoře. Nepochybuji o tom, e to i tentokrát provedl anatomicky dokonale.

Jasně, jako ten, co porcoval Vranskou.

Ale nikdo se nezasmál. Celý tým, vichni přítomní na poradě, ztichli. Byl to toti čtvrtý případ, čtvrtý obdobný případ za poslední tři měsíce. Tady nebyl namístě ani černý humor.

Vichni předchozí mrtví byli také mui. Vichni byli nalezeni s hlavou oddělenou od těla na nějakém málo frekventovaném místě Prahy.

Take kdo?

Podívali se po sobě. Nikomu se do téhle rachoty moc nechtělo. Jedno bylo jasné: veřejnost bude jetě víc vyděená ne dosud.

Celá Hladíkova parta byla, popravdě řečeno, v posledních měsících vytíená a přespříli. Kučera pracoval na tlupě paeráků dováejících drogy z Orientu. Petrák řeil vradu čtrnáctileté kolačky v okolí Prahy. A Seidl i Steiner na tom nebyli lépe.

Snad jediný, kdo jetě neměl ádný konkrétní úkol a přicházel tedy v úvahu  byl poručík Beran, kterého převeleli k posílení Hladíkova odděleni z ministerstva sniujícího své administrativní sily. Byl prověřen pro práci u policie, a tak se objevil na kriminálce.

Zatím se příli neprojevil, spíe se drel jaksi stranou. Nikdo z kmenových krlminallstů neměl čas ani chu ho zaučovat, protoe sami nevěděli, kde jim hlava stojí. Obrovský nárůst kriminality v posledním období překonal vekerá očekávání a ani prognóza do budoucna nebyla příli růová. Měli-li udret krok s tím přívalem, museli vichni pracovat často i dvacet hodin denně a kolikrát se ani nedostali domů.

Poádali o posilu. Přidělili k nim sice právě poručíka Berana, ale i nadále místo deseti kvalifikovaných kriminalistů muselo tady stejnou práci zastat pět. Kdo by se staral v takové situaci o zaučování nováčka?

Beran podvědomé cítil, e mezi tuhle sehranou partu profíků nepatří, e je jen zdruje. I kdy mu to nikdo nedával najevo, naopak, snaili se, seč mohli, zasvětit ho do veho za pochodu. Beran se vak pořád drel zpátky, zčásti z ostychu, aby něco nezkazil nebo neudělal nějakou hloupost, zčásti i proto, e byl prostě uzavřený typ. Introvert, trochu bolestín obrácený do sebe, bručoun a samotář. A snad i poněkud smolař. Nebyl zlý. Jen ztrátu existence ministerského úředníka pod penzí nesl jako pohanu a nespravedlnost, jako společenskou degradaci a uráku. Měl pocit, e se mu za zády vichni poklebují, e o něm hovoří, kdy je nepřítomen, a kdy náhodou vejde do místnosti, raději ztichnou a mluví o něčem jiném. Hodně ho vak poznamenaly i rodinné trable, které vyvrcholily zároveň s těmi profesionálními.

Před měsícem se rozvedl.

Myslíte, e vám budu opravdu něco platný?” To nebyla otázka, spí upřímně míněná pochybnost.

Musí si zvykatr jinak to nejde, prohlásil Hladík, a tím to pro něho bylo hotové. Na novém případu s ním prostě bude pracovat poručík Beran.

Nikdo jiný k dispozici není a v ulicích jsou prakticky denně vichni, kdo mají ruce a nohy.

Mordparta kapitána Hladíka se skutečně nenudila. V posledních měsících se objevily vrady, s jakými se doposud nesetkali. Vedle loupených přepadení a vrad taxíkářů a prostitutek, tedy osob pohybujících se blízko podsvětí, se objevilo mnoství zločinů s novými, dosud nevysvětlitelnými vazbami a vztahy, které dříve neexistovaly.

e by vyřizování účtů? Jako s těma useknutýma rukama kuchaře z jedné praské pivnice? Anebo ostřejí varování určené někomu jinému? Či rituální vrada?

Podobnými úvahami jejich porada skončila. A teprve dalí dny mohou vnést do případu více světla.

Pojedem? vyzval Hladík nového kolegu a zvedl se.

To byl obvyklý signál, aby se tým rozprchl po svých. Jen Kučera se jetě zdrel.

Myslí, e to má něco společného s tím zastraovacím terorem?

S jakým to myslí?

S těmi dosud neobjasněnými teroristickými výbuchy ..

Hladík jednoznačně zavrtěl hlavou.

To by mohlo napadnout jedině laika! Vdy je mezi tím zcela zásadní rozdíl! Výbuchy přece směřovaly předevím na místa, kde se shromaďuje hodně lidí. Náměstí, koupalitě, obchodní dům, nádraí… Vdycky a vude ve vech zemích je to stejné: výbuch má vyvolat paniku, nejistotu, obavou z prostor, kde se vyskytuje hodně lidí. Zatímco tyhle brutální vrady, a jsou jakkoli otřesné, se vdy páchají na místech, kam nikdo nepřijde a kde je tedy naprostý klid a nehrozí, e se tu najednou objeví náhodný svědek, který by mohl zasáhnout a předem připravený zločin zmařit!

A co kdy jediným důvodem těhle vrad je vyvolat paniku? Zaili jsme to přece u kolikrát, nedal se odbýt Kučera. I on byl paličák, a kdy měl nějakou teorii, drel se jí slepě jako buldok. Můe to přece být rub stejné mince, prostě akce izolovaného nenávistného jedince, který se společnosti za něco mstí.

Ovem, moné to je. Ale málo pravděpodobné! Vem si třeba způsob provedení, celkové aranmá zločinu. A tady najde ten diametrální rozdíl.

Bylo zřejmé, e Hladíkovy vývody Kučeru přesevechno příli nepřesvědčily. Ostatně v tomto počátečním stádiu poznatků i vyetřování se mohlo pouze akademicky usuzovat. Nic víc.

Beran postával rozpačitě ve dveřích, váhal, zda má vyjít na chodbu nebo počká tady. Pro jistotu předstíral, e nad něčím přemýlí a e se ho tahle debata netýká.

No tak zlom vaz, éfe, prohlásil nakonec Kučera a zvedl palec do výe.

Hladíkovi vak celou cestu na Karlovo náměstí vrtala hlavou jiná věc a stále se k ní musel vracet: čím vlastně byly spáchány ty předchozí vrady? A čím tato?

V něčem má Kučera moná pravdu a Hladík uznával, e jakási nejistota hlodá i v něm: izolovaný drastický zločin můe přece ve své podstatě působit na veřejnost stejně jako teroristický útok. Zejména, kdy se takový čin opakuje. A tenhle se opakuje u počtvrté!

Hladík sí v duchu promítal vechny předchozí případy. Jak asi vypadá ten nejčerstvějí, poslední? Najde se konečně nějaký spojující most, nějaký nástupní ostrůvek, odkud budou moci vyetřovatelé při pátrání vycházet?

Vůz praské kriminálky zastavil na parkoviti před kostelem Svatého Ignáce. Rozsáhlý prostor podél parku byl prázdný, nestálo tu ani jediné vozidlo. Policisté jej na obou koncích zahradili a odkazovali zájemce jinam. Na parkoviti zůstala jen jediná oputěná bílá kodovka, zřejmě nepojízdná.

Pane kapitáne, co ode mě očekáváte?” zeptal se Beran neastně a s náznakem trpkosti. Budu tady spí jenom překáet!”

Hladík u stál na chodníku a v duchu uvaoval, člm to je, e ho Beran někdy tak tve. Nevyvolával ani trochu soucit, spíe naopak. Hladik měl dojem, e ho zlomyslně a potměile provokuje, a měl co dělat, aby nepronesl nějakou jízlivou poznámku.

Vybavil si velmi vzdálenou vzpomínku z dětství, kdy jedna ze spoluaček ve třídě nevýslovně ječela, kdy ji straili housenkou nebo íalou. Strkali jí za krk listí a trávu a ona přitom v hysterickém oku řvala a křičela, samozřejmě k obveselení svých vrstevníků. Přímo si tak říkala o to, aby ji pokoueli jetě víc.

Beran byl stejný případ, jen v trochu jiném balení.

Z obou stran parkovitě fungovala neprodyná uzávěra. Někdo asi rozhodl, e sem nemají vjídět auta, a tak dva policejní vozy přehradily vjezd na parkovitě i výjezd. Zmatení a povětinou rozespalí řidiči blikali dálkovými světly, jako by se nechtěli smířit s tím, e jejich obvyklé a zaběhlé parkovací místo je nepřístupné; troubili a pak I couvali, vytvářejíce náhlou zácpu a dokonalý dopravní chaos.

Koneckonců, tohle není moje starost,” zabručel Hladík a kývl na Berana, který moural do sychravého rána.

Nejkratí cesta, aby nemuseli obcházet na cestičku, vedla skrze průhledné a olapané křoví. Zřejmě se tu ve dne prohánějí a hrají si děti.

I z chodníku na parkoviti bylo prořídlými křovinami vidět, jak výjezdová skupina systematicky prověřuje terén, metr po metru.

Parádní práce,” konstatoval jeden z muů výjezdovky, kdy spatřil kapitána Hladíka, s ním se léta znal a s ním pěkných pár případů společné řeil, hlavička čistě oddělená od tělíčka. Stejně jako v Krčském lese. Ten člověk musí mít děsnou páru.”

Vypadá to na stejného pachatele?” vyzvídal Hladík.

Podle veho ano, technika je stejná.

Nezasvěcenému se mohlo zdát, e se v tomhle podzimním parku, v mlnatém ranním oparu, natáčí nějaký nový horor á la Hitchcock.

Dva mui pozorně prohlíeli trávník v okolí, kousek po kousku, a reflektor klouzal po zmrazcích.

Podíváme se na to,” navrhl Beran, který stál v polobotkách na okraji zpola zmrzlé kalue a jednu rozvázanou tkaničku si nevědomky coural v blátě.

Hladík přikývl.

Zjistili u totonost toho mrtvého?

Nemá u sebe ádné doklady. Jenom klíče, peněenku a dva lístky na tramvaj. V jedné kapse měl jetě nějaký zmačkaný kus papíru, asi poznámky. Vypadá to jako vytrené z linkovaného bloku, moná ze kolního seitu. Zjistíme to přesně a v laborce. A taky co tam bylo napsáno; Inkoust se toti rozpil, písmo je nečitelné.

Kapitán opět přisvědčil.

Zastavili se u mrtvého. Leel stále jetě ve stejně nepřirozené poloze tak, jak ho objevili. Hlava trčící v záhonu, jako by satá gilotinou.

Vidíte? ukázal Beran.

Ano… A co?

Přece ty oči! Není v nich překvapení, spí úleva.

Skutečně, to musel Hladík připustit: mrtvý se tvářil, dalo-li se to tak nazvat, vyrovnaně. Podle obličeje tomu mui mohlo být pětačtyřicet, nejvý padesát. Měl lehce proedivělé vlnité vlasy a na kořeni nosu rýhu, jakou mívají ti, co nosí brýle.

Brýle tu ale nikdo nenael. Pokud je měl na očích, moná, e odletěly dál na trávník. Jsou-li tam, jistě se najdou. Ostatně, a se docela rozední, chlapci z výjezdovky pročeou znovu celý záhon a vezmou vechno, co by se k případu mohlo vztahovat.

Se zajiováním průkazního materiálu mají koneckonců největí praxi nejen proto, e soustřeďují nejrůznějí kriminalistické profese, ale i proto, e se objevují na místě činu jako první. Mají zkuenosti z vyetřování terénu u loupených přepadení, náhlých úmrtí, znásilnění i vrad. Jen Hladík s nimi spolupracoval mnohokrát za rok. Věděl, e se na ně můe spolehnout a nikdy je nerozptyloval zbytečnými otázkami a vysvětlováním. Byli to prostě profíci na svém místě.

Přicházel nejspí od Ignáce, meditoval nahlas, el sám, anebo s někým? Přímo s vrahem?

Beran si zřejmě připadal jako ve kole, kdy ho někdo zkouí u tabule a on si není jist správnou odpovědí.

Spí sám, protoe kdyby byl někdo za ním, asi by neel klidně, ale otočil by se.

A co kdy neslyel?

V takovém nočním tichu tady musí být slyet vechno.

Beran měl pravdu. Obě la nejspí s vrahem zároveň, moná se spolu i bavili. Útok byl natolik nečekaný, e se obě ani nestačila vyděsit, polekat. Netuila, co ji čeká.

Anebo s tím byla smířená?

Zkouejí si představit noční ticho. Jen dva osamělí lidé, kteří spolu moná hovoří, moná se hádají, moná mluví jen jeden z nich.

A pak najednou konec. Dutý zvuk. Třesknutí a pád na zmrzlou půdu.

A potom zas jen noční ticho a chvatné kroky, které se asi rychle vzdalují.

Nebo jetě se zvráceností vychutnává svůj hrůzný čin?

Kdo je ten neznámý vrah? Jak asi vypadá? Co ho ene k tak brutálnímu vradění? A podle čeho vybírá své oběti?

Je to ílenec? Mstitel?

,,Jak rychle můeme zjistit, kdo byla obě? ptá se Beran.

Celkem rychle. Kdy dáme snímek do televizního pátrání, někdo se ozve, kdo ho pozná. To je u ověřeno. Nejlepí je mimořádná pátrací relace v hodně sledovaném vysílacím čase. Má to ovem jeden háček.”

,,Paniku, co?”

,,Ano. I kdy budeme mluvit zaobaleně jen o velmi závaném trestném činu, ústním podáním se informace rozíří jetě rychleji ne v novinách, rádiu nebo v televizi. Ani se nestačíme divit. Ale panika a případná fáma vznikne, i kdy neřekneme nic. Fámy vyrůstají z ničeho, nebo spí téměř z ničeho, a jestlie mají racionální jádro a ivnou půdu připravenou strachem, nikdo je u nevyvrátí.”

Hladík se sklonil k mrtvému tělu.

Mu byl oblečen nenápadně jako mnoho podobných muů jeho věku. edé kalhoty, pásek s mosaznou přezkou, bílá koile a kravata s jemnými prouky a tmavě modré sako se zlatými knoflíčky. Přes záda měl přehozený tmavě modrý baloňák.

,,Není vám to nějak divné,” zeptal se Beran, ,,proč si dával kabát jen tak přes ramena? Je přece dost zima a v noci zvlá, take není důvod, proč by měl venku chodit jen tak nalehko, jakoby frajersky!”

Beran se teď rozhorlil tak, e prvně mluvil zřetelně a nahlas a Hladíka tím docela příjemně překvapil. Upřímně řečeno, nikdy si o Beranovi nemyslel, e by byl hloupý nebo neschopný, podezříval ho spí z určité lenosti měnit své navyklé stereotypy. Snad si o něm myslel, e práci na kriminálce trochu podceňuje. Jakbyne, ministerský úředník, a najednou obyčejná praxe!

Nemohl zabránit tomu, aby se na Berana neusmál.

Jsou dvě monosti. Buď vyel odněkud poblí, třeba z nočního podniku nebo z auta a jetě si nestačil z nějakého důvodu kabát obléknout. Anebo si ho z nějakého, také dosud neznámého důvodu, svlékl.”

Ale to by znamenalo, e mu ho pak zpátky přes rameno přehodil vrah!”

Kapitán přisvědčil. Jetě víc ne neobléknutý kabát ho vak zaujaly podráky bot pevně zaryté do polozmrzlé země, s pískovým rámečkem navrchu.

Kudy ten člověk chodil předtím, ne dolo k tragédii? V písku?

Hladík usoudil, e v tomto okamiku u není na plače, tedy na místě činu, nic platný. Teď musí urychleně shromádit materiál a ponořit se do pátrání, dát dohromady vechny nitky současné i z minulých případů. Jistě tu nějaké propojení je, jenome kde začít? Nesporně od oněch analogických či jen shodných faktů.

Pomourné ráno, vlezlý chlad a potřeba zahřát se někde v ústraní hltem něčeho teplého Hladíka naladily přímo neovladatelnou chutí na čaj, kávu, grog, prostě cokoliv, co by zateplilo útroby. A také se mu prostě u nechtělo dál postávat na trávníku.

Koneckonců bistro U Fausta není tak daleko.

,,Pojďte, dáme si snídani, navrhl Beranovi a zamířil bez zaváhání z parku a přes nástupní ostrůvek tramvaje na druhou stranu ulice. Červený faustovský vývěsní tít svítil na dálku.

Dvě volná místa u okna jim umoňovala sledovat výlohou nejen ruch na ulici, ale skrze prořídlá křoviska i co se děje v parku.

Hladík usrkával čaj. Beran míchal usilovně kávu a mlčky, stejně zamyleně jako jeho éf, hleděl ven. Nemluvili.

V bistru byli vlastně jedinými zákazníky vyjma stařeny, postávající u barového pultu a cosi tvrdoíjně, nesrozumitelně drmolící bezzubými dásněmi. Byla pinavá, zacákaná.

Hladík ji chvíli bezděky pozoroval, pak ale jeho pozornost opět připoutalo dění venku, černé auto pohřební sluby se marně snailo najet na obrubník a vjet do nitra parku. Prokluzovalo to a spojka trpěla. Konečně se vůz vyplhal.

Havrani u jsou tu pro něj. Musíme zařídit fotodokumentaci. Vem si to na starost, kdybychom ji potřebovali jetě dnes.

Poručík přisvědčil očima.

Hladík dopil a zvedl se.

Myslíte, e vrah bude pokračovat? zeptal se najednou Beran a Hladík se zastavil na místě.

Asi ano. Dokud ovem nezjistíme důvod, proč to dělá. A taky, jak si vybírá oběti.

Vůz kriminálky na ně čekal s nastartovaným motorem a ofér, očekávající výtku, e ničí u tak dost mizerný praský vzduch dalím smogem, raději rovnou a předem vysvětloval.

Člověk by tu jinak zmrznul!

Hladík mávl rukou. Ze veho nejmíň měl chu cokoliv vytýkat. Teplý čaj, vypitý u Fausa, ho teď hřál v aludku a v hlavě se mu pletly docela jiné mylenky.

Nejhorí okamiky proíval při pátrání vdy na samém počátku, ne se zachytil něčeho konkrétního a hmatatelného, od čeho pak mohl postupovat dál, dopředu nebo zpátky. Jene v tomhle případě se jetě nemá od čeho odrazit.

,,Seeň si dohromady ty předchozí případy, abys mohl srovnat způsob provedení. Musí být rychlejí ne noviny, poádal Berana a rovnou z vozu zamířil do své kanceláře. Pokyn, který dal, měl svůj smysl. A dosud, bohuel, vechny čtyři případy figurovaly izolovaně v jednotlivých obvodech, kde se udály. Na kadém tedy pracoval jiný tým kriminalistů. A tenhle poslední případ dostala Hladíkova mordparta.

Bylo tedy zapotřebí najít jednotící nit, srovnat vechny, jistě různé typy pátrání a postupů a zvolit jen nejperspektivnějí. Prostě nejet na několika stavech najednou, ale vybrat ten nejkvalitnějí.

xxxx

Hladíkovo přání, aby se o novém mordu okamitě nedozvěděla veřejnost, se pochopitelně nesplnilo. Kolem oběda se v jeho kanceláři objevil nadporučík Kučera s čerstvým vydáním Poledního listu v ruce.

Mával jím jako vějířem.

,,U jsme zase slavný, éfe! prohlásil.

Neznělo to moc optimisticky. Hladík jen natáhl ruku.

Uka!

Poledník měl hned na první stránce mimořádně výrazný titulek. TEROR NAD MĚSTEM  A POLICIE SPÍ

Řekni, kde ti novináři berou tak rychle informace? divil se Kučera, který článek bezesporu přelouskal.

Hladík se začetl.

Dnes včasných ranních hodinách byl v parku na Karlově náměstí učiněn hrůzný nález. Byl to muský trup bez hlavy. Ta vak vězela, zřetelně oddělená od těla, vedle v záhonu.

Je to ji čtvrtý případ podobné bestiální vrady! Můeme se divit naim enám a vem občanům, e se bojí večer vycházet ven?

Kdy bude v Praze zase bezpečno?  ptáme se otevřeně pana ministra vnitra.

Podle naich informací policie dosud tápe a není schopna odpovědět na zásadní a pro veřejnost nesmírně důleitou otázku, toti  kdy tak nebezpečného a surového vraha dopadne. Proslýchá se, e to nebude hned tak. Znepokojená veřejnost soudí, e se jedná o teroristickou organizaci, její kořeny vedou kamsi a do Orientu, vidí i souvislost mezi teroristickými útoky a čtyřmi nesporně rituálními vradami. Neskýtá historie arabských zemí dostatek příkladů k zamylení, zejména srovnáním s rafinovanou krutostí’, popravami a krevní mstou? Můe tu svou roli hrát i náboenská nesnáenlivost? Bude Praha dalím evropským městem, kam se přenesou muslimské způsoby vyřizování účtů?

Kdo byl poslední obětí, jetě není známo. Nepochybné je, e to byl mu vyího středního věku. Vyetřovatelé se domnívají, e vraha zřejmě znal a el s ním do parku společně. Co se odehrálo pak? Nevíme. Důleitým poznatkem vyetřování vak je, e oběti se neztratily z peněenky ani mince, ani bankovky naí měny (by! to tedy občan naeho státu?). Nelo tudí o loupené přepadení, ale zato byla obě nalezena zcela bez dokladů.

Snad také éf praské mordparty kapitán Jiří Hladík, který si doposud poradil i s jinými náročnými případy, bude moci nyní uplatnit své kriminalistické schopnosti a kombinační um a dokáe v dohledné době zbavit Praáky děsu a obav z netvora, který tak otřesným způsobem vradí. Město se vzpamatuje teprve ve chvíli, kdy pachatel bude odhalen a po zásluze potrestán: Bude i na něho se vztahovat shovívavost poslanců hlasujících proti trestu smrti?

Hladík dočetl a odloil noviny na stůl. Proč si, ksakru, kdekdo myslí, e v téhle vradách je něco teroristického?

Jestli má chvilku, pomoz Beranovi s těmi vyetřovacími spisy, a se pohnem z místa. Pak se na to společně podíváme, to by v tom byl čert, abychom v nich nenali souvislost!

Věděl, e Kučeru trochu otrávil a proti své vůli se začal usmívat.

Z blízké kostelní věe právě odbíjelo poledne.

III.

Chvíli stál u okna a díval se skrz orosené tabulky do zahrady. Listí z mohutného ořechu dávno opadalo a veliká stará kůlna pokrytá dehtovým papírem vypadala jetě větí ne ve skutečnosti byla. Z vlhké půdy se odpařovala voda. Na tuhle zahradu pronikalo slunce jen výjimečně, na chvilku, mezi koatými větvemi. Jinak byla spíe stinná a tmavá.

Něco-ho naladilo do úsměvu, nenápadného, ale přece jen úsměvu. Odvrátil se od podzimní nálady venku a mimoděk, jako by chtěl udret vzpomínku, dýchl si do dlaní.

I uvnitř bylo chladno, oheň přes noc vyhasl a opukové zdivo starého přízemního domku, nejstarího v celé čtvrti, jako by vtahovalo revmatickou vlhkost podzimu. Stačilo, aby kamna vyhasla jen na několik hodin a teplota v místnosti poklesla, a u se vude rozpínalo vlhké chladno, vlezlé a nepříjemné, které člověka uspávalo do jakési letargie. Nebylo divu, e lákala představa hořícího krbu, který by nikdy nevyhasínal.

Doel k příborníku a otevřel prosklenou barovou přihrádku, vzal láhev becherovky a nalil sl do sklenice. Bylo to hořké a sladké zároveň. Otřásl se, oblízl rty a opět se vrátil k oknu.

Venku drobně mrholilo, nekonečné a tvrdoíjné, jako by se zataená obloha ji nikdy neměla protrhat. Těké mraky na ní spočívaly jako zavěené závaí. Smutný a nostalgický, snad přímo melancholický listopad v oputěné končině na periférii, ve vilové čtvrti, která dávno ztratila svůj lesk.

Stékající dé odhalil na protějí stěně, na průčelí kůlny, starý a dávno zalý firemní tít. Václav Počepický, obchod dřívím.

To vak byla úplné jiná historie, dvě generace před ním. Kde by se tu dnes vzal sklad s palivovým nebo stavebním dřívím? I kdy, hodil by se.

Ani pokročilá ranní hodina nepřináela víc světla. Musel rozsvítit, ale vydrel stát u okna a stále se, zdánlivě bez příčiny, usmíval.

Konečně cukla branka a ke dveřím směřovala zmáčená postava v peleríně. Ne stačil dojít do chodby, ozvalo se klepání. Zvonek v tom vlhku asi nefungoval.

Haló, je tu někdo? Pane Počepický!”

Opatrné otevřel dveře a s prstem na rtech, jako by chtěl zdůraznit, e ticho v domě není náhodné, ale záměrné, prohlásil:

Ano, samozřejmě, k vaim slubám.”

Listonoka vela a vytřásla si z vlasů krůpěje vody. Rozevřela kabelu a chvíli listovala v papírech.

Tady mi to podepite!”

Naklonil se a nakrabal nečitelný podpis na místo, kam ukazovala. Poačka odpočítala třináct stokorun, jednu dvacetikorunu a kovovou pětikorunu, naslinila prst a obřadně vysázela Invalidní důchod na poličku u dveří. Jen jednou za měsíc sem přináela peníze. V téhle čtvrti, směřující ze stráně dolů k potoku, mezi reprezentativními vilami bývalých boháčů, kteří si tu za první republiky postavili své haciendy, vypadal zdejí domek jako pastouka.

Nechodila sem ráda, protoe tu málokdy potkala ivou dui. Vichni čekali na těch pár stovek důchodu zalezlí uvnitř. Téměř ádné z těch setkání nebylo příjemné.

Kdysi, před válkou, tu moná bývalo veselo, zahrady byly prosluněné a terasy plné dobré nálady. Herci, reiséři, sochaři, podnikatelé i továrníci si ve svých zdejích budoárech potrpěli na společnost a návtěvy. Kousek odtud fungovalo dokonce lesní solárium a baantnice.

Přeel čas, majestátní vilky zchátraly, zahrady zarostly, ploty zrezivěly, keře a stromy, dlouho neoetřované, se z okrasného porostu změnily na téměř pralesní houtinu. Obraz dekadence a zanedbání, jaký by si nevymyslel ani Fellini, kdyby měl natáčet úpadek měanstva v Čechách. Omlácené a vlhké fasády, rozbité sochy, povalené sloupky …

,,Děkuju pěkně, prohlásil zdvořile. ,.Nedala byste si se mnou skleničku něčeho na zahřátí?

,,Kdepak, zavrtěla hlavou, mám před sebou jetě spoustu donáek! I kdy, popravdě řečeno, stopička alkoholu by jí vůbec nevadila, spíe naopak. Ale necítila se v tomhle domku nějak ve své kůi a vůbec nerada zůstávala uvnitř. Byl to spí jen pocit ne jasný důvod, ale nemohla si poručit. Připadala si bezpečněji na ulici.

To je koda, Adriena by si jistě ráda dala s vámi. Díval se na ni, jako by ji chtěl proniknout pohledem.

Malinko zaváhala, nechtěla urazit a člověk nikdy neví… a snad by nakonec svolila, kdyby víc naléhal.

Viď, Adrieno, zavolal do tmy, kde se daly tuit dveře do pokoje. Nikdo mu neodpovídal.

Jetě spí. No tak přítě! A velice rázným pohybem, který překvapivě kontrastoval s předchozí vlídností, vystrčil poačku za dveře.

Snad jsem se ho něčím nedotkla, uvaovala poačka a nasála vzduch. Zvlátní odér ji provázel i venku.

Jak podivné zápachy musela za svou slubu vystát! Od nevětraných, zatuchlých místností, směsi vlhka a píny, a po tlející hnilobu!

Na shledanou, křikla přes zamříované dveře a vyla brankou ven. Za oknem ji sledovala nehybná tvář a ona ten pohled cítila, dokud nezmizela v ohybu prudce se svaující uličky.

Teprve pak se Václav Poůepický odpoutal od okna a veel do lonice. Pečlivě a potichu za sebou zavřel, vyzul pantofle a nenápadně se přikradl k dvouválendě s rozestlanými peřinami.

Jak se cítí, Adrieno? Není ti zima?

Teplota v místnosti nebyla o mnoho vyí ne v ostatních částech vychladlého domu. Nemohlo tu být víc jak dvanáct třináct stupňů.

Já vím, lepí je zůstat pěkně v posteli a trochu si odpočinout. Jsi unavená, jakbyne! Co ty se, chudáčku, za celý den nadře! Já to přece dobře vím!

Na chvíli se odmlčel, jako provinilé dítě.

Anebo se zlobí, e jsem se včera vrátil tak pozdě?

Adriena neodpovídala, ale jemu to zřejmě nevadilo. S něnou účastí přistoupil k lůku a upravil jí pokrývku.

Dobře, tak si trucuj. Ale stejně to bylo kvůli tobě! Nestrpím, aby ti někdo ublioval! Oddychl zhluboka, jako by chtěl ze svých beder svalit těký kámen.

Copak by sis dala dneska k snídani? Na co má chu? Kakao, jako obvykle? Ale tentokrát vypije vechno a do dna, ano? A se nebudu dívat! Kakao, dobře, to bude nejlepí, vedl dál svůj monolog a přitom vycouval pozpátku a ke dveřím, nazul se do bačkor a zamířil do kuchyně.

I tady vedl dál svou řeč. Nádobí osychalo u dřezu a na plynovém sporáku v rohu u okna trčela osamoceně pouitá pánvička.

Mohl bych ti taky usmait vajíčka ..inspirovala ho, kdybys ovem chtěla… anebo přece jen to kakao?

Nalil vodu do konvice, krtl sirkou a zapálil hořák. Blikavě modrý plamínek se vějířovité roztáhl. Zatímco se voda hřála, nasypal do puntíkatého hrníčku tři líce rozpustného kakaa, přidal dvě kostky cukru a na podnos připravil rozkrojený rohlík, který namazal nejprve máslem a pak zavařeninou. Kdy byl hotov, vroucí voda u nadzvihovala pokličku. Nalil vrchovatě do hrnečku a kakao zapěnilo. Ochutnal ličkou, ověřil teplotu a chu. Byl spokojen.

Celý obřad vstupu do lonice se znovu opakoval. Vyzul si pantofle, doel potichu k posteli a poloil tác na noční stolek.

Adrieno, snídané! Měla bys ji vypít teplou, co myslí! Udělá ti dobře. Musí přece dostat něco teplého do aludku! Nebo bys chtěla, abych tě krmil?

Kdy se ani teď nedočkal odpovědi, posadil se do křesla vedle postele a stáhl po tlustém svazku leícím na mramorové desce. Otevřel ho asi uprostřed a jako vichni, co by potřebovali brýle na čtení, natáhl ruce s knihou co nejdál od očí.

Dobrá, něco ti přečtu, abys měla celý den o čem přemýlet. Je to tentokrát můj oblíbený alm dvacátý pátý. Tak dobře poslouchej!

Bylo slyet odtikávání velkých nástěnných hodin. Adriena se vak ani nepohnula.

Nadechl se a začal.

K Tobě, Hospodine, due své pozdvihuji. Boe můj, v Tebe naději skládám, nech nejsem zahanben, aby se neradovali nepřátelé moji nade mnou. A tak i vickni, kteří tě očekávají, zahanbeni, nebudou, zhanbeni budou, kteří se převráceně mají bez příčiny.

Odmlčel se a pohlédl úkosem na posluchačku, která ani teď nereagovala. Zřejmé mu to nijak nevadilo, protoe klidné pokračoval.

Cesty tvé, Hospodine, uveď mi ve známost, a stezkám svým vyuč mne. Dej, a chodím v pravdě tvé a poučuj mne, nebo ty jsi Bůh a spasitel můj, na tebe očekávám dne kadého. Rozpomeň se na slitování své, Hospodine, a na milosrdenství své, která jsou ode věků. Dobrý a přímý jest Hospodin, a protoe vyučuje hříníky své.

Pro jméno své, Hospodine, odpus nepravost mou, nebo jest veliká. Tajemství Hospodina zjevné jest těm, kteří se jeho bojí v známost jim uvodí smlouvu svou ..

Odloil blbli opět na stoleček a snail se zaostřit na odbíjející hodiny.

,,Nezlob se, Adrieno, musím u jít. Slíbil jsem to, mám svoje povinnosti a těm musím dostát stůj co stůj. Ale to vůbec neznamená, e bych na tebe zapomínal! V ádném případě! Taky ti slavnostně slibuju, e se dneska vrátím co nejdřív, abychom mohli být spolu.

Nechal leet její snídani na nočním stolku a vrátil se opět do kuchyně, přes tmavou a neosvětlenou chodbu. Na dřevěné lavicí vzal přes rameno kabelu, v jaké fotografové nosívají objektivy, a spěně vyel před vrátka. Předtím vak za sebou pečlivě zamkl na dva západy.

,,Raději pořádně, pobrukoval pro sebe,,.Adriena se sama bojí.

Vycházel takhle jako do práce denně. Byl sice u devátým rokem v invalidním důchodu, ale nedávno předtím pracoval skutečně jako fotograf. Míval dobré, originální, někdy a odváně okující nápady, alespoň to o něm tvrdili jeho kolegové. Fotografoval pro týdeníky jímavé obrázky i dokumenty, podle toho jaká byla potřeba, jaká zakázka a poadavek. Nevyhýbal se ničemu.

Obvykle odcházel o dobré dvě hodiny dřív, tentokrát se ovem zdrel, protoe musel počkat, a mu listonoka přinese důchod. Byl to jediný oficiální zdroj jeho obivy, mimo toho, co dostal před třemi měsíci na ruku od jednoho bývalého astnějího kolegy fotografa. Tomu se naskytla záviděníhodná příleitost svézt se s výpravou do Jiní Ameriky, stát se dokonce členem té výpravy a pak měl s touto expedici projít celý kontinent. Cesta potrvá téměř celý rok.

Přítel si vzpomněl právě na něho a poádal ho, aby mu hlídal ateliér, občas zalil květiny a vybral potu ze schránky a hlavně aby dával pozor, aby ho někdo za tu dobu nevykradl. Dneska si zloděj takový oputěný ateliér vytipuje rázdva. Také by nerad přiel o vybavení a zvlá o fotoaparáty a videotechniku! Vyplatí se, aby někdo hlídal! Taková loupe, kdy se v oknech občas svítí, je přece jen méně pravděpodobná.

Ateliér byl v tiché ulici u Karlova náměstí, v posledním patře u půdy. Ale bylo odtud vidět daleko. Na ulici před domem a na opačné straně na dvorek, který vedl k druhému, zadnímu domu. A také do vzdálenějích míst, přes střechy novoměstských domů.

Cesta do ateliéru trvala Václavu Počepickému dobrou hodinu autobusem a jetě tramvají. Seděl na posledním sedadle a pozoroval z okna přes stříkance píny, jak venku ubíhají domy, obchody i lidé jako ve filmu. Tvářil se jetě zasmuileji ne jindy.

Vystoupil u dívčí koly. Na nástupním ostrůvku prodávali čerstvý Poledník. Nael v kapse drobné.

Vrada na Karlově náměstí! Policie na stopě! vykřikoval neúnavný prodavač novin, anebo nevědí nic?”

Koupil noviny, dal je prozatím do kapsy a zamířil do kopce kolskou ulicí. Nějaký policista tu kontroloval parkující auta a na ta, která neměla na palubní desce vystaveno povolení, připichoval za sklo předvolánky na dopravní inspektorát.

Policie na stopě! Uklíbl se. Copak tihle se zmůou na něco pořádného? Jetě tak honit lidi kvůli parkování, nic víc. Zastavil se hned u prvního vozu a ironicky sledoval policistu, jak se snaí zmrzlými prsty vyplnit dobře předvoláni a zasunout ho za stěrač. Policista byl natolik zaujat svou činností, e lelkujícího chodce ani nevnímal, anebo prosté předstíral, e mu nevadí. Kdy svou práci dokončil, jakobynic pokračoval zpátky, z kopce dolů. Zřejmě ani netuil, e na něm ulpivá pohled, který má a do poslední chvíle, dokud nezmizel za dveřmi sluebny, v zádech.

Václav Počepický, vnuk byvího podnikatele, sám invalidní důchodce, neměl policisty v lásce. Nic mu neudělali, neměl tedy ádný zvlátní důvod, ale prostě ho rozčilovala kadá autorita. A navíc měl pocit, e policie je zaujatá proti obyčejným lidem. Prostě neměl ji rád.

Na chodníku před domem tu a tam leel pozůstatek věnčících se psů, kterých tu v okolí ilo mnoho. Zejména večer se ulice měnila v promenádu vech psích plemen, od malinkých pokojových mopslíků a po velké a respekt budící obludy.

el pomalu a pečlivé sledoval, kam lápne, aby nepřinesl něco z toho nadělení nahoru do ateliéru. Měl toti utkvělou představu, jí se nemohl nijak zbavit, e ve zbytcích psího trusu se vyskytují mračna bakterií a drobných parazitů, kterými by se mohl snadno nakazit.

Proel mohutnými, ale dlouho neopravenými vraty do průchodu a po pravé straně na známé schoditě. esté patro, bez výtahu. Musí to denně vylápnout.

V druhém patře jako by na něho někdo číhal za dveřmi. Jen se objevil, u se otevřely, ale jen na vzdálenost řetízku.

Pane Počepický, mám pro vás psaní. Vlastně je to pohled od pana Arnolda, ňekla jsem listonoce, a mi to dá rovnou, protoe vy tu schránku vybíráte jen občas. A kdyby tam bylo něco důleitého…”

Důleitého! To určitě! Nevybral ji akorát dneska, protoe spěchal, ale jindy kadý den. Baba je prostě zvědavá.

Josef Arnold je fotograf, majitel ateliéru u půdy. A Václav Počepický se stal jeho stráným andělem.

Tak děkuju, paninko, pravil poněkud odměřeně a natáhl ruku skrze dveře. Jakmile drel pohlednici, rychle ucukl, jako by měl strach, e mu ena přirazí zápěstí mezi futro a dveře.

Na pohlednici byla hora se zasněenou pičkou, Kilimandáro.

Mám se krásně, bude mrkat na snímky. Prostě fantazie.

Josef.

Jinak u nic. Ostatně, co by mu taky víc psal? Na dlouhé lítáme nikdy nebyl. Zato fotografovat uměl jako málokdo.

Václav Počepický se dál nezdroval. Neviděl důvod, proč by se měl vybavovat s neznámou, zvídavou enskou. S nikým tady v domě se nestýkal, jen občas někoho potkal na schoditi, s kým se u od vidění znal, pozdravil, a tím to končilo. ádné velké důvěrnosti. Přicházel ráno a odpoledne se obvykle vracel domů, jako ze zaměstnání, z denní směny. Jak slíbil, tak plnil. Vdycky měl a příli vytříbený smysl pro povinnost a spravedlnost, co ovem nejednou bývalo i zdrojem nedorozumění a konfliktů.

Zbývající poschodí ho poněkud zadýchalo, v posledním mezipa-tře musel dokonce na okamik zastavit. Viml si, e dveře na balkón někdo nechal pootevřené, jako by vítal sebevraha. Odtud by pád těla na dvorek byl zaručeně smrtelný. Ostatně asi před dvěma roky tam skočila sousedka, která bydlela hned pod Arnoldovým ateliérem.

Kdy otevřel dveře a rozsvítil, jeho a doposud zasmuilá tvář se rázem proměnila. Tady byl ve svém království, tady byl ve svém ivlu. Rozhlédl se s pyným úsměvem kolem sebe.

Na stěnách byly rozvěené, připínáčkem upevněné, velké portrétní fotografie. Postřehy detailů tváře, označené čísly od jedné do třinácti.

Václav Počepický se tvářil důstojně a spokojeně.

Vzal ze stolu, jetě v kabátě, černý fix a na podobizně s číslem dvanáct udělal na čele kříek. Zřetelný a čitelný. Byl to portrét asi pětačtyřicetiletého mue s poněkud vyděenýma očima.

Pak’teprve odloil kabát na věák u dveří a přezul se.

IV.

Kolem půl třetí odpoledne se na dveřích Hladíkovy kanceláře ozvalo nesmělé zaklepání.

Vstupte, prosím,” pronesl kapitán, zabraný do čtení nového oběníku, jednoho z těch, které v posledních dnech jeho pracovní

stůl doslova zasypaly. Nestačil je ani přečíst ani prostudovat, proto je odkládal na pravý roh psacího stolu, e a někdy později… A hromádka postupně bezútěně narůstala.

Mám to vechno!

Hladík odloil s nehranou lehkostí oběník na vyhrazené místo na stole a zdálo se, e je dokonce rád, nebo se mu tak samo nabídlo ospravedlnění pro jeho nechu číst úřední úvahy a pokyny.

Take co? vyhrkl na Berana. Tohle bylo toti něco docela jiného ne obvyklá lejstra a Hladík nemohl ovládnout trvalé vnitřní napětí, které ho hnalo bez odpočinku k dokončení nějakého případu.

Poručík se zakoktal.

My jsme … s Kučerou … s nadporučíkem Kučerou …

Já vím, přeruil ho Hladík stroze. A co jste objevili?

Mám o tom poreferovat?

Ovem. Sedněte si a povídejte! Hladík se vzepřel zády o opěradlo a zhoupl se na idli. Byl připraven vyslechnout cokoli. Beran se nesměle rozhlédl a pak si vybral křeslo u nízkého konferenčního stolku. Rozloil spisy úzkostlivě vedle sebe, aby se náhodou nepopletl. Připomínal studenta u státnice.

K prvnímu případu dolo zhruba před dvěma měsíci, v úterý pátého září. Mrtvé tělo bylo objeveno krátce po půlnoci v pusté části ulice za Stavovským divadlem, která slouí jako ohrada pro stavebníky rekonstruující budovu. Ulice je pro průchozí dlouhodobě uzavřena. Mrtvého objevil hlídač objektu, který el na pravidelnou obhlídku a spatřil cosi neobvyklého za ohradou. Mrtvý mu byl mladý, vybraně oblečený, a jak se vzápětí zjistilo, byl to dvacetipětiletý invalidní důchodce. Jmenoval se, tady to někde mám, ano, Vladimír Horák, a jak vylo později najevo, lo o specialistu, který provozoval nedovolenou pouliční směnu valut.

Take vekslák.

Beran se poněkud zarazil, nebo mu Hladík přetrhl nit.

Ano, prosím. Doma u něho pak nali půl miliónu korun a skoro za dvě stě tisíc marek.

Hladík hvízdl. Mohla by to být první etapa. Třeba někdo očekával, e u něho najde kupu peněz. Anebo, jetě pravděpodobněji, mohla to být promylená pomsta někoho od konkurence.

Hlava, zcela oddělená od těla ostrým nástrojem, byla nalezena na písku vedle leícího těla, v tratoliti krve. Tělo bylo podle nálezu z pitvy kompletně exsanguinováno … prostě vykrvácel. Vyetřující orgány konstatovaly, e se mohlo jednat o vyřizování účtů v podsvětí, kde se točí velké peníze. Ve spodní části Václavského náměstí se teď stále více objevují zahraniční veksláci, například jugoslávtí muslimové, Íránci a dalí, předevím arabské národnos-ti. Je zřejmé, e v jejich zemfch je stínáni hlav jetě dost běný způsob, jak odstranit neádoucí osoby.”

Vedle ukamenování ovem, znovu naruil Beranovo líčení kapitán, který pocioval přímo dětskou radost, e můe poručíka nějak pozlobit.

Tentokrát se vak Beran nenechal vyvést z konceptu.

U oběti nebylo nalezeno nic, čím by se mohla prokázat její totonost, neměla u sebe ádné doklady. Zato se, podle dokumentace, u něho nalo asi tisíc marek, sto padesát tisíc korun a devadesát amerických dolarů. Zajímavé je, e krátce předtím ten Horák ohlásil kráde dokladů a ádal o vydání nového občanského průkazu.

Něco zajiskřilo.

Jak se mohl dostat vekslák z Václavského náměstí v noci za ohradu u Stavovského divadla? To přece neni jeho rajón! A proč?”

Na to ovem spis neodpovídá, zřejmě jim to nepřilo divné. Přfpad byl prozatím odloen, protoe se nepodařilo v zákonné lhůtě najít dalí průkazné informace. Vechny stopy, které vedly k nějakému podezřeni, se nakonec ztratily v nedostatku faktů. V téhle oblasti kriminality se těko vyetřuje, vichni toti lou jako kdy tiskne a navíc je drí pohromadě síla točících se peněz.”

O tom u Hladík ovem věděl své. Zasmuil se.

Take nic podstatného. A druhý případ?”

Poručík Beran se s chutí nadechl a zalistoval v deskách.

K druhému případu dolo v polovině září. Přesné datum se neví a protoe se tělo nenalo hned, ale a po několika dnech a protoe to bylo v týdnu prudkých a vytrvalých deů, nebylo moné zajistit obvyklé stopy; terén byl měkký, rozmoklý. Bohuel ani tento mu, kterému bylo kolem pětatřiceti  později se věk potvrdil  neměl u sebe ádné doklady. A teď se podrte, kapitáne! I tenhle člověk ohlásil krátce před svou násilnou smrtí kráde dokladů! Dalo pěknou práci zjistit, o koho se jedná, protoe nebydlel v Praze, ale na Kladně, a pracovat dojíděl na důl Nosek do Tuchlovic. Jako by tu řádil vradící dokladový kapsář.”

Take po vekslákovi horník. Dá se z toho alespoň usuzovat, e vrah nemá ádnou vyhraněnou sociální preferenci. To třeba raloci na Jadranu mají prý nejraději české učitelky.

Ani tentokrát Beran nezareagoval na pílec vyslaný bez varování. Bral svou roli zpravodaje nesmírně váně a snail se vypadat co nejdůstojněji. Snad právě tohle drádilo Hladíka ke klukovinám.

Ona taková česká učitelka toti není povolání, ale diagnóza,” doplnil.

Snad ani tohle poručík Beran nevnímal.

Mrtvé tělo bylo ohryzáno od nějakých polních hlodavců a navíc

leelo na velmi nepřístupném místě, kterému se říká Dívčí skok.

To je v Divoké árce.

Tentokrát se Beran s úasem zarazil. Sám neměl tuení, e nějaká árka existuje, narodil se na Moravě a do Prahy přiel teprve před třemi roky. Nemohl ani vědět, e Hladík se blízko árky narodil a vyrůstal. Snad to bral jako oslnivou genialitu éfa kriminálky, i kdy samozřejmou, stejně jako se od oféra taxíku očekává, e má v malíčku vechny ulice a uličky ve městě. Nicméně Hladíkova autorita tím u něho zase o kousek vzrostla.

A způsob usmrcení? zeptal se kapitán.

Naprosto stejný jako v předchozím případě. Utnutá hlava. Podle etření vrah vynaloil značnou sílu a nástroj, kterým čin provedl, musel být dokonale ostrý.

Vrada, nebo poprava?

Prosím?

Napadlo mě, jestli se tu nejedná spíe o vykonání rozsudku, protoe na obyčejnou náhodnou nebo i připravovanou vradu mi to přijde příli násilně vykonstruované. Vradí se přece tím, co je po ruce  nebo co je nejrychlejí a nejúčinnějí. Co je nejméně nápadné a co obvykle vystraí obě a v posledním okamiku, kdy vlastně u nemá čas se bránit, ba ani si pořádně uvědomit, co se děje. Třeba střelnou zbraní, bodným nástrojem, ocelovou strunou. Ale tohle? Podle mě se k tomu někdo dlouze odhodlával a teď, podle nějakého nám dosud neznámého klíče nebo seznamu, prostě likviduje předem určené osoby. Nelze stanovit něco, co je spojuje? Myslím oběti? uvaoval nahlas Hladík.

Poručík Beran usilovně přemýlel.

Snad ta ztráta dokladů?

To je málo. Musí tu být jetě něco, bručel Hladík, určitě tu bude i dalí vazba. Kdy ne zaměstnání nebo politická aktivita, tedy něco, třeba nějaká příleitost, při které se vichni tihle lidé setkali.

Beran pokrčil rameny. Měl zvlátní pocit: věděl, e podobné úvahy jsou svrchovaně potřebné, ale nedokázal, nebo spí neuměl postupovat přísně logicky jako Hladík. Mylenky se mu rozlétávaly, jedna vytlačovala druhou tak překotně, e nenavazovaly, třítily se. Měl prostě v hlavě zmatek.

A třetí mrtvý?

Toho nali nějací manelé z Braníka, kdy věnčili svého psa a procházeli se brzy po ránu podél navigace. Ten jejich čtyřnohý miláček to vlastně vyčenichal. Bylo to týden po svátém Václavovi, tedy začátkem října, upřesnil Beran, který najednou znovu nalezl svou vnitřní rovnováhu. Nebyl-li dosud zkuenému Hladíkovi rovnocenným partnerem, tedy snad přinejmením učenlivým sekundantem. Ostatně sám si tuhle roli vybral a seděla mu jako na míru.

, Jělo leelo jen několik metrů ve stráňce, nebo spí na mezi, od plotu sportovního tenisového areálu Slovanu Státní pojiovna, kde se v sezóně denně pohybuje spousta lidí. Počátkem října vak zájem o tenis slábne, na antuce se nedá hrát a cvičit na stěně asi nikoho tolik neláká. Jinak by tělo odtud musel někdo zahlédnout. ,.Tenis se hraje ve dne. A k exekuci dolo nejspí v noci a mrtvola se nala brzy ráno.

Vrada se stala zhruba mezi devátou hodinou večer a půlnocí. Podle zjitěných indicii byl obětí RNDr. Martin Turek, asistent na stavební fakultě.

Hladík sáhl do zásuvky a vylovil arch čistého kancelářského papíru. Vzal propisovačku a něco si črtal.

Beran zdvořile vyčkával.

Take vekslák se jmenoval Vladimír Horák, tenhle byl dokonce vysokokolský učitel, doktor přírodních věd Martin Turek. A ten předchozí, horník, jake se jmenoval?

Beran zalistoval v dokumentaci. Chvíli hledal, ne se zorientoval. Ten druhý se jmenoval Pavel Stránský.

Hladíkova propisovačka klouzala po papíru a nepříjemně vrzala. Doktor Turek zřejmě odjíděl, či měl odjídět z bránického nádraí na chatu. Nikdo ale nedokázal vysvětlit, proč právě ve vední den a večer. Byly dokonce pochybnosti, jestli byl sám nebo s někým. Manelka ho asi čtvrt roku podezřívala z nevěry. Nala mu prý nějaké zakrtané inzeráty v Annonci, ale on jí vehementně popíral, e by si je zakrtal sám. Paní Turková také uvedla, jak ji okovalo, kdy nala v manelově psacím stole nějaké choulostivé fotografie a časopisy. Prostě porno. Zřejmě jejich vztahy nebyly docela v pořádku. V inkriminovaný den přiel domů dřív, ne chodila ona z práce, a nechal jí tam vzkaz, e musí nutně něco zařídit na chatě. Nic konkrétního.

A nali u něho aspoň lístek na vlak?

Ne. Buď mu ho někdo vzal, nebo si ho jetě nestačil koupit. Od pokladní na nádraí se nic nedozvěděli. Prý si cestujících nevímá. Hladík si odkalal.

A co Pavel Stránský? Co ten měl doma za trable?

Nic zvlátního. Byl sice rozvedený, ale na dvě děti platil řádně a včas. il v sídlitním třípokojovém bytě s ovdovělou matkou, k ní se po svém rozvodu přistěhoval.

A ten první? Horák?

Ten byl, pokud vím, svobodný.

Kapitán zavřel oči a pevně sevřel víčka, U u cítil nablízku nějaký nápad, mylenku, kterou chtěl uchopit, byla vak jetě příli vágní, nejasná a rozplývala se. Nepovedlo se. Potřeboval si upřesnit některé detaily, aby mohl poskládat mozaiku podle svého. e by árlivá manelka vyuila situace… anebo někdo jiný? e by vyuili momentálního zděení z brutální vrady, která byla moná jen izolovaným zločinem a navázali na něj? To ovem vyvracela technika vraedného počínání a podle veho i identický nástroj, kterým se zabíjelo.

,,A co, prosím pěkně, mohl dělat horník z Kladna v Divoké árce? zeptal se spí sám pro sebe Hladík.

,,Kdoví, to není ani v silách běného pátrání zjistit. Musel mít pro to ovem nějaký důvod, na náhlá vnuknutí toti nevěřím. Proč by jezdil na procházku do Prahy, kdy bydlí na Kladně a pracuje v Tuchlovicích? Jedině e by tam měl v árce nějakou schůzku. Ale s kým?

,,Třeba měl v Praze nějaké vyřizování. Divoká árka je na cestě, udělalo se mu nevolno, vystoupil z autobusu a el se projít.. Ovem! Jene jaké vyřizování, kdy o tom neřekl nic ani vlastní matce?

Horník, vekslák, vysokokolský učitel…

,,A co doklady? Měl alespoň pan doktor v pořádku doklady? ptal se dál kapitán.

Beran se spokojeně usmál, jako by na tuhle otázku právě čekal. Jako student, který se právě tohle perfektně naučil.

,,To je právě to překvapující. Doktor Turek sice jako jediný z těch tří neohlásil ádnou ztrátu ..poručík se významně odmlčel, .. jenome jeho manelka pak sdělila, e u asi tři dny doklady hledal, zřejmě je někde ztratil, ale nebyl si jist. Nemohl je prostě najít. Domníval se vak, e je jenom někde zaloil, byl to vědátorsky roztritý typ, na pořádek si moc nepotrpěl. Ale ty doklady se ani později nikde doma u nenaly, a tak vznikly velijaké komplikace, třeba kdy se vyřizovaly pohřební formality.

,,Musíme zjistit, jestli se doklady obětí někde později nenaly nebo neobjevily. A to i teď, v průběhu dalího vyetřování, prohlásil Hladík.

,,U jsem to zjioval, pane kapitáne. Bohuel, nikde nejsou a nenaly se. Moná e později, vyloučeno to není.

Hladík teď poručíka zřejmě neposlouchal, něco si zaujatě črtal na papír. Ale nebyla to slova, nýbr jakýsi ornament. Kdykoli o něčem u stolu přemýlel, mimoděk si kreslil. Dělal to nejčastěji při telefonování nebo kdy někoho déle, by i zaujatě poslouchal. Ruka jakoby sama od sebe dělala krouky, obloučky, rafovala a překrtávala. Nebylo to z roztritosti nebo snad z nervozity, spíe naopak. Činil tak bez vědomé kontroly a sám se občas divil, co za podivuhodně abstraktní obrazce vytvořil. Třeba by z něho měl leckterý znalec výtvarného umění docela radost.

Máme k tomuhle případu nějaké zvlátní podrobnosti? zeptal se potichu.

V podstatě nic víc, čím by se nějak přiblioval k ostatním. Neexistuje tu ani pravidelnost v časovém odstupu vrad, ani ve dni. Nepodařilo se zatím objasnit ani jakoukoliv souvislost mezi těmi třemi předelými zločiny.

Ale padouch bude ve vech dosud odhalených případech nejspí jedna a ta samá osoba. Pokud se ovem nejedná o celé vraedné komando, usoudil kategoricky Hladík.

Stejně je divné, jak k těm vradám dochází. Vdycky se to stane na nějakém odlehlém místě, kam ti lidé, zřejmě dobrovolně, přijdou. Zdá se, e je tam vrah pod nějakou záminkou vyláká. Nebo je donutí, aby s ním li. Ani jednou se toti v materiálech neobjevil popis následků nějakého zápasu, ty oběti měly prostě jen useknutou hlavu, nic víc. ádné dalí zranění, nic takového. Ani modřinu. Mně to nejde na rozum. Proč, sakra, lezli do tak zjevně nebezpečné situace? Byli snad hypnotizovaní?

Beranova úvaha Hladíka očividně zaujala.

Moná e bychom se na to mohli zeptat odborníka.

Zvedl telefonní sluchátko, mlčky vyukal na číselníku známé číslo a vyčkával, a naskočí tón. A protoe nic nevysvětlil, poručík Beran na něho hleděl trochu tázavě. Byl na kriminálce příli krátce, ne aby věděl, e tím odborníkem nemůe být nikdo jiný, ne Hladíkův dlouholetý kamarád psychiatr doktor Dvořák.

Jetě chvíli to dlouze vyzvánělo.

Ahoj, Petře, tady Hladík, pronesl zřetelně a nahlas. Máme takový dotaz: řekni mi, jestli by bylo moné někoho uvést do hypnotického spánku a pak ho v tomto stavu dirigovat na osamocené místo, ani by se bránil? A bez toho, e by se probral, kdyby podvědomě aspoň vytuil nebezpečí?

Na druhé straně bylo chvilku ticho, Dvořák asi svou odpověď zvaoval.

Ano, moné to je. Působení lidské psychiky má ohromnou sílu, ale je tu jedna podmínka. Lze to uskutečnit za předpokladu, e kontakt hypnotizovaného s hypnotizujícím je dostatečně hluboký a e se tedy jedná o vysoce hypnobilního jedince. Tedy člověka, kterého lze snadno hypnotizovat.

A to se pozná jak?

Podle sugestibility. Jak rychle a snadno upadne do hypnotické relaxace. Statistiky uvádějí, e toho je schopen asi tak kadý čtvrtý. Druhá čtvrtina lidí má tuto schopnost jen částečnou a zbývající polovina jen málo nebo dokonce vůbec ne. Záleí prostě na tom hypnotizovaném.

A osobnost hypnotizéra?

Ta není zdaleka tak důleitá, jak si lidé představují. Vůbec to nemusí být to pověstné uhrančivé oko, ale spíe uklidňující, jemně a bez výkyvů modulovaný hlas. Ale jestli má na mysli takové ty cirkusové levitace, kdy se prý jedná také o hypnózu, tak mi věř, e to je pouhopouhý trik. Zemskou přitalivost neoálí; pouze nae vnímající smysly jsou nedokonalé a často přehlédnou důleité detaily.”

Odpověď na dotaz se začala měnit v přednáku, na tu vak Hladík nebyl připraven.

Myslí, e by se takový hypnotický stav dal zneuit?

Nevím, jetě jsem o takovém případu neslyel. Ale jestli myslí, e v hypnóze můe někdo proti své vůli jít vradit, pak na to zapomeň, to je blbost, literární výmysl. Spí by snad bylo moné zneuít jisté orientální způsoby meditace, které dlouhodobě blokují volní vlastnosti. Slyel jsi přece o védské univerzitě?”

Slyel, ale tohle mi sem moc nepasuje,” brumlal Hladík. Pochybuji, e osoby, o které se mi jedná, by se zajímaly o nějakou transcendentální meditaci. Alespoň ne vechny tři…

Dvořák se odmlčel, nevěděl toti, čeho vlastně se dotaz týká. Ale nechtěl vyzvídat.

Tak ti, Petře, moc děkuju a moná, e se jetě ozvu. Hladík zavěsil a pomalu stočil oči k sedícímu Beranovi.

A co ten poslední?” zeptal se u víceméně pro formu, a ani nečekal, e mu poručík odpoví. Zatím prostě nebylo odhaleno nic, co by vechny bestiální vrady spojovalo. Tedy  kromě způsobu zabití, samozřejmě! A kromě odlehlého místa činu  i kdy v posledním případě je Karlovo náměstí odlehlé jen relativně. A také kromě zmizelých občanských průkazů.

Jetě ani nevíme, jak se obě jmenuje,” připomněl Beran.

Take si počkáme na pitevní protokol a…” Hladík rázně podtrhl ve, co a do této chvíle načrtl na papír. Poručík se zvedl a vyčkával s vyetřovacími spisy navrenými na rukou.

…..zjistíme si jména vech osob, které v poslední době přily

o občanku. Alespoň v Praze. A jestli někdo dalí takovou ztrátu ohlásí, měli bychom ho hlídat.”

Vech!” zdusil se Beran. Víte, kolik jich dneska je, zásluhou třeba jen kapsářů v obchodních domech? Jsou toho plné noviny!”

Vechny hlídat pochopitelně nemůeme, zkusíme si některé z nich vytipovat. Sám ovem dobře věděl, e to bude obtíné. A podle jakého klíče? Nevěděli přece ani, kde a jak přili o své doklady ti čtyři zavraděni. Jenome odněkud začít musejí.

Jetě dlouhou chvíli zaujatě prohlíel podivnou galérii portrétů. Vechno to byly poměrně zajímavé studie tváří nejrůznějích muů, mladých i starích; vechny zachytil skrytý objektiv v okamiku, kdy neměli ani tuení, e je někdo fotografuje.

Jeho jindy poněkud zachmuřená tvář dostala v té chvíli jiný, jakoby bezstarostný výraz. Vypadalo to, jako by se s těmi podobiznami laskal, zvolna kolem nich přecházel, zastavoval se a zdálo se, e o něčem hluboce přemýlí, dvakrát se dokonce vrátil a zkoumavě se zahleděl do zvěteného detailu obličeje. Snad se v něm snail něco vyčíst.

Z předchozího dne mu zbývalo dokončit pár snímků. Ke kadému portrétu měl sérii negativů, zavěenou na ňůrce. O tom, který z nich bude nejlepí a nejvýstinějí a jestli si zaslouí, aby zdobil galérii, dlouho uvaoval. Fotografování byla jeho váeň a jediné, co mu ze ivota z předchozích pracovních let zbývalo. A jestli tady v ateliéru nael mnoství citlivých filmů, přímo se nabízela příleitost je pouít. Stejně by zestárly a jejich lhůta by prola, rok je dlouhá doba.

V ateliéru, který spravoval, měl vlastně vechno, co potřeboval. Přístroje, filmy, papíry, zvětovačku i letičku.

Teď na něho čekal nelehký úkol, vybrat z třicítky snímků ten nejlepí.

Mu, přecházející přes dvorek. Mu stojí u vchodových dveří, rozhlíí se. Zvoní na zvonek. Dívá se vzhůru. Otáčí se. Dívá se přímo do objektivu a nic netuí. Otvírá dveře. Dva zamlené snímky, které se nepovedly, je na nich jen okno a stín.

Pohlédl na hodinky a odloil negativ spěně na stůl. Zamířil k oknu, kde měl pozorovatelnu číslo jedna. Stála tu pohodlná barová idlička s opěradlem a přímo v okně měl nainstalovaný fotoaparát s mohutným teleobjektivem. Překontroloval ho a zaostřil na vchodové dveře k protějímu zadnímu domu, v hledáčku byl vidět i kousek malého dvorku. Nastavil objektiv a pak vysadil okenní tabulku, která la snadno vyjmout.

V místnosti se netopilo, seděl tu v kabátě, tak, jak přiel. Od úst mu la pára. Ale nijak mu to nevadilo, byl zvyklý z domova, ani tam neměl nikdy teplo.

Jetě jednou zkontroloval sestavu a poloil pro vechny případy na parapet těký dalekohled, který zvětoval tak dobře, e by mohl ze dvorku číst v novinách. Tvářil se spokojeně.

Ateliér měl kromě místnosti, v ní právě seděl, jetě jednu světlejí a pak i malou kuchyňku a koupelnu se záchodem.

Samozřejmě, e v domě, kde vechny byty byly čtvrté kategorie, původně nic z toho nebylo  to vechno si musel fotograf Arnold, chtěl-li mít v ateliéru vekeré pohodlí, na vlastní náklady vybudovat. Ale vyplatilo se mu to, vdy tady trávil větinu času kadý den, a někdy tu i spal.

Václav Počepický proel do přední místnosti, kde jediné okno vedlo přímo do ulice. I to měl upravené jako pozorovatelnu. Tady byl výhled pestřejí. Přes střechy protějích domů mohl obhlédnout téměř celé Nové Město a kus Starého Města, se vemi čnějícími věemi a věičkami kostelů i měanských domů. Při troe fantazie vypadal celý prostor, který mohl odtud pozorovat, jako magický les s čnějícími pahýly stromů.

Sedával střídavě tady i v zadní místnosti, měl na to dokonce přesný harmonogram. Střeení ateliéru bral velice systematicky a váně. Mapoval situaci.

Z přední místnosti mohl sledovat ulici z jednoho konce na druhý. A kdyby se více vyklonil, i vchod do domu a chodník. Měl tak naprostý přehled o vem, co se tam dělo, navíc tu měl připevněná dvě zpětná zrcátka z autobusu, kterými mohl zjistit situaci i pouhým zběným pohledem.

Obě pozorovatelny byly vybudovány precizně a cílevědomě jako pro potřeby toho nejdůleitějího konspiračního bytu. A to ve za krátkou dobu vytvořil sám Václav Počepický. Byl na své dílo jaksepatří hrdý. Neunikne mu ani my!

V kuchyňce si v konvici uvařil trochu čaje, aby se ohřál. Čaj srkal jetě vroucí z porcelánového hrnku s uraeným oukem. Stál přitom na obvyklém místě a hlídal ulici. Podle jeho představ to mělo zásadní smysl.

Ten, kdo by měl zájem vykrást byt nebo ateliér, musí toti nejprve obhlédnout terén, získat vhodný tip, zjistit, kdy bude prázdný, odhadnout, jestli se vyplatí riskovat pro to, co v něm najde. To ve vyaduje přípravu; málokdo se vrhne do takové akce bez rozmyslu, alespoň profesionál jistě ne. Nějaký cikán nebo amnestovaný recidivista snad. Dokud je v koncích a nevidí jiné východisko.

Před týdnem takhle vykradli byt na kraji ulice, ve třetím vchodu. Nejdřív tudy po tři dny procházeli a sledovali. Byli tři. A pak to dopoledne, za pouhé tři čtvrtě hodiny, stihli byt kompletně ,.vybílit.

I jejich portréty má ve svém archívu. Ale nikdo ho o ně nepoádal a sám nikoho udávat nebude. Neměl přece policajty rád.

Dopil čaj, a protoe v ulici byl dosud klid, jen několik, spíe náhodných chodců si tudy zkracovalo cestu na Karlovo náměstí, posadil se na barovou stoličku u okna, to pro jistotu, aby přecejen nic nepromekal a mohl kontrolovat zrcátko, a otevřel poznámkový blok, leící na parapetu u okna.

Černým fixem v něm bylo napsáno několik vzájemně nesouvisejících poznámek.

Smrt je spravedlivé vysvobození

Očista due

Milost v rukou Boích.

Drel v ruce fix a zíral před sebe do neurčitá. Prsty svírající tuku se pohybovaly pomalu a krouily jedno písmeno za druhým s pečlivostí prvňáčka.

Zlo a dobro, ivot a smrt jsou magické dětí tée vzneené síly, která jediná můe spasit tento zkaený svět.

Za dlouhou větou vykreslil velkými písmeny, pozpátku, jakousi zaklínající formuli. Snad jméno.

THANATOS

Kdy to dokončil, upadl náhle do podivné letargie, jako by ho činnost vyčerpala. Ruka s fixem klesla k zemi. Jako by u neměl sílu dál pokračovat. V téhle poloze zůstal dobrých pět minut. Pak mátoné vstal.

Nepotřeboval obědvat, neměl hlad. Vydrel bez jídla od rána do večera a stačilo mu, aby sl ráno, kdy se probudil, lokl čaje a pak snědl třeba rohlík nebo koláč. Stačilo mu to na celý den.

Včera ovem koupil pro Adrienu kubánské pomeranče. Nevypadají příli vábné, ale mají dobrou ávu a je v nich spousta vitamínů.

Asi v půl třetí se přesunul o pár centimetrů dál, opřel se o parapet a díval se upřeně dolů, jako by někoho vyčkával, nějakou konkrétní osobu. Dočkal se.

Ta ena spěchala od tramvaje a jak lapala do kopce, s hlavou dopředu, z ptačí perspektivy se zdálo, jako by se u u chtěla dotknout chodníku, plazit se po čtyřech, aby la jetě rychleji.

Rozjasnila se mu tvář. Konečně! Teleobjektiv ji zachytil dvakrát, dokud nedola k domu. Ne projde průjezdem a otevře schránku, zbývá čas přesunout se na pozorovatelnu dvě, do zadní místnosti s galérií portrétů.

Přesun mu trval chviličku. Vmiku stál u okna a připravil si druhý fotoaparát.

Mladá ena, obtíená dvěma takami, spěchala s nákupem domů jako kadý vední den. Igelitka musela být hodně těká, protoe si ji nadlehčovala, ale nepoutěla ji z ruky, snad aby něco nerozbila.

Snaila se usilovně připraveným klíčem odemknout domovní dveře. Nedařilo se to. Nakonec kapitulovala a odloila taku opatrně na schody, aby se mohla plně věnovat klíčům. Teď u bez obtíí nala ten správný. A to byl právě ten moment, kdy si ji vyhledal teleobjektiv a ve chvíli, kdy se otočila a narovnala, dvakrát rychle cvakla spou.

ena pohodila hlavou, upravila si delí hnědé vlasy, volnou rukou opět uchopila nákup. Za okamik zmizela na schoditi v chodbě protějího tmavého domu.

Celý tenhle rituál znal za poslední týdny přesně a nazpamě. Vyjde pomalu a k bytu. Najde klíč. Otevře a rozsvítí. Celá kuchyně, přes ní se do bytu vstupuje, se zalije jasným světlem árovky. V takovém bytě se musí svítit i v létě za pravého poledne, ze vech stran padá stín. Ostatní domy jako by zahnaly sirotka doprostřed kola. Teď je navíc listopad, to se světla nedostává ani v prosluněných bytech. A tady? Obě okna dvoupokojového bytu vedou do dvora, přímo do protějí fasády. ádný veselý pohled.

Teď ena odloí taky na stůl, uklidí nákup do ledničky a převlékne se. Nastává nejzajímavějí okamik celého odpoledne, okamik, na který vlastně celou dobu čekal. ena, ani zhasne nebo zatáhne rolety, pomalu se svléká a skládá svoje věci na idli.

Dívá se uchvácen na tohle zázračné představení a ani nedýchá. U pokolikáté. Ví přesně, e to celé potrvá přes hodinu, moná hodinu a půl.

Měla nádhernou, prunou a souměrnou postavu a takhle nahá vypadala jetě mladí, ne ve skutečnosti asi byla. Odhadoval ji tak kolem třicítky. Vzruující podívaná měla svou gradaci.

Následovala čvrthodinka cvičení. Protahovala se a kroutila, otáčela a krčila, hrbila se jako divoká kočka. lo jí to krásně. Ani profesionální striptérka by svůj program nedovedla tak dokonale. Kouzelná proměna: z utvané a nákladem obtíené mladé eny se jako mávnutím kouzelného proutku vyklube svůdná lesní víla.

Ty její hluboké a temně uhrančivé oči ho pronásledovaly i v noci.

Je slabá, krásná, půvabná a nevinná. Musí ji chránit!

Těko vak odtrhnout oči od takové podívané. Jene smysl pro povinnost, jen jeho vnitřní povinnost, začal zvonit na poplach.

Dvorkem procházela muská postava. Nikdo, koho by znal. Nikdo z domu. Zpětné zrcátko zachytilo signál a teleobjektiv ho vmiku vyuil.

Teď se mu zastavil a nenápadně rozhlédl, jako by se chtěl ujistit, e ho nikdo nesleduje. Opatrně zvedl oči vzhůru.

Cvak, cvak.

Zřetelný detail obličeje. Horečné mačkání spoutě.

Potom příchozí vyhledal jméno na zvonku a stiskl tlačítko. Vyčkával.

Střih.

Mladá ena sl přehodila přes ramena průsvitné kombiné nebo snad noční koilku, oblékla upan a pak vyla ze dveří na chodbu.

Vechno jako na divadle.

Stál u okna, nevydrel sedět. Nedočkavé přelapoval a čekal, kdy se otevřou dveře a ten mu k ní vstoupí dovnitř.

Teď. Otevřely se jen málo, jen tak, aby mu mohl proklouznout dovnitř. Stoupají oba po schodech, za chvíli se objeví v osvětleném bodě dveří. U. Nejdřív vstupuje ona, vzápětí za ní on. V kuchyni je uklizeno.

Mu si odkládá kabát, zouvá se, ena odkládá upánek.

Ty chlípné a smyslné pracky! Jak vůbec můe?

Václav Počepický drtí mezi zuby bezmocný vztek i strach zároveň. Mhouří oči, aby lépe viděl, přestoe se otřásá hnusem a odporem.

ena ukazuje do vedlejího pokoje, kde nerozsvěcí. Mu jde omámené za ní… Nastává dlouhá půlhodina, kdy si lze jen v duchu představovat, co se v pokojíku odehrává.

Přechází kolem okna jako v kleci, sem a tam. Pak přehlédne galérii fotografií a zastaví se u poslední. Je na ní asi třicetiletý mu v brýlích se zlatou obroučkou, elegantní, s poněkud křečovitým výrazem. Zírá na tu tvář, jako by ji chtěl uloit do vech závitů mozkové kůry, jako by z ní chtěl vyčíst vechno, co by potřeboval znát.

Za čtyřicet minut se v rozsvíceném světle kuchyně objevili. Mu i ena. Mu měl na sobě kalhoty od obleku, parádní le a koili s kravatou, kterou se snail utáhnout. V jedné ruce nesl sako a v druhé svíral nahou enu, která se tvářila jako po dobře odvedené práci, ani astně, ani neastně.

Mu se zastavil u kuchyňského stolu, oblékl si i sako a z peněenky pečlivé oddělil tři stokoruny a vysázel je na igelitový ubrus, jako by vyplácel výhru. Oku dalekohledu to nemohlo uniknout.

ena toho krátkého okamiku vyuila, oblékla si kalhotky a přes nahé tělo přehodila upan.

Představení skončilo.

Teď odvede návtěvu před dům, vystrčí ji na dvorek a rychle se vrátí domů, osprchuje a oblékne. Za čtvrt hodiny znovu vyrazí z domu.

Na ni vak u nebude čekat. Ví o ní naprosto vechno. Teď ho zajímá onen mu, který co nevidět vyjde z domu, s vytaeným límcem a zachumlaný do kabátu, aby ho snad náhodou nikdo nepoznal. Ale a vyjde z průchodu na ulici, u neunikne. Nepůjde sám, čísi kroky ho budou sledovat tak opatrně, aby nic nepoznal…

Jak vzruující hra!

Rychle zamkl ateliér a po neosvětleném schoditi seběhl dolů.

Zůstal stát u masívních dveří na protějí straně ulice. Nečekal dlouho. Přesně, jak předpokládal, mu s brýlemi ve zlatých obroučkách proel průjezdem, obezřetně vyhlédl ze vrat a pak se skloněnou hlavou spěchal k tramvaji, kolskou ulicí dolů. Neohlíel se. Ale i kdyby, nemohl nic poznat, nemohl nikoho podezřívat, e ho sleduje.

Doli tak v těsném závěsu a na tramvajovou zastávku. Mu si koupil Večerní Prahu, peněenku pečlivě zas uloil do náprsní kapsy u kabátu a konečné se trochu narovnal, tíhlá postava se sklonem k tloustnutí a poněkud sebevědomé vystupování svědčilo o tom, e sport a pohyb nebudou jeho silnými stránkami. Mohl to být nejspí nějaký úředník.

Stáli dva kroky od sebe na zaplněném nástupním ostrůvku. Václav Počepický ho měřil očima. Vyčkával. Vyčkával vhodnou příleitost. Konečně přijela čtyřiadvacítka. Do nabitého druhého vozu se vtěsnali vedle sebe. Cítil ho na dosah ruky. Mohl mu teď hledět přímo do obličeje, sledovat upřeně jeho oči, pomrkávající víčka a nos, který trochu nervózně krčil jako králík.

V tramvají bylo nesnesitelné vedro, někteří posmrkávali a pokalávali. Mu v brýlích se zlatou obroučkou se drel tyče a potil se na čele, kapky mu stékaly a do očí. Druhou rukou, v ní stále svíral diplomatický kufřík, se pokouel osuit.

Tlačenice mu v tom vak zabránila, zkouel si tedy alespoň otřít čelo o rukáv kabátu.

Tak dojeli k Masarykovu nádraí. Tam oba vystoupili. Mu v brýlích a s kufříkem vyrazil pěky k náměstí Republiky a k obchodnímu domu Kotva.

Druhý v uctivé vzdálenosti za ním, zpátky o dvacet kroků. První se nezastavoval, očividné měl naspěch, prudkými a ráznými kroky kormidloval mezi davem. Druhý ho zaujatě sledoval, aby se mu neztratil. Drel stopu.

Těsně před Kotvou se oba k sobě zase přiblíili.

Dav je vnesl dovnitř na jezdící schody. Nahoru i dolů se vezl nekonečný proud zákazníků, tlačenice pokračovala i v patrech. Pravá předvánoční nákupní horečka.

Vechno proběhlo v podstatě rychle a snadno.

Přitiskl se k němu zezadu a na posledním schodu do něho lehce strčil. Brýlatý mu se zapotácel, snail se něčeho zachytit, aby neupadl.

Promiňte, pane…

Nic se nestalo.”

Pak nechal mue v brýlích a s kufříkem jeho osudu a sjel zpět do přízemí a zadním vchodem vyel ven.

Propletl se Dlouhou třídou na Kozí plácek, kolem kostela svátého Hatala a do Řásnovky.

Teprve tady se zastavil. Byl klid a nikdo nablízku.

Vytáhl z kapsy náprsní taku a zkueným gestem z ní vybral její obsah. Stopadesát korun, nějaké drobné.

Občanský průkaz, řidičský průkaz a legitimaci na tramvaj.

S chutí otevřel průkaz v červených deskách. Zhlíela na něho černobílá fotografie mue v brýlích, o pár let mladího.

Karel Muík, třicet dva let, enatý, dvě děti.

Trvalé bydlitě: Praha 6, Dejvice, Na pískách 77.

Zaměstnání: Státní banka československá.

Potom uloil občanský průkaz s ostatními doklady zpět do peněenky, schoval ji do kapsy a zamířil k tramvaji, která ho dovezla a na konečnou.

Tvářil se spokojeně. Věděl, co vědět potřeboval. Teď spěchal domů.

V domku se nesvítilo, ani z komína se nekouřilo. Kdy otevřel vstupní dveře, dýchl na něho vlhký chlad, jetě intenzivnějí ne po ránu.

Zul se a opatrně nahlédl do pokoje.

Ani nepotřeboval rozsvěcet.

Adrieno, spí?”

Snídaně na toaletním stolku byla netknutá, zůstala přesně tak, jak ji sem ráno poloil.

VI.

Konečná stanice autobusu se topila ve lutém světle výbojky a zalévala tváře čekajících poněkud nepřirozeným divadelním odstínem. Lidé se řadili jak přicházeli a s podupáváním vyhlíeli některý z početných autobusů, které stály opodál a se zapnutým motorem vyčkávaly signál k příjezdu. Řidiči pokuřovali a teprve v poslední minutě, přesně na čas, předjíděl k nástupnímu ostrůvku. Zdálo se, e jim to dokonce dělá zvlátní sadistickou radost, zvlá kdy pak nastala zběsilá tlačenice u vstupních dveří.

Zpravidla se předčasně ozval ostrý zvuk vyzývající k ukončení nástupu, co ovem napjatou atmosféru jetě víc posílilo.

Lidé byli natvaní na vechno. Na autobus, na počasí, na ostatní, co se cpou. A také na zásobování, na nedostatek některého zboí. Stačila jiskřička a pustili se do sebe.

To nás tu musíte nechat mrznout, sakra?

Máme nárok na pauzu, odpovídá řidič.

Děláte to schválně!

Vozíte nás jako dobytek!”

Signál houká naprázdno, protoe dveře nejdou zavřít, někdo v nich má skřípnutou taku a marně s ní kube. Jakmile se zase pootevřou, u se dovnitř hrnou a mačkají dalí lidé.

Nenastupujte, slyíte! Vystupte si! No vy! Vystupte! křičí řidič, nebo dál nepojedu!”

Válka nervů. Banální obrázek městské dopravy. Karel Muík stojí uprostřed stísněného davu, který jím smýká sem a tam. Kadé nadechnutí je obtíné. Má to ovem jednu výhodu  nelze upadnout.

Do prdele, tak nech těch komedií a lápni na to! Chceme se taky dostat včas z práce domů!

Reptání přerůstá do agrese. I řidič u to vycítí, raději bez dalích řečí zavře dveře a startuje. Svůj vztek si chladí na pedálu plynu, zatáčky bere naplno a beztvará hmota uvnitř se bezmocně přelévá.

Karel Muík mlčí, má jetě plnou hlavu odpoledního záitku, kterým si tak příjemně zpestřil stereotypně se opakující pracovní den.

Konečně dýchavičný autobus vyplhal na kopec, kde u lékárny větina cestujících vystoupila. Proud vynesl ven i Muíka, ačkoli se snail uklidit někam stranou, aby nepřekáel.

Mezi projídějícími vozy odbočoval ke kole i jeden vládní. Samozřejmě, e reptající ho nenechali bez povimnutí.

Prosím, pan premiér se tlačit nemusí!

Jeden či dva hlasy se přidaly, ale větina mlčela. Premiérové tu ostatně bydleli odedávna, iroký, Lenárt i trougal. Konečně, kdy je někdo předseda vlády, má přece právo na troku pohodlí, povzdychl si Muík, který si hodností a titulů povaoval.

To se ví, e se nebude mačkat jako my! A ztrácet čas. Ale mlčel.

Moná, e za jiných okolností by reptal také, jenome tentokrát necítil potřebu, jetě stále se v něm rozlévala příjemná pohoda. Počkal, a vichni vystoupí a v klidu znovu nastoupil. Zůstal stát asi v polovině vozu a mimoděk se začetl do Večerní Prahy, kterou měla před sebou rozloenou jedna ze sedících pasaérek.

Obvykle si kupoval večerník při cestě domů, tentokrát vak byl jeho kadodenní rituál opravdu naruen odpoledním záitkem, silnějím, ne čekal. Muík se proti své vůli téměř blaeně usmíval, ač si vdycky zakládal na tom, jak se umí ovládat. Dnes měl vak pocit, e sám v sobě objevil něco, co doposud neznal, co v něm dřímalo a dosud se neprobudilo k ivotu. A teď, konečně!

Bankovní úředník, vdy pečlivě oholený a učesaný, vybraně oblečený. Jen máloco ho dokáe vyvést z míry, alespoň si to dodneka myslel.

Třeba takový padělaný vklad. Nebo nečitelné razítko, chybějící identifikační číslo či něco podobného. Ale nikdy ne lidské osudy či vlastní proitky.

Karel Muík si tím byl jist jetě včera. Byl dosud se svým ivotem v podstatě spokojen, neměl ádná větí trápení, il spořádaně, staral se o rodinu. O nějaké dobrodruství neměl zájem.

Titulek ve Večerní Praze ho pratil do očí.

DALÍ VRADA V PARKU.

V duchu zalitoval, e si tentokrát noviny nekoupil. Článek ho přitahoval, snail se přečíst alespoň první řádky. V rozkývaném autobusu to nebylo snadné, písmenka se míhala; ani ena, čtoucí zaujatě právě na téhle stránce, nedokázala udret noviny alespoň na chviličku v klidu.

Podařilo se mu přelouskat kousíček textu.

Zděení vládne nad městem. Neznámý fantóm popravuje? Podle jakého klíče si vybírá své oběti?

A anketa z dneního odpoledne:

Co tomu říkají obyvatelé.

Marie Vopičková, prodavačka: ,,Řeknu vám upřímně, já mám strach. Kdy si představím, e musím večer s trbou na potu a na ulici bude liduprázdno… Co kdyby tentokrát dostal chu na enskou. Kdo mi zaručí, e to bude přítě zase jen nějakej muskej? U jsem na podniku řekla, e s penězma nebudu chodit, jen kdy mi polou doprovod. 

Ondřej Tapízko, důchodce: ,,Já se jen divím, e těmhle hrůzám neudělají ráznej konec, kdo to kdy viděl, aby se takhle vradilo. Nejsme přece v Chicagu. To i za první republiky byli zločinci, ale takovýhle případy nepamatuju.

Michaela Ptrossová, učitelka: ,,Nabádáme děti, aby s nikým neznámým nezapřádaly rozhovor, nikomu neodpovídaly a od neznámých osob si také nic nebraly. Máme za ně velkou odpovědnost. 

A na závěr několik otázek kapitánu Hladíkovi, éfovi městského oddělení kriminální policie.

,,Co tomu říkáte?

,,Máme ji nějaké stopy, nicméně musím znovu poádat čtenáře, aby byli obezřetní, aby na eventuální nápadnosti v chování některých lidí upozorňovali a případně nám je i ohlásili. Nemám teď na mysli nějaké excentriky nebo duevně choré, myslím osoby, které by mohly být podezřelé ze spáchání takového hrozného trestního činu. Podle mého názoru je mnohem mení chyba někoho faleně obvinit a pak třeba ustoupit, ne vlastní liknavostí dopustit, aby dolo k dalí surové vradě.

,,Mohl byste nám přece jenom říct něco bliího k pátrání?

Jetě nenastal pravý okamik, mohlo by nám to zkomplikovat etření.”

,,A kdy tedy nastane takový okamik, na který nae veřejnost netrpělivě čeká? A bude spáchána dalí otřesná vrada?

,, Tomu bychom měli právě zabránit.”

Konec rozhovoru a bez komentáře.

Autobus sjel na dalí stanici a Muík musel ke své lítosti přeruit četbu přes rameno a vystoupit.

Venku foukal studený větřík a nesl s sebou kapičky vody. Podzimní nebe bylo zvlátní, roztrhané mraky se honily nízko a hýřily vemi barvami, od bílé a světle edé a po těkou olověnou. A mezi tím vím se cosi červenalo, snad odlesk nějakých světel. Rozhodně to vak nemohlo být slunce.

Podivné a dychtivé nebe, jako by něčím drádilo i provokovalo. Snad tím, e připomínalo nesmělé jaro.

Přestoe Karel Muík byl spí člověk zvyklý racionálně uvaovat ne romantik, zastavil se na okamik, zaklonil hlavu a chvíli hleděl na rychle plující mraky. Jistě k tomu přispěla i jeho dobrá nálada, e se teď cítil klidný a vyrovnaný. Měl chu vychutnat tuhle příjemně drádivou atmosféru.

,,Dobrý den, pozdravil stařenku, která se pomalu belhala od obchodu. Upřela na něho vyhaslý pohled a přikývla.

,,Dobrý, dobrý.

Karel Muík si připadal trochu jako malý áček, který byl odpoledne za kolou a měl pocit, e to na něm musí kadý poznat.

Hanspaulka je odedávna čtvr sama pro sebe; kadý, kdo zde bydlí či bydlel, je jí prostoupen a nějak poznamenán. Úzké uličky mezi vilkami, parky a zeleň  to ve dávalo dřívějímu předměstí zvlátní kolorit. Vichni se tu znají, vichni sí vidí do talíře. Jako na vesnicí.

Muík se tu nenarodil ani nevyrostl, nýbr pouze se přienil do rodinného domku na hlavní hanspaulské třídě, která se vine od Bořislavky a po náměstíčko na pitálce, u poty. I na něho vak začal pozvolna působit genius loci, i on se brzy zorientoval v názvech, které sice u dávno neplatily, ale vichni je uívali.

Nakupovat se chodilo stále k Meinlům, Odkolkům nebo Poborským. V trafice sice u dlouho neseděla paní Duičková, v mlékárně neprodávala paní Hruková, Hezounovi nevlastnili elezářství a domácí potřeby, ani Feřtekovi řeznictví a uzenářství. Zkrátka vechno bylo sice u dlouho jinak, ale lidé si odmítli přivyknout. A tak i dnes kadý věděl, e k Rolcům znamená do zeleniny, k inovským do koenictví a třeba ke Kubánkům do cukrárny. A pak e to není město samo pro sebe, kde se alespoň v něčem zastavil čas!

Výhled na rodinný domek, kde Muíkovi bydleli, byl zakryt mohutným akátem. Podobných domků tu stála vlastně celá řada, dokonce se navzájem dotýkaly.

V suterénu byla vedle sklepů a prádelny i větí koupelna a přísluenství  stejně jako v patře, v přízemí kuchyně spojená s jedním velkým pokojem, a v patře toté. Nahoře u půdy zbývala jetě příjemná mansarda obrácená k východu, se zkoseným stropem.

V domku bydlely dvě rodiny. Muíkovi v přízemí a Fantovi nahoře. Paní Fantová byla mladí sestra Muíkovy eny.

V suterénu měl pan Fanta elektrodílnu, mansarda slouila k odkládání nepotřebných věcí a nábytku a jen někdy k přespání pro návtěvu. V tom případě bylo vak nutné odstranit vechny věci poskládané na pohovce.

Domek měl malou předzahrádku s brankou a koatým keřem eříku. Na druhé, odvrácené straně, za domkem, byl dvorek a ovocná zahrada i se záhonky na zeleninu. Takové uspořádání je ideální, kdy jsou v domě malé děti, protoe mohou být bez obav venku a z kuchyňského okna mohou být vlastně stále pod dohledem.

Paní Muíková si domek se zahrádkou nemohla vynachválit. Kdy jetě byla na mateřské dovolené, trávila od jara do podzimu větinu dne na dvorku, kde pletla a háčkovala, a kam za ní občas zaly na návtěvu i jiné mladé maminky. Povídaly si spolu o vem moném, hlavně o dětech, a čas mateřských povinností jim tak lépe utíkal.

Ne vstoupil brankou do předzahrádky, jetě si navyklým pohybem upravil vlasy.

,,Jakpak jste se tu celý den měli? zahlaholil u od prahu.

Manelka, která právě slévala vodu z brambor, k němu napůl otočila hlavu a utvaně povzdechla.

,,Dobře, e jde. Kristýna má zase teplotu. Leí. Bojím se, e ve kolce nastydla.

Paní Muíková dávala pětiletou dcerku na půl dne do kolky, aby si mohla něco přivydělat. Chodila uklízet do kolní kuchyně. Vyplatilo se to a hlavně byla alespoň chvíli mezi lidmi.

,,Prosím tě, taky zkontroluj Jakubovi úkol, píe v lonici a je tam nějak podezřele ticho. Určitě si místo toho hraje.

Karel Muík si nazul připravené pantofle, zlehka políbil enu na čelo a zamířil do zadního pokoje, který slouil jako obývák i lonice zároveň.

Pětiletá dcerka leela schoulená pod peřinou a oči jí svítily. Pohladil ji po čele, které měla nezvykle horké.

Tak copak, jakpak ti je?

Bolí mě v krku.

Aha, a je to tady!

Změří si teplotu, ano?”

Kristýnka začala popotahovat.

Ale to přece neboli!”

Podal jí teploměr a posadil se na postel vedle nl. Chvíli ji drel za ruku, aby se uklidnila. Naměřil jí lehce zvýenou teplotu.

Dá si trochu čaje s medem a acylpyrin. A zítra, kdybys jetě měla teplotu, půjdete s maminkou na středisko.

Já nikam nepůjdu. Na ádný středisko!

Jetě uvidíme, třeba ti bude dobře, odpověděl klidně a otočil se ke stolu. Jakub si tam něco kreslil.

Má hotové úkoly?”

Jo. Měli jsme jen z počtů. Má mi to podepsat.

A je to správné?” V rychlosti přeletěl sloupeček násobení. Bylo to bez chyby. Podepsal a zavřel seit.

Za čtvrt hodiny u vichni, kromě Kristýnky, seděli u stolu v kuchyni.

Tak jak jste se měli celý den?” opakoval svou otázku se zájmem.

To ví, nic nového. Jenom jsem nesehnala rýi, kdybys ji někde viděl, kup aspoň dvě kila. Ale spí ty nám povídej, co je ve městě nového?” vybídla ho manelka.

Tady obvykle konverzace ustala a vichni se věnovali jen svému talíři. Tentokrát nikoliv.

Lidi začali bláznit s nákupem dárků, vude jsou fronty,” prohlásil a otočil se k Jakubovi, co ty bys vlastně chtěl od Jeíka?”

Syn byl zřejmě na tuto otázku dávno připraven.

Lego. Pirátskou loď nebo hrad, to je jedno.”

Děti si zkrátka nevybírají ty nejjednoduí hračky.

Pohlédl na manelku a oba pocítili nepříjemné zachvěni. Takové Lego stoji určité kolem patnácti set korun. Ale, na druhou stranu, vánoce mají děti jen jednou do roka.

A u jsi napsal Jeíkovi?”

Jeíkovi? Přece ádnej neexistuje. To rodiče dávaj dětem dárky!”

Kdopak to povídal?”

Pani učitelka to říkala.”

Komentovat učitelku a její názory si ani otec ani matka netroufli. Alespoň zasít zrničko nejistoty.

Ale napsat bys mu pro jistotu měl!”

Jakub něco tahá zpod ubrusu. Sloený lístek.

Já jsem mu napsal u včera, ale on si to nevzal!”

No jo, zachraňuje situaci matka, to musí dát za okno. Takhle by se chudák Jeíek nalítal. Stejně je jetě brzo. Jeíek má celý měsíc čas.

Kdy večer usnul i Jakub, diskuse o vánocích pokračovala dál.

Já bych mu to lego koupila, kdy po něm tak touí. Je to chytrá hračka, lepí ne nějaké jiné, co myslí?

Otec namítl, e mu přece chtěli nejdřív koupit lye.

Zarazila se. Měl pravdu, měly by se koupit lye. Půldruhého tisíce jsou pěkné peníze. Chyběly by.

Co kdybychom to koupili někde na burze?” navrhla.

A nebo na inzerát. Třeba z Annonce.”

Pohlédla na něho překvapeně a s obdivem.

Vidí, to by mě nenapadlo.”

Manel se sebevědomě usmál. Vdycky mu lichotilo, kdy k němu tak vzhlíela.

Někde v aktovce mám poslední vydání.

ena jen zavrtěla hlavou.

To bych nikdy neřekla, e ty, takový estét, bude pročítat inzeráty!”

A co mám cestou z práce dělat? zalhal, tohle je zajímavé a člověk má aspoň přehled, co kdo nabízí.”

Otevřel kufřík a poloil na stůl Annonci. Manelka po ní sáhla a vzápětí se začetla.

Co vechno ty lidi dneska neinzerujoul”

Hltala stránku za stránkou jako detektivku.

Prosím tě, podívej,” jako by dávno zapomněla, co původně chtěla hledat, tady docela otevřeně nabízí nějakej chlap takový čuňárny! e prý zaskočí, kdykoliv bude enská chtít! No tohle! A tady zase enská! Dy to hraničí s prostitucí! Fuj!”

Rozčílilo ji to, ale zase ne natolik, aby odloila noviny a přestala číst. Naopak, spíe ji to vydrádilo k dalímu čtení. Konečně dola i ke sportovním potřebám.

Tady to je! Lye … co myslí, jak dlouhé Jakub potřebuje?”

Ale manel neodpovídal. Byl zaujat něčím zcela jiným, horečně se přehraboval nejprve v kufříku, pak po kapsách a bylo vidět, e je notné vyveden z míry.

Co se stalo? Co hledá?”

Nemůu najít doklady. A peněenku!”

Jak to, prosím tě! Nenechals ji někde? Třeba v práci? Nebo někde v obchodě?”

Vdy jsem nikde nebyl!” odpovídal rozmrzele. Jenom na skok v Kotvě, ale tam jsem nic nekupoval.”

Znala ho. Jak uměl zazmatkovat, i kdy sám by si to nikdy nepřiznal. Občas ztrácel hlavu, běda kdyby mu to někdy později připomněla! Raději odloila noviny, ačkoli ji čtení příjemně vzruovalo, a la mu v hledání pomáhat.

Třebas ty doklady jenom někam zaloil, moná jsou v něčem zapadlé, to se taky můe stát.

,,Prosím tě! Kam bych je mohl zaloit? Podívej! Opravdu, kufřík byl přímo pedantský urovnaný, vechno na svém místě.

Ale manelka vyslovila nahlas to, čeho se sám bál.

,,Zřejmě tě někdo okradl. Sousedka říkala, e tuhle v tramvaji jí v tlačenici taky někdo otevřel taku, ale nestačil nic vzít. Vimla si toho.

Ano, mohlo se to stát v Kotvě stejně jako v tramvaji nebo i v autobuse.

Zbývala ovem jetě jedna monost. Mohl náprsní taku s peněenkou zapomenout nebo vytrousit…

Měl by se zítra zeptat, i kdy je to trapné …

Spát el a pozdě po půlnoci a ani tak nemohl usnout. Původně výborná nálada se docela vytratila. V podvědomí se mu honily mylenky čím dál méně příjemné. Uvaoval hlavně o tom, zda má ztrátu dokladů ohlásit nebo ne.

Co kdy se přece jen najdou?

Nač dělat předem zbytečný poplach?

Nakonec stejně usnul.

VII.

Kdy přiel Hladík, prokřehlý dlouhým čekáním na autobus, před sedmou na kriminálku, poručík Beran ve vedlejí kanceláři u svítil.

éfe, můu se do toho pustit? Udělal jsem si takový plán, zaútočil na kapitána hned, jakmile uslyel skrze pootevřené dveře, e odemyká svou kancelář.

A do čeho se chce pustit?” Hladíkovi chvíli trvalo, ne se zorientoval, protoe náhlá aktivita u nováčka Berana ho, upřímně řečeno, překvapila.

Podívejte!” Beran bleskurychle zahradil kapitánovi cestu a v poloeru chodby mu podal na stroji naklepaný plán. Hladík přejel papír očima, stačilo mu to.

Dobrá. Potřebujete k tomu někoho?”

Ne, stačím si sám.”

Tím si ovem Hladík nebyl tak docela jist.

Ale pro jistotu se hlate, a víme, kde jste a jak jste s tím daleko. V kadém případě po obědě dejte vědět!”

Beranovi se zjevně ulevilo.

Moc vám děkuju, éfe, řekl a zmizel.

Hladík jen nedůvěřivě zavrtěl hlavou. V podstatě byl vak rád, e někdo prověří dosavadní podobné případy. Mezitím se snad dozvědí něco i o té poslední vradě z Karlova náměstí.

Poručík Beran se rozhodl pro systematický a chronologický postup. Take  nejprve vrada první, z pátého září. Vekslák, Invalidní důchodce Vladimír Horák, svobodný. Tolik z protokolu.

Vechno ostatní se Beran rozhodl zjistit osobně. Vydal se nejprve do Truhlářské ulice poblí náměstí Republiky, kde Vladimír Horák v čísle deset bydlel. Dům nevypadal vůbec honosně a důvěru nevzbuzoval. iroká dřevěná vrata zela dokořán a z tmavého průjezdu nevábně páchlo. Průjezd vedl na pavlačový dvůr, dřevěné schoditě do patra bylo po levé straně. Beran chvíli zvaoval, zda má vystoupit do prvního poschodí, kde byl podle protokolu byt zavraděného, anebo zazvonit u jiného bytu, kde by mu někdo mohl poskytnout podrobnějí informace. Třeba taková domovnice by se hodila! enská, která ví o vem, co se v domě a okolí ustne. e by tu nikdo takový nebyl?

Jak tak postával na dvorku, opřen o staré rezavé klepadlo a rozhlíel se, objevila se právě taková jedna postarí ena, jakou hledal. Skoro jako by přivolal pohádkovou bytost.

Copak tady hledáte? zeptala se podezíravě. Opírala se o hůl a při řeči ji zvedla a zamávala s ní jako s nějakou nebezpečnou zbraní.

Sem u leze kdejakej vandrák … mumlala sl.

Beran si potrpěl na dekorum, a proto sáhl do náprsní kapsy pro pouzdro s legitimací.

Poručík Beran, kriminálka, představil se obřadně a sledoval dojem, který jeho sdělení vyvolalo.

Babka zamourala, ale příli oslněná nebyla.

Hned jsem si to myslela. Teď se tu dveře netrhnou. Vyčkávala. Nemělo smysl chodit kolem horké kae.

Znala jste pana Horáka, viďte?

Toho zavraděnýho? ujioval se, to víte, e jo. Bydlel tu ale teprve asi rok, dostal ten krásnej zadaptovanej byt po starým Vaákovi, co minulý vánoce zemřel. Bylo mi podezřelý, e to daj takovýmu, a přitom spousta sluných lidí čeká na byt kolik let.

Jak to? podivil se Beran, aby babku přiměl k jetě větí sdílnosti.

No, nahoře, ve třetím třeba. Tam jsou tři rodiny ve dvou cimrách a nikomu to nevadí. Přijde komis, řeknou, e se nedá nic dělat a tím to končí. A to maj dvě malý děti. A aby dodala svým slovům na vánosti, ukázala na dětský kočárek, který byl uvázaný pod pergolou na řetízku.

Jak je to moné? . .. Nestačil dokončit, protoe stařena zase zvedla hůl a začala s ní zlobně klepat o zábradlí.

To je mí otázka. Horák se topil v penězích, určitě je podmazal! Copak by mu normálně dali třípokoják? Musel jim pěkně namastit kapsy, to mi věřte. Obyčejný člověk dneska nemá nárok!

Horák měl dost peněz?

Jako lupek. Jezdil jenom v taxíku. Jo, byl prostě hogo fogo. A s kýmpak se stýkal?

Zarazila se a chvilku přemýlela.

Chodila sem za ním spousta lidí, ale nikoho jsem neznala. Taky sem kolikrát přili takový přičmoudlý, jako cikáni. Ale nemluvili cikánsky, to bych poznala. Spí nějakou cizí ilavou řečí. Určitě s nimi měl nějaký pinavý kefty, to si pite.

,,A tady v domě se s někým stýkal?

Tady? Ale jděte, zavrtěla hlavou, tady ho nikdo nemohl vystát, kadá sluná partaj se mu račí vyhla, frajírkovi. Tady zatím bydleli dycky jen samý sluný lidi. Ani se nedivím, e takhle dopad, to vám řeknu upřímně.

Měl nějaké příbuzné?

Asi těko, sem za ním nikdo takový nechodil. Ale byl často pryč, to je pravda. Kdoví? Prohlíela si Berana zkoumavě, stále s jistou dávkou podezřívavosti, která ostatně bývá u starích lidí obvyklá.

Zkrátka, Horák byl nepříjemný nájemník, kterého tu museli trpět, protoe měl peníze a platil. Nic člověka nedokáe tak natvat, ne právě taková nespravedlnost a nafoukanost. A Horák jistě uměl dávat najevo svou nadřazenost nad těmi, kdo obracejí kadou korunu. To nebyl jeho svět.

Beran si to uměl barvitě představit. Soused, jako byl Horák, je ovem v domě trnem v oku. Ale e by ho kvůli tomu někdo zabíjel  to sotva. V tom bude jistě něco jiného.

Nevíte, kam chodil?

Do práce? Von přece nikde nepracoval. Ale lidi ho občas zahlídli na Václaváku, jak je hotel roubek.

roubek?

Beran nebyl Praák, a tak název, uívaný starousedlíky, mu nic neříkal.

Teď se jmenuje Evropa … Horák tam přej melil s prachama. A co děvčata? zkusil Beran. Babka si ho změřila s despektem. Chodily sem s ním fajnový frajlinky, to jo, ale jenom samý lapky, to se pozná. ádná nastálo.

Horáka v domě prostě neměli rádi a jeho konce nikdo neelel. Brali to asi jako trest bóí.

Nebylo na něm přece jen něco nápadného?

Nápadnýho? Vecko! Byl to hulvát, ani pozdravit neuměl!

Beran poděkoval a jetě vyel po vrzajícím schoditi na pavlač a ke dveřím Horákova bytu. Měl zvlátní pocit: připadal si trochu jako pan rada Vacátko nebo některý z jeho inspektorů. I ta atmosféra Starého Města a zchátralého domu k tomu přispívala.

Bylo mu vak jasné, e tímhle způsobem u nic zásadního nezjistí. A přesto od chvíle, kdy začal na kriminálce svou novou policejní kariéru, touil sám vypátrat a objasnit nějakou vradu.

,.Mladý mui, haló! ozvalo se ze schoditě.

Beran se otočil. Po pavlači se k němu ztěka belhala stará ena a přitom se opírala o hůl.

,.Zapomněla jsem vám říct, e tu u byli z opébéhá a ten jeho byt vystěhovali.

To si pospíili.

Asi neměli čistý svědomí!

Ale Berana napadlo něco jiného. Co kdy v tom Beranově podnikání jel i někdo z bytového podniku, a teď se tady snail co nejdřív zahladit stopy? Babka má pravdu  taková rychlost je zcela nevídaná.

Tamhle v tom kontejneru jsou věci, co neodvezli. Velikajý haraburdí. Něco rozebrali lidi… Je to svinčík!

Jaký věci? zajímal se Beran.

Jak říkám, co zbyly… něco asi odvezli do bazaru, to se přece tak dělá, něco ukradli pro sebe. Boe, to byste koukal, co vechno měl ten člověk doma. Barevnou televizi a fůru dalího … A co se jim holt nehodilo, naházeli do kontejneru.

Něco Beranovi říkalo, aby se el podívat. U dveří prázdného bytu stejně neměl anci cokoliv zjistit.

Kontejner stál v rohu na dvorku, jak ho tam sloili z vozu. Byl plný veho moného haraburdí. Nechtělo se mu, ale nakonec se přemohl a vyplhal do kontejneru. Mezi rozbitými taburety, oprýskanými kastroly a velijakými zbytečnostmi nebylo nic, co by na první pohled upoutalo jeho pozornost. Nějaké hračky, časopisy, krabice, noviny … celý balík Annoncí. Annoncí…

Stařena ho stále upřeně pozorovala, jako by chtěla dohlíet na nedotknutelnost svého teritoria. A Beran si uvědomil základní kriminalisticku poučku  je těké hledat, kdy člověk neví co.

Kdy se odporoučel ze zatuchlého domu v Truhlářské ulici, jeho jedinou výhodou je, e stojí v centru města, měl na vybranou. Zbývaly dvě adresy, prvá na Kladně, druhá v Praze, obě tak jako tak stejně nestihne.

Beran byl ovem nomen omen, prostě beran. Předsevzal si, e bude postupovat chronologicky. Take dalí zastávka nemohla být jinde ne na Kladně.

Pavel Stránský, horník z dolu v Tuchlovicích, třicet pět let, rozvedený, il s matkou na sídliti. Co třeba začít rodinou?

Domek se zahrádkou na okraji Kladna, dělnické předměst! z přelomu století. Malé, slepené stavby stylu, co zrovna bylo, postupně roziřované do bizarních tvarů a rozměrů, vylepované se vkusem i bez něho. Před domkem stála dřevěná lavička.

Poručík Beran zazvonil a vyčkával. Po hodné chvíli se ve dveřích objevila asi třicetiletá ena, za ní, z předsíně, vyhlíel nějaký mu.

,,Paní Stránská? zeptal se Beran. Já jsem poručík Beran z praské kriminálky. Mohl bych s vámi mluvit?

Nejistě pokrčila rameny.

No … prosím, jestli myslíte, e vám to bude k něčemu. Ale není tu moc uklizeno, přili jsme z noční a sotva se děti vypravily do koly…”

Beran proel brankou a vstoupil dovnitř.

Můu vidět vá průkaz?” spustil nepřívětivě mu, který stál dosud v eru síně.

Prosím. A vy jste kdo?”

To je… to je můj přítel snaila se vysvětlovat Stránská, aby předela nějaké nepříjemnosti, bydlí u nás, co se bývalý manel odstěhoval.

Aha, přikývl Beran, take je o něm asi informován?”

Pohlédli na sebe a mlčky přikývli.

Budeme mít tedy snazí práci. Podle protokolu jste prohlásila, e se s manelem vídáte jednou za čtrnáct dní, kdy si chodí pro děti. Jinak ne?”

Opět jen přikývla.

Snad bychom mohli aspoň do kuchyně, tady je dost chladno …” navrhla nesměle.

Veli do místnosti zařízené jako obyčejná venkovská kuchyň, s kachlovými kamny, kde se stráví větina času přes den. Nechybělo tu ani kanapíčko, kam se člověk můe natáhnout. Mělo to svou příjemnou atmosféru.

Nedal byste si kávu?” nabídla mu.

Beran rád přitakal. Ostatně kávy mohl vypit za den tolik, e nad tím sám kroutil hlavou, a neměl pocit, e by mu to na zdraví vadilo. Mohl si dát álek i na noc a stejné dobře spal. V tom se také zatím jetě odlioval od Hladíkova týmu, který po vzoru svého éfa dával přednost silnému čaji.

Víte, já vám o něm skoro nic nepovím. U přes pět roků nejsme spolu. On byl o osm let starí, a co jsme se rozvedli a on se odstěhoval k mamince na sídlitě, o něm prosté moc nevím. Abych pravdu řekla, ani mi to nechybí. Proč jste vlastně přiel za mnou?”

Protoe jste ho znala a viděla jinýma očima ne matka, to by nám mohlo pomoci. Upozornit nás na něco.

Ale jděte! Vdy u to povídala nejmíň třem policajtům a stejné na nic nepřili! vmísil se ironicky do hovoru její přítel. Já si o naí policii nedělám iluze! Helejte, stejně zase napíete nějaký papíry, a kde nic tu nic.

Poručík nereagoval. Moná, e ten člověk má pravdu, ale kdyby takhle vechno nejasné předem zabalili, nikdy by se ádný zločin neobjasnil. A s objasněností případů na tom praská kriminálka zase tak zle není, naopak!

Jene, jak asi u víte, případ pana Stránského nebyl poslední. A zřejmě také ani ne náhodný, jak se původně předpokládalo. Take to změnilo situaci. Jestlie chceme zabránit dalím podobným vradám, musíme se dopátrat toho, co jim je společné.

Argument zřejmě přesvědčil.

Proč jste se vlastně rozvedli? obrátil se na bývalou enu Pavla Stránského. Ta před něho postavila keramický hrneček s kávou a ani se dlouho nerozmýlela.

Kdy nepil, tak to s ním ulo. Ale jak se nalil, hrůza! Kdyby jen hulákal, to by mi nevadilo, člověk si zvykne. Ale mlátil mě a taky děti, bylo mu vechno jedno. Pak, kdy vystřízlivěl, zase prosil a udobřoval se. Jene já u jsem přestala věřit, nechtěla jsem.

A co takhle karty nebo jiné eny?

Ne, to ne, pokud vím. On nebyl zlý. Pro rodinu by udělal vechno. I teď, doposledka platil alimenty, nikdy nezapomněl, to musím uznat. Opravdu, já proti němu nemůu říct slovo.

Moná doufal, e se časem zase vecko urovná a vrátí se k vám, ne?

To u nepřicházelo v úvahu.

Byla zcela rezolutní. Chápal ji. Měla teď svůj ivot, jiný ivot, to ostatní bylo předtím.

Take nic nápadného, mimo pití ovem, nebylo? ujioval se jetě.

Ne. Byl docela normální.

Beran poděkoval a nechal se nasměrovat k sídliti. Káva mu pozvedla náladu. Avak hledat ulici a číslo domu je očistec na kadém panelovém sídliti. A tady obzvlá.

Dobrou půlhodinu se motal kolem dokola, ne natrefil správný blok a správný vchod.

Kdy zvonil u dveří se jménem Marie Stránská, věřil, e matka zavraděného má nejhorí chvíle asi za sebou. Nemýlil se. Matka Pavla Stránského byla asi pětaedesátiletá ena v plné síle, čiperná. Zdálo se, e se z prvního oku u vzpamatovala. Příchod dalího kriminalisty ji příli nevzruil.

Nevím, co bych vám jetě řekla. Vechno jsem vypověděla hned, jak se to stalo, ale jestli chcete, pojďte dál. Můete se podívat do jeho pokoje, nechala jsem tam ve, jak bylo.

Poručík veel do panelákového pokojíku. Na jedenácti čtverečních metrech byla pouze válenda, stůl a skříň, nic víc.

Posaďte se,” vybídla ho.

Beran se usadil na pohovce a rozhlíel se. Věřil na náhlou inspiraci, na kriminalistíckou intuici, ale nic takového nepocioval.

Vzpomínáte si jetě, jak to bylo toho dne, co se to stalo?”

Jak by ne! Syn mi nikdy neříkal, kam jde, a já jsem se ho neptala; byl dospělý, řekl jen, e musí něco vyřídit, ani jsem nevěděla, e jede do Prahy. Kdy se dva dny neukázal, ptala jsem se na dole, jestli o něm nevědí. Nevěděli. A pak ho nali.

Nemáte podezření, kdo to mohl udělat?”

Zavrtěla hlavou.

Snad to mohl být někdo z těch amnestovaných vrahů. To víte, lidi z nich mají strach, protoe se nezastaví před ničím. Tady na Kladně jich větinu u zase pozavírali.”

Proč myslíte, e to udělal někdo u dříve trestaný?”

Protoe někteří z nich taky dělali na dole. A takovouhle věc přece někdo neprovedl jen tak! A taky mi neříkejte, e tihle trestaní prostě nemají násilí v krvi! Kdy něco takového spáchá jednou, u se pak nezastaví před ničím. Trest smrti se zruil, tak se není čeho bát, ne? Stačí si přečíst noviny a člověk hned vidí. jak to chodí…

Neměl vá syn nějaké starosti nebo problémy?”

Nesvěřoval se mí. Ale musela bych být slepá, abych neviděla, e se trápí kvůli dětem. Kdyby nebylo toho nefastnýho pití…”

Opíjel se často?

Kdepak. Teď u jen zřídka, jednou dvakrát za měsíc. Jene na achtě se to tak nebere. Můj nebotík taky dělal na Kladně a bylo to to samý. Zvykla jsem si.”

V tu chvíli padl Beranův pohled na podlahu, do kouta, kam nebylo vidět, kdy stál u dveří. Leely tam noviny.

Naklonil se a zvedl je.

Jen si je vezměte, jestli vám to k něčemu bude, vyzvala ho paní Stránská. Beran sloil noviny a schoval je do aktovky.

Znala jste nějaké jeho kamarády?”

Dřív ano, jene teď se vlastně s nikým moc nestýkal. S chlapama v partě, v hospodě, ale ádný kamarádofty. Sem za ním nechodil nikdo.”

A enský?

Taky ne. Aspoň co já vím. Vedu místní knihovnu, take odpoledne a večer bývám pryč.”

Beran pochopil, e ani tady se nic podstatného nedoví.

Zbývala rodina pana RNDr. Turka, tu si nechal na odpoledne. Musel myslet na návrat do Prahy, protoe se měl hlásit Hladíkovi a uvědomil si, e má před sebou jetě jeden, neméně důleitý úkol.

Zjistit, kolik osob v poslední době ztratilo osobní doklady. Respektive  kolika lidem byly ukradeny.

Kdy dorazil na kriminálku, střetl se ve dveřích s Kučerou, který se vracel z oběda.

Něco nového? zeptal se Berana.

Nic moc,” přiznal poručík a posadil se ke svému stolu. Nael na něm připíchnutý vzkaz od kapitána Hladíka, co ho příjemně překvapilo.

1. V dnení mimořádné pátrací relaci kriminalistické ústředny federální policie se bude vysílat výzva k občanům, zda nepoznávají zavraděného z Karlova náměstí.

2. Nechal jsem si poslat seznam vech, co v posledních deseti dnech přili o doklady. Kdy vypustíme cizince a lidi z venkova, co si přijeli do Prahy jen nakoupit, a dále eny a staré osoby, co byty zřejmě okradeny, zbývá asi patnáct osob. Budou nám je postupně doplňovat. Na nějaké jejich hlídáni ovem zatím není ani pomylení.

P. S. Seznam je u mě na stole.

Hladík

Poručík Beran odloil kabát a posadil se. Okamik váhal, čím začít. Dokončit etření v rodinách dosavadních obětí, anebo prověřovat osoby, které ztratily doklady?

Obojí pokládal za stejně důleité, nedokázal se vak chvíli věnovat jednomu a pak zase druhému, ruilo by ho to. A přitom bylo nutné znát vechno, co se a doposud událo, vidět fakta jedněma očima. A ke vemu jetě někomu z těch, co přili o své občanské průkazy, moná hrozí velké nebezpečí. Ale komu z nich? Kde začít?

Pro jistotu si Beran přinesl z Hladíkovy pracovny seznam. Zíral na sloupeček nicneříkajících jmen. Má to vůbec nějaký smysl?

Ale co kdy zítra …

Snědl dva rohlíky a deset deka unkového salámu z igelitového balení, uvařil si dalí silnou kávu a opět vyrazil.

Rozhodl se, e zajde ke zbývající, třetí oběti.

Rodina pana RNDr. Turka bydlela poblí kina Zdar v Podolí.

VIII.

Jen poručík vyel před budovu, začalo pret. Nebyl to vak obvyklý jemný a vytrvalý podzimní dé, ale pořádná průtr mračen. Voda nestačila odtékat do kanalizace a hromadila se na ulici. Projídějící auta zatlačila pinavou sprkou chodce a k oprýskaným fasádám.

Beran nenosil detník ani čepici, i v zimě chodil nejraději prostovlasý. Tentokrát vak litoval, protoe na odpoledne u neměl sluební vůz a musel do Podolí městskou dopravou.

Za normálních okolností by mu to nevadilo. Ale v takovém lijáku? A zatím se nezdálo, e by se počasí chtělo umoudřit. V takových chvílích na Berana často padala melancholie. Věděl proč. Doléhal na něho stále víc jeho nedávný rozvod a tahanice o styk s dětmi, bydlení na ubytovně i změna zaměstnání. I kdy o tom nemluvil, neznamenalo to, e se netrápí.

Kadé ráno i večer si uvědomoval, e ivot rozvedeného je plný úskalí. Měl na starost jen sám sebe, a to ho vyčerpávalo. Nebyl zvyklý myslet na to, jestli má čistou koili a jestli musí něco nakoupit. Stávalo se, e kdy večer přiel, neměl v lednici zhola nic. Jednou si z hladu začal vařit kolínka, ale protoe dal málo vody, připálil je. Raději je louskal polozměklé, a pak ho bolel aludek.

Beran byl ukázkový typ mue, který bez enského dohledu hyne. Ne e by se o něho ádná nezajímala, ale byl opatrný, nechtěl naletět a ponořit se do nových problémů, a tak se raději uzavíral sám do sebe. Na nějaké avantýry neměl pomylení a na stabilní partnerství nebo dokonce nové manelství se necítil dost silný. Raději na to vůbec nemyslel. V tomhle detivém počasí vak na něho vecko znovu doléhalo. Natěstí měl svůj případ, který mu kapitán velkoryse přenechal, co odvádělo jeho mylenky jiným směrem.

Dé nepřestával, Beran s aktovkou, kterou drel nad hlavou, se pokouel prokličkovat bez větí úhony na stanici tramvaje. Nohavice u kalhot měl vak od kolen a po záloky mokré a kabát zmáčený. Na tramvaj vak nemusel dlouho čekat.

Cesta za opocenými skly ubíhala pomalu, tramvaj byla přeplněná a Beran měl pocit, e jede v tropickém skleníku. Krůpěje potu mu stékaly po čele. Nakonec byl rád, kdy mohl opět vystoupit na osvěující dé.

Netuil jetě, zda bude mít jeho výprava nějaký smysl. Zřejmě si vak zaslouil, aby byla korunována úspěchem, protoe dům doktora Turka nael bez dlouhého hledání a navíc, kdy zazvonil u dveří, zaslechl nějaký hlas.

Otevřela mu ena kolem pětadvaceti třiceti let, ádný atraktivní typ, spíe pečlivá hospodyně; působila na první pohled přísně, ale sympaticky.

,,Jsem z kriminálky, Beran, představil se poručík, ,.vyetřujeme případ vaeho mue.

Ano?” reagovala neutrálně, a k čemu jste dospěli?”

Potřebuji si některé detaily ověřit, proto jsem přiel,” pokračoval Beran jako by přeslechl otázku a vstoupil do prostorné předsíně. Na koberci si tu hrály dvě malé děti, po zemi se válela spousta hraček.

Máte těstí, e jste mě zastihl doma, dneska mi je nevzali do kolky, protoe jsou nachlazené. Je to s nimi k nevydrení, nechtějí zůstat v posteli!”

Beran zdvořile přisvědčil a protoe si viml, jak mú z bot stékají praménky píny, zul se a zůstal tak stát.

Počkejte, půjčím vám něco na přezutí,” prohlásila o něco více přátelsky paní Turková a podala mu pantofle.

Děti si dál hrály, příchozí je nijak nezajímal.

Pojďte dál,” znělo spí jako povel. Snad to tak ani nemínila, ale byla zřejmě taková. S dětmi se často jinak jednat nedá …

Usadili se v obývacím pokoji, zařízeném s vybraným vkusem starým nábytkem, který zřejmé získali od rodičů.

Co by vás zajímalo?” zeptala se a upřela na něho pichlavé oči.

Zatékal po okolních stěnách. V prosklených knihovnách byly samé odborné knihy.

Nevím, asi vechno, na co si vzpomenete a co by s případem mohlo souviset.”

Posadila se do křesla proti němu a zapálila si cigaretu.

Nebude vám to vadit?

Beran zavrtěl hlavou. Uvědomoval si, e ena proti němu je bezesporu osobnost, nejspí I úspěná, tvrdá osobnost. Ale příjemná.

Snad uměla i číst mylenky.

Jsem inenýrka chemie, manel byl přírodovědec, také se zaměřením na organickou chemii. Seznámili jsme se, kdy vedl ná seminář na fakultě. Pak jsme se vzali. A kdy jsem po promoci nastoupila na katedru jako aspirantka na studijní pobyt, přeel do ústavu, do výzkumu. Bavilo ho to a měl tam víc času.

Jak jste se spolu snáeli?”

Otázka ji nevyvedla z míry.

Jako ve vech rodinách, kdy přijdou děti. Respektovali jsme se, nic víc.”

Respektovali?”

Překvapilo ji, e se diví.

Ovem, jak jinak. Vy nejste enatý? Nebo snad věříte v pohádky o věčné lásce?”

Trochu se otřásl při pomylení, e by právě tahle emancipovaná ena na něho čekala doma. Přesto ho něčím lákala i drádila. Mohl ji teď lépe sledovat a prohlédnout si ji. Měla poměrně veliká, iroce vykrojená ústa, krátce, sportovně sestříhané vlasy.

A pokud jde o něho, sama nevím. Vlastně u nevím. Jsem teď trochu na rozpacích po tom, co jsem nala v jeho psacím stole.

Copak jste tam nala? nastrail ui Beran jako pes, kterému přejde kolem plotu někdo cizí.

Paní Turková jen mávla rukou.

Ani to nestojí za řeč, takové hlouposti. Měl tam nějaké nahotinky, fotografie. Snad to sbíral, ale nefotografoval. Pokud vím ..

A jetě něco?”

Ne, jinak nic ..zmateně zaváhala, cítil to.

V duchu rozvaoval, zda má na ni dál naléhat, nebo předstírat, e ho to nezajímá.

Ale takové snímky můe dneska mít kdokoliv. Prodávají se na kadém rohu.”

Moná. Jene on, pokud vím, takové sklony nikdy neměl. Alespoň jsem si to myslela.”

Napadlo ho, e s tím moná začal ze vzdoru. Schválně. Aby si nemyslela, e je jen ona.

A taky jsem tam nala inzeráty.”

Inzeráty? On něco inzeroval?”

Ne, zakrtané inzeráty. Samé čuňárny.”

Beran zavětřil. Tohle by mohlo něco znamenat.

Mohla byste ml je ukázat?”

Pani Turková rázným gestem odloila cigaretu a zamáčkla ji do popelníku na stolku. Pokrčila rameny.

Ráda bych, ale nemohu. Vyhodila jsem je, měla jsem na něj vztek. A ty fotky mi vzali ti, co přili vyslýchat před vámi,” prohlásila s jistým sarkasmem.

,,A vzpomínáte sl alespoň, co to bylo za inzeráty?”

Zamyslela se.

Já jsem je moc podrobně neprohlíela. Snad to bylo z Expresu. Nebo ne, počkejte, určitě to byla Annonce, ten časopis pro bezplatnou inzerci.”

Vida, zase nějaké Inzeráty!

Je to dlouho, co jste je vyhodila?

Dost dlouho, aby je odvezli s ostatním smetím.

koda, pomyslel si Beran, kdyby nebyla tak rázná a pečlivá, moná jsme mohli mít stopu.

Víte, jetě ml není jasná jedna věc. V den vrady se rozhodl jet na chatu. Proč? Proč ve vední den? Tak náhle? Předtím se o tom nezmiňoval, e? Nepřipravoval se na to?

Zdálo se, e paní Turková pobledla. Zřejmě tohle bylo sousto, které dosud nestrávila.

Máte pravdu, nechápu to. Vdycky jsme jezdili na víkend spolu, autem. Mám-li být upřímná, podezřívám ho, e tam chtěl jet s nějakou enskou. Moná to souviselo i s těmi inzeráty..

A nemohl mu třeba někdo zavolat, e se na chatě něco stalo, e tam musí přijet a něco zařídit, co já vím? I takové věci se přece stávají, ne?” nabízel jinou variantu.

Snad, jene se nic takového nestalo, ověřila jsem sl to. Byla jsem se tam hned potom podívat. A vím s jistotou, e v naí chatě rozhodně nikdo od naí společné cesty nebyl. Ptala jsem se I sousedů i ve vesnici. Nikdo z nich manela nevolal, nikdo mu nic nevzkazoval. I na potě jsem byla.”

Nikdo mu netelefonoval?”

Ne.”

A nemohl to být třeba fingovaný hovor? Praský? Třeba ho někdo potřeboval vylákat.”

Paní inenýrka Turková se tvářila jednoznačně.

I kdyby, přece by jel autem. Proč by jezdil vlakem? Nehledě na to, e se u něho nenaly ádné jízdenky! Jenom se domníváte, e chtěl z bránického nádraí jet! Podívejte, pro mě je věc jasná. Měl nějaké pletky a doplatil na to. Jene nejvíc to samozřejmě odnesu já a děti.”

Něco tu Beranovi pořád nehrálo.

Měl nepřátele?”

Nevím. Těko říct. On byl takový… neuměl moc jednat s lidmi. Teď v poslední době se trochu zapletl do politiky. Tedy  na ústavu. Pokud vím, postavil se ostře proti svému bývalému éfovi a asi proto ho sesadili z funkce, myslím bývalého ředitele. Ani bych se nedivila, kdyby to, co se stalo, s tím nějak souviselo.

Ale jetě spíe se domníváte, e za vím vězí nějaká enská, e? uzavřel Beran.

Pohlédla na něho, jako by ho chtěla podrobit důsledné analýze.

Protoe mám svou zkuenost. A nic nedokáe obyčejnému muskému tak pocuchat nervy a tak ho vykolejit, jako enská. Jsem si tím jistá. I kdy nemám důkazy.”

Z předsíně se ozval křik. Zvedla se.

Promiňte, musím se podívat, co se děje.”

Poručík přivřel oči a snail se představit si, jak tady ili. Mladá, ctiádostivá ena a její mu, který ji zřejmě u dávno nijak neokouzloval, vechno vyprchalo. Bránil se tomu? Jak? Hledal někoho jiného?

A v tu chvíli si uvědomil, e se musí zeptat na jinou, neméně důleitou věc. Dětský křik vak neustával a Beranovi nezbylo ne čekat. Zamyslel se, a úplně přehlédl, kdy se paní inenýrka vrátila do pokoje.

Promiňte,” řekla nahlas, aby na sebe upozornila, to víte, děti!”

Téměř se vylekal.

Poslyte, u vás nebudu zdrovat, jenom se chci zeptat, jak to dopadlo s jeho osobními doklady. Naly se, nebo ne?

Kdepak, jsou pryč. Nikdo je nenael, nikdo je neodevzdal. Já si myslím, e je ztratil. Nebo mu je někdo ukradl. Hledal je doma, pravda, ale jak jsem ho znala, vůbec nevěděl, jestli je nemá teprve den nebo jestli je postrádá týden. Víte, moc pořádkumilovný nebyl.

Beran vstal a poděkoval. Kdy byl opět venku, jetě se zastavil a ohlédl. Ta enská měla cosi do sebe. Napadlo ho, e by třeba nebylo marné se s ní jetě někdy potkat. Jene jako vdycky, napadlo ho to a teď, pozdě. S enskými to prostě neuměl.

Ale kdoví, moná, e se jetě naskytne příleitost. Bude-li mít ovem odvahu ji hledat.

Teď ho vak pronásledovala jediná, zato neodbytná mylenka: objet místa, kde se udály dosavadní vrady. Neměl vak k dispozici vůz a vydávat se po stopách čtyř vrad, k nim dolo na různých koncích Prahy, nebylo moné zvládnout místní hromadnou dopravou.

Ohrada u Stavovského divadla, Divoká árka, bránická navigace u mostu Inteligence a konečně Karlovo náměstí.

A co takhle promluvit s lidmi, kteří objevili mrtvé? Alespoň s někým z nich. Ti, co nali doktora Turka bydli přece nedaleko, v Braníku, a to je z Podolí opravdu pár kroků.

Odhodlaně nasedl do sedmnáctky a vystoupil stanici před konečnou. Manelé Krebsovi bydleli vedle starobránického kostelíku.

Měl těstí celý den, neopustilo ho ani nyní. Byli doma a přijali ho přátelsky. Nicméně Beranovi neřekli nic nového. Nevímali si detailů. Prostě najednou po cestě narazili na mrtvolu mue s useknutou hlavou. To je ok, na který se nezapomíná.

Víte, u tam raději nechodíme. Pro jistotu. Psa venčíme na Dobece, tam je taky hezky.

Nabídli mu čaj a domácí bábovku. Beran byl vak jako na trní, v duchu si spílal, e zbytečně ztrácí čas.

Náhoda mu vak přála. V pokoji toti běel televizor. Zatímco ukusoval bábovku a usrkával slabý čaj, spatřil na obrazovce znělku.

Váení spoluobčané,” začínalo to dramaticky a mnohoslibně, věnujte prosím pozornost dnení pátrací relaci. Včera v časných ranních hodinách byl v Praze na Karlově náměstí spáchán brutální zločin. Do této chvíle není známa totonost oběti. Jedná se o mue asi pětatřícetiletého, s modrýma očima a lehce vlnitými hnědými vlasy. Pokud byste mohli o něm sdělit jakoukoli informaci, oznamte to, prosím, kterékoli sluebně policie na naem území, případně přímo na linku 158. Děkuji za pozornost.

Asi za deset vteřin se na obrazovce objevila mrtvá tvář, z ní vak natěstí nebyl zřetelný způsob vrady. Místo, kde byla hlava oddělena od trupu, bylo zakryté. Fotograf odvedl dokonalou práci.

No vidíte, pane komisaři, nebo jak vám teďka říkají! člověk aby se bál vyjít na ulici, aby ho zabili. Pro pár korun, jo, pro pár korun klidně dneska zamordujou člověka!

Beran přisvědčil, poděkoval a odporoučel se. Spěchal do budovy kriminálky. Kdoví, třeba se u v téhle chvíli ví, kdo je vlastně ten čtvrtý zavraděný.

Objeví se konečně nějaká souvislost?

Dole ve vrátnici se srazil s jakýmsi muem.

Prosím vás, já jsem přiel ohlásit ztrátu dokladů. Řekli mi, e musím přijít osobně.

Vrátný důleitě nalistoval ve formulářích propustek.

Tak mi nadiktujte vae nacionále,” prohlásil nesmlouvavě.

Mu před okénkem se zakoktal.

Karel Muík, Praha 6, Na pískách 77.”

Datum narození, pracovitě, číslo občanského průkazu,” poadoval dál vrátný, ani zvedl od svých papírů oči.

5. 10. 1955, Státní banka Praha, Na příkopě. A číslo občanky nevím, ztratila se mi. Asi mi ji ukradli.”

Vrátný se zarazil.

No jo, ale co já s váma budu dělat? To vás nahoru jen tak pustit nemůu, kdy nemáte občanku, na to jsou předpisy, rozumíte?” a zaklapl blok, protoe tím to pro něj zřejmě bylo vyřízeno.

Muík chvíli bezradně přelapoval, pak polkl nasucho, a ani by se o cokoliv pokouel, posluně se otočil a zmizel venku, a to dřív, ne si Beran uvědomil, co se před jeho očima odehrálo, a ne mohl zasáhnout.

Koneckonců okradených a oloupených o doklady je dost a dost. Vechny by hlídat stejně nemohli. O jednoho víc nebo míň… Snail se na to zapomenout. Hnal se proto po schoditi vzhůru a do třetího patra.

Vichni seděli u Hladíka v kanceláři. Kdy Beran vstoupil, kapitán Hladík, ani by se sám na něco zeptal, otočil se k němu a rovnou vypálil:

Ten čtvrtý mrtvý, z Karláku, se jmenuje Vladimír Vacek. Čtyřiačtyřicet let, pracoval jako skladník potravin ve velkoprodejně Směr.”

Beran přikývl a posadil se na prázdnou idli.

Prelo bez ustání celou noc.

Václav Počeplcký se toho jitra probudil v podivně stísněné náladě. Marně pátral, čím to můe být. Snail se vak nedávat nic najevo.

Adrieno, drahá, co by sis dala k snídani? Čerstvé rohlíky?

Oblékl se do usáku, který mu sahal doslova na paty, nasadil si iroký rybářský klobouk a holínky; vypadal, jako by se právě chystal na výlov rybníka Svět.

Hned jsem zpátky.

Zamkl za sebou hlavní vchod a po rozpraskaných dlaebních deskách přeel k brance. Musel mhouřit oči, protoe vítr mu do obličeje metal chladné deové kapky.

Překobrtal nástrahy rozkopané ulice a těkopádně vyplhal do vrku k obchodu. Ten malý koloniál po soukromníkovi kdysi převzala Jednota a prakticky beze změny sortimentu ho tu provozovala dosud. Mouka, cukr, máslo, mléko, pečivo. A co je potřeba pro domácnost. Dokonce i plechová roleta a zvonek u dveří zbyly po původním majiteli. Prý se bude zase privatizovat, syn dřívějího majitele se přihlásil o dům i o obchod.

Dobrý den,” pozdravil a setřásl z klobouku kapky vody.

Dobrý den, pane Počepický! Čímpak poslouím, prosím?

Rozhlédl se kolem po regálech s těstovinami, čajem a konzervami.

Ty kobliky jsou dnení?

Ovem, úplné čerstvé, krásně voní, jak je přivezli. Mám pečivo přímo z pekárny, vozí ho jetě teplé, ubezpečoval prodavač s dlouhými umatěnými vlasy a silnými brýlemi.

Prohlíel sl zákazníka poněkud podezřívavě.

Dejte ml dvě a čtyři rohlíky. A smetanový jogurt.

Jetě něco?”

Ne, to stačí.” Nasadil sl znovu svůj rybářský klobouk a zamířil opět z kopce dolů, domů. Cestou sl něco mumlal.

A docela u branky vzal obě kobliky a ví silou jimi mrtil do větví starého koatého jasanu. Rozprskly se jako sněhové koule, jen zbytky zavařeniny zvolna stékaly po vrásčité kůře stromu.

Adrieno, snídaně je tu. Adrieno, probuď se!

Vyzul holiny a v ponokách veel do lonice. Poodrhnul záclony, aby sem vniklo víc denního světla. Postel vak zůstávala stále v eru. Rozsvítil jetě malou lampičku na nočním stolku. Bledé světlo dopadlo na lůko a odrazilo se od lesknoucích se blond vlasů rozprostřených na poltáři.

Adrieno, přinesl jsem ti čerstvé rohlíky. Jetě teplé. Od toho podvodníka z krámku. Ale musíme si na něho dávat pozor, moc se mi nelíbí. Nemá upřímný pohled. Kdoví, jestli do toho pečivá něco nepřidává! Chtěl jsem ti přinést něco dobrého, ale takhle jsem to raději vyhodil.

Rozloil na podnos na nočním stolku rohlíky a jogurt.

Jetě přinesu kávu. Počkej!

Příprava kávy mu trvala chvilku. Dával si záleet. Načechraná, jemně mletá zrnka přelil vroucí vodou, a se udělala pěna, a pak dolil zbytek bublající vody. Přidal dvě kostky cukru a vrátil se do lonice.

Dneska se mi káva povedla. Ale ty bys chtěla trochu mléka, viď? Jak jsem mohl zapomenout,, hned dojdu pro Tatru,” bleskurychle donesl z kuchyně otevřenou konzervu s neslazeným mlékem a poloil ji na stolek.

Tady je, vezmi si, kolík bude chtít. A nezlob se!” Posadil se uvolněné do křesla a sám ukusoval suchý rohlík.

Proč bych si ho měl mazat máslem, jen bych se zdrel. I tákhle je dobrý. A musíme etřit. Kdy je čerstvý, chutná jako dort, opravdu. Vem si taky!”

Odmlčel se. V místnosti bylo ticho. Jen hodiny tikaly.

Co jsem říkal? Výborné, viď?” Nečekal na odpověď.

Doktor Mácha si mě zase předvolal na kontrolu. U mě s tím otravuje. Copak mám čas sedět hodiny v čekárně na středisku? Neříkám, kdyby mi něco bylo … Jene jemu je to fuk, potřebuje si odkrtnout jméno. Já mám teďka práci, milá zlatá, nemůu si dovolit chybět. Zrovna teď ne!”

Vstal a dlouhými kroky začal rázovat po lonici sem a tam, od dveří k oknu. Představa kontrolního vyetření ho zřejmě rozruila, a se přestal ovládat.

Mám být klidný, tobě se to řekne! e se mi nic nestane, kdy jsem v pořádku? Ale sama přece ví, e u doktora člověk nikdy neví a jestlie se jim sám dá dobrovolně do rukou, je s ním konec. Vdycky se na něm něco najde. Nemám pravdu?”

Chodil dál a gestikuloval rukama.

Nejlepí bude, kdy mu zavolám, e nepřijdu, e se mi to prostě nehodí a basta. e mám nutnou práci. A kdy mi dá jiný termín? Co pak? Já vůbec nechápu, proč mě chce tak často vidět. A nedá se s ním rozumně mluvit. Nakonec vdycky něco předepíe, co stejně nebudu uívat, a je to. Zbytečně ztracený čas. Ano, zavolám a nechám mu vzkaz u sestry.”

Zastavil se na poloviční cestě.

Jde mi na nervy. Ale co si na něm vezmem? Určitě zase skončím ve pitále a to by se mi zrovna nehodilo! A taky, kdo by se staral o tebe?”

Doel ty dva tři kroky a ke stolku a upřeně se zadíval na rozprostřené zlaté vlasy na poltáři.

Kdybych měl doma telefon, zavolám mu hned. Takhle musím volat z budky. Zkusím to cestou do práce. Ale kdyby poslal nějakou doporučenou pozvánku, nic neber a nic nepodepisuj, jasné?

Chvíli jetě jakoby usilovně rozvaoval, pak se prudce otočil a zamířil z lonice ven. Na prahu se opět zastavil.

A nemysli si, e mě oblafne! Vím dobře, es s tím doktorem něco měla. To by ses tak významně neusmívala. Nemyslete si, e se mě snadno zbavítel Já se nikam vláčet nenechám.”

Přibouchl dveře, vzal si zase kabát, klobouk a obul holiny a znovu vyrazil do vrku. V ruce třímal korunu na telefon. Jeho tuení se vyplnilo: Přístroj v budce nefungoval a navíc kradl mince. Druhou u neměl. A nebylo kde rozměnit.

Není souzeno, abych se omluvil,” zdůvodnil si sám vzniklou situaci, ostatně nic tak světoborného se nestane, kdy nepřijdu. Hlavně, e se cítím dobře!” A tím to pro něho bylo odbyté.

Cesta do ateliéru vak tentokrát ubíhala v jakémsi horečnatém napětí.

Kdy tam dorazil, pustil se rychle do vyvolávání filmů z předcházejícího dne. I se zvětováním mu to zabralo valnou část dopoledne. Občas neodolal a zběně vyhlédl z jednoho či z druhého okna.

Zatímco se hotové snímky suily, poloil na stůl občanský průkaz a zamyleně na něj hleděl, ani by ho otevřel. Jeho pohled byl čím dál zachmuřenějí. Ale u se rozhodl. Nebylo o čem přemýlet.

Potom dlouho a zálibně prohlíel portrét mue v legitimaci. Strnule, bez pohnutí, jako by toho člověka na dálku hypnotizoval, jako by se chtěl prostřednictvím snímku zmocnit celého jeho já i jeho mylenek. Stačilo k tomu, aby otevřel průkaz.

Připadal si jako nějaký sportovec, který se chystá zaútočit na rekord, na pičkový výkon. S maximálním soustředěním.

Kdy se pak asi po půl hodině postavil k oknu, u se usmíval. Vechno vycházelo přesně, nemýlil se.

Ten člověk se objevil na ulici, chvátal. Před domem se rozhlédl, proel průchodem a přes dvůr k zadnímu domu. Tam se zastavil a nadzvedl brýle, které se mu, asi spěchem, zapotily. Zahleděl se zkoumavě na zvonky a potom dlouze jeden z nich stiskl. Pak jetě jednou. Samozřejmě  marně. Nahoře v bytě, kam zvonil, jetě nikdo nebyl. Nikdo nemohl otevřít.

Neznámý postál bezradně asi pět minut, chvílemi nervózně pohlédl na hodinky. Zřejmě opravdu spěchal. Nakonec, po jistém zaváhání, to vzdal. Naposledy zazvonil, pak se odevzdané otočil a něco si mumlaje odcházel.

Mlčenlivý stín se k němu připojil před domem, stejně jako předchozího dne. S tím nepatrným rozdílem, e tentokrát stín u věděl, koho sleduje. Nemusí se obávat, e svého mue ztratí, e mu někam zmizí a uteče. Byl jeho.

Na rohu Vodičkovy ulice prodávala prokřehlá prodavačka ovoce. Brýlatý mu zaváhal, pak se postavil do fronty, ale nepřestal pohlíet na hodinky. Václav Počepický přelapoval opodál u telefonní budky a tvářil se, jako by jen tak zevloval.

Mu koupil dvě kila mandarínek a trs banánů, dal je do igelitové taky a nasadil sviné tempo, e mu jeho stín sotva stačil. Zahnul vak do Palackého ulice a pak kolem obchodního domu Máj na Pertýn. To zatím nijak nekříilo plány Václava Počepického, spíe naopak. Neměl rád denní světlo, noc a ero mu vyhovovaly lépe, a proto nejčastěji pracoval v noci. Poněkud znejistěl, kdy viděl svého mue mizet v budově policie, před ní postával hlouček uniformovaných stráníků a pokuřoval u antona připraveného na výjezd.

Netrvalo vak déle ne dvacet minut, a mu se objevil zase venku na chodníku.

Václav Počepický si oddychl. Nebylo nic nepříjemnějího, ne pomylení, e by se musel vzdát svého dokonale připraveného plánu. Plánu, který uspěl při premiéře stejně jako při reprízách.

Jako věrný stín mue v brýlích u neopustil, provázel ho křivolakými uličkami Starého Města, přes Staroměstské náměstí a na Příkopy. Tam mu zmizel v nitru banky a stín opět čekal.

Začalo drobně mrholit, poletovaly i drobné vločky sněhu, které hned tály. Město u ilo adventem, ve výkladních skříních se třpytily barevné ozdoby. Na náměstí Republiky se vyrojily dřevěné boudy a Stánky s nejrůznějím zboím. A vude kolem spousta lidí.

Václav Počepický nesnáí lidský dav, naplňuje ho úzkostí a strachem. Nejraději je sám. Anebo jen s někým, koho dobře zná, třeba s Adrienou. Jí rozumí, miluje ji a udělal by pro ni vechno na světě. Ostatně přece právě kvůli ní tohle vechno podniká. Musí ji chránit.

Pouliční kamelot prodává Večerník.

,.Jednou, Václav Počepický luskne prsty a natáhne ruku s drobnými.

Série vrad stále neobjasněna! Ministr odvolal generálního ředitele! Zloději se nepolepili! Jak snadno přijít k penězům! vykřikuje kamelot.

Václav Počepický rozevřel Večerník a chvíli těkal očima z titulku na titulek, ne nael, co hledal.

Černá série pokračuje, psal v komentáři nějaký redaktor pod zkratkou PCK, policie zatím shromaďuje materiály, jak tvrdí její představitelé, vyhodnocuje dosavadní poznatky a vůbec se chová neurčitě. Obyvatele hlavního města vak zajímá předevím jejich bezpečnost. Nebylo by lépe, kdyby se místo neschopné a těkopádné policie případu ujala některá z nových detektivních kanceláří? Těm, kdo by chtěli v tomto směru vyzkouet své schopnosti, nabízí jistý soukromý mecená prémii 50 tisíc korun za dopadení a usvědčení vraha. Dárce této sumy nás poádal o zachování anonymity, jeho jméno vak nae redakce zná. Domníváme se, e naí policii by prospěla nejen větí dynamičnost, ale l konkurence. A dost moná, jak soudí mnozí Praané, i změny na důleitých vedoucích místech kriminální policie. Není-li toti schopna řeit případ čtyř otřesných vrad za sebou, které znepokojují hlavní město, měla by z toho vyvodit pro sebe důsledky. Čeká snad, a přibude dalí obě?”

Dočetl a sloil noviny. Začínalo se stmívat. Veel do haly banky a zastavil se u vrátnice. Davy proudily sem a tam, ale málokdo peníze ukládal, větina naopak z účtů vybírala. Lidi zachvátila nákupní horečka, a navíc, fáma střídala fámu.

Tu máte,” podal vrátnému noviny, a si zkrátíte dlouhou chvíli!”

Vrátný na něho překvapeně pohlédl, ale noviny vděčně přijal. Cítil potřebu nějak poděkovat.

Taky čekáte, co?”

Václav Počepický přisvědčil.

Je tu vevnitř tepleji, ale mezi tolika lidmi se mi dělá nevolno.”

Jo, máte recht. To já znám, lidi jsou dneska jako těnice, vude se jen cpou. Jako by měl být zítra konec světa. Ale co naděláte… lidi jsou lidi.”

Jetě e tady máte klid,” mínil Václav Počepický neutrálně, u altru jsou na tom hůř!”

Ale vrátný s ním nesouhlasil.

Klid tu taky moc není. Pořád se někdo na něco ptá, občas zavolají i páni zeshora. Nedovedete si představit,” stěoval si, jak dnes dovedou být vichni nervózní a na sebe navzájem zlí.”

Ale za chvíli se zavírá, ne?”

Jo, v půl esté tu nebude ani noha. A ti nahoře vypadnou jetě dřív.”

To ve Václav Počepický věděl, chtěl se jen ujistit.

Přeju hezký zbytek sluby!”

Ně se vrátný vzpamatoval, byl pryč. Stál teď ve výklenku u vchodových dveří. Mlčky, jako socha.

První pracovníci banky začali vycházet za čtvrt hodiny.

Václav Počepický trpělivě vyčkával. Měl vechen čas pro sebe a říkal si, čím později, tím lépe.

Konečně se objevil ten, na kterého čekal. Karel Muik. Brýle, tmavý kabát, diplomatický kufřík.

Václav Počepický se upřímné zaradoval a jeho dosud nehybnou tváři přebéhl úsmév. Jako by se právé probudil z letargie zimního spánku a oil.

Odloupl se z výklenku a zavěsil za svou budoucí obě. Těil se íznivě na tenhle okamik ji od včerejího večera, kdy se rozhodl. Těil se jako lovec, který na oulačce vyčekal svůj parádní kus a má ho na muce. Jako rybář, který celou sezčnu věří ve svůj kapitální úlovek, s ním bude rád zápolit ze břehu i dlouhé hodiny, aby ho nakonec s obrovským úsilím vytáhl k sobě na břeh.

Měl přesně rozmyleno, co a jak.

Nastoupili do metra.

Vychutnával, jak se Karel Muik rozhlíí kolem sebe a nervozně ustupuje, kdy se k němu někdo přitiskne příli blízko, jako by se bál, e bude opět okraden. Muik nebyl ve své kůi. Snad ho zmáhala únava, víčka mu padala, e je taktak udrel.

Dojeli metrem na pejchar.

Tady se Muik protlačil k východu a vyel z metra na ulici. Václav Počepický za nim. S jednou rukou v kapse, druhou sf přidroval dlouhý volný černý kabát zapnutý na dva knoflíky. Byl to pracovní kabát, který visel v ateliéru a do dneního odpoledne, kdy jej vyměnil za ten, co v něm přiel. Vechno mělo svůj řád. Vechno mělo své pořadí. A své vyvrcholení.

el bez obav, e si ho Muik vimne. Věděl, e je naprosto bezpečný a ani necítil trému, snad ani nevěděl, co to znamená. Naopak, byl ve formě.

Na konečné autobusu se brzy mělo odehrát finále dramatu, o něm Karel Muik neměl ani zdáni. Dosud il v domnění, e svoje doklady někde zaloil, moná ztratil, ale e se jistě najdou. Jediné, co ho za celý den snad rozladilo, bylo střetnutí s vrátným, tím byrokratickým ulpasem! Kdyby měl čas se s nim hádat.

Kdy přijel autobus, nastupoval o krok před svým stínem. Muik měl svůj systém pro cestování v autobuse. Vypracoval si ho a uplatňoval denně. Aby ho nikdo neobtěoval, nahrnul se na dvojsedadlo, na místo u okna, kam sl obvykle přisedl jetě někdo dalí. A ten a si vstane, bude-lo zapotřebí! Karel Muik vdy tvrdoíjně předstíral, e ho nesmírně zajímá, co se děje venku za pinavými skly. Jindy náruivě četl nebo studoval nějaká lejstra, co vzal s sebou domů. Předváděl zaujetí.

Tentokrát měl těstí, zasedl u okna. Neměl pocit ohroeni, zíral lhostejně z okna a nezvedal oči. Nevěděl ani, kdo se posadil vedle něho. Teprve kdy se dveře autobusu opět zavřely, nenápadně zkontrolovat svého souseda.

Byl to mu prostředního věku, nenápadný a nevýrazný, jako větina spolucestujících.

Karel Muik neměl tentokrát nic na čteni. Jeho pohled pomalu klouzal po okolí, jako kdy zpomalená kamera zabírá detaily. Najednou celý ustrnul. Puls se mu zrychlil, cítil, jak mu srdce prudce bije. Zavřel dvakrát oči a zase je otevřel, aby se ujistil, e nemá halucinaci, e skutečné vidí, co vidí.

Soused vedle něho, ten obyčejný a nezajímavý člověk, měl na klíně před sebou rozloené fotografie. Na snímcích byl zachycen Karel Muík, jak se blíí k jistému domu na Novém Městě, bojácně se rozhlíí a vychází do domu  ve společnosti mladé eny. A pak Karel Muík s tou enou uvnitř, v kuchyni…

Kdoví, jaké jetě dalí fotografie ten mu vedle má.

Karla Muíka se zmocnila panika. V ten moment zatouil vyloudit na tomto mui jeho snímky. Jen aby je nikde neukazoval, nikde nepouil. Připadal si jako zloděj v samoobsluze, kterého přistihli s láhví rumu v záňadří, a který teprve pak trpce lituje svého počínání.

Co teď? Nenápadně se rozhlédl. Mu vedle něho ani nevzhlédl od fotografií, prohlíel si dlouho jeden snímek za druhým, jako by si chtěl vrýt do paměti kadý detail. Copak tohle můe být jen náhoda?

Srdce mu zběsile builo. Proč ten mu nepromluví?

Proboha, a něco řekne, a nemlčí!

Přejete si něco, pane Muíku?

Hlas Václava Počepického se ani nezachvěl a jeho propalující pohled se vpil do sousedovy tváře.

Pro Muíka to byl nesnesitelný ok. Jak ten člověk můe vědět, jak se jmenuji, kdo jsem? Jak to, e má moje fotografie? Jak to, e ví, kde jsem byl včera? Vdy to byla náhoda, poprvé, vůbec poprvé!

Karel Muík se zhroutil.

Proboha, schovejte ty fotky.” vydechl prosebně, jetě to někdo uvidí, a bude zle! Prosím vás, pane!

Václav Počeplcký s tím nijak nespěchal.

Autobus supěl od zastávky k zastávce, lidé vystupovali a nastupovali, příli jich neubývalo.

Muík se zděeně rozhlíel, měl pocit, e na něm kadý musí poznat, e se něco děje. Byl v obličeji rudý, cítil stále děsivě upřený pohled svého souseda. Připadal si poníený a zmatený, po zádech mu stékaly praménky studeného potu.

Co s těmi fotkami chcete dělat?”

Soused si dával na čas s odpovědí.

Ukázat to někomu Na pískách 77, kdo o to bude mít zájem.”

To přece neuděláte!” zaeptal Muík zoufale.

A kdo ml v tom zabrání?”

No přece… vdy já… proboha, slitujte se! Mám rodinu, co si o mně pomyslí?

Na to jste mál myslet dřív, ne jste té dívce ublíili” ozval se tvrdý hlas Václava Počepického.

Jak to  ublíil? Vdy jsem jí zaplatil, jak jsme se dohodli!”

Zaplatil?” hlas souseda se poválivá zostřil do nesmiřitelná tóniny, ale zabil jste její duál. A za to musíte být potrestáni”

Karel Muík mál pocit, e omdlí. Dlaně se mu začaly potit.

Prosím vás, pane,” kemral jako kluk, kdo jste?”

Kamenná tvář a ocelové oči ho ponechaly bez odpovědi.

Prosím vás.” naléhal Muík dál úpěnlivě, nemučte má. Nebo mě potrestejte, ale a netrpí ti, co za nic nemohou. Teď, před vánocemi!”

Visel sousedovi na ústech.

Nesnesitelný okamik váhání.

Dobrá, zkusíme to. Pojďte se mnou,” zavelel Václav Počepický.

A Karel Muík vstal a vystoupil za ním posluná jako koláček za svým učitelem. Mu, který ho tak vyděsil, mál nápadná dlouhý kabát, který sl jednou rukou stále přidroval.

Karel Muík ho omámená následoval.

Byla to jeho poslední nadáje. Přítí stanice by znamenala konec, tam toti Muík bydlel. Ale věřil, e se s tím človékem nějak domluví.

el za ním mlčky, jako by mál na nohou metrákové závaí. Cesta odbočovala kolem Hrstkova zahradnictví do parku, kterému se říkalo Katanka. Takhle večer tu bylo pusto a prázdno.

Muík se svým průvodcem kráčeli pomalu a beze slov. Muíka nenapadalo nic, co by měl říci na svou obhajobu, bál se toho mue jetá víc podrádit a byl připraven přijmout jakýkoliv ortel, jen aby se zbavil nepříjemností. Kolik můe poadovat?

ero houstlo, jen na protájí stráni se tyčil obrys kostelíka svátého Matěje.

Co ode mne chcete? Peníze?”

Peníze?” odpovádél neznámý mu Ironicky.

Tak co tedy. proboha?”

Karel Muík ztrácel poslední zbytky sebejistoty, chybělo jen málo a rozvzlykal se jako malý kluk.

Co mám udělat?”

Zničil jste ji, Karle Muíku,” zahřímal najednou hlas, a se Muík polekal, jaká v nám zaznála síla.

Já přece nechtěl nikoho ničit,” drmolil koktavá, jestli jste její ochránce, tak zaplatím. Zaplatím, kolik sl řeknete…”

To by bylo příli snadné! Po tom vem.”

Muík polkl a u nebyl schopen promluvit. Vyschlo mu v hrdle.

Jsi opovreníhodná stvůra, Karle Muíku. Podívej se dobře na tyhle obrázky, a ví, co jsi způsobil.

Muikovi se točila hlava.

Kdo jste? Proč to děláte?

Cítil, e se neznámý na něho divá prázdnýma očima a celý se zachvěl.

Thanatos. Jsem Thanatos, agentura Thanatos,” opakoval mu v černém kabátě, který si stále přidroval, jako nějaký středověký rytíř svůj plá.

Stáli uprostřed pustého, temného parku. Nikde ani světýlko. Jak si má prohlíet ty fotografie? Neodvaoval se vak něco namítat. Jen posluně natáhl ruku.

Tak ne!” zavelel mu třímající svazeček snímků, svlékni sl kabát a poklekni!

Chtěl se bránit, ale neměl dost síly, jen chabě namítl;

Je tu zima.”

Učiň, o co tě ádám. Vzdej jí úctu a čest, kterou sl právem zaslouí. Poklekni.”

Hlas zněl rozhodně a nepřipoutěl odpor.

Blázen, je to nějaký blázen, blesklo Muikovi hlavou. Jen ho nerozčílit, aby nebylo jetě hůř!

A se chvěje zimou a hanbou nad svým počínáními”

Muik pochopil, e mu nic jiného nezbývá. Na nějaký zápas a tím člověkem neměl ani pomyleni.

A opakuj; Smiluj se nade mnou, ó Boe, nebo v Tebe doufá due má a ve stínu křídel tvých schráním se, a přejde souení!”

Odkládal kabát na lavičku a drmolil mezi zuby posluně.

Smiluj se nade mnou, ó Boe..,”

Posluně poklekl na jedno koleno.

Mu, stojící za nim, mu podal fotografie.

Muík se marně snail, ale nerozeznával nic, nebo téměř nic. Obrysy na černobílých snímcích mu splývaly.

Taky jsou sirky!”

Muik uchopil krabičku zápalek a jednu krtl, pak vzal fotografii a krátkozrakýma očima si ji začal prohlíet. Nevěděl ani. zda se chvěje rozčilením, zimou nebo poníením.

V duchu proklínal chvíli, kdy se rozhodl ozvat na ten lákavý Inzerát. Podvod! Vechno je podvod, uvědomoval sl hořce. Dostali hol Teď z něj nemilosrdně vydímou tisíce! A on je rád zaplatí, protoe má strach! Dobře mu tak. Klečí tu bez kabátu, ve večerním oputěném parku jako idiot. A civí na ty ďábelské fotografie.

Absurdní ílené!

To bylo mik před tlm, ne zaslechl jemný a prudký svlstot a pak ucítil podivnou bolest, která ho naráz oslepila…

Porada byla narychlo improvizovaná. Nad novými fakty.

Pitevní protokol ze soudního sděloval, e podle aludečního obsahu byl Vladimír Vacek zabit asi hodinu a hodinu a půl po jídle. Hlava byla oddělena od těla naráz, jako v předchozích případech, a to ostrým předmětem, který jedním vihem přetnul krční obratle i měkké části. Smrt nastala prakticky okamitě.

Tak nám po Praze chodí kat Mydlář, prohlásil sarkasticky Petrák, ,,s popravčím mečem.”

Jak můe být těký?” přemítal Kučera a sám si hned odpovídal: Hodně, určitě hodně. Deset kilo? Víc?”

Ostatní sledovali jeho úvahy s pocitem, e a to vypadá sebedlvočeji, tak nějak to asi skutečně bude. Po Praze se potlouká člověk s popravčí iročinou nebo mečem. Je nebezpečný, a přesto si ho nikdo nevimne.

Zvlá tohle bylo podivné! A doposud chodila na kriminálku ve vypjatých obdobích spousta anonymních udáni, e ten a ten jejich soused je podivín, aby si na něho policie posvítila, e kdoví, jestli není tím, koho hledají. A najednou nic. ádné udáni, ádné podezření. Jako by ten maniak přicházel z jiného světa.

Jak ty si představuje mechanismus vrady?” zeptal se Kučera svého éfa.

Hladík chvíli přikyvoval, jako by si odpověď na otázku chtěl pořádně promyslet.

Myslím, e zbraň ani nemusí být těká, stačí, jestli je perfektně upravená. Podívej, kdo hraje tenis, ví, e kadý pořádný forehand má takovou kinetickou silu, e by zabil vola. A co teprve servis? Vystřelený mlček dosahuje větí rychlost ne pičkový závodní vůz. Já mám pocit, e nejde o klasickou zbraň. Spi o něco modernějího.”

Tak nám chodí po Praze smrt s kosou,” nabídl Kučera pro obveseleni, ale Hladík se k jeho překvapeni netvářil nikterak odmítavě.

Napadlo mě to… proč ne kosa? Je to přece taky zbraň! A obávaná i za husitů! Jen by mě zajímalo, jestli je moné obyčejnou kosou useknout hlavu.

Podívali se po sobě rozpačitě. Kosou?

Jediný Seidl, který byl z venkova, z chalupy v podhůří Jizerských hor, měl o tom jakousi představu.

Proč by ne? Jak jinak by asi odedávna vznikaly pohádky o smrti, co chodí po světě s kosou? Proč právě kosa byla symbolem smrti?

Ale nikdo nepochybuje, e ostrou kosou můe člověka usmrtit.

Nás ale zajímá, jestli lze kosou oddělit jedním tahem hlavu od trupu?”

Myslím, e ano. Při pořádném vihu. Kolikrát se staly úrazy, například useknutá noha nad kotníkem, kdy se někdo nepozorný připletl sekáčům? Slyel jsem o tom… Taky Je tam pořádná kost… tak proč by krční obratle..minil Seidl.

Jene jistě to tvrdit nemůe!” poněkud ho zchladil Petrák.

Byla to děsivá představa. Po Praze kráčí kostnatá postava v dlouhém černém pláti a na rameni nese kosu.

Nesmysli Takový člověk by budil pozornost. Ledae by byl neviditelný.

Třeba svou obě napřed nějak omámí, uspi, prostě znehybní.”

Podle toxikologického vyetřeni se nic takového neobjevilo. ádná intoxikace, maximálně nějaký alkohol, ale sotva promile. Farmaka ádná.”

A co ta transcedentálni meditace nebo jiné sekty?”

Hladík zavrtěl hlavou.

S tlm nemám ádné zkuenosti, raději bych sl vystačil s něčím méně nadpřirozeným. Dvořák sice tvrdí, e do určité míry by bylo moné uit hypnózu, ale to snad můeme připustit v Jednom případě, ale ne ve vech čtyřech. Vdycky se mi vyplatilo vycházet spí z toho, co známe a máme zaité. Já bych sázel na běné emoce, třeba strach. Proč by tl lidé nemohli mlt z něčeho strach? Strach, který je dovede a do náruče smrti?”

Jako krállčka do ličí nory,” zasmál se Seidl.

Přesně tak. Vdycky se vyplatí vycházet předevím z lidské přirozenosti, ne hledat a vymýlet si velijaké konstrukce.”

Dobře, take vichni tl čtyři měli z něčeho strach a kvůli tomu byli ochotni Jit s neznámým nebo snad i známým člověkem na odlehlé místo… Podle tebe Je vrah vydíral?”

Proč ne? Je to nejsnadnějl vysvětleni… Máme na krku čtyři vrady a město je nervózni, očekávají se Interpelace v parlamentu, a to má ministr strané nerad. Pokud vím, tak poslanci jsou na něj dost nabroueni a novináři nás taky etřit nebudou. Prostě se do toho musíme pustit bez ohledu na vechno ostatní a hlavně na čas. Kdy to vyjde, dostanete pak nějaké volno. Doufám. Nebo prémie. To uvidíme…”

Petrák zdvořile zatleskal. Hladík se usmál.

Jsme čtyři, kadý si vezme čtyři nebo pět adres a objede osoby, co ztratily doklady. Snate se vypátrat, kdy a kde o ně přiil. A jetě  kdyby se z nich dalo vytáhnqut, jestli mají z někoho nebo z něčeho strach …”

Ze zkuenosti .ovem věděl, e tohle je oříek i pro nejschopnějl detektivy. Pokud lidem neteče do bot, raději mlčí. Ledae by strach byl větí ne hrozící průvih.

A vechno s maximální opatrností! A jetě nerozíříme paniku!” nabádal Hladík.

,,A já?” ozval se Beran, který měl pocit, e na něho zapomněli.

Tebe z toho vyjímám, protoe bude dál dělat na tom, cos začal. Zajede do Kobylis za Vackovými. A zjistí, jestli měl Vacek z něčeho nebo z někoho strach .., Vechno ostatní, co s tímhle případem nesouvisí, musíme nechat na potom.”

Tým se rozptýlil po okolních kancelářích a Hladík s Beranem osaměl.

U sis zvykl?”

Poručík přisvědčil. Nechtěl dávat najevo radost z éfova rozhodnutí. Raději vstal.

Tak pojedu.”

Zlom vaz,” popřál mu kapitán a zamyleně zhasl lampičku nad svým psacím stolem.

Za čtvrt hodiny se krímínalisté u rozprchli do vech koutů hlavního města.

Dávno se setmělo, lidí v ulicích ubývalo. Sychravá zima je hnala do vyhřátých bytů.

Poručík Beran byl rád, e nemusí na ubytovnu, do čtyř holých stěn. Rád přivítal práci, která ho odváděla od nepříjemných mylenek. S vděčností přijal Hladíkovu nabídku, aby právě tenhle závaný případ se stal u kriminálky jeho prubířským kamenem. Neměl sice ádné zkuenosti, ale úplným nováčkem taky nebyl. Přesto jetě nyní občas litoval, e odeel z Trutnova do Prahy. Jistě by teď vechno bylo Jinačí. Proč nezůstal doma, odkud pocházela celá jejich rodina, kde ila jeho vdaná sestra, dva bratři a oba rodiče? Co v Praze? Ale, pravda, taky co v Trutnově? Někdy na něho padala, zvlá kdy.byl sám, beznaděj.

V tomto okamiku se vak cítil lépe.

Vy Jste ten novej, co?” oslovil ho řidič bílého favorita, kdy vyjeli z garáí.

Ano. Poručík Beran,” představil se.

Mu u volantu mu podal ruku.

Tak vás vítám. Já jsem Hlouek. Kam to bude?”

Znáte to v Kobylisích?”

Na sídliti? Vdy tam bydlím. V Paláskově ulici.”

Beran se snail přelouskat po sobě název ulice, kam měl namířeno. Je to Rohnertova nebo Pohnertova?

Řidič se zamyslel. Jméno mu nic neříkalo.

Mohlo by to být a úplně vzadu, co Jsou drustevní novostavby u čimického háje. Nedávno je dokončili, tak pojedeme rovnou tam a uvidíme, ne?” rozhodl za Berana a přidal plyn.

Vy nejste z Prahy, co?”

Beran neměl moc chuti do hovoru, ale připadalo mu nezdvořilé neodpovědět, a tak se přemohl.

Nejsem. Jetě se tu nevyznám, i kdy Jsem v Praze vlastně třetí rok.”

A co se za ty tři roky vechno sběhlo. Stačil se přestěhovat, změnit zaměstnáni, rozvést se a zase pracovat jinde. Stihl snad a příli, ale mohl taky dopadnout hůř. Jene koho by to zajímalo?

Řidič zřejmě s nějakým svěřováním ani nepočítal a dál vedl svůj monolog.

Tohle je Heydrichova zatáčka. Tady to do něj atentátníci naili, jene tenkrát vechno kolem vypadalo jinak …

Beran odevzdaně přikyvoval a něco bručel, popravdě řečeno, bylo mu docela jedno, jak vypadala silnice pod Bulovkou za války. Snail se sledovat názvy ulic tohoto pro něho neznámého předměstí.

Řidič měl pravdu. Pohnertovu ulici nali úplné na konci Kobylis.

Počkám dole, poručíku,” navrhl řidič, dám si zatím páva.”

Beran zazvonil v přízemí na zvonek se jménem Vacek. Marně se snail odhadnout, ze kterého okna se někdo ozve. Dům byl dole zamčený a stejně by se poručík dovnitř nedostal.

Čekal pět minut marně. Nikdo se neukázal.

Natěstí se po chvíli na chodbě rozsvítilo a nějaký mu vycházel s koem na odpadky.

Jdete dovnitř?” zeptal se Berana.

Ano, rád bych. Ale nemohu se dozvonlt.”

Třeba nejsou doma,” prohlásil mu; dál u se na nic neptal, jen podrel Beranovi dveře, aby mohl projít.

Nevíte, kde bydli Vackovi?”

Ta otázka mue zaujala. Asi u věděl, co se stalo a rychle si dal dohromady dvě a dvě.

Ve druhém patře u výtahu. Jsou doma, alespoň se tam svití. To víte, proili si ok. Jsou to docela sluní lidé. Něco se tu napracovall, tohle se toti celé stavělo svépomoci! Taková tragédie! Jak je to vůbec moné?”

Beran neodpovídal.

Kdy ve druhém patře zvonil, měl trochu trému. Přicházel toti asi jako první a téměř hned po tom tragickém oznámeni. Jistě nebude příli vítaný…

Za dveřmi se ozvalo:

Kdo je?”

Poručík Beran, kriminální policie.”

Zachrastil řetízek. Ve dveřích se objevila jemná, uplakaná tvář asi patnáctiletého děvčete.

Co si přejete?”

Přiel jsem se zeptat na některé důleité věci, které…” zaváhal, jak to vlastně vyjádřit, které potřebujeme védět k vyetřování.”

Dívka přibouchla.

Počkejte, já se zeptám.”

Zevnitř se ozvaly vzruené enské hlasy, pak se dveře zase otevřely. Tentokrát v nich stála ena v přiléhavém kostýmu a s hlubokými kruhy pod očima.

Pojďte dál. Já jsem Vacková, jeho ena.”

Chápal, e se jí teď asi nechce s nikým mluvit, jetě neměla čas strávit děsivou novinu.

Nezlobte se, e k vám vtrhám bez ohiáéenl,” snail se omlouvat. ena ho gestem zarazila.

Ne, vy se na nás nehněvejte, jsme z toho úplné vedle. Já i dcera, dozvěděly jsme se to odpoledne. Táta včera nepřiel domů, tuila jsem, e se něco stálo. Nejsem schopna se s tím vyrovnat. Nechápu to… Kdo jen mohl…” rozvzlykala se.

Poručík jl následoval beze slova.

V pokoji seděla dcera, která mu otevírala, a starí ena.

Moje maminka,” vypravila ze sebe paní Vacková, přijela hned, jak se to dozvěděla z televize. Poznala ho.”

Pak se trochu vzpamatovala a nabídla Beranovi kávu.

Neodmítl, naopak, napadlo ho, e by se při tom vaření mohla spí trochu uklidnit.

Víte, uvédomuju sl, e jsem tu velice nevhod, ale musíme jednat, protoe vrah má proti nám náskok. Prostě musel jsem přijít, potřebujeme toti znát odpovědi na pár otázek.”

Mluvil klidně a co nejpřesvědčivějl. Dívka I stará ena ho strnule pozorovaly a mlčely. Nebylo to příjemné mlčení.

Omlouvám se, e jsme to museli odvysílat v televizi, abychom co nejrychlejl zjistili totonost oběti. Jinak to opravdu nelo.”

Paní Vacková usedla ke stolu na zbývající idli a beze slova míchala kávu. Gestem nabídla Beranovi cukr.

Můete nám říct, jak se to stalo?”

Beran zrudl. Horečně přemýlel, jak se vyjádřit, aby eny neokoval. Přítomnost mladičké dívky situaci neulehčovala.

Byla pouita nějaká bodná nebo sečná zbraň.”

Zřejmě jim to pro první okamik stačilo. Vechny tři ho upřeně sledovaly. Natěstí neádaly detaily.

Vy jste ho viděl?”

Ano.”

Myslíte, e před smrtí trpěl?”

Popravdě přiznal, co sl myslí. Jaký měl dojem.

Myslím, e ne… Potřeboval bych se od vás o něm dovědět nějaké podrobnosti. Jeho zvyky, záliby… abych si o něm udělal obrázek. Ale jestli tady slečna …”

Ne, a klidně zůstane. Je skoro dospělá a my nemáme tajnosti.

Beran míchal kávu. Nechtěl na ně spěchat.

Nevím, co bych vám o manelovi řekla. Víte, byl schopný, velice schopný, ale měl v ivotě pořád smůlu. Nic mu nevycházelo, Jak by chtěl a jak by si zaslouil. Vysokou kolu nemohl vystudovat kvůli rodičům, protoe byli vyloučeni ze strany, a… vak víte. Dělal vedoucího prodejny. A zase měl smůlu. Vichni kradou jako straky, a on to chudák nakonec odnesl. Můu odpřlsáhnout, e z toho nic neměl, ale nali mu manko padesát tisíc. Ve velkoprodejně to je jako nic, jene někdo chtěl na jeho místo dostat svého příbuzného, tak to na něj narafičili. Někomu se to náramné hodilo, protoe mu tak zavedená samoobsluha se vemi kontakty spadla zadarmo do klina. A manel měl kraloup, vláčeli ho dokonce po soudech a nakonec byl rád, e vyvázl s podmínkou a pokutou. A taky měl zákaz vedoucí funkce na pět let. Byl to jasný podraz, můete mi věřit. Nakonec dělal skladníka ve velkoprodejně Směr. Dojíděl. Chudák, byl od rána do večera na nohou. A pořád měl strach, aby ho zase nějak nezmáčkli.

Take strach měl!

Měl nějaké nepřátele?

Prosím vás! Vdy lidi zéviděj kdeco! I hori nemoci Nemyslete si, e obyčejnej drustevní byt, na kterým se nadřel jako mezek, je málo! I to záviděj!”

Věděla byste o někom konkrétním?

Pani Vacková se zarazila.

Věděla, nevěděla… To máte tak, nikdo vám nepřijde říct do oči, e vás nenávidí. To se dělá ve skrytu. Třeba nám sem tam někdo volal v noci. Tak mezi třetí a čtvrtou. A nadával, sprostě nadával. Vyhrooval, e mu zakroutí krkem … Tedy jako manelovi …

Hlásili Jste to někde?

Ne, prosím vás, proč? Co by si o nás pomysleli?”

Beran po ličkách upíjel kávu a díval se z jedné eny na druhou. Ta nejstarl nepromluvila, jen měla oči plné slz. Vackova dcera se statečně drela.

Nevimly jste si, jestli na něm v poslední době bylo něco nápadného? Neobával se něčeho?”

Pohlédly na sebe a pokrčily rameny.

Nevíte, s kým se v poslední době nejvíce stýkal? Neměl schůzku, nějaké důleité setkáni?”

Manelka se u chystala odpovědět záporně, ale dcera ji předela.

Mami, vdy táta mél takový diář, na psacím stole!”

Matka na ni pohlédla káravé, jako by se dcera dopustila néjaké nepřístojnosti.

Jene tam měl svoje poznámky. Do toho ti nic není. Snad ses mu tam nehrabala? My jsme ti přece také do tvých věcí nezasahovali!”

Dívka zčervenala a sklopila hlavu.

Beran zasáhl: Počkejte, ale mohly by tam přece být néjaké důleité údaje! Je ten diář jetě pořád na stole?”

Pani Vacková vstala.

Podívám se.”

Za chvíli měl poručík diář v černých deskách před sebou.

Půjčím sl ho, aby nám nic neuniklo,” vysvětloval Beran, Nechtěl u dále obtěovat. Věděl, e od rodiny se, alespoň v této chvíli, nedoví víc, ne můe být v diáři. Třeba tam najde něco opravdu důleitého, snad klič k řeení…

A ve dveřích sl vzpomněl:

Víte, nenaly se u něho ádné doklady, občanský průkaz, prostě nic. Mohl být okraden. Ale také Je mohl ztratit u dřív, před tím, ne se to stalo. Nevzpomínáte sl, e by před tou osudnou události hledal osobni doklady?”

Pani Vacková na něho vytřella oči.

Copak to s tím souvisí? Ovem, ano! Ztratil Je… aspoň sl to myslel… Já Jsem hned říkala, e to přinese smůlu!”

Poručík s diářem v kapse spěchal k autu. Řidič seděl na zadním sedadle, hlavu zvrácenou a dřímal. Nechal ho klimbat a zamířil do obchodního areálu slueb.“Jisté tu někde bude restaurace. Hlásil se hlad.

Nael ji doslova po čichu, nevábně páchla rozlitým pivem. Po točitých schodech v proskleném ochozu vstoupil dovnitř.

Ve velkém, zpola osvětleném sále děleném sloupy s mozaikovým tukem, sedělo pár zasmuilých hostů nad poloprázdnými půllitry. pinavé ubrusy a popelníky přetékající nedopalky příli k jídlu nepovzbuzovaly.

Posadil se hned u vchodu.

Číník, ani by se ptal, postavil před něho pivo a el hned dál. V posledním okamiku ho poručík zadrel.

Dostal bych tu taky něco k jídlu?”

Výčepní na něho pohlédl Jako na zjevení.

K jídlu? Vy chcete večeřet?”

‘Ano… Co Je na tom tak divného?”

No nic… Jenom, e kuchyně je u zavřená… mám tady jenom salám … nebo vám můu ohřát párek.”

Tak ml dejte párek,” vybral sl Beran a napil se.

Zatfmco čekal na párek, poloil si na stůl Vackův diář a odzadu si ho začal prohlíet.

Vladimír Vacek byl nesporně účetní talent. Kadý den si poznamenával svoje výlohy. A taky úkoly.

Zavolat Karlovi. Napsat Kachlíkovým. Telefonické informace, č13la. Nic, co by mu na první pohled padlo do oka.

A asi týden před Vackovou smrti. Zavolat M.

Kdo je to: Vrah? Jaké má M. telefonní číslo?

Beran zasmuile listoval a pokračoval v tom, I kdy párek leel na stolku před nim. Nepotřeboval příbor, ukusoval párek, který drel jednou rukou a druhou listoval v diáři. Tak doel a úplné dopředu, k prvnímu lednu.

Náhle jako by ucítil elektrický impuls. Celý den 1. ledna byl popsán nikoliv poznámkami nebo vzkazy, ale telefonními čísly.

Poslední z čísel ve sloupku znélo 29 53 76.

A byla u ného poznámka. Velké M.

Hlad ho naráz přeel. Spolykal párek bez chuti, rychle zaplatil a skoro utíkal k autu. Řidlč jetě stále podřimoval.

Na kriminálku!”

Rozespalý ofér se ani nesnail o nějakou společenskou konverzaci.

Beran měl sto chuti na to číslo Ihned zavolat. Ale ovládl se. Podvědomě cítil, e by tlm asi Hladík nadený moc nebyl. Rozvahu! Nic neuspěchat, zvlá kdy nějaký zásadní důkaz chybí, tohle je jenom dohad, představa, spekulace.

Na dveřích své pracovny, kterou sdílel s Kučerou a Petrákem, měl připíchnutý vzkaz od sluby:

Laboratoř sděluje, e ten kus papíru, lísteček, co měl mrtvý z Karláku v kapse, je z novin.

Mohlo by to být I z Annonce, ne?

Poručíka naráz opustila vekerá únava. Cítil se skvěle, lépe ne dlouho předtím.

V kanceláři sl rozloil na stůl balík Annoncl, které mu pozdě odpoledne na Hladíkovo přáni donesli z archivu.

Uvařil si kávu a probíral číslo po čísle. Jene kterou rubrikou začít? Pod člm hledat v té záplavě?

Něco mu vnitřně říkalo, aby se zaměřil na rubriku nezávazných seznámeni. Podroboval inzerát po inzerátu pečlivému zkoumáni. A e těch Inzerátů bylo poehnaně! Dopil vekerou kávu, uvařil si jetě jednu a do třetice sl pak vypůjčil od Petráka. Nevzdával to.

Blíila se druhá hodina ranní, stůl měl zavalený novinami. Stále hledal.

Najednou strnul. Zdálo se mu to tak překvapující, e to ani nemohlo být skutečné. Snad nějaká iluze unavených oči? Padl na několik řádků, které musel čist znovu a znovu, aby se ujistil, e ho nemámí zrak. Byla to pravda. Nenápadný inzerát v rubrice Příjemné chvíle.

Příjemné Intimní chvíle od pondělí do pátku mezi 14. a 16. hodinou, diskrétnost zaručena, cena i Čas dle předchozí telefonické dohody. Zn. 29  53  76.

Znovu se ujistil, e čte správně. Byla to Annonce z 3. září, dva dny před první vradou. Překotně rozevřel diář. I tohle souhlasilo. Stejné číslo. Beran se opřel, zaklonil hlavu a zavřel oči. Hodiny ukazovaly skoro půl třetí a na telefonát bylo přfliS brzy. Mohl by něco zkazit.

Poručík Beran pocítil zvlátní chvěni kolem aludku. Uvědomoval si, e má konečně v ruce trumf. A proti své vůli se začal usmívat.

XI.

Mohl jit klidně spát, ale mylenky mu tancovaly před očima tak intenzívně, e by stejně neusnul. Zbytek noci probděl v křesle a přemítal o vem moném. Nemohl se dočkat rána. Hlouběji začal dřímat a někdy kolem páté.

Před estou ho vzbudil Hladík. Vletěl do kanceláře jako vítr a rozsvítil. Nejdřív, zřejmě zaujat nějakou mylenkou, si Berana ani nepoviml. Teprve, kdy se poručík začal mátoné probírat, Hladík pochopil, e stejně jako on sám, teď i Beran zůstal na pracoviti, aby neztrácel čas cestami sem a tam.

Jetě jsem ádný protokol nenapsal,” omlouval se poručík, bylo toho moc.

Hromada novin na stole I po zemi dokazovala, e nijak nepřehání.

Nael jste tam něco?” zeptal se Hladík, který docela zapomněl, co vlastně el do sousední kanceláře hledat.

Myslím, e ano.”

Hladík se posadil do druhého křesla.

Tak povídej!” Přecházel z vykání do tykání, protoe si jetě tak docela nezvykl, e Beran je součástí jeho mordparty.

Byl jsem včera večer v Kobyllsích u rodiny Vladimíra Vacka. Napoprvé jsem tam moc nezjistil, byli jetě příli rozruení, ale nakonec jsem přece jen uspěl. Získal jsem Vackův diář, který měl doma. Precizní, puntičkářský přesné záznamy. Podle veho byl v posledních dnech někdy, nevím přesně kdy, u nějaké M. Poznamenal si její telefonní číslo. A perfektně to souvisí s těmi Annoncemi. V jednom čísle, ze 3. záři, jsem nael inzerát. Znáte to pozvání k .hezkým Intimním chvilkám’ a telefon. To telefonní číslo je identické s tím, co měl Vacek ve svém diáři.”

Hladík mhouřil oči.

Take to vypadá,” shrnul, e přímá souvislost existuje. Přinejmením  na tomhle telefonním čísle mohou znát vechny oběti vraha..uvaoval nahlas, ale není jisté, jestli jsou jen mezičlánkem anebo jsou v tom přímo namočení.”

Beran mlčel, stejné úvahy, které teď rozvíjel jeho éf, mu přebíhaly v hlavě u od večera. A nejvíc mylenka, či spíe obava, jak to udělat, aby někoho nepoplall dřív, ne bude mít jistotu.

Ví, komu patří telefonní číslo?”

Zatím ne. Jetě jsem tam nevolal, zjistil jsem to ve dvě v noci..

Hladík přikývl a dál o něčem přemýlel. Najednou zvedl hlavu a pohlédl na náramkové hodinky, které píply na jeho ruce. Ukazovaly čtvrt na sedm.

Myslím, e nám nic jiného nezbývá.”

Mám tam zavolat?”

Přisvědčil.

Hned?”

Hladík znovu přikývl.

Poručík vstal a zamířil ke stolu, kde leel telefonní aparát. Protáhl se, protoe ho po nepohodlně proité noci vechno bolelo.

Opřel se o psací stůl a vytočil telefonní číslo, které u znal zpaměti. Telefon vyzváněl.

Po chvíli se na druhé straně ozval mladý enský hlas.

Prosím.”

Dobrý den, promiňte, e ruím tak po ránu. Jsem správně na čísle 29 53 76?

Ano. Co si přejete?”

Beranovi se zdálo, e v hlase na druhé straně zní nějaká obava. Mohl se ovem mýlit.

Dostal jsem vá telefon od kamaráda,” lhal Beran, abych vám klidně zavolal. Říkal, e I po ránu, prý vás tak nejlíp stihnu …”

A proč?”

Na tuhle otázku nebyl připraven.

No přece … ty intimní chvíle … víte, já jsem se rozvedl, jsem tu sám na ubytovně…” teď u koktal pravdu.

A proč mi to, povídáte, pane? Zřejmě se mýlíte nebo jste si popletl číslo. Tady nic takového není!”

Ale přítel ml říkal, e určitě… moc si vás chválil,” naléhal Beran jak jen nejúpěnlivéjl uměl. Zdálo se mu, e má jetě anci, e ta ena na druhé straně trochu váhá. Bál se, aby neřekl něco, čím by to pokazil.

Víte, jsem strané sám, potřebuji si s někým aspoň popovídat, promluvit..snail se být co nejnaléhavéjí a nejpřesvědčlvějí.

Pane, to Je zbytečné, opravdu. Já vám nemohu nijak pomoci. Váně nemohu! A navíc, spěchám do práce!”

Teď zněl její hlas téméř úzkostné. Asi opravdu spěchala. Na okamik se Beranovi zdálo, e slyí i nějaký dětský hlásek.

Dobře, tak já vám Jeté zavolám.”

Klap. Neodpověděla u a zavěsila.

Poručík Beran si připadal, jako by dostal pár facek. Moc v tom neuměl chodit. Měl rudé i ui a tváře mu hořely. Trapnost a ostuda. Nicméně Hladík, který celý ten hovor sledoval z přlposlechu, se tvářil docela spokojeně.

Milý poručíku, ta enská má z něčeho strach. Obrovský strach. Necítil jste to?”

Ano, moná …” připustil Beran.

Musíme teď okamitě jednat! Zjistím její adresu a přinesu vám Ji. Zatím si jeté chvilku zchrupněte. I těch pár minut bude dobrých. A postavím na čaj.” Hladík zhasl a zmizel vedle, ve své pracovně.

Poručík se natáhl do křesla, podepřel si nohy a zavřel oči. Měl takový zvlátní, příjemný a hřejivý pocit, ale nedokázal by ho definovat. Před nim, jakoby ve zkratce, probíhala vechna ta setkáni z předchozího dne, tváře lidí, útrky vět a slova. Vechno se mísilo do nesrozumitelného uměni, z něho jen sem a tam pronikalo nějaké slovo.

Kolem sedmé se zase rozsvítilo.

Kapitán Hladík proel spojovacími dveřmi mezi kancelářemi a na starých deskách nesl dva hrnky s horkým čajem.

Dal jsem tam dva cukry, stačí?”

Hladík sám nesladll.

Přemýlel jsem, co vechno ty oběti spojuje. Předevím to asi bude inzerát v Annonci. Je to dost pravděpodobné. Nejspí právě to telefonní číslo, které jsi volal. Ale co víc? Znali se ti lidé vzájemně? Setkali se někdy?”

Beran pokrčil rameny.

Těko. Kadý byl odjinud, kadý měl své zvyky, jinou ivotni úroveň.

A co třeba alkohol? Nemohlo je třeba spojovat i členství nebo fandovství v nějakém klubu? Třeba něco sbírali? Chodili na nějakou burzu?

Já bych nejvíc sázel na sex, trval na svém původním nápadu poručík Beran.

Hladík mlčel.

Snad bude mlt pravdu. Tady Je adresa k tomu tvému telefonu, podal Beranovi lístek se jménem a adresou.

Zdálo se, e poručíkovi se zasvítilo v očích. Ne únavou, ale nedočkavosti.

Buď opatrný. Můe tam být leccos a legrace to Jistá nebude. Dřív ne něco podnikne!, o kadém závanějím kroku mě nejprve informuji”

Beran nepochyboval, e nějakému nebezpečí se asi vystavuje. Jene téměř denně přece riskoval kadý kriminallsta.

Snad pět minut po Hladíkově odchodu se v kanceláři objevil Séidl. Přestoe ani on toho zjevně za poslední noc také mnoho nenaspal, usmíval se a něco si pobrukoval. Nejspí nějakou vtíravou melodii, kterou zaslechl ráno z rádla a kterou nedokázal zapudit.

Tak copak ná kandrdas?” hlaholil k pootevřeným spojovačkám, kde se rýsovala silueta skloněná nad psacím stolem.

Hladík, stejně Jako Beran, zvedl hlavu.

Vak ony tě ty srandlčky přejdou,” zabručel Hladík a Seidl jen protáhl obličej. Ne vdycky je legrace legraci; zvlá kdy se člověk předem nepřesvědčí, do jaké nálady vlastně přichází.

Copak se děje?” zeptal se Seidl polohlasem Berana, nějaký průser?”

Poručík pokrčil rameny a odpověděl stejně tie.

Máme asi horkou stopu. Inzerát a telefon, kolem kterého se to točí.”

Vlc vět sl u nestačili vyměnit, protoe se začali trousit ostatní, jako by se dohodli, e si budou podávat dveře. Petrák, Kučera i Stelner.

Petrák sl rozloil po stole snídani a Kučera si zapálil svou první ranní cigaretu, kterou stejně jako Jindy prokalal. Stelner se začetl do novin. Běné ráno v kanceláři na kriminálce, jako by se nic nestalo. Napětí vak viselo ve vzduchu.

Nerad ruím ranní siestu,” prohlásil Hladík ze své kanceláře, ale tak nahlas, aby ho vichni slyeli, času je málo a potenciálních oběti spousta. Beran u má svoje úkoly. Někdo musí zůstat tady a ostatní půjdou do terénu. Poádal jsem o součinnost na místní úrovni, take nám snad aspoň s tím nejzákladnějím píchnou. Teď si rozdělíme případy a musíme to stihnout za dopoledne nebo nejvý do konce odpoledni směny. Jasné?”

Tak kdo zůstane?” pokračoval po chvíli. Rozhlédl se kolem sebe, ale nezvedla se ani jedna pae. Nechtěl nikoho nutit. V podstatě mu to I vyhovovalo.

Dobře, zůstanu tedy já a vy čtyři se pustíte do návtěv. Nemusím zdůrazňovat, abyste byli opatrní, e?”

Opět jen jakési hromadné přitakáni.

Mlčky si rozdělili adresy. I kdy sl od podobných akci obvykle mnoho neslibovali, věděli, e situace se zmapovat musí. Právě tahle mravenči, místy a nesmyslná práce patřila v kriminallstické praxi k nejúspěnéjí z celého arsenálu metod boje proti trestné činnosti. Geniální a neomylní detektivové prostě ve skutečnosti neexistuji, i kdy nutno připustit, e větí anci mívá ten, kdo má navíc jistou dávku Intuice.

Kolem osmé jeden po druhém odcházeli  s cílem jit podle seznamu osob, které ztratily doklady. Beran uvaoval, zda by přece jen neměl také vyrazit a zkusit těstí. Teď, nebo později? A ta ena, co s ní před chvilkou mluvil, je celý den doma? Nebo opravdu v práci? Co asi dělá?

Nedalo mu to. Opět si sedl k telefonu a vytočil číslo. Dlouhý vyzváněcí tón. Na druhé straně nikdo sluchátko nezvedal. Skutečně tam nikdo není? Nebo to jen předstírá?

Dozrálo v něm rozhodnuti. Beran otevřel vrchní zásuvku a potěkal sluební revolver. Vyfasoval ho z trezoru před týdnem a stále váhal, zda by ho neměl nosit s sebou.

Brát, či nebrat? A na co? Bylo nepravděpodobné, e by ho mohl potřebovat. Tak proč se s nim tedy zatěovat a navíc úzkostlivě hlídat? Revolver putoval zpět do zásuvky.

Překontroloval si doklady v náprsní tace, peníze, diář, dal ve do jedné kapsy, klíče do druhé a kapsičky u saka pro jistotu schoval čtyři fotografie ze spisu. Čtyři portréty. Co kdyby…

Seběhl do přízemi. V průjezdu jetě jednou překontroloval lístek s poznamenanou adresou a telefonem. Květa Maková.

Nejradějl by se vypravil přímo na místo. Hned. Jene bylo jetě příli brzy. Jestlie Květa Maková není doma, je nepravděpodobné, e by se v tuhle dobu setkal v okolí s někým, kdo by mu o ni mohl dát nějaké informace. Vyetřovat v jejím blízkém sousedství nemůe, mohl by vechno pokazit. Uvědomoval si, e musí postupovat s maximální opatrnosti.

el podzimní Prahou. Ranní opar, vlhký a čpavé páchnoucí, se vznáel ulicemi a ulpíval na vem. Na výkladních skříních, sklech automobilů, na římsách i věích činovních domů. Mezi tlm poletovaly saze a prach.

Uvědomoval si, e inverze asi jetě pár dni potrvá, člověk by raději neměl vycházet z domu. Nicméně ulicemi se valily pospíchající davy. Najednou dostal chu na dvojku svařeného vína. Nedaleko Novoměstské radnice byl otevřený denní sklípek. Občas sem chodíval, jen tak, na stojáka. Tentokrát byl prvním a zatím jediným hostem, mohl se i posadit.

Servírka vynáela plné popelníky.

Copak si dáte?” oslovila Berana z druhé místnosti ukončené zrcadlem, take měla přehled.

Dvojku svařeného, vyhrkl Beran, jako by se bál, e sl pak u netroufne.

Červené nebo bondá?”

Chvíli překvapeně zíral. Nerozuměl.

Co je to bondá?”

Bílé s feferonkou. To dělají na východním Slovensku,” vysvětlovala ochotně. Kdy je takhle sychravo, je to výborné proti nachlazení. A taky proti únavě. Sama si ho budu vařit takyl

Tlm bylo vlastně rozhodnuto a Beran se podvolil. Proč nevyzkouet, co Jetě nikdy neochutnal?

Převařené bílé vino s feferonkou pálilo dvojnásob. Ale servírka měla pravdu. Únavu u necítil, zato na čele se mu perlil pot. Byl rád, kdy se opět dostal na vzduch.

Zvolna, klidným krokem a vyrovnaně, zabočil z Karlova náměstí do jedné z odlehlejích uliček. Úzké, obehnané vysokými čináky. Dřívějí obchody stále zasmuile hleděly na svět staenými roletami, zabedněnými výkladními skříněmi a zrezivělým kováním. Nikomu se Je zatím nepodařilo oivit. Záplatovaný chodník zdobily pozůstatky psího venčenl, kadý krok bylo třeba zvaovat. Kdyby tak existovali domovnici. Museli by chodník kadý den uklidit, zamést nebo spláchnout, a bylo by po starosti.

Před vchodem do domu číslo čtrnáct se poručík zastavil. Byla to několikapodlani nenápadná budova s fasádou připomínající ementálský sýr, jak ji provrtaly vývody plynového topení. Jetě nedávno se tu topilo uhlím.

Zvlátní pocit. Poručíka teď pronásledovala neurčitá vzpomínka z dětství. Kamna, rozpálené plotýnky a bublající horká voda v hrnci, která klokotala v kteroukoli denní dobu, byl-li někdo doma. ádné bojlery, ádné karmy. Zvlátní vůně páleného dřeva. Asi I počasí dokáe roztesknit.

Vzpomínka náhle vymizela, poručík se rychle vzpamatoval. Jednou rukou popaměti vyhledal lístek s adresou. Bylo to tak.

Trochu se schoulil do kabátu a pronikl do průchodu. Páchlo tu močí a plísní. Prvně se zastavil u domovní tabule. Marně vak hledal jméno, vlastně s tlm počítal, byl tu přece jetě dalí dům, na konci průjezdu.

Proel spěně na malý dvorek a zastavil se podruhé. Vzal za kliku vstupních dveří, byly vak zamčené na klič.

Natěstí po pravé straně trčelo asi tucet zvonků. Beran věděl, e mezi nimi musí být ten správný. Opřel palec a pěknou chvíli drel. Marně. Ač se rozhlíel kolem dokola I vzhůru, nikdo na jeho burcováni nereagoval.

Nikdo doma,” uvaoval poručík a jetě jednou stiskl zvonek. Nabízela se ovem i monost, e ta ena z nějakého důvodu nechce otevřít. Třeba je doma a bojí se. Moná ho odkudsi i pozoruje. Za záclonou Čeká, a odejde…

Beran zaklonit hlavu a pohlédl vzhůru. Odhadoval, e bydlí tak ve druhém patře, moná ve třetím. V kterém okné asi?

Jetě naposled zkusil Itéstí. Drel palec na zvonku dost dlouho, ale stále stejně marně.

Poslouchejte, vy tam,” ozvalo se najednou z okna na druhé straně. Hlas zněl poněkud krákoravě. Otočil se po zvuku, ta výzva patřila jemu.

Z prvního patra, opřená lokty o parapet, zírala stařena s átkem ovázaným kolem hlavy.

Hledáte někoho?

Bylo to jetě nepříjemnějí ne čekal. Neměl vůbec v úmyslu vykřikovat do okolí kdo je, proč přiel a co tu chce. Nechtěl budit pozornost. Krucinál.

Přeel dvorek a přímo pod okno a odpověděl, jak mohl nejtlejl,

Ano. Ale zřejmě nikdo není doma.”

Ne se Stačila ohradit, zmizel jí z dohledu. V průchodu se ale přecejen otočil. Okna protějího domu se zdála jako bez ivota.

Alé při ví smůle měl nakonec těstí. Z předního domu právě někdo vycházel. Trochu zvolnil, aby na tu osobu jako náhodou narazil.

Byl to mu s fotoaparátem na irokém pásu přes rameno.

Sháníte někoho?”

Poručík Beran se v duchu zaradoval. Snail se vypadat lhostejně. Jakoby bez zájmu vyslovil jméno té eny, ale zároveň cítil potřebu něco tomu Člověku namluvit, zalhat.

Objednala si opravu ledničky a není doma… e by nedostala výzvu, aby čekala doma?”

Mu sl ho prohlíel a nepříjemně podrobně.

Inu, stává se to.” Na opraváře asi moc nevypadal. Kabela, kterou měl přes rameno, se rozhodně nehodila na noení náhradních dílů do ledniček. Postřehl tu těko utajovanou nedůvěru.

Jdu se na to jen podívat, jestli to není něco větího, co by se muselo odvézt do dílny.”

Mu s fotoaparátem přitakal. Doufejme, e tohle vysvětlení ho uspokojilo.

Ale ta přijde normálně a odpoledne, kolem druhé.” A s jakousi mírnou Ironií dodal: Teď je na takové návtěvy moc brzy.”

Poznal něco, nepoznal?

Dobrá, stavím se Jetě odpoledne,” prohlásil Beran. Zatím sl obejdu dalí zákazníky.” Úklonou poděkoval a jistým krokem vyel z průjezdu. Věděl, co potřeboval, a nechtěl tu příli okounět, aby nebyl nápadný.

Zbývalo mu ukrutné dlouhé dopoledne. Mohl se klidné vrátit na kriminálku a vyčkat tam, ale Beranovi se nechtělo vytrhovat se z prostředí a z pocitu nastartovaného automobilu. Dával přednost tomu, procházet se po ulicích a zůstat poblí.

U Italské cukrárny se zastavil, neodolal. Měl pocit koláka, který má nečekané volno a chce Je opravdu uít.

Jedno Tartuffo,” poádal okatou dívku s čelenkou, která se v přísténku choulila do kabátu. V téhle zimé jetě prodávat zmrzlinu!

Se ličkou z umělé hmoty udiboval z kelímku a pomalu přitom mířil k parku. Na hřiti před kostelem svátého Ignáce se prohánély dětl s míčem. Zřejmé njaká mateřská kola z okolí.

Na chvíli, jen dojíst zmrzlinu, se posadil na lavičku před kulatým betonovým bazénkem. Teprve teď si uvědomil, e mimoděk doel na místo vrady. Tady, kousek od místa, kde právě sedí, před několika dny nail zavraděného mue. A tady se seznámil s celým případem.

Pohlédl tím směrem. Teď u nic nepřipomínalo onen děsivý nález mrtvého mue s utnutou hlavou. Vladimíra Vacka.

Podle veho byl, nebo mohl být Vladimír Vacek zákazníkem eny, s ní se Beran teprve musí seznámit. Náhodným, nebo dokonce stálým? Proč musel zemřít? Je v tom souvislost?

Děti se řadily do dvojic a pokračovaly v procházce. Beran v parku téměř osaměl. Pohled mu sklouzl ke koi, který měl po pravé ruce, kam před chvílí sám odhodil prázdný kelímek. Leely v něm srolované noviny. Něco ho k nim přitahovalo, nutilo, aby Je otevřel a četl. Cítil se trapně. Jetěe tu nikdo nebyl a neviděl, jak vybírá odpadkový koi Ale nedokázal se ubránit:

Rozloil noviny a zběně je přelétl očima. I tady nael mnohoslibný Inzerát: erotické masáe nabízí salon DOMUS. Telefon…

No prosím, zase erotické masáe! S určitým studem noviny zas odloil zpátky do koe.

Zbytek času ubíhal pomalu. Ve čtrnáct hodin a pět minut stál opět na dvorku. Teď u nepochyboval: jedno z oken nad ním bylo pootevřené. Jisté se někdo vrátil z práce.

Třikrát dlouze zjazvonil a čekal. Snail se zachovat klid. Po chvilce zaslechl kroky na schodech, klapající střevíčky a domovní dveře se skřípavě pootevřely.

ena, kterou Beran spatřil, nebyla ádná krasavice, ale nebyla ani oklivá, spí měla Jistý půvab. Se tíhlou, pěkně souměrnou postavou vak výrazně kontrastovaly unavené oči. Neusmívala se, ale zároveň se ani netvářila nějak nevraivě.

Co sl přejete?” zeptala se, ani poutěla kliku dveří.

Potřeboval bych vám poloit pár otázek.”

Překvapená pootevřela ústa.

Proč? Stalo se něco? Kdo jste?”

Promiňte,” uvědomil si, jsem poručík Beran z kriminálky.” Sáhl do náprsní kapsy pro doklady, aby se prokázal.

V tu chvíli vak zbledl, e by se v něm krve nedořezal. Doklady toti po hmatu nenael. Nebyly tam. Kapsa prázdná. Zmizely doklady l peněenka. To přece není moné! Ale a hledal, Jak chtěl, neměl po kapsách nic.

Málem ho obestřely mrákoty, ale nemohl dát nic najevo, I kdy mu na čele vyrazily zřetelné krůpěje potu.

Snad bychom mohli… alespoň do chodby… navrhl nesměle.

ena pustila kliku a uvolnila cestu, kudy se Beran protáhl dovnitř.

Tak pojďte nahoru,” kapitulovala. Beran si zhluboka oddychl. Dobře věděl proč. Zmocňovalo se ho nepříjemné mrazení.

XII.

Stoupali po schodech chvatně, jeden za druhým. Beran přemýlel na plné obrátky: e by doklady zapomněl? Nechal je na pracovním stole? Nebo e by je dal do zásuvky ke sluební zbrani? Anebo je ztratil u včera? Vdy do téhle chvíle je vlastně nepotřeboval…

Kupoval zmrzlinu, ano, ale ani tam je nepotřeboval, drobné měl v kapse. Nevyndával peněenku. e by mu ji ukradli v té tlačenici před cukrárnou? Není to Jen planý poplach?

Nejspí zůstala na kriminálce, doufejme. Chce to klid.

Ne vstoupili do malého bytu, vzpamatoval se. Natěstí i ena byla příli rozruená, take na nějaké legitimaci netrvala. Současně to vak potvrzovalo Beranovu domněnku, e ta ena něco důleitého ví, co v ní vyvolává úzkost.

Hrozí jí snad nějaké nebezpečf? Vyhrouje ji někdo? Vydírá?

Zůstali stát u jídelního stolu, nerozhodně. ena těkala očima sem a tam, jako tvané zvíře. Na nic se neptala, vyčkávala.

Můu se posadit?” zeptal se Beran.

Mladá ena přikývla a posadila se také.

A teď byste ml snad mohl říci, o co se vám Jedná?” začala sama.

Nechtěl bych vás nějak zbytečně znepokojovat,” spustil poručík zeiroka, ale chtěl bych se ujistit o několika zásadních věcech. Předevím: máte telefonní číslo 29 53 76?”

Ano. A co má být?

A jmenujete se Květá Maková?”

Ano.” Seděla strnule, do řeči moc chuti neměla.

Počátkem září jste sl dala do Annonce Inzerát, e?”

Ne,” vyhrkla překotně a celá zrudla, to já ne … já…”

Take dala!” pokračoval poručík Beran. Telefon Je přece vá. Take vechno v pořádku, nebo ne?”

Copak se to nesmí?”

Pokrčil rameny a zadíval se na nl upřeně, a uhnula očima.

Jak často jste měla na základě toho inzerátu nějaké zákazníky?”

Prosím vás, co si o mně myslíte?” reagovala okamitě, já přece nejsem ádná taková … já mám dceru!”

Já vím,” střelil poručík naslepo, ale odpoledne, ne přijde domů ze koly, máte prázdný byt, jste tu sama.” Trefil! Zůstala jako opařená. Dokonce jí vhrkly slzy do oči.

Vzlykala tie, s hlavou v dlaních.

Řekněte ml tedy, co mám dělat. Zůstala jsem sama … a při té drahotě…

Nijak to nekomentoval.

Chápavě se usmál. Snad to vak ani nezaregistrovala.

Bylo jasné, e Inzerát dala sama.

Nikomu jsem tím přece neukodila.”

Máte pravdu, snail se Ji uklidnit, je to ostatně řemeslo jako kterékoli jiné. Moná nejstarí. A bude existovat, dokud bude zájem o tyhle sluby. Tak co!”

Pohlédla na něho vděčně a zoufale zároveň.

Já mám hrozný strach,” vzdychla.

Prosím vás, a z čeho?” divil se s předstíraným překvapením. e vás někdo pomluví nebo udá kvůli daním? Nebo e se to dozví dítě?”

Mávla rukou, jako by ho chtěla zastavit.

Kdepak, to ne. Vůbec ne. Něco mnohem horího,” vytřetila oči a ve tváři jí začala tepat divoká ilka.

Jeden z těch … co u mě byli… je mrtvý. Poznala jsem ho na fotografii. Nali ho na Karláku,.. předevčírem. Vlastně… víte o tom něco?”

Ano, byli jsme u toho. Ostatně právě kvůli tomu jsem tady teď já.”

Ale já jsem ho přece nezabila,” bránila se naivně, chtěla jetě něco říct, ale nemohla.

Já vím. Tohle byste nezvládla, potřebuje to větí fortel. Ale řekněte mi něco o něm!”

O něm? Copak něco vím? Ani ne to, jak se Jmenoval. Nikdy se neptám, je ml to trapné. Kdy odejdou, schovám sl peníze a jsem ráda, e to mám za sebou. Tu jeho tvář Jsem si ale pamatovala. Byl u mě sotva před týdnem. Víte, já Jindy nemůu, jen v pracovní dny, kdy je Anička ve kolce.

Chápal ji, neádal přece ádné vysvětleni, ale nemohl jl zabránit, aby se neospravedlňovala.

Co byste dělal na mém místě? Nikdo vám teď nepomůe, nikdo! A jíst se musí a oblékat taky. A jezdit někam na vzduch, ven z toho smogu!”

Jaký byl ten člověk?” vrátil se poručík k věci.

Ten mrtvý?”

Beran přisvědčil.

Jaký, jaký,,. Viděla jsem ho sotva půl hodiny, pak zas el. Víte, Já bych pak nesnesla se s tím člověkem jetě bavit, padne na mě taková hanba, e bych se raději neviděla.”

Nemáte strach, e třeba chytnete nějakou nemoc?”

Vzdychla.

Mám, to víte e mám, pokadé. Taky se pořád pozoruju. U jsem se zařekla, e je konec. Tenhle byl poslední!”

Zkuste si přece jetě vzpomenout! říkal vám něco?”

Jen zavrtěla hlavou.

Opravdu, věřte ml, na nic si nevzpomínám. Ale jak jsem ho tam viděla leet… tedy, vlastně spí klečet… bez hlavy…”

Vytřetil na ni oči.

Leet? Kde leel?”

Přece v parku. Ale to Jsem jetě nevěděla, e je to on. To jsem zjistila a pak, z televize. Padla na mě hrůza.”

Tak proč Jste nela na policii?”

Já nevím. Děsně se bojím. Prosím vás, kdo to mohl udělat?”

Poručík Beran pokrčil rameny.

Kdoví, zatím o pachateli toho moc nevíme. Snad jen to, e tohle nebyla jeho první obě. U tři předcházely. A určitě se o někoho jetě pokusí.”

Jaké tři?”

Tři mui zavradění stejným způsobem.”

Napadlo ho, e by je mohla znát. V tu chvíli byl rád, e jejich fotografie měl v kapse u saka. Byly tam, neztratil je. Rozloil je po stole, jako ve výkladní skříni.

Znáte je?”

Mladá ena zbledla natolik, e dostal strach, aby neomdlela. Nebyla schopna vypravit ze sebe slovo.

Myslím, e … e ano.”

Vichni u vás byli?”

Neodpovídala, tak jistá si zase nebyla. Zdálo se ovem, e je znala. Jen si je nevybavovala dost přesně; mezi prvním a posledním uběhly skoro tři měsíce.

Kolik zájemců jste tady hostila?” zeptal se, jak uměl nejdecentněji. Jenom tyhle?”

Jetě asi čtyři nebo pět jiných. Nevzpomínám sl přesně.”

Take celkem asi deset?”

Moná.”

Zvlátní. Nějaká souvislost tu zjevně je, jene jaké? Ví o ní Květa Maková? Předstírá jen, e se to vechno dovídá a teď? Nebo v tom má prsty? Dobrá polovina z těch, co za nl přiil, byla zavraděna. Krutě a surově. Proč?

Vichni mají brýle,” konstatovala tie. Fotografie leely jedna vedle druhé.

Nedovedete sl představit, jak já jsem si přála it zase jako dřiv. Ale co manel umřel, chtěla jsem se o vechno postarat sama. Nejde to.” Stále se ospravedlňovala.

A který u vás byl poslední? Tenhle?” ukázal na mrtvého z Karlova náměstí.

Ne, ten ne.,. toho tady nemáte,” vyhrkla s ulehčením, ten je jetě…” a zmlkla, protoe nevěděla, jak to říct.

To znamená, e ije. Snad.

Kdo to byl? Řekněte mi o něm co nejvíc, prosím vás, vzpomínejte, můe to být zatraceně důleité. Kadý detail. Zkuste popsat, jak se choval, kde asi pracoval, co říkal..,”

Zavřela oči a snaila se, seč mohla.

Moc toho nenamluvil, nejspí se taky styděl. A kde pracoval? Co já vím, mohl být stejně někde v obchodě jako na potě. Nebo v bance. Podle toho, jak zkueně odpočítával peníze, byl na ně zvyklý, jestli ml rozumíte.”

Take mohl být klidně zaměstnaný u benzínového čerpadla nebo jako číník?”

Moná, to mě nenapadlo.”

Byl z Prahy?”

Myslím, e ano. Nevypadal jako někdo, kdo dojídí.”

Ale kdybyste si na něco vzpomněla,” nabádal ji, nenechte si to jen pro sebe a vechno nám řekněte. Nemáte tuení, jak je to důleité. Nenapadlo vás, kdo by za tím vím mohl být?”

Ne, opravdu ne. Sama jsem z toho úplně vedle!”

Přece je bláznovství domnívat se, e někdo ze zásady vradí vae zákazníkyl Nějaká konkurence? Nesmysl? Nebo e by se chtěl mstít?”

Nabízela se jetě jiná monost  e vichni tl mui mají společného jetě něco, ne tyhle návtěvy  a to e je pravý důvod pro jejich vraha.

ena seděla u kuchyňského stolu a hlavu svírala v dlaních.

Myslíte, e ml hrozí taky nějaké nebezpečí?”

čekal, e tuhle otázku poloí, a předem rozvaoval, jak jl odpoví, aby ji jetě vlc nevyplail.

Moná. Zatím vak pro to nic neavědčl.”

Boe, a co bude a Aničkou?”

Neodpovídal.

Čtyři lidi ndkdo zabil… ale za to Já přece nemůu. Ani jsem to nevdddla … Vichni u má byli… Boe, to je hrůza!” celá se roztřásla.

Kdybyste se vlc soustředila, moná e byste o téhle muích mohla přece Jen říct néco bliího,” zkouel jl zviklat.

Zavrtéla hlavou. Ani sl ty tváře nechtála pamatovat, pletly se jí, straily jl v noci. Můe se nékdo divit?

Opravdu ne?” naléhal Beran.

Vdy vám říkám, e nel,.. Ale přecel Jestlie nékdo zná ty mrtvé, musí znát i…” nedořekla, vstala a začala přecházet po kuchyni od dveří k oknu.

Copak jsem já nékomu ublíila? Copak jsem nékomu kodila? To je přece nespravedlnosti Já u nemůu!”

Chvílemi se zastavila u stolu a hleděla na srovnané snímky, zejména na ten poslední.

Odstěhuje se.,. někam daleko! Nezůstanu tady ani hodinu. Já se přece taky nenechám zabít! Co by sl počala Anička? Přece mě dokáete zachránit, Já se starám o dítě! Pomozte ml, yosím vás.,. pomozte! Dám vám vechno, co budete chtít!”

Myslela to upřímně, ale v téhle souvislosti to znělo poněkud zvlátně, I kdy to tak jistě nemyslela.

Dokázala byste přesně spočítat, kolik lidí od záři, co vyel inzerát, celkem přilo?”

Zamyslela se.

Nebyl tu některý z nich víckrát, třeba dvakrát, třikrát?”

To ano, určitě. Aspoň tři nebo čtyři tak chodili!”

Stálá klientela, pomyslel sl Beran. Co kdy někdo z nich začal árlit na ty druhé? e by vradil někdo z nich? Musí se pokusit získat od ní jejich popis, kdy ne hned, třeba později, a se uklidní.

Proč jsem raději nela na to nádobí v cukrárně!”

Zbytečně litovat. Nikdy by sl za tak krátkou dobu nevydělala jiným způsobem tolik, A mnohem víc by se nadřela. Beran jí v duchu ani nic nezazllval, bylo mu Jl spí líto. I jemu vak v hlavě stále vlc vrtala mylenka, kterou nedokázal vypudit. Doklady!

Co kdy je nenechal v práci? Co kdy je neztratil? Co kdy Je nezaloil? Co kdy l jeho někdo pozoruje a zařadil sl ho do seznamu odsouzených?

Proč? Protoe ho odhalil a sledoval? Mohl by to být tedy někdo z okolí? Z domu? Někdo, kdo sleduje tenhle byt?

Vstal a doel k oknu, pohlédl k protějí fasádě. Tmavá okna, zapráená usazenými mastnými sazemi, černotou z komínů, kde se pálí nekvalitní uhlí.

Co tomu říkají lidé v okolí?”

čemu? Těm mrtvým?”

Ne. Vai, jak bych to řekl, praxi… tady v domě. Nevadl to někomu? Nedělají naráky? Nevyhrooval vám někdo?”

Kdepak,” vyhrkla okamitě, tady o tom nikdo neví, já si dávám pozor. Kdepak, jetě tohle! Nikdo se tu nezdroval, to byli vechno jen sami sluní lidé, spořádaní, opravdu. Můete ml věřit!”

To jste měla těstí. Představte si, e by byl přiel někdo se záměrem vás okrást! Vdy byste se ani nedovolala pomoci a navíc, těko byste vysvětlovala, jak se k vám dostal do bytu ..

Zbledla jetě víc.

Beran uvaoval. Moc bych se divil, kdyby si toho v domě vůbec nikdo neviml. Za tři měsíce! Těko to mohlo uniknout pozornosti sousedů, ledae by náhodou v tuhle dobu v domě nikdo nebyl. Ale bydli tu určitě také matky s dětmi, koláci a důchodci! Je málo pravděpodobné, e by sl nikdo těchto častých návtěv neviml.

Take doposavad se nic nepříjemného nestalo?”

Zavrtěla hlavou a zavřela oteklá vlčka, jako by se chtěla pohrouit do snu, nic nevidět, nic neslyet.

Co kdybych si vzala dovolenou a někam jsme 8 Aničkou odjely?”

Na první pohled .to vypadalo rozumně, ale co kdy ji opravdu někdo sleduje? Tady ve městě přece jen existuje jakás taká jistota, e by pomoc byla nablízku. A jestli si ten někdo dokázal vyčíhat její zákazníky, jistě by snadno nael i jl.

Myslím, e tady budete přece jen vlc v bezpečí,” řekl nahlas. Je tu ovem určité riziko, to samozřejmě připoutím, a proto vás budeme chránit, můete se spolehnout. A pachatele chytíme, pak bude klid.”

Moc JI vak neuklidnil. Měla strach o dcerku. Jen aby někdo nakonec ze msty nebo ze vzteku neublíil dítěti.

Nemáte sama na někoho podezřeni?”

Upřela na něho bezmocné oči a zavrtěla hlavou. Koho by mohla podezřívat? Skoro nikoho tu neznala. S nikým se nepřátelila. A v práci? Tam vlastně také ne. Dobrý den, na shledanou a konec!

Proč právě Já mám mlt v ivotě takovou smůlu?”

Poručík sesbíral ze stolu rozloené snímky a schoval je do kapsy. Mladá ena proti němu se najednou prudce vztyčila a pohlédla na hodiny. Přepadla ji náhlá obava. Pro Aničku chodívala obvykle později, ale dnes ji něco nutilo, aby změnila zvyklost a běela pro nl, aby ji měla konečně u sebe.

Musím do kolky, přivedu ji domů a zavřeme se tady! Začala hledat po kapsách i po stole klíče. Kadé gesto, které udélala, bylo bezradnějí ne předchozí.

Nechtěl jl vymlouvat představu o tom, e se zavřou v bytě a nikam nevyjdou. Tohle nebylo řeení.

Klíče, neviděl jste, kam jsem poloila klíče? Propadala rozruení stále víc.

Myslím, e je máte v kapse, nabídl ji Beran dedukci. Musely tam být. Otevřela mu a nikde jinde se nezastavovala, a tady. Jetě mohly zůstat v zámku ve dveřích, zvenčí, z chodby, mohla je tam zapomenout, kdy vcházeli.

Měla je v kapse.

Nemohl byste mě doprovodit ke kolce?” upřela na něho prosebný pohled. Rád by ji vyhověl, ale uvědomoval si, e neméně důleité je, aby se vrátil aspoň na skok na kriminálku.

Nejdřív musím k nám, na kriminálku, ale jestli chcete, je jetě čas. Můete jit se mnou, počkáte na mě dole ve vrátnici a já pak s vámi půjdu,” nabídl kompromisní řeeni.

Oba měli pocit, e bude lépe, aby ji doprovázel. Sama měla skutečně strach.

Dobře, půjdu s vámi.

Cítila k tomu mui důvěru a jeho přítomnost Ji uklidňovala.

Na věáku u dveří visela černá proívaná bunda s kapuci a dlouhá pletená ála. Oblékla sl je a vklouzla do kozaček. Takhle vypadala najednou mladí ne skutečně byla.

Vyli z bytu skoro současně, jako by ani jeden nechtěl zůstat déle v místnosti. Zamkla pečlivě na dva západy a jetě zkusila kliku.

Chodbu u dlouho nikdo nezametl, kusy bláta tu leely téměř na kadém schodu. Dole u dveří se nerozhodně zastavila, nejprve otevřela a pak vyhlédla na dvorek a rozhlédla se po okolí. Nikde nikdo. Alespoň jak se domnívala.

Poručík Beran vyel za ni a počkal, a za sebou zamkne.

Pak se vydali rovnou cestou k budově kriminální policie.

Fotoaparát v ateliéru posledního patra protějího domu vak nezahálel. K hromádce fotografii z rána přibyly dalí. A jedna velká do galérie na zdi.

Ne vyel z ateliéru, Václav Počepický se před portrétem zastavil a zadíval do detailu tváře. Pak vzal černý fix a nad obličejem udělal zřetelný černý kříek.

Bylo rozhodnuto.

Poručík Beran spěchal a Květa Maěková musela přidat do kroku, aby mu stačila.

Nestěovala sl ale, nechtěla zdrovat.

V návtěvně, malá místnosti vedle vrátnice, stála odjakiva dvě masivní, hluboká koená křesla, která snad pamatovala i pana radu Vacátka. Oo jednoho z nich se Květa Makové zabořila.

Počkejte tady, Já si vás hned vyzvednu.”

Beran vyběhl nahoru do kanceláře. Klič vězet v zámku a to znamenalo, e tu nikdo momentálně není. Ani Hladík. Zato na psacím stole nael poručík fixem načmáranou zprávu, která ho okovala.

Delí bezhlavá obě. Ráno jl naly v parku na Hanspaulce dětí ze koly. Poznali ho, je místní, bankovní úředník. Nemá doklady. Jedu tam.

Hladík.

P. S. Buď opatrnýI

Beran se musel posadit.

Květa Maková se tedy nemýlila. A nesporně Je to ten její”. Navíc tento nejnovějl mrtvý patřil mezi ty, co asi ztratili doklady. Nebo mu je někdo ukradl?

Teď lo u předevím o čas. Pustil se tedy do systematického hledáni vlastních dokladů, v první zásuvce, kde leela zbraň, v dolních zásuvkách, kde měl pouze ty nejnutnějí věci. Nic. Ve skříni. V kapse plátě, v kabele. Nikde nic.

Vlastně to čekal a bylo to mrazivé zjitěni. Zdálo se mu, e sni. e stoji na prahu pustého, tajemného zámku, v něm se někde uvnitř skrývá neznámý nepřítel. Je to souboj kdo s koho. Musí ho odhalit! Bude postupovat jako v achové partii, podle znalosti psychologie protihráče. Musí vědět alespoň dva tři kroky dopředu, jak reagovat, a hlavně předvídat, co udělá ten druhý.

Jaký je vlastně ten vrah? ílenec? Systematik? Mstitel? Bojovník za morálku a mravnost?

Poručík Beran jetě nevěděl, jak zahájit závěrečnou partii. Hrál černými figurami a neznal první tah bílého. Věděl, či spíe jen tuil, e ji táhl. Vechno předtím byla jen příprava achovnice. Teď nesmi udělat chybu, aby soupeř nemohl nečekaně zaútočit. Musí ho vylákat a mít ho proti sobě, vidět ho, poznat ho. Nemít ho v zádech. Soupeř u určitě ví, kdo Beran Je a co dělá, má náskok. A zřejmě brzy vyloí své trumfy.

V tu chvíli Beran ovem jetě netuil, e se o tom brzy přesvědčí. Doklady nenael a stručná Hladíkova zpráva mu neřekla nic nového kromě faktu, e vrah se opět projevil.

Poslední zákazník paní Makové! Ten, co uměl perfektně počítat peníze. Ostatně to bylo jediné, co sl na něm nápadného povimla. Pokladník nebo číník, konečně, co na tom teď záleí. Je mrtev, nikdo mu nepomůe. A bohuel není čas volat, aby pomohl někdo .jemu, Beranovi. Ostatní z mordparty byli roztroueni kdovíkde a ani tady nebyl nikdo, komu by předal Informaci.

Teď Beran chápal, proč Hladík při kadé příleitosti opakuje, jak je jich na kriminálce málo a e potřebuje posilu. Zrovna teď by to bodlo, krucinál!

Poručík neměl příli irokou volbu. Musel doprovodit Makovou, jak slíbil, pro dítě do koly a dovést je domů. Na druhé straně se sám potřeboval připravit na útok. Nemohl si vak dovolit čekat, a se tu objeví některý z jeho kolegů a připojí se k němu. Vystavil by tak Květu Makovou velkému nebezpečí.

Vlastně neměl tedy o čem přemýlet. Chtěl zůstat chlapem. Jenom litoval, e hned u prvního případu na kriminálce nemůe Hladíka poslechnout. Jak ho má o vem Informovat, kdy neví, kde je? Jak dlouho čekat na jeho souhlas? Děj se tedy vůle boí, snad to kapitán pochopí. Kadý druhý z týmu by jednal jako on. O sebe strach neměl.

V rychlosti načrtl pár vět na rub papíru od Hladíka a poloil vzkaz na kapitánův stůl.

Pozor! Doprovázím Květu Makovou pro dítě do kolky. Je moná v nebezpečí. Vrah o ní i o mně ví. (Nemám doklady!) Jde asi do tuhého. Ozvu se.

Beran

P. S. A bude M. v bezpečí doma. vrátím se.”

Přehlédl svůj vzkaz, zdál se zmatený, ale srozumitelný,

Jetě ne odeel, zastavil se u svého psacího stolu. Nakonec, po chvilce zvaování, přece jen sáhl do první zásuvky shora a vyndal z ní zbraň. Co kdyby? Můe se hodit…

Květa Maková seděla v křesle, ale byla jako na jehlách. Kdy Beran přiel, vyskočila mu naproti.

Nezapomněl na ni.

To je dobře, e jste přiel, myslela jsem, e se tady zblázním!”

Chápavě se na ni usmál.

Můeme jít.”

Přidala se k němu samozřejmě a radostně, jako by pouhá jeho přítomnost jí dodávala rovnováhu a jistotu. li mlčky, protoe ani jeden nevěděl, co říct. Poručík u u měl na jazyku, e dolo k dalí vradě, ale v poslední chvíli si uvědomil, e by ji asi jetě víc poděsil, a tak raději větu spolkl.

,,A vyzvednete dcerku, doprovodím vás zase domů. Nebudete nikam vycházet, dokud se pro vás nevrátím.”

Vy nezůstanete s námi?” vyhrkla Květa Maková s výřitkou v hlase.

Poručík Beran zavrtěl hlavou.

Musím něco zařídit a potřebuju, abyste byly v bezpečí.”

Přisvědčila. Chápala, e sl ho nemůe přivlastnit, e poručík má i jiné povinnosti.

Beran potřeboval jednat. Vylákat svého pronásledovatele. A to můe udělat, jen kdy bude sám. A také musí odněkud zatelefonovat na kriminálku nebo se tam vrátit, jak Hladíkovi slíbil.

Ale zamknete nás a vezmete si klíč!”

Podivil se.

Proč?”

Abyste se pak dostal dovnitř. Já přece nebudu nikomu otvírat!”

Ale co kdyby?”

Já v ádném případě nepůjdu ven a Anička taky ne!”

Co kdyby třeba hořelo?”

Zarazila se.

Mám jetě náhradní.”

Blíili se k budově kolky.

Počkám na vás tady,” navrhl, aby ji třeba nekompromitoval.

Ne, jen pojďte klidně se mnou,” zvala ho dál do předsíně kolky.

Protoe se tu vichni vyzouvali, i Beran si sundal boty. Cítil se trapné: měl na pravé ponoce obrovskou díru, ze které mu lezl ven celý palec. Marně se to snail zakrýt, tím to bylo nápadnějí.

Květa Maková se ve dveřích zastavila a čekala, jako by bez něho u nebyla schopna vyřídit ani tu nejobyčejnějí záleitost.

Beran měl zase pocit, e jí tu díru na ponoce musí vysvětlit.

Víte, iju teď taky sám… ena se se mnou rozvedla a to víte…”

Přikývla. Věděla dobře, co to znamená, starat se sám o sebe. Muský je na tom asi jetě o poznání hůř.

Květa Maková zazvonila na zvonek a čekala, a se objeví učitelka.

Dobrý den, Jdu si pro Aničku,” vychrlila.

Učitelka zbledla, jako by viděla přízrak.

Jak to? Copak vy nejste v nemocnici? Na operaci?”

Teď zase vytřetila oči Květa Maková.

Co bych tam dělala? Kde je Anička?” byl to srdcervoucí výkřik a Beran byl rád, e je nablízku.

Přece jste sl… pro ni poslala …”

Já? Jak to?

No, poslala jste přece toho pána… s dopisem.

S jakým dopisem?”

Maková jetě plné nechápala, co se stalo.

Lete! To není pravda!” Zoufale se rozhlíela kolem sebe, jako by chtéla vzít vechny přítomné za svědky celé tragédie.

Učitelka, zrudlá, koktala.

Přinesl dopis, e jste nemocná, a říkal, e pro ni bude chodit zatím on. e ji bude vodit…”

Vy jste ji zabila!” vykřikla Květa Maková a celá se roztřásla. Vypadala v té chvíli, jako by se chtěla na mladou enu vrhnout a ukrtit ji.

Poručík Beran cítil, e se musí do věci vloit.

Jak to, e jste dítě vydala někomu neznámému?

Přinesl dopis…”

Ukate mi hol”

Já… já jsem mu ho nechala,” vykoktala zrudlá ena.

To jste ovem udělala velkou chybu. Co v tom dopise stálo?”

e… paní Maková nemůe pro dceru do kolky a e mám vydat dítě doručiteli dopisu … Ale já přece..  učitelka ermovala rukama před sebou, jako by se chtěla předem bránit výtkám, které na její hlavu měly dopadnout.

A to jste si ani neověřila, jestli ten dopis není podvrený?”

To přece není nae povinnost,” bránila se učitelka dotčeně, domnívajíc se, e nejlepí obranou je útok, budu sl stěovat…

Radil bych vám, abyste sklapla zobák,” okřikl ji Beran, který se u také přestal kontrolovat. O tom, jaké jsou vae povinnosti, se bude mluvit jinde a jinak! Pravděpodobně si budete muset zopakovat studia nebo jít pracovat tam, kde na to stačíte!”

No dovolte, já se nenechám uráet, zavolám policii” učitelka se obrátila na svou kolegyni, která zaslechla spor a přispěchala jí na pomoc.

Jsem poručík Beran, kriminální policie,” oznámil poručík sue. Buďte si jista, e míra vaeho zavinění se důkladně prověří.

A budete moci mluvit o těstí, jestli se dítěti nic nestane.,.”

Pomalu se začal uklidňovat, teď musí Jednat věcně a rychle.

Kde máte telefon?”

V kanceláři… tady..ukazovala vyplaená druhá učitelka.

Kam budete volat?”

Beran neodpověděl. Zkoprnělé učitelky si snad jetě do téhle chvíle myslely, e to vechno je jen nějaká legrace. Nebyla.

A poručík pochopil, e první krok, první tah bílou figurou byl učiněn. A soupeř má dost fantazie, jak se zdá.

Několik rodičů, kteří se tu postupně seli, zvědavě přihlíelo jako na divadle.

Teprve teď jako by si učitelky uvědomily, e situace je velice váná.

Proboha, co budeme dělat?” zeptala se jedna.

Modlete se, a se tomu dítěti nic nestane, procedil Beran a vytáčel telefonní číslo. Nejprve to zkusí k éfovi  měl těstí. Ani nemusel nic obírně vysvětlovat. Kapitán byl hned v obraze.

Dovedu Makovou domů a vrátím se sem, detaily vysvětlím ústně.”

Dobře, nezdruj se, za pár minut se sejdeme ve kolce,” slíbil Hladík. A dávej na sebe pozor!”

Beran zavěsil a vrátil se do atny. Květa Maková se opírala o botník, zhroucená a jakoby schoulená do sebe, a vyráela nesrozumitelné vzlyky. Několik dospělých se tísnilo u vchodu. Dvě učitelky bezradně postávaly uprostřed místnosti.

Můeme poutět děti?” zeptaly se Berana.

Ano,” zabručel, náčelník tu bude za chvíli, vyslechne si vás a sepíe protokol.” Neměl, chu je etřit, sotva ovládal svůj vztek. Připomínaly mu jeho bývalou enu, která byla také pokadé nejchytřejí.

Půjdeme k vám domů a budeme čekat,” rozhodl Beran. Únosce by se měl ozvat.”

Květa Maková ho poslechla mechanicky, jako hračka nataená na klíček. U se ani neobrátila na učitelku, byla zdrcená, prostě v oku. Snad opravdu jí nemohlo nic jiného ublíit tak, jako strach o dceru. Byl to její nejcitlivěji bod.

Beranův hlas ji trochu probral, la s ním, vlastně za ním, provázena Nechápajícími pohledy přítomných.

Proč dělá takový tyjátr, divila se nějaká maminka, která přila a teprve teď a nechápala to podivné napětí a ticho, které se tu klenulo.

Pst! napomenula ji hned jiná, unesli jí dítě!”

A kdo?”

Kdo? Nevím. Asi manel, stává se to …

Venku se poručík snail maximálně udret pozornost. Co kdyby právě téhle chvíle neznámý vyuil, aby zaútočil? Být připraven, za vech okolností, opakoval sl Beran.

Napadaly ho dvě varianty. Pachatel ukryl dítě a nyní čeká a sleduje matku i jeho. Ví o kadém jejich kroku a v příhodné chvíli se projeví. O co mu jde?

Druhá varianta se zdála věrohodnějí. Pachatel utekl s dítětem jako s rukojmím. Někde ho ukryje a bude vydírat, písemně či telefonicky. Předloí své poadavky. Ví, e policie je mu na stopě,

ale má výhodu, e zná poručíka. Nezná ovem dalí krlminalisty.

Rozhodně je třeba zajistit, aby Květá Maková byla v bezpečí. Jakou roli v celé záleitosti hraje? Ví o tom? Tuí pouze? Skrývá před Beranem něco?

li mlčky, poručík se ostraitě rozhlíel. Cesta z mateřské kolky přes Karlovo náměstí trvala asi sedmnáct minut rychlé chůze.

Vstoupili do tmavého průjezdu, proli dvorkem a otevřeli vchodové dveře do zadního domu. Po celou tu dobu si nevyměnili ani jediné slovo. .

Nechtěl na ni naléhat. Ani jemu ostatně nebylo moc do hovoru. Vyli po schodech k bytu.

Květa Maková nebyla schopna trefit se klíčem do zámku, musel odemknout sám.

Posaďte se, paní Maková, vybídl ji.

Sedla si na kraj idle u jídelního stolu, tak jak přila, v botách I v kabátě.

Neodloíte si?”

Po paměti sl zula boty. Pomohl jí z kabátu a pověsil ho na věák u dveří.

Uvařím kávu, ano?”

Seděla a neodpovídala, musel otázku opakovat.

Uvařím pro vás kávu!”

Zírala na něho neurčitě. Nakonec neznatelně přikývla.

Poručík Beran se postavil ke sporáku. Potřeboval najít kávu, ale nechtěl se na nic ptát. Nakonec si poradil sám, nael ji na první pokus, ve skříňce nad sporákem. Postavil hrnek s vroucí tekutinou před neastnou matku a posadil se proti ní.

Květa Maková začala mechanicky míchat ličkou. Zdálo se, e se pozvolna probírá.

Jestli se Aničce něco stane, zabiju se.”

Řekla to s takovou rozhodností, a Berana zamrazilo. Nijak o tom nepochyboval. Sám si nedovedl představit, co by si počal, být na Jejím místě. Chtěl by se pomstít? Měl by na to dost sil?

Poslouchejte mě dobře, paní Maková,” začal nervózně, protoe si uvědomoval, jak čas utíká. Pachatel má náskok, který stále narůstá. Já tady s vámi nemohu zůstat. Musím podat hláení éfovi a získat popis toho únosce. Tady bych nebyl nic platný, rozumíte mi?” Odmlčel se a vyčkával.

Květa Maková ho tentokrát vnímala pozorně.

V ádném případě nikam nevycházejte! Ano? V ádném případě. Kdyby se někdo ozval a něco po vás chtěl, třeba výkupné nebo nějakou jinou věc, nesmíte nic udělat bez nás. Jinak se naděje na úspěch zmaří, chápete mě? Bylo by to nebezpečné! Nesmíte ani nikomu otvírat. O vem mě musíte informovat, o vem! Nic nepodnikejte bez nás!”

Mlčky přikývla. Začala chápat, e v dopadeni toho nebezpečného ílence hraje důleitou roli.

Já se vrátím co nejdřív, nejpozdějl za hodinu nebo za dvě. Kdyby se něco dělo, zavoláte mi do kolky, ano? Telefon máte někde napsaný, ne? A kdybyste ho nemohla najit, bude v telefonním seznamu. Vechno si poznamenávejte. Jenom nesmíte podlehnout panice a jednat zbrkle a sama. Uvidíte, vechno dobře dopadne! Chtěl ji dodat odvahu, moc se mu to ale nedařilo, připadal si jako slon lapající v porcelánu.

Květa Maková opět přisvědčila.

Poručík Beran si vzal klíče a jetě ve dveřích se zastavil.

A ádné hlouposti!

Zamkl dveře jejího bytu na dva západy a seběhl po schodech.

Vzdálenost od domu k mateřské kolce, kam Anička chodila, vzal poklusem, trvalo mu to pouhých est minut.

XIV.

A jen pouhých deset minut po poručíkově odchodu z bytu se rozdrnčel telefon.

Květa Maková musela v sobě zmobilizovat vekerou sílu, aby vstala a dola ke komodě, na ni leel červený tlačítkový přístroj,

Prosím, pravila bezbarvě. Mohl to být Beran nebo někdo jiný z kriminalistů. I třeba nějaký ojedinělý zákazník.

Na druhém konci drátu bylo nejdřív chvíli ticho. Právě tak dlouho, aby se jí srdce zběsile rozbuilo a v hlavě.

Haló, prosím!” křičela, jak uměla nejvíc, no tak haló, kdo je tam?”

Chce vidět svoji dceru jetě ivou?

Kde je? Proboha, co je s ní? Co s nl chcete udělat?”

Opět ji ten člověk chvíli mučivé napínal.

Zatím je v bezpečí, ale co s nl bude, to záleí na tobě.”

Tykal jl bez okolků, ani si toho nevimla. Ostatně bylo jí to teď jedno.

Na mně? Jak to  na mně?”

Jak bude rozumná, holčičko.”

Nebyla s to souvisle promluvit.

Já přece … já přece … proč?”

Spojila ses s fizlama.”

Obestíraly ji mrákoty, chtěla něco vysvětlovat, ale neměla ani slova ani argumenty. Nevěděla, jak se bránit.

,,To není pravda, já s nimi nemám nic společného! Nic! Slyíte? Halóó? Slyíte?

A co ten frajírek Beran?

Skoro zapomněla, e se tak jmenuje.

,,Já … nic … nic jsem s ním neměla! Vůbec nic … sám za mnou přiel… na Inzerát.

,,Na inzerát?

Znělo to zlověstně.

Nejdřív ml volal, vysvětlovala zoufale, a pak sem přiel. Já za to váné nemůu, nikoho jsem nezvala. Opravdu, můete mi věřit, prosím vás!

Opravdu?”

Přísahám. Nevím, jak se ke mně dostal.

Tak poslouchej. Jestli chce vidět holku, nesmí s ním u promluvit ani slovo. Rozumí?”

Ale jak? Vdy se určitě vrátí! Hlídá mě!”

Prostě zmizí dřív, ne se vrátí.

V tu chvíli se u rozhodla. Jediné, co ji zajímalo, byl ivot její dcery. Podřídí se, oveme se podřídí. Udělá vechno, i kdyby jí to mělo ublíit. Musí se pokusit. Do smrti by si to pak moná vyčítala.

A nestane se jí nic? Opravdu? Můu se spolehnout?”

Na druhé straně se někdo zasmál.

Nic jinýho tl nezbejvá. Tak buď posluná a zapi si za ui, co ti říkám. Přece nechce, aby ta tvoje cácorka trpěla? Nebo ti to je jedno?” Týral ji, jak uměl nejvíc.

Co mám udělat?

O ničem u nepřemýlela, byla odhodlána ke vemu. A kupodivu nepociovala strach.

Poslouchej dobře! Teď se sebere a zmizí, nenechá tam ádnou zprávu, ani slovo! Rozumí? Ani, e někdo volal. Prostě bude fuč, vypaří se. Běda ti, kdy to nestihne, a ten policajt se vrátí dřív, ne vytáhne paty. Následky si pak spočítej sama!”

Jako by ten hlas u někde slyela. Ale kdy?

A kam mám jít?”

Pojede na konečnou tramvaje do Bráníka, k nádraí. Zná to tam?”

Ne, neznám, ale zeptám se.”

Nikoho se ptát nebude! A nikdo tě nesmi sledovat, jinak …”

Horečně se bránila.

Dám si pozor, uvidíte. Udělám vechno, co si budete přát, na mou dui! Pojedu do Bráníka, jezdí tam přece trojka z Karláku.”

Nepůjde na Karlák, ale nastoupí si ve Vodičkově ulici anebo ve Spálené na jedenadvacítku. A nikdo tě nesmí vidět, s nikým se nebude bavit. Chápe? Kdybys to poruila, zabije svoje dítě!

Chápu, ovem, chápu… pane, prosím vás … je v pořádku? Nemohla bych s ní mluvit?”

Nemohla!”

Zase s ní zalomcovala děsivá předtucha. Co kdy je u Anička mrtvá? Co kdy ji u zabil a teď se snaí vylákat i ji?

Nechápala proč, ale věděla, e udělá přesně vechno, co jí hlas v telefonu poručí; nic jiného jí ostatně nezbývalo. Čekat na Berana a vechno mu říct znamenalo jetě větí riziko. Vdy ten člověk, co volá, o nich ví vecko!

A jak by jí vlastně v tomhle okamiku mohl poručík pomoci? Zamíchat do toho policii? Ten člověk by se to jistě dozvěděl a nezastaví se před ničím, pomstil by se na Aničce. Takhle jetě zbývá aspoň troka naděje.

A co mám udělat, a budu v Bráníku?”

Přejde z konečné stanice tramvaje na konečnou autobusu a pak nasedne do některého, co pojede na Novodvorskou, vystoupí na stanici A. S. Popova a vrátí se kousek zpátky k lékárně. Tam bude čekat.”

Ano, budu! Budu čekat… V kolik hodin?

Okamitě, čím dřív, tím lip, A bude čekat pěkně trpělivě, rozumí, nikam a nikomu nebude telefonovat a dávat zprávy, nemysli si, e se nechám podfouknoutl Jinak přijde o svoji dceruku, mysli na to! U bys ji nikdy neuviděla. A kdyby se s tebou náhodou chtěl někdo začít bavit a navazoval s tebou řeč, prostě uteče! Jasné?

Nebylo jí vůbec nic jasné, ale souhlasila, K čemu teď bylo dobré, e o ní věděla policie, e se do toho veho zamíchala kriminálka?

Teď tu je přece sama. Úplně sama.

A někdo tam za mnou přijde? Vrátíte mi Aničku?”

Ticho.

Tak haló, proboha, mluvte! Řekněte něco! Jste tam jetě?”

Moná,” nic nesliboval, vechno teď záleí jen a jen na tobě, děvko!”

Neurazila se, bylo jí jedno, jestli jí vyká nebo tyká a jak ji oslovuje.

Někdo se ti tam ozve a dozví se, co má udělat. Ale varuju tě, jestli se do toho vloí policie, u ji nikdy neuvidí. Ani ivou ani mrtvou!”

Cvak! Ticho a pak oznamovací tón.

Ale jak se ten někdo ozve, jak? Kdy se nesmím s nikým dát do řeči! Jak poznám, e s někým můu a s někým ne?

Sluchátko jí vypadlo z ruky a kleplo o podlahu.

Klekla si na zem a opřela hlavu o komodu.

Co mám dělat,” ptala se sama sebe.

Vyvěený telefon stále pípal. Teď u nikdo nezavolá a nikdo jí neporadí. Musí se rozhodnout sama. Věděla, e musí jít, aby měla jetě alespoň malou naději.

Rezervní klíče od bytu leely v přihrádce. Nezdrovala se ani česáním ani líčením, které by mohlo snad aspoň zčásti zakrýt, jak je ztrhaná a vyděená. Chtěla splnit, co slíbila.

Co kdy jl I tady ten člověk pozoruje? Jak a odkud? Má skrytou kameru? A co bude dál, jestli tohle dopadne patně?

Nedokázala si to ani představit, nato si odpovědět.

Potichu zamkla byt.

Vedla ji jedná utkvělá mylenka, zachránit Aničku. Za kadou cenu!

Na chodbě zůstala stát a zaposlouchala se. Zdálo se e dole někdo otvírá vchod. Mohl by to být I Beran!

Co teď? říct mu, e ten člověk telefonoval? A vsadit na to, e se policii podaří zasáhnout včas? A co kdy ne? Je přece velmi pravděpodobné, e únosce se to dozví a bude jednat. Jemu je asi vechno jedno.

Musí se schovat! Můj boe, ale kde? Někde tady na chodbě? Ve výklenku? Nebo vyběhnout a k půdě?

Natěstí se kroky zastavily v niím patře, zazvonily klíče a celá chodba od přízemí a nahoru zase ztichla. Květa Maková si zhluboka oddychla.

Vyběhla před dům a průjezdem, jako by jí za patami hořelo. Ani si nevimla sousedky Mráčkové, která ji pozdravila. Stará Mráčková se za ní chvíli dívala a pak si posteskla.

Dneska ty mladý nemají ádný vychování!”

Poručík Beran v tu dobu jetě seděl v kanceláří ředitelky kolky a sledoval Hladíka, jak získává jednu informaci za druhou. Nebylo na tom nic zvlátního, prostě se ptal a ředitelka odpovídala, a poručík měl stále víc pocit, e by to taky dokázal. Začínal být netrpělivý.

Jak je moné, e učitelka Vávrová vydala dítě ze kolky, neznámému mui?”

Ředitelka stále více rudá rozčilením snaila se marně otevřít kříenou okenní ventilaci.

Provinilá učitelka Vávrová seděla mlčky a klopila hlavu jako na hanbě.

To, prosím, neměla. Já vím, měla se přece přesvědčit. Ale pochopte, máme na starosti spoustu dětí, je nás tu málo, vechny jsme přepracované …”

Stará písnička! Hladík vrtěl hlavou.

Lidsky vás chápu, ale bohuel, tohle je příli závaná věc. Je to poruení pracovních povinností a o tom diskutovat nelze!”

Učitelka se stále více nořila hlavou mezi ramena.

Třeba je to jen néjaký hloupý ert, zkouela ředitelka vyjednávat. Myslela to dobře a chtěla kolegyni pomoci z bryndy.

Ba ne, tohle je, bohuel, vánějí, ne myslíte. A neuvěřitelně jste svou nedbalostí zkomplikovala situaci a moná, e dokonce způsobila netěstí!”

To snad, to snad ne?” křiovala se ředitelka.

Hladík vak neměl v úmyslu něco vysvětlovat. Srovnával si ve svém zápisníku nějaké údaje, mlčel. A pak sí začal mumlat.

Přiel mezi čtvrt na čtyři a půl čtvrtou. Odcházel odsud nejpozději za deset minut. Ditě lo s nim, klidně a bez dohadováni. Znala ho snad? Poslyte, měla jste pocit, e ho Anička znala? vyrazil otázku.

Učitelka sebou trhla, jako by se probrala.

Myslím, e … já nevím. Moná e ano.

Kterým směrem li?

Ředitelka rozhodila rukama a pohlédla bezradně na svou kolegyni.

Nevím. Moc jsem si jich nevímala. Museli vyjít na ulici, ale tam se odtud nedohlédne. Mohli pak jit kamkoliv.

Hladík se otočil k Beranovi.

To znamená, e pachatel si musel být jist, e matka v tu chvíli pro dítě nepřijde, e ho nepřekvapí. Sledoval vás?”

Beran se zahleděl kamsi doneurčita.

Moné to je, li jsme rychle a přímo k nám. Stačilo mu třeba, e jdeme opačným směrem a vyuil situace. Věděl, e paní Maková chodí pro Aničku později a vsadil na to, e to tak bude i tentokrát.

Ano, chodila spí a před pátou, potvrzovala ochotně ředitelka.

Reagoval nejspí na vzniklou situaci, mumlal kapitán Hladik, a pokusil se jí vyuít k náskoku ve svůj prospěch. A povedlo se mu to. Potřebujeme teď ze veho nejvíc podrobný popis!

Obě kantorky na něho zíraly.

Měl na sobě dlouhý hnědý kabát, nebo prostě tmavý. A měl takový skelný pohled. Kdy s vámi mluvil, nevydrel se dívat do očí. Bylo to nepříjemné. A mluvil hodně potichu, snaila se teď o překot učitelka.

Hladík pohlédl na hodinky.

Výborně, tak pojedeme rychle udělat portrét!”

Teď hned? zeptal se Beran.

Ano, čas přece běí. Ty se vrátí na místo a bude s Makovou, aby byla v bezpečí. Ručí mi za ni! A do ničeho se nepoutěj, zavolej mi, a tě pokrejem.”

Učitelka postávala u dveří.

Vy pojedete se mnou.

Je zatčená?” dramaticky se otázala paní řídící.

Není, jenom nám pomůe sestavit jeho podobu. Pak ji pustíme domů.

Bylo zřejmé, e si učitelka oddychla. A ředitelka také.

Já zavolám k vám domů, neboj se, řeknu, e se zdrí,” ujiovala svou podřízenou, hlavně klidí”

Take my pojedeme. Nechce vzít aspoň kousek cesty? zeptal se Hladík.

Beran zavrtěl hlavou. Nemělo cenu víc riskovat a s tím kapitán nemohl ne souhlasit. Učitelka nastoupila, a ne se sluební vůz kriminálky rozjel, poručík u klusal svině parkem k ulici, kde bydlela Květa Maková.

Ulevilo se mu, kdy stál konečné před domem. Krátce se zastavil a rozhlédl. Jen na konci ulice vyjídělo auto a nějaká dívka věnčila jezevčíka na dlouhé ňůře. Tahala se s tím tvrdohlavcem a hlasitě ho napomínala, co pes zjevně nebral vůbec na vědomí.

Vechno v pořádku, potvrdil si a proběhl rychle průchodem k zadnímu domu, otevřel a jedním dechem vylápl ke dveřím bytu Květy Makové. Nejprve pro Jistotu zaklepal. Nechtěl jl postrait.

To jsem já, Beran. U Jsem zpátky!”

Zevnitř se vak nikdo neozýval.

Poručík pomalu otevřel a veel. Kuchyň byla prázdná a vude divné ticho. idle, na ní Květa Maková seděla, kdy před chvílí odcházel, stála kousek od stolu, jako by jl někdo ve spěchu odstrčil a u neměl čas uklidit zpátky.

Paní Makové, kde jste?”

Kde můe být?

Nebyla ani v koupelně, ani na záchodě, byt byl dokonale prázdný.

To se mi snad Jenom zdá, uvaoval Beran. Udělal jsem něco patně?

Někdo zřejmě zavolal nebo dokonce přiel osobně. Vylákal ji pod nějakou záminkou ven. Nejspí někdo, kdo má perfektní přehled o Beranových pohybech. A jistě pouil hrozby, e kdy Maková nevyhoví, u svoje dítě nikdy neuvidí.

Anebo…

Existovalo přece jetě jiné řeení, jiná monost, kterou také nikdo jetě nevyloučil: Květa Maková mohla tohle vechno připravit. Jestli je nějak namočená do série vrad, musela udělat vechno, aby se poručíka alespoň na chvíli zbavila. Odvedla ho odtud, la s ním do kolky, kde pak sehrála divadelní výstup a nakonec ve vhodném okamiku utekla a skrývá se i s dcerou na neznámém místě. Mohlo to tak být. Beran naletěl…

Něco mu vak říkalo, e první varianta je pravděpodobnějí. Zoufalství Makové bylo nelíčené, těko uvěřit, e by je jen předstírala. A konečně nemohla přece tuit,

e ji Beran na nějakoupřesně ohraničenou dobu opustí, neriskovala by. Pravda, mohla toho vyuít a někomu zavolat.

Nenechala ani lísteček, ádnou zprávu. Úmyslně?

Poručík seděl a přemýlel, Jestli skutečně naletěl on, nebo Květa Maková.

Vtom zazvonil telefon. Zvedl sluchátko, ale mlčel, čekal, a se někdo ozve.

Poslouchej, Berane, vím, e tam jsi!” Hlas zněl křaplavě, zkresleně, Jako by někdo měl na mluvítku kapesník,

Ano,” řekl poručík a dál mlčel a vyčkával.

Diví se asi, e holubička zmizela, co? la si pro dceruku, vykalala se na tebe. A kdoví, jak to s nima oběma dopadne… Jo, kdoví, konečně to záleí taky na tobě!”

Drádil, chtěl vyprovokovat. Poručík Beran stále mlčel, ostatně nebylo co říct.

Ani tě nezajímá, kde teď jsou? Ztratil jsi odvahu?

Beran se nechtě usmál. Tímhle ho nedostane.

A co chcete?”

Chci s tebou mluvit!”

Zamrazilo ho v zádech. Tak nějak moná začínaly I předchozí rozhovory, jestlie s oběmi před smrtí vrah mluvil.

Pročpak?”

Nezajímá tě, jak to vechno je?”

Znělo to doslova drádivě. Oveme zajímalo! A nejen to!

Nejdřív ml řekněte, co je s tlm dítětem? Kde je?”

Chvíli bylo ticho. Mu na opačné straně zřejmě rozvaoval, co přiznat a co zatajit.

Je na bezpečném místě, nenael bys ji. A brzy tam bude i Maková.”

Dobrá, sejdeme se. Ale pod podmínkou, e je obě okamité propustíte.”

Na druhé straně se zprvu ozvaly neartikulované rozčilené nadávky. Po chvíli se vak hlas uklidnil stejně rychle a stejně náhle, jako se předtím rozčilil.

Mám je obě. A jestli odmítne, jednu po druhé zbavím gravitace!”

Mu sl zřejmě liboval ve roubovaných a nevedních výrazech či podobenstvích, přesto nebylo pochyb, e je odhodlán I zabit. Nebylo by to přece poprvé!

To ovem stále nevylučovalo druhou variantu. I to můe být jen léčka, s cílem vylákat poručíka někam mimo provoz. Jako v předchozích případech.

Přesto, ani by pro to měl nějaký konkrétnf důkaz, poručík věřil, e Květa Maková je nevinná.

Přikrcený hlas pokračoval.

U dávno chci mluvit s někým od policie, Beranel”

Rozčiloval ho tím, e neustále opakoval Jeho příjmení.

Dobrá,” přistoupil poručík na otevřenou partii, a jaké Jsou podmínky?”

Předevím nepřivolá ádnou pomoc. Nebude nic hlásit k vám na kriminálku a přijde sám. Rozumí? Úplně sám a nesmí jim ani zavolat. Nezkouej mě podfouknout, přilo by ti to draho, a ty dvě holubičky by to sakramentsky ohrozilo. To přece nechce, co? Mysli na ně, do jaké lamastyky jsi je dostal. Slibuje?”

Ano, slibuji,” prohlásil poručík netrpělivě.

Přisahej!”

Přisahám!” Neměl Jinou monost. A co dál?”

Nebude ozbrojen. Nesnáím ty vae bouchačky. Souhlasí?”

Ano, nebudu mít u sebe ádnou zbraň.” Malinko se odmlčel a sám nevěděl, co ho to napadlo. Proč to vechno děláte?”

Dozví se vechno. A bude čas! Nezapomeň, e to zále! na tobě. Tíha ivota i smrti. Lehkost I tíha.”

Je to nějaký blázen! Nafetovaný nebo opilý.

Dávám ti solidní nabídku, va si toho. Bude první, kdo bude znát celé tajemství ivota a smrti.

Svým způsobem z něho la hrůza I na dálku přes telefonní sluchátko.

Pojede do Hodkoviček, ke Slunečním lázním. Tam bude čekat. Za hodinu! Ne pozdějc!”

To nestihnu,” namítl Beran, ani nevím, kde to vlastně vůbec je. Jak se tam dostanu?

Tvoje starost, dávám ti hodinu a to musí stačit. Jestli ti na tom záleí, poradí sl. Kdy nepřijede včas, doplatí na tvou liknavost Květa Maková a její dcera, pamatuj! Vechno zále! jenom na tobě.”

Řekněte mi aspoň, jaké je tam spojení!”

Hlas na druhé straně nesmlouval.

Za hodinu, ani o minutu později! Sluneční lázně v Hodkovičkách. Čekám! A ádný podfuk. Radim ti upřímné, Berane, nesna se chytračit. Jestli se do toho vlo! policie, bude si jednou sám vyčítat, e ses narodil, to mi věří Tak za hodinu, ani”o chvilku později!” opakoval pokyn, který chtěl vrýt Beranovi do paměti, ale ani slova o tom, na co se poručík ptal. Jako by nechtěl slyet otázku.

V telefonu náhle cvaklo. Konec, člověk na druhé straně zavěsil.

Odkud volal?

Moc času na přemýleni nezbývalo. Sluneční lázně! Sluneční lázně! Je to místnl název? Ulice? Čtvr? Nebo snad skutečně nějaké fungující lázně? Nebo u nefungující?

Poručík Beran nebyl rodilý Praák a plánek města neměl. Zeptat se někoho? Koho? Zavolat? Odkud? Co kdy ten člověk skutečně nějak kontroluje, jestli Beran nevolá centrálu?

Bylo to k vzteku. Co teď? Přece jen zavolat někde z budky Hladíka? Rozhodné ne z bytu Květy Makové!

XV.

Poručík Beran se musel rychle rozhodnout.

Únosce o něm a podezřele mnoho věděl. S tím je nutné počítat. Můe to být třeba telefonní mechanik nebo ikula, který se napojil na zdejí linku? Není čas to prověřovat!

Pohlédl znovuna hodinky. Ukazovaly za pět minut půl esté. Nemohl čekat.

Ano, ale bylo tu dilema: Volat, či nevolat? Na jedné straně éfův příkaz, na druhé ílencova výstraha.

Vechno je obrovské riziko. Ale kdo neriskuje, nic nezíská. Jako v ruletě. Vyskočil a vmiku zavíral prázdný byt.

Nic jiného nezbývalo: musel ke Slunečním lázním!

Sluneční lázně v Hodkovičkách. Hodkovlčky, kde to můe být?

Seběhl kolskou ulicí k dívčí kole.

Zeptat se někoho? Zastavit se na místní policejní stanici a informovat sebe i je, nechat vzkaz pro Hladíka? Ne, v ádném případě. Co kdy ho někdo sleduje? S nikým se nesmí dát do řeči, mohlo by to vyvolat podezření. Co tedy?

Spásná mylenka ho napadla právě ve chvíli, kdy se blíil Vodičkovou ulicí prázdný taxík. Tohle je přece nejjednoduí! ho to nenapadlo hned!

,,Kam to bude éfe? zeptal se oviálně taxíkář v dínové bundě a zapnul taxametr.

Sluneční lázně v Hodkovičkách, vypálil rovnou poručík.

Sluneční lázně v Hodkovičkách,” opakoval řidič, aby se ujistil. Vono to pořád existuje? Podívejme!”

Nepochybně věděl, kde to je! Alespoň se nebude ptát, uvědomil si Beran, a aby řeč nestála, vysvětloval.

Sám to tam neznám. Ani nevím, kde to je.

Snadné, mávl řidič rukou a odlepil se od chodníku, kousek odtamtud postavili četnickou Sorbonnu. Ale ty Sluneční lázně jsou z první republiky, v lese. Zastavím vám nahoře, jak to bude nejblí, a vy jenom seběhnete po takové prudké lesní cestě a tam. Taky je tam někde blízko polepovna pro padlý dívky, tak pozor, a vás nějaká neznásilní… zasmál se ofér a jetě přidal plyn.

Sluneční lázné v Hodkovlčkách. Proč právě tam? Jistě tam bude pusto. Asi právě proto.

Beranovi se stále vracela Hladíkova výstraha: buď opatrný a o vem Informuj! Nemohl se toho zbavit.

Projíděli nábřeí, přes Bráník na Modřany a tam taxíkář uhnul vzhůru do kopce.

Tady je fajnový bydlení,” prohlásil a ukázal do vrchu po pravé straně.

Ale Beran neodpovídal, měl teď v hlavě docela jiné věci.

Nakonec po dvaceti minutách jízdy zastavili u prudké a úzké lesní cesty svaující se z kopce zase dolů, do skrytého zalesněného údolí uprostřed paneláků.

Tady je to,” řekl ofér a rozsvítil ve voze, bude to padesát dva třicet. Chcete potvrzení?”

Ne, není třeba,” Beran mu podal padesátku a dvě kovové pětikoruny, to Je dobrý!”

Díky, éfe! Tak rovnou dolů a u uvidíte střechu. Je to solárium, kouká to rovnou z lesa. astný pořízení! A pozor na děvčata, a nepřijdete k úrazu!” A mrkl na Berana spiklenecky. Zřejmě se domníval, e tu má poručík nějakou schůzku.

A nepřijde k úrazu! Jak blízko je taxíkář od pravdy, taky bych si to přál, pomyslel si poručík.

Prosklená kopule se tyčila nad setmělým lesem jako maják. Svítil měsíc. A nikde kolem ani iváčka.

Beran sl uvědomil paradoxní situaci, vrzaly mu boty.

Ke Slunečním lázním vedla ze silnice úzká, těrkem sypaná stezka mezi dvěma hustými křovinatýml a trnitými ploty.

Dojel včas, zbývala mu dobrá čtvrthodina.

Vpředu, u branky do objektu, snad někdo stál, ale Beran nedokázal rozliit, je-li to skutečná postava.

Třeba tam na něho čeká. Beran přidal do kroku. Nikdo tam vak nebyl, jen ulomený a ztrouchnivělý sloup veřejného osvětlení. A vechno ostatní v devastovaném stavu. Tohle zařízení přece dávno nemůe fungovat!

Poručík krtl zapalovačem a sklonil se ke schránkám a zvonkům, aby si přečetl, kdo tu bydlí. Bylo to spí mechanické gesto ne skutečná zvědavost.

Pal  kos  ka, slabikoval.

V tu chvíli ucítil závan vzduchu a zároveň prudkou ránu, a se otřásl, jiskřičky světel mu zakomíhaly před očima. Nic víc nevnímal.

Kdy se probral, uvědomil si nejprve, e mu třetí hlava; tedy ije!

Kde vlastně je? Co s ním je?

Pokusil se zvednout ruku, ale nelo to, byla připoutána za zády k druhé. I nohy měl spoutané, ale přitom seděl. Snail se, seč mohl, prohlédnout očima tmu, která ho obklopovala.

Zřejmě je v nějaké místnosti bez oken, vlhké a zatuchlé. Ve sklepě? Ve starém chlívě? Páchlo tu něco odporně sladkého. Beran zkusil zadret dech, aby nemusel vnímat tu nepříjemnou pachu, která neubývala a na ni si nemohl zvyknout.

Chvíli tak seděl nehnuté. Co se vlastně stalo? Někdo ho přepadl a omráčil u Slunečních lázní. Kdo? Nejspí sám vrah. Ale proč ho rovnou nezabil? Beran si uvědomil, e tohle vechno můe mít na svědomí jen osamělý jedinec. Zřejmé nějaký ílenec.

Začínal ve tmě rozliovat tmaví stíny předmětů. Pokouel se pohnout a odpoutat. Zjistil, e sedí na invalidním vozíčku s vysokými koly, který neměl stabilitu. Prudký pohyb, jak se vzepřel, způsobil, e vozík se převrátil. Byl to náraz, poručík se ocitl obličejem na podlaze, ani se mohl nějak chránit. Chladilo to, na zemi byly zřejmě dladice.

Těko odhadoval, jak dlouho tak leel, snad čtvrt nebo půl hodiny, ztratil představu o čase …

Měl jsem asi přece jenom dát éfovi zprávu, napadlo ho. Ale necítil strach, naopak.

,,Tak je to správné, na kolenou, ozval se najednou odněkud poblí zastřený hlas.

Někdo tu musel celou tu dobu být; určitě nikdo nepřicházel ani neodcházel, slyel by to. Zřejmě tu seděl a sledoval Berana, jak se trápí. Musel to být ON.

,,Je tu někdo? zeptal se poručík, jak mohl nejzřetelnějl.

Jsi pod mou ochranou, v mém království!”

Čísi ruce ho zezadu uchopily i s pojízdným vozíčkem a zvedly do původní polohy. Opět seděl.

Hlas se ozýval za ním, kam se nemohl ohlédnout. Cítil vak, e mu po obličeji stéká krev. Nemohl ji setřít, ale nevnímal ádnou bolest.

,,V jakém království?”

V království smrti, nejčistím a nejvzneenějím.”

Trochu z těch slov mrazilo.

Kdo jste?”

Mu se zřejmě nadechl a narovnal.

Zná mě. Kadý mě zná, jsem Thanatos. Jsem sama smrt. Spravedlivá a neuplatltelná, neúprosná a milosrdná smrt.”

Smrt? Proč smrt?”

Neznámý vak na poloenou otázku neodpověděl.

Vím, e jsi mě hledal. Kadý, kdo mne hledá, mě nakonec najde. A pozná mě.”

Neviděl ho, ale připadalo mu, e tenhle hlas u slyel. Snad v telefonu? Nebo jetě jinde?

Jste neschopná policie. Neumíte chránit lidi, kteří vás potřebují. kodíte jim a zabíjíte Je,” rozčílil se zcela bez příčiny a bez souvislostí. Jste stejní zločinci jako ti, co je pronásledujete. Paktujete se s nimi, ale proti Velké spravedlnosti jste bezmocní. Thanatos Je spravedlnost. Thanatos Je pravda. Myslel sis snad, e proti Bohu můe zvítězit, ty ubohý a nicotný človíčku? Obyčejný policajt, který se chce měřit s vyí mocí, který se chce měřit s Thanateml K smíchu! chraplavě se rozesmál.

K smí….. chul” Vyráel slabiku po slabice, a se I Beran otřásl.

Poručík naslouchal. Klidně, vyrovnaně. Věděl, e teď musí zachovat chladnou hlavu, aby dokázal uvaovat.

To vy jste odvedl dceru paní Makové ze kolky, e?”.

Ano, musel Jsem Ji zachránit.”

Jak to, zachránit? Před čím?”

Před vámi. Před takovými, Jako jste vy. Před těmi, co neznají Boha a spravedlnost a nemají úctu před nesmrtelnou věčností.”

Poručíkovi se zdálo, e ten chlap míchá vechno dohromady, mluvil tak podivně nepřehledně. Co vlastně ten člověk sleduje? Vydírá, chce peníze?

A Květa Maková? Co je s ní? Je tady taky?”

Hlas se přiblíil, mohl být sotva krok za Beranem, za jeho zády.

Ano, je. Kde jinde by měla být? Jen tady Je v bezpečí. Tady je doma, tady je její pravý dům. Je tady vude, vude. Vznáí se tu.”

ílenec! Co je to vůbec za člověka? Snad je Květa Maková I Anička jetě naivu. Snad, jinak by vechno, co bude následovat, nemělo smysl.

Mohl bych je vidět?” zeptal se odváně, nevěda ovem, Jakou nepředvídanou reakci tím můe vyvolat.

Vechno uvidí. Má to těstí, Berane, e jsi mohl volně a svobodně vstoupit do mého království. Dozví se a tvoje due dojde vysvobození. Najde skutečné těstí a od veho pozemského se oprostí. Bude asten v mém království.”

Moc povzbudivé to neznělo, spí Jako nekrolog.

A kdy je uvidím?”

A se naplní tvůj čas, a zmoudří, Berane. Vechno má svůj čas, I ty má svou hodinu, minutu a vteřinu. A v ní dojde k maximálnímu poznání. Pochopí svět, vesmír, ivot i smrti A pocítí nekonečnou vděčnost!”

Bylo stále zřejmějí, e poručík se odtud se zdravou kůí nedostane. Zůstával vak klidný, tak klidný, e se sám divil.

Chci ti svěřit své tajemství. Jsem nesmrtelný.

Ano? A jak jste na to přiel?” zeptal se poručík a dával sl záleet, aby to neznělo jízlivě.

Pochopil jsem to z mnoha úkazů. Bůh si to přeje a já ho

poslouchám, jsem v jeho slubách a plnfm jeho přání, i ta, která nevyslovil”

Co sl asi přeje teď? Dalí hlavu? Poručík se snail usilovné vymyslet cokoliv, jak by se mohl bránit.

Přece se nenechám oddélat jako vichni přede mnou!

Pojď!”

Ruce uchopily opéradlo kolečkového křesla a tlačily poručíka tmou kupředu. Vnímal najednou jen nesnesitelný zápach, nepříjemný a drádivý.

Projeli pootevřenými dveřmi do nějaké místnosti se staenými aluziemi, ve které bylo sice také ero, ale u oken sem přece jen pronikalo sporé světlo. Snad odraz jasné noci.

Křeslo dojelo a k iroké manelské posteli. Ruka rozsvítila malou lampičku na stolku a poručík přivřel oči přivyklé jen na tmu.

Zase jsi nic nejedla, Adrieno!” káral hlas. A já jsem tl přivezl návtěvu. Je to pan poručík Beran z kriminálky. Přijel se na tebe podívat, co tomu říká? Neboj se, on ti neublíil U nikomu neublíi. Přece mi věří, e tě ochráním?

Nikdo neodpovídal. Na nočním stolku leel podnos s hrnkem a krajícem pomazaného chleba.

Pozdrav se přece s panem poručfkem, Adrieno!”

Kolečkové křesla se zastavilo a těsně u lůka.

Poručík Beran vytřetil oči. Viděl zřetelně, jak v zalých, pinavých peřinách leí lidská kostra, sotva potaená kůi. Vude kolem se ířil pronikavý zápach rozkladu. Jen očnice jetě přlpomínaly člověka a její dlouhé vlasy, rozloené po poltáři, svědčily o tom, e to byla asi mladá ena.

Musela být mrtvá nejméně půl roku, rozkládala se a hnilobný proces se vpíjel do lůka.

Vy jste blázen!! ílenec!!!” zděsil se Beran a neovládl se. Otřesný pohled na mrtvou enu ho rozruil natolik, e se přestal ovládat. Náhle jakoby pochopil.

Vdy ta vae Adriena je dávno mrtvál”

Kupodivu ho tím nijak nerozzuřil. Snad ten chlap i tuhle reakcí očekával.

Není mrtvá, lje. Copak nevldlte. Usmívá se!”

iroce vystupujte! odhalené dásně a kosti čelisti s pravidelnými zuby skutečně jako by se usmívaly.

Měl byste se léčit!

Teď to ale u trochu přehnal.

Ano, takoví jste vichni, lumpovél Chtěli byste mě zase strčit do blázince, abych tam shnil zaiva. Ale já jsem zdráv, úplné zdráv, mně nic není. Jsem Thanatos. Já rozhoduji o ivotě a smrti, jen já.”

Zápach v těsné blízkosti mrtvoly byl nesnesitelný.

Ale mě do blázince nedostanete. Mě ne! Adriena mě potřebuje, musím se o nl starat!”

Poručík zvrátil hlavu, aby byl co nejblí k hlasu.

Kdo je to ta vae Adriena?”

Hlas za jeho zády se rázem proměnil, jako by zváněl.

Adriena, chudáček Adriena! Byla servírkou v černém pivovaře. Jednou se pohádala s manelem, přiel pro ni do práce a byl děsně opilý. Tolik ji ztloukl, e chudáček zůstala leet na chodníku. Neměla kam jít… Hovořil teď jako rozumný člověk, s nepředstíranou láskyplností v hlase. Bolela ji hrozně hlava a plakala. Tolik plakala… nesnáím, kdy někdo pláče. Nesnáím slzy, rozumíte! Vzal jsem ji k sobě, sem, aby se uklidnila, lehla sl tu a odpočinula. Jen odpočinula. Vidí? Jetě pořád odpočívá, jetě pořád sbírá sílu. Nemohu ji nutit, aby vstávala, kdy nemá sílu!”

Od té doby odpočívala? Vůbec nevstala?”

Nemá sílu vstávat. Je tichá a hodná. A je vděčná, e tu můe se mnou být. Nejsem jako jiní, co by sl k ní dovolovali, co by zneuívali jejího stavu. Starám se o ni!”

Poručíka obestřely mrákoty.

Jak dlouho se o nl staráte?”

Od loňského podzimu, Berane, u celý rok!”

Ale ona je přece mrtvá!” vykřikl poručík, je u dávno mrtvá!” Vykřikl to jako dítě, které zvolalo na ulici, e král je nahý.

Hlas za jeho zády se okamitě změnil, ztvrdl.

Není mrtvá, jen přestěhovala svou dui, ulehla a spí, tvrdě spí, aby sebrala novou sílu,” procedil Thanatos skrze sevřené rty. Můe kdykoli vstát a odejít. Je toti nesmrtelná jako já.”

A kam se převtělila její due?” zkouel Beran dál vést co nejrozumněji rozhovor, aby získal čas. čas… ale k čemu? Je vůbec moné, aby vyvázl ivý ze zajetí tohoto ílence?

Jste tak hloupý, nebo mě zkouíte?” odpověděl Thanatos otázkou.

Opravdu nevím, ale zajímá mě to. Ptám se …

Její due vstupuje do Květy Makové nebo jak jí říkáte. I tu musím chránit před takovými jako jste vy vichni. Před vemi, co by jí chtěli ublíit. Mám za ni odpovědnost před Bohem. Pověřil mě tím úkolem a já ho splním.”

Proč by jí chtěli ubliovat? Kdo? A jak?”

Ti, co k ní chodí domů, co za ní dolézají jako vábi. Mohli by se k ní vracet. Mohli, kdybych tu ovem nebyl já. U se tam nevrátí.”

Jak Jste, prosím vás, poznal, který z nich jí chce ublíit?”

Ten, kdo se vrací na místo činu, ne? Jen vrah se vrací! Musel jsem je potrestat. Musel jsem zasáhnout. Mám své poslání!”

Beran tomu začínal rozumět. Znamenalo to, e kdy některý klient Květy Makové přiel podruhé, stával se podezřelým, a sám se tak odsoudil! Thanatos ho zřejmě nejprve zaznamenal, zjistil, co je zač. A pak jednal.

Beran teď poznal, e se k němu ten ílený mstitel blíi. Podvědomě vnímal jeho zrychlený dech.

A kde je paní Maková s Aničkou?” opakoval svou otázku. Bylo jedno kterou, věděl jen, e ho musí zastavit, přeruit v jeho úmyslu.

Jsou tady v bezpečí.

Ale já jsem je přece také chránil!” Beran se vzepřel a podařilo se mu nohama dotknout podlahy. Zezadu se ho dotkly studené ruce. Chladné lity nůek odstřihovaly límec jeho koile.

Tak nějak připravují odsouzence pod gilotinu! Co teď? Potřeboval získat čas.

Ověřil si znovu, e se nohama aspoň trochu můe vzepřít o podlahu. S rukama počítat nemohl, měl je stále svázané za tělem ostrým provazem, který se mu bolestivě zařezával do kůe.

I tvoje due brzy pocítí pokoj a klid. Opakuj nahlas!” vyzval ho Thanatos. Smiluj se nade mnou, o Boe, nebo v tebe doufá due má a ve stínu křídel tvých schráním se, ne přejde zoufání… opakuj!”

Smiluj se nade mnou, ó Boe …” opakoval Beran s napjatým soustředěním.

Teď je tvá due připravena. Cítí klid a pokoj.

Hlas zněl místností jakoby ze vech stran, a přece ten člověk musel stát někde blízko. Poručík Beran najednou vnímal za sebou jakýsi pohyb.

Nesmí se unáhlit! Nesmí se zmýlit!

Vzepřel se nohama jak mohl nejvíc a napjal tělo jako strunu.

Thanatos zřejmě stál sotva metr od něho.

Beran stáhl hlavu mezi ramena jako kočka chystající se ke skoku a pak se s vypětím vech svých sil vzepřel nohama o podlahu a odrazil. Invalidní vozík prudce popojel dozadu.

Beran ucítil náraz, cosi kovového a ostrého mu dopadlo na ruku a zaalo se do kůe. Ozval se tlumený výkřik a uslyel pád.

Ticho.

Překlopil se i s vozíkem na zem, aby se mohl pohybovat a pokusil se malými pohyby, sunutím po kolenou, doplazit ke dveřím. Musí uniknout, co nejdál z té hrozné Thanatovy sluje. Ven, kamkoliv ven!

Lampička na nočním stolku nedávala ádné světlo.

A Beran cítil, e rychle slábne. Pravá pae, stále připoutaná k opěradlu vozíku, se zmáčela teplou a lepkavou krví.

Docela hloupě tu vykrvácím, uvědomil si Beran.

Byla to hrozná situace, ale Thanatos se nehýbal, snad byl omráčený. Zbývala tedy jetě malá naděje.

Poručík si vak uvědomoval, e sám pomalu ztrácí vědomí…

Ucítil nepříjemnou bolest v pravé pai. Někdo mu ji pevně ovazoval a stahoval. Chtěl se vykubnout, trhnout rukou, ale neměl dost sily.

Probírá se, podrte ml ho!

Nebyl to ten zastřený hlas jako předtím, ale docela jiný muáký bas. A sebou tolik nekube. Seil jsem to, jak se dalo, ale měl by hned jet na chirurgii, u kvůli infekci.”

Co se děje? Kde je?

Poručík otevřel oči.

Seděl stále na pojízdném Invalidním vozíku, ale u neměl svázané ruce ani nohy, mohl pohnout hlavou. Pravou pai měl v obvazu.

V rohu místnosti se opíral o sporák kapitán Hladík a vedle něho pokuřoval Kučera. Jsou tady.Přili.

U pootevřeného okna seděly, schoulené v kabátech, dalí dvě osoby. V jedné, zimomřivě se otřásající, poznal Květu Makovou. Ditě vedle ní musela tedy být Anička.

Zapla pánbůh,” oddychl si. Ulevilo se mu, e snad I přestal vnímat bolest.

Květa Maková se obrátila po hlase a pokusila se na Berana dokonce usmát. Ale na tváři, poznamenané jetě příli strachem a zděením, i ten nejupřlmnějf úsměv připomínal spíe kleb.

Chtělo by to horký čaj nebo jetě radi grog.

Zamkl je ve skladiti. Pořádně prokřehly v té zimě,” ukázal Hladík směrem do tmavé zahrady. Za okny se rýsoval obrys zchátralého hangáru, kde dříve býval sklad s dřívím firmy Počepický.

Jak jste nás tu nali?” zeptal se poručík a přejel pohledem po kuchyni.

No, pravda, zamotal jsi nám trochu hlavu,” přiznal Kučera, ale hlavně, e to nakonec vechno dobře dopadlo!”

Do místnosti veli dalí tři mui:

Jinak tu není nikdo. Prohlédli jsme celý dům I okolí.”

Hladík přikývl a otočil se Beranovi.

Tohle jsou posily z protiterorlstického útvaru. Poádali jsme o pomoc hned odpoledne, kdy bylo jasné, e se k něčemu schyluje.”

Beran se pokusil vstát, ale vechno se s nim točilo. Na nohou se ale udrel. Nechtěl vypadat jako bábovka.

Opatrně, opatrně,” napomenul ho doktor, který ho ovazoval, ztratil jste hodně krve, abyste nám zase neomdlel.”

Skutečně, točila se mu hlava, chtěl vzdorovat, ale nemělo to smysl, raději poslechl.

Pořízkové z protlteroristické Jednotky mohli být jetě o něco mladí ne on a nevypadali nijak unaveně.

Sanitka čeká,” hlásil jeden.

Tak, paní Maková, pojedeme,” vybídl enu i dítě nadporučík Kučera, musíte na vyetření, obě dvě. Udělají vám vechny laboratoře, co budou zapotřebí, a nejspí zítra vás zase pustí domů. A konečně se klidně vyspíte.”

Lékař, který oetřoval Beranovu pai, ukázal na poručíka.

A tenhle taky!”

Beran se otočil k Hladíkovi, Jako by čekal přímluvu. Jenom ne do ádné nemocnice. Aby si o tom povídali druhý den na kriminálce…

Nemohl bych a pak …?

Hladík pokrčil rameny, chápal ho. Zkusil vyjednávat.

Jeďte napřed, my ho tam pak dovezeme sami, za chvíli, slibuji vám to!

Lékař na to neřekl nic, jen si sloil kufřík se svým doktorským nádobíčkem.

Jak chcete, je to vae věc. Jste dospělí a víte, co děláte. Ale neměl byste moc otálet. Abyste nakonec o tu ruku nepřiel. Máte pořádnou sečnou ránu!”

Květa Maková uchopila dcerku za ruku. Kdy míjela poručíka, pokusila se jetě Jednou usmát.

V místnosti zbyli Jen Hladík s Kučerou a Beran.

Sakra, já bych si dal něco k pití,” prohlásil poručík očekávající kapitánovo kázání, mám v krku jako na Sahaře.”

Kučera pohlédl tázavě na Hladíka.

Mám pro to skočit?” Ani nečekal, co kapitán odpoví. Měl v autě několik láhvových desítek, co si koupil na víkend. Donesl kadému jednu.

Jetě snad nikdy nechutnala Beranovi smíchovská desítka tak lahodně. I Hladík znalecky polkl douky přímo z vychlazené láhve a otřel si hřbetem ústa.

Jenom krátce. Jak si snad vzpomíná, jeli jsme k nám udělat portrét toho únosce. Asi za hodinu jsme s tím byli hotoví. Ta učitelka měla natěstí fenomenální pamě na detaily a navíc i výtvarné nadání, take podoba se dost povedla.

Ty ses neozýval a čas ubíhal, na telefonním čísle Květy Makové bylo ticho; to znamenalo, e jste oba někde mimo. Dolo nám, e se něco děje, něco, co jsme nepředvídali, a ty mi to z nějakých důvodů nemůe sdělit.”

Je logické,” přidal se Kučera, e únosce, co odvedl malou Aničku, musel být někdo aspoň trochu známý nebo ze sousedství. A také někdo, kdo měl spoustu času. Právě nějaký soused měl monost pozorovat a vědět o vem, co se v okolf ustne. Musel to tedy být někdo z bezprostřední blízkosti.”

Ostatně i Beran věděl, e podle statistiky bývají mezi únosci nejčastěji jako pachatelé známí, přátelé a sousedé. A kolikrát se unesená osoba nala v těsném sousedství svého bydlitě, někdy i přímo v domě.

To jsme jetě nevěděli, kdo to je a jak se jmenuje,” pokračoval zase Hladík. Ale měli jsme těstí. Hned v přízemí předního domu ho poznala podle portrétu jedna paní. To prý je určitě ten mu z ateliéru u půdy, co sem dochází, řekla nám. Není to jeho ateliér, ale prý se o něj stará a snad tam I pracuje. Asi bude taky fotograf.

Tohle nám stačilo. Na zazvonění z ateliéru nikdo neodpovídal. Přivolali jsme tedy antigang a pro jistotu se nejdřív podívali k Makové do bytu. Jinak to nelo. Nemohli jsme ztrácet čas. Nikoho jsme u ní pochopitelně nenali, ani ádnou zprávu. Bylo jasné, e hrajeme o kadou minutu. Kučera byl neustále ve spojení vysílačkou s naí ústřednou, kdyby ses ozval, jene nikdo nevolal.

Pak jsme otevřeli dveře u ateliéru. No, chlapče, kdybys to viděl. Měl jsi opravdu setsakramentský těstí! Je tam na stěně úplná galérie ivých i mrtvých. Včetně tvého portrétu. A dokonce s kříkem! Člověče, tys u měl bejt po smrti!

No. My jsme tedy u měli portrét nesporného pachatele, ale jetě jsme o něm nic nevěděli. Ani jak se jmenuje. Ateliér nebyl jeho a zřejmě si dával záleet, aby tam nikde nebylo jeho jméno.

To byl tedy nervák! Nakonec jsme nail pohlednici, která byla adresována do ateliéru. Začínala .Milý Václave.. Jmenoval se tedy Václav, kdy majitel Václav nebyl. Jetě jsme potřebovali zjistit příjmení.

Zase těstí. Obrátili jsme to tam naruby a přitom jsme v kapse kabátu, který visel na dveřích, nali pozvánku na vyetření, na kontrolu k obvodnímu psychiatrovi na Praze 4. A tam byla adresa i jméno. Václav Počepický. Hledali jsme tam dlouho, skoro hodinu, a zbytečně se zdreli, ale nakonec jsme sem dorazili jetě včas. Hladík si viditelně vydechl a hned hovořil dál.

Volal jsem taky hned svému příteli, doktoru Dvořákovi, je to psychiatr. Ten mě trochu vystrail, protoe si na Počepického pamatoval. Tak jsme vyhlásili malé manévry. A tenhle barák jsme vzali jaksepatří útokem. Sice trochu pozdě, ale natěstí ne tak, aby dolo k dalí tragédii. I kdy… vlastně k ní taky dolo… kapitán pohlédl z okna do tmy.

Kde jen ten Dvořák vězí? Slíbil mi přece, e se tu zastaví! Měl by tu být kadou chvíli. Pohlédl na nástěnné hodiny. Ukazovaly půl jedenácté.

A dál?”

Beran poslouchal, jako by mu někdo vyprávěl napínavý detektivní příběh.

Dál? Ve skladiti jsme nali svázanou Makovou a její dceru. Pěkně zděené a prokřehlé; ty u jsi je viděl, kdy se vzpamatovaly. A pak jsme objevili tebe, na zemi u dveří v lonici. Ztratil jsi dost krve. Natěstí jsme mysleli na vechno a doprovázela nás sanita s lékařem. Hned tě oetřil a nalil do tebe infuzi.”

A co on … ten …? Beran by byl málem vyslovil magické jméno Thanatos.

Pojď se podívat, jestli chce. Měl jsi setsakramentskou kliku.”

Hladík vyel na chodbu a do protilehlého pokoje. Vude, celým domem, se táhl nesnesitelný zápach.

Kučera i Beran li za ním.

V pokoji na zemi leel Václav Počepický. Tak to je on! Ano, I Beran se s ním přece jednou setkal, dokonce s ním mluvil! Teď vak má Počepický strnule skelný pohled. Je mrtev.

Beran se tázavě zadíval na Hladíka.

To my ne! zaermoval rukou kapitán. Ale ty nám to snad nějak přijatelně vysvětlí. Leel jsi tady u dveří, přivázaný ke křeslu, a on byl tam, jak je teď. Nehýbali jsme s ním.”

Nevím, opravdu nevím, přemýlel poručík, snad … jak jsem se vzepřel?”

Musela to být raketová a hlavně nečekaná síla, s ní se vymrtil. Pud sebezáchovy byl mohutnějí, ne energie ílence. Srazil ho prudce, nepřipraveného na útok.

Zřejmě si zlomil vaz. Byl okamitě mrtvý, prohlásil Hladík. Uvidíme, co na to řekne úřední lékař po pitvě. A taky, co tu najde na místě výjezdovka. Asi tu bude co nevidět.”

Beran se sehnul k zemi.

Tak takhle tedy vypadá mnohonásobný vrah.

Pár kroků od mrtvého leel podivný nástroj. iroký kinál, jakási mačeta s dlouhou rukojetí jako od baseballové pálky. Ostrá lamela, speciálně nabrouená jako břitva a přitom těká, v pohybu zřejmě naprosto účinná. Popravčí meč. vihem a silou s ním dokázal jedním tahem přetnout krční páteř.

Byly na něm jetě stopy krve. Zřejmě Beranovy, jak sklouzla po jeho rameni a pai.

Neměl by býval anci, stačil zlomek vteřiny. Ale Beran zřejmě stačil smrtící nástroj vyrazit vrahovi z ruky.

Trochu jím opět zacloumala zimnice. Jetě vak dokázal otočit hlavu k lůku.

A co … tahle?

Hladík ho vzal zlehka za ramena a vedl na chodbu.

Nali jsme tu při prohlídce její doklady, jsou nepochybně její. Jmenovala se Milena Malá a pracovala v Černém pivovaře. Je pohřeována od loňského listopadu.”

Od listopadu? To u je skoro rok!” uvědomil si s hrůzou Beran. A jestlie zemřela u tu první noc, znamenalo to, e Václav Počepický tady její mrtvolu přechovával… Skoro se mu při tom pomylení udělalo nevolno.

Nemohl by ses zeptat, proč pořád nejedou?” navrhl Hladík a Kučera se zvedl, e zajde do sluebního vozu k vysílačce.

Nebylo to vak u zapotřebí. Před domem právě zabrzdilo několik aut.

Aha, výjezdovka!”

První se ve dveřích objevil soudní znalec a patolog, doktor Studnička a za ním psychiatr doktor Dvořák.

Soudní lékař a mui z výjezdovky se pustili hned do práce.

Nael Jsem si Počeplckého chorobopls, sděloval Dvořák Hladíkovi, s ním se znali u odedávna. Byl u nás celkem pětkrát. Pokadé utekl. Schizofrenie. Chronická paranoldní forma. Pestrý souběh bludů. Nikdy nedodroval léčbu, necítil se nemocný. A nikdo s ním nic nesvedl.”

Doktor Dvořák letmým pohledem po místnosti obsáhl celou situaci.

Měli jsme u dva tři podobné případy. Třeba jedna nae pacientka ila přes půl roku se svým mrtvým otcem, na něm byla silně citově závislá. Oetřovala ho tím, e mu tělo mazala máslem, a tak ho vlastně balzamovala. Puch tam byl ovem stejný jako tady.

I Hladík se tentokrát celý otřásl.

Hlavně e je to vechno za námi,” zaklebil se rádoby vesele Beran a spolu s Hladíkem, Kučerou i psychiatrem Dvořákem zamířil k východu, aby tu nepřekáeli.

A propos,” poznamenal jakoby mimochodem Hladík, zapomněl sis v tom ateliéru peněenku.” A podal Beranovi diskrétně jeho doklady.

Ano, Jsem nepozorný,” přikývl Beran a zastrčil s ulehčením legitimace do kapsy. U o tom víc nemluvili.

Na ulici se vedle sluebních vozů a černého pohřebáku vyjímala Dvořákova historická kodovka.

Sveze mě domů?” kývl Hladík na přítele psychiatra. Docela rád bych sl s tebou promluvil.”

Dvořák přitakal na souhlas a otevřel dvířka u kodovky.

A já tě holt odvezu do toho pitálu, poznamenal Kučera směrem k Beranovi a zaklepal na sklo u řidiče, který začal klimbat.

Mimoděk se vichni jetě naposled otočili k domku. Vypadal osaméle a zchátrale, jen oprýskaný vývěsní tít probleskoval v zalé, parádě.

Obchod dřívím v malém i velkém.

Poslouchej, vzpomněl si jetě Hladík a ukl prstem do Beranova obvazu na ruce. Mám pro tebe dvě novinky. Jednu dobrou a jednu patnou.”

Beran se zatvářil překvapeně.

Nejdřív tu dobrou. Náleí tl odměna za uzavřený případ, celých pět stovek československých. Prémie. Protoe jsi ale příli riskoval a poruil předpisy o bezpečnosti práce a povinné opatrnosti, musím tl je za trest hned zase odebrat.”

To je ta patná?” zeptal se Beran přikrceným hlasem.

Ne. Ta teprve přijde; e u nás můe zůstat, jestli chce, dodal Hladík a nečekal na odpověď. Nasedl k Dvořákovi a okamitě se s nim pustil do hovoru.

Beran pohlédl tázavě na Kučeru. Ten na něho povzbudivě zamrkal. Jó, slyels éfa. e má u nás zůstat.”

Poručík Beran se proti své vůli celý rozzářil. I cesta do pitálu mu najednou přestala vadit, I kdy ji povaoval za docela zbytečnou. Cítil se teď naprosto fit.

Konec

Zločin - choroba - tragédie?

Větina z vás si klade otázku, zda hrůzný příběh, který se právě uzavřel, můe mít vůbec autentické pozadí, zda se opravdu mohl stát: A jestlie ano, z jakého popudu Václav Počeplcký vlastně vradil?

Máme před sebou případ velmi neobvyklý a snad i těko pochopitelný. Literární postava vraha, vzniklá opravdu na základě skutečného případu, trpí tzv. bludným mylením, které se vymyká běné logice. Co je ono bludné mylení? Je to poměrně vzácný průvodní jev některých duevních chorob, nejčastěji paranoldnf, podezřívavé mylení, které se z poměrně nevinného základu můe rozvinout v celý obludný systém  jako tomu bylo v případě Václava Počeplckého. K činům takto postieného člověka je zbytečné hledat logický důvod, protoe prostě neexistuje. Takový nemocný Jedná z popudu svého vnitřního chorobného světa a pravé důvody lze hledat tedy pouze v jeho organismu, konkrétně v nějaké porue metabolismu.

Toto duevní onemocnění se jmenuje schizofrenní psychóza a mohli bychom j! objevit  samozřejmě v mnohem mení míře  asi u jednoho procenta lidi na světě. Pokud se takoví nemocni včas léčí, nemůe se nic stát, k tragédiím vak můe dojít, pokud nemocný léčbu odmítá  nejčastěji proto, e se cítí zdráv a celý bludný systém pokládá za skutečnost. Take  proč by se měl léčit?

Ale tak jako u Jiných nemoci, třeba cukrovky nebo ledvlnných chorob, i tady zanedbání akutních obtíí vede k chronickým projevům nemocí, které se léčí u déle, obtíněji a méně úspěně.

V této fázi ji nemocný, jako je hlavní postava v tomto příběhu, pokládá vechno podivné” kolem sebe za realitu, jakýsi komplot, v jeho středu je buď on sám, nebo někdo zdánlivě blízký, a je to z hlediska ostatních, střízlivě uvaujících, jakkoli nesmyslné. Nikdo mu tento pocit nevymluvl a Je zbytečné, aby se o to pokouel. Je to stejné, jako by chtěl přesvědčit diabetika v komatu, aby se neválel po zemi a dýchal normálně… Zde ji konáni a jednání vychází z jiných popudů ne z vlastní vůle.

Vzpomínám si na pacienta, který trpěl těkými sluchovými halucinacemi vyadujícími léčbu neuroleptiky, ale pacientova ena byla proti tomu a od pravidelného uívání léků mue zrazovala. Tím

sl ovem nevědomky podepsala ortel: sluchové halucinace varovaly pacienta, e se proti němu chystá komplot s cílem ho zavradit. A mezi spiklenci zřetelně rozeznával hlas své manelky. Ji tohle ji mělo varovat! Ale ona se vemu jen vysmívala. Skončilo to tragicky: v obranném raptu ji manel, v úzkosti o svůj vlastní ivot, ubodal kuchyňským noem. Take v tomto případě ani nelze hovořit o vradě, byla to obrana…

Václav Počepický odmítl přijmout realitu. il s mrtvou, téměř neznámou osobou, choval se k ní jako by ila, staral se o ni. Jeho vnitřní svět, kterému dával přednost, zcela překryl ostatní skutečnost. V systému bludné podezřívavosti se pak jeho ,,póče” rozíří na mladou enu, kterou vídá při hlídání ateliéru. Ta nemá zdánlivě s mrtvou nic společného, ale Počepický ji paralogicky přijme do svého světa a rozhodne se ji chránit jako slabou před neznámým hrozícím nebezpečím. Nebezpečí si formuluje jako mue objevující se podruhé či potřetí v její blízkosti. Podvědomě spojuje mue, který ublíil mrtvé Adrieně, s jinými, kteří by mohli ublíit i té druhé. V jeho utkvělé představě mladou enu ohroují, a proto je jeho povinností odstranit je.

Do tohoto jednoduchého schématu je kriminalistům těké proniknout, nebo jde o zvrácený patologický produkt mylení, o blud. Tady neplatí běné logické zákony.

Abychom mohli hovořit o bludu, musejí být splněny tyto čtyři podmínky: chorobný předpoklad (premisa), obsahová zvrácenost, nevyvratnost a vliv na jednání.

Vechny čtyři podmínky se u Počepického naplnily. Pokud by ho zadreli, byl by znalecky zkoumán, ale nebyl by uvězněn, nýbr internován v ochranné léčbě psychiatrického zařízení. Ve vech vyspělých zemích toti platí, e člověk páchající trestný čin pod vlivem či v důsledku choroby, tedy není-li schopen rozeznat společenskou nebezpečnost svého jednání ani Je ovládnout, nemůe být za ně trestán.

Zbývá Ji jen vysvětlit, jak lze takový stav zjistit a diagnostikovat. Nechci zacházet do příliné odbornosti na biochemické bázi, ale je zajímavé, e právě u schizofrenie, nejčastějí duevní chorobě, objevuje se změna ve sloení krevního séra. Chybí tu toti kontrolní faktor, který mají zdraví lidé, proto rozklad základních stavebních kamenů bílkovin probíhá nesprávně. Produkují se tak více halucinogenní látky, ohroující organismus vznikem různých smyslových i Jiných halucinací. Tou látkou je nejčastěji dimethyl-tryptamin.

Dáme-li do schizofrenního séra kvasinky, hynou. Pavouk, nacucaný z tohoto séra, ztrácí schopnost plést Instinktivně pavučinu, plete jaksi popleteně.

Běně dostupné léky  neuroleptlka dnes mohou ve vlče ne 70 % zasáhout do těchto chorobných stavů a umonit postieným, aby ili v pohodě a bez obav. Případ, který jste dočetli, upozorňuje, jak důleitý je pravidelný kontakt s odborníky. Lhostejnost a laxnost na obou stranách mohou vést k tragédil, které by bylo moné zabránit. A to Je i závěr a vysvětlení krvavého zločinu, který jste dočetli.