Kazeta - Jiří Svetozar Kupka

Jarda Skácel mě vezl z vnitřní Prahy z porady naeho oddělení do Sjezdového paláce. Odpolední dopravní

pička způsobila nával na křiovatce u Muzea, v itné ulici a na náměstí I. P. Pavlova. Řekl jsem Jardovi, e domů se dopravím, ale připomněl mi, co chce plukovník: Aby si lidi zvykli vídat Jardu jako mého řidiče.

,,Dobře. Vra se a já zavolám a skončíme.”

Sjezdový palác se podobal ivému organismu, kterému

stoupá teplota z hodiny na hodinu. Přízemí obsadili

aranéři. Výstava, kterou mají při zahájení kongresu otevřít, vypadala zatím jako skladitě latí, textilu, plechovek barvy a lepidla, plastických písmen, map, grafů a fotografií. Hovor zanikal ve svitění malých elektrických pil a v úderech mnoha kladívek při zatloukání hřebíků.

Na dveřích sálů a kluboven u visely nápisy v pěti

jazycích: Komise energetiků, Komise lékařů, Komise

e k o l o g ů … Minul jsem organizační táb a vstoupil do dveří s nápisem tiskové středisko. Přípravný výbor

rozhodl, e budu pracovat jako redaktor kongresového bulletinu. To mi umoní pohybovat se mezi delegáty.

Ohlásili mě u vedoucí tiskového střediska Marty Chadimové a já se jí el představit. Měla v pracovně tři telefony a jednu videosoupravu. Právě se na někoho rozčilovala do telefonu, e jetě potřebuje tři dálnopisy, e jí to nějaký pan vedoucí slíbil, e se na to podívá, aby se takhle plnily dohody. Nevěnovala mi pozornost a já si ji prohlíel.

Neměla tvář jako krasavice, které v barevných inzerátech nabízejí lak na vlasy nebo předvařené lutěniny.

Přesto bych ji v anketě označil za hezkou. Byla jen

nepatrně nalíčená, zato tím více pečovala o úpravu vlasů.

Kdyby se úměrně zmenily její proporce, mohla se ivit jako manekýnka. Jene vypadala tak, jako byste se na normálně rostlou enskou dívali zvětovacím sklem.

Přesto, anebo moná právě proto, poutala pozornost

muů, jak jsem si zakrátko ověřil.

Poloila telefon a já se představil:

Milan Kotrba.”

To jste vy?”

Z otázky čiela nevraivost. Prohlíela si mě jako

výrobek dlouhodobé spotřeby, který zakoupila podle

vzorku a teď jí dodali cosi odliného.

Číst a psát umím.”

Odpověděla anglicky: ádala jsem, aby mi přidělili

člověka, který umí také číst a psát anglicky a podle monosti i promluvit. Navrhovala jsem tři známé tlumočníky. Vyhrál jste vy. Máte to dobré nahoře?”

Odpověděl jsem rovně anglicky: Pokud tím ,nahoře4

myslíte mou hlavu, to nemohu posoudit. Nechám to na

vás. Vím, e na kongres přijedou delegáti různého

zaloení. Naučil jsem se i desatero. Thou shalt have no other Gods before me. Thou shalt not m a k e . .

Přeruila mě u zase po česku: Neangaovali jsme vás jako komika, ale jako redaktora. Víte co je to petit a garmond?”

Take mě chce dostat na typografické výrazy. Odpověděl jsem: Vím i co je nonpareille, kurzíva a per extensum, minusky, verzálky a cicero.”

Mou odpověď u nekomentovala a řekla:

V tiskovém si vichni tykáme.”

 B u d e mi potěením.”

Můe mě pozvat na kávu.”

Nečekal jsem tak překvapivý obrat, ale protoe jsem

vycvičen k tomu, abych se ničím nedal zaskočit, pravil jsem:

Zrovna to jsem ti chtěl navrhnout. Jene vrozený

ostych … “

Podívala se na hodinky a řekla:

 M á m e na to deset minut.”

li jsme do snack baru do přízemí. Objednal jsem dvě kávy a dva koňaky.

Řekla jsem na kávu,” pokárala mě, kdy před nás barman postavil dvě baňaté číe s napoleonem.

Nevadí, zvládnu to.”

Jinými slovy  pro mne předpisy neplatí jako pro

ostatní řidiče.”

Přijede pro mne automobil se oférem.”

 J á hloupá, promiň.”

Neomlouvej se. Vykoledoval jsem si v redakci Aktualit, e mi půjčí vůz kdykoliv předem zavolám.”

Zamíchala si svou kávu a řekla:

Pracuju v zahraničních stycích est let, znám z porad zahraniční referenty vech organizací. Jak to, e jsem tě před tím nikde neviděla?”

V mozku mi zablikal červený majáček.

Nastoupil jsem v Komitétu mezinárodních vztahů

teprve na jaře.”

A kde jsi pracoval před tím?”

V Brně.”

V podniku Brněnských veletrhů?”

Ano.” Takhle jsem si to vymyslel, nebo jsem věděl, e tam mají administrativní barák jako hrom.

Pak musí znát Jirku Fialu.”

Červený majáček znovu zablikal. Svou legendu jsem si připravoval s plukovníkem Runkasem a tak jsme si zjistili jména zaměstnanců Brněnských veletrhů. ádný Jirka

Fiala mezi nimi nebyl. Prostě si mě zkouela.

Fialu? To si plete. V areálu veletrhů nepracoval. Do Brna jezdilo mnoho lidí z celostátních organizací.”

Moná,” odpověděla nepřítomně. Od první chvíle mi nepřímo dávala najevo, e ví kdo jsem.

S přípravou bulletinu jsme skončili pozdě, u v noci.

Samozřejmě jsem jí nabídl, e ji zavezu domů.

Jarda Skácel předjel. Kdy jsem ho představoval, civěl na ni o chvilku déle, ne bylo patřičné. Vimla si obdivného pohledu a dělalo jí to dobře. Usadili jsme ji na zadní sedadlo, kde jezdí éfové. Jarda zapnul radiopřijímač.

enský hlas odříkával:

Pozítří zahájí v Praze svou činnost mezinárodní

kongres Modrá planeta, svolaný z iniciativy Regionálních hospodářských komisí, které jsou pomocnými orgány

Hospodářské a sociální komise OSN. Cílem kongresu je zformovat programy racionálního vyuívání přírodních zdrojů, aby se zamezilo plýtvání a totálnímu zničení ivotního prostředí. Svolavatelé kongresu soudí, e je moná dohoda o způsobech mezinárodní spolupráce

a v tom smyslu hodlá kongres zaslat doporučení vládám vech států bez ohledu na společenské zřízení. Kongresu se zúčastní vědci, ekologové, publicisté, ale i zástupci podnikatelských kruhů a zákonodárných sborů mnoha

zemí.”

Vypni to,” řekla Marta Chadimová. Jetě si o tom nechám vypravovat.”

Samozřejmost, s jakou vůči mně uívala velitelského

tónu, Jardu zřejmě ani nepřekvapila. Dovezli jsme ji k výkovému domu na Červený vrch. Kdy vystoupila

a Jarda byl jist, e ho neuslyí, řekl:

 J e to kus, ale není pro tebe.”

No, dovol, jak jsi na to přiel, e já bych snad … “

Vidím, jak ji hltá o č i m a … Nejhorí je, e o n a to vidí.

Taková enská dokáe chlapa zmagořit, e zapomene, jak mu říkají.”

Ráno jsem vstoupil do pracovny Marty Chadimové.

Svým melodickým hlasem cosi vytýkala řediteli a neřekla mu ani, aby se posadil.

Vy jste mě nepochopil, soudruhu řediteli.”

Ovem, já nic nechápu,” odsekl popuzeně ředitel. Měl zarudlé oči, protoe několik dní spal nepořádně. Marta mu vysvětlovala, e nutně potřebuje jednu místnost navíc.

Kdy mě spatřila, podívala se nejprve na hodinky. Tímto urálivým gestem dala najevo, e jdu pozdě. Pokynula mi způsobem, kterým vladař poskytuje milost a pravila

řediteli:

Tady je soudruh Milan Kotrba. Řekne vám to sám …

Řekni to soudruhu řediteli sám.” A odela.

Posaďte se,” vyzval jsem ředitele. Písárnu jste nám zařídil perfektně, ty elektrické psací stroje, to je jedna báseň. A dálnopisy u jsou zapojeny?”

Tohle ona neuzná. Jen se rozčiluje,” odpověděl ředitel a mávl rukou směrem, kterým odela Marta Chadimová.

Postavila si hlavu, e musí mít v kanceláři video. Sehnal jsem video, neřekla ani děkuju.”

Prohlédl jsem si videosoupravu napojenou na barevný

televizor.

 M á m redigovat kongresový bulletin,” pokračoval jsem.

Stačil by mi k tomu stůl někde v rohu, ale počítáme, e předsednictvo kongresu nám do redakce jmenuje nějaké zahraniční delegáty.”

Ustaraný ředitel odpověděl: Malér je v tom, e na téhle chodbě u volnou místnost nemám.”

 M o c by mi to ulehčilo p r á c i … Třeba bez oken.”

No, leda e bych ty pořadatele … ” začal uvaovat.

Nechám to na vás.”

Víte, já se s kadým domluvím, jen se nesmí tvářit, jako e mu to tady patří, pane inenýre.”

 K d o vám řekl, e jsem inenýr?”

 J á kadého tituluju buď doktore, nebo inenýre, podle toho, jestli je spí přemýlivý, nebo operativní typ.”

Jetě ode dveří se vrátil. Otázal se velmi tichým hlasem:

Znáte Martu Chadimovou dobře? U jste s ní někdy

pracoval?”

Ani jedno, ani druhé.”

Tak si dejte pozor. ádné kamarádofty. Kadej na to doplatil.”

Nebojte se.”

Ale zřejmě se bál.

 J á jen e vidím, jak jste se na ni díval.”

Odeel. Patří k těm, kteří na to doplatili? Vyřizování starých účtů?

Nálady Marty Chadimové se střídaly z hodiny na hodinu.

Chvilku byla milá a na obrátku zase nesnesitelně protivná.

Jarda Skácel, který sledoval, zda se naplní jeho předpověď, tomu říkal politika cukrátka a biče.

Neustále mi ukládala povinnosti v naději, e je nezvládnu a e mě bude moci peskovat. Věřil jsem, e začala nosit sřevíčky s vysokými podpatky proto, abych musel zdvihnout zrak v mírně ostrém úhlu vzhůru, kdy jsem jí chtěl pohledět do očí.

Nevím, z čeho čerpala svůj pocit nadřazenosti, ale

rozhodl jsem se, e ji o ten pocit připravím. Nevěřil jsem slovům ředitele a úsudek Jardy Skácela jsem povaoval za vychloubání veterána, kterým omračuje nováčky.

Kdy jsme skončili práci, řekl jsem Martě:

Zítra vypukne blázinec. Tohle je poslední klidný den.

Zvu tě na večeři.”

A to je důvod?”

Nestačí ti?”

Jsem iv. Je to neuvěřitelné, ale jsem  i v … Proč se na mne vichni dívají? Nesmysl, nedívají se, nesmím na sebe upozorňovat. Co mám dělat, abych na sebe neupozorňoval? Liím se nějak od lidí v odletové hale? Venku je třicet pět stupňů Celsia ve stínu. Mui mají lehké obleky, ale větinou jen bílé koile. Mám plátěné kalhoty se skvrnami od oleje a khaki bundu. Vyhrnul jsem si rukávy nad lokty, protoe je mi horko.

Letadlo z Bombaye stojí připraveno k odletu. Cisterna dvacet minut doplňovala pohonné hmoty, ale u ji odtáhli.

Zavazadla jsou dávno naloena. Proč u nevolají

k nástupu? Na co se čeká? Koho se mám zeptat? Vechno tu mají v rukou Syřané.

Potřebuji se umýt, ale hrozím se odejít na toaletu. Zdá se, e mě pozorují dva mui a dorozumívají se pohledy.

Mohou to být Syřané, ale také Palestinci, nebo přívrenci Svaté války či Taseného meče Prorokova. Jsou v civilních atech, ale mnoho důstojníků se dnes potlouká po světě v civilních atech. Pohnu se směrem k umývárnám

a sleduji, co udělají. Půjdou za mnou? V umývárně to bude beze svědků. ádný výstřel. Správně vedená dýka. Viděl jsem deset táborů ve třech dílech světa, kde se vyučuje tomuhle umění. Zítra bude v novinách zastrčená

zprávička: Na mezinárodním letiti v Damaku … Dýkou do břicha … Obětí byl neznámý mu.

Protoe můj pas i můj vak seberou. Hledají tu

videokazetu, pasou po ní. Jakou má cenu? Dvě stě tisíc dolarů? Pět set tisíc? Milión? Kdybych dostal milión dolarů, budu mít zajitěnou velkolepou existenci do smrti.

Jdu a mui se nepohnuli. Prorokův meč zůstal v pochvě.

Pro jednou nebo u navdycky? Nesmím teď ztrácet hlavu.

Nikdo tu přece jetě nic neví! Zprávy z AinDjubá sem zatím nedorazily. Je to moná otázka jen několika minut.

Rádiové vlny neznají hranic. Třeba za dveřmi, kam

nevidím, v místnostech plných Syřanů, zachytili první depee. Proto se čeká? Někde přes druici vysílají mou podobu … Nesmysl. Nestra se a jdi do umývárny. Jdi!

Umývárny tu nejsou tak luxusní jako v AinDjubá, ale moná, e tam jsou v tuto chvíli u jen hromádkou suti.

Umyl jsem se a vrátil do ochlazované haly. Na tabuli odletů je vyznačeno několik letadel do AinDjubá. Jejich časy dávno proly, ale árovičky nemrkají. Letitě v Ain

Djubá nepřijímá. V hale panuje lehká nervozita, ale nikdo nic přesného jetě neví.

Konečně hláení. Volají cestující linky OK, Řím, Praha.

Vezmu svůj vak a jdu k celnímu odbavení. Detektorem

zkoumají obleky i zavazadla, aby se na palubu letadla pokoutně nedostaly zbraně. S tlukoucím srdcem vyjmu

z vaku tu videokazetu, aby ji nepokodily vlny detektorů.

Nikdo se na mě nevrhl, aby mi ji vyrval. To musí přestat.

Nesmím se chovat jako hysterický idiot. Ale kdo ví, jak by se chovali tihle neteční, stádní lidé, kdyby za sebou měli to, co já? Strkají se u překáek a slibují dětem, e je posadí u okna. Ukazuji svou kazetu serantovi. Chápe to a pokyne mi, abych ji vsunul zpět do vaku.

Na ramenní popruh mi dávka v uniformě domácích

aerolinií pověsí ceduličku Cabin.

Pasová kontrola. Předloím lhostejně svůj kanadský

pas. Vichni pasoví kontroloři na celém světě mají ve svých kukaních pod pultíky seznamy hledaných osob,

někdy i s fotografiemi.

Uniformovaný snědý mu se podívá na pasovou

fotografii, potom na mou tvář, přečte si jméno a podívá se do svého seznamu. Vyráí mi pot na čele, cítím, e rudnu, sám se tím činím podezřelým, ten mu se znovu dívá, čte mé jméno a podruhé prochází svůj seznam. Proto tak

dlouho čekali s odletem? Není kam utíkat. Co v těch svých papírech hledá? Mají pro bělochy zvlátní cely ve

vyetřovací vazbě? ádám, abych se mohl spojit se svým konzulem … Mu mi konečně pas orazítkuje a vrací mi jej se slovy: Bon voyage.” Odpovídám: Merci”, protoe frantina je má druhá mateřtina.

Vycházíme na letitní plochu. Jdeme k letadlu sovětské konstrukce. Na směrovém stabilizátoru má velká červená písmena OK. Několik Evropanů, rodiny s dětmi. Letí domů.

Hovoří mezi sebou nesrozumitelným jazykem. Pohromadě se drí skupina Syřanů. Cestují do světa.

V doutníkovém trupu letadla je opět ochlazovaný

vzduch. Přesto se cestující ovívají novinami z Bombaye.

Letadlo nebude plně obsazeno. Vyberu si sedadlo na

straně uličky. Stevardka, která před námi pomalu ustupuje a pozoruje nae počínání, mi něco chce říci. Vím co. Abych nedával svůj vak nahoru na polici. Upokojí se, kdy vidí, e je strkám pod sedadlo. Svléknu si bundu, sroluji a strčím nahoru. To je v pořádku. Posadím se do křesla a natočím k sobě trysku s chlazeným vzduchem.

Dotýkám se vaku lýtkem. O kameru jsem přiel. Mohu

mít pět kamer. Co je milión dolarů ve hře, kde jde

o miliardy?

Nejprve se ozve hláení v té nesrozumitelné řeči. Potom enský hlas odříkává naučený překlad. Jak dlouho

poletíme, v jaké výce, jak se jmenuje kapitán letadla.

Máme si posunout hodinky na středoevropský Čas.

Nezajímá mě, kdy přistaneme v Římě, ale co budou vědět v Římě, a se setmí.

Stmívá se a kolem je Řím. Vidím se, jak chodím po Via Veneto, fotografuji fontány a večeřím v Caracallových lázních. Bylo to předloni, ale mě se teď zdá, e uplynulo století. Stevardky rozdávají palubní legitimace, se kterými člověk můe jenom do tranzítní restaurace a zpátky do letadla. Vzal jsem si ji, ale sedím dál. Nechci mezi lidi.

Tohle je Evropa. Někdo mě můe poznat. Kolik času

uplynulo? Dvě hodiny? Tři hodiny? Co se mezitím událo?

Musím to vědět a proto přece jen vstanu, natáhnu se pro bundu a znovu se spustím do křesla. Nenápadně vyjmu

z vaku krabici s kazetou a vsunu ji do postranní kapsy bundy. Vejde se do ní jen taktak a rýsuje se na povrchu.

Nevypadá to dobře, ale nemohu nechat kazetu ve vaku

a nemohu jít do tranzitu s vakem, protoe bych byl

nápadný.

V tranzitní restauraci hlasatel dramatickým hlasem

vypráví cosi, čemu nerozumím, pouze rozeznávám jednotlivá jména: AinDjubá… Chálil… Omar.

Mení skupina se shlukla kolem přijímače, který je

naladěn na nějakou britskou stanici. Hlasatelka seznamuje posluchače s událostmi v AinDjubá. První zprávy jsou prý značně protichůdné. Podle jednoho pramene muslimský

radikál Essam spáchal z náboenských důvodů atentát na vládnoucího emíra Chálila a sám byl v přestřelce zabit.

Podle jiného pramene provedlo prý atentát komando

bílých muů, které do areálu paláce dopravil vrtulník.

Zastřeleného emíra Chálila nahradil v čele emirátu jeho bratr Omar. A u spou smrtící zbraně stiskl kdo chtěl, jednu skutečnost nelze obejít: V emirátu skončí za několik měsíců koncese britské společnosti Golf. Emír Chálil jí zamýlel těební práva prodlouit. Odmítl vyjednávače nadnárodní, ale převáně severoamerické ropné společnosti Stream.Chálilův nástupce Omar je naopak znám jako přívrenec severoamerických obchodních kruhů. Sám

pomocí nastrčených osob vlastní ve Spojených státech řadu hotelů a konzerváren a v posledních letech mu

nemalé zisky plynuly z dovozu amerických bojových

letounů a protiletadlové raketové výzbroje do zemí

Středního východu. Změnou na trůně jsou pozice britského Golfu otřeseny. Akcie společnosti Stream u zaznamenaly vzestup.

Uklidním se a poručím si campari bitter. Zprávy

o krveprolití v AinDjubá skončily a nikdo neřekl nic o kanadském reportérovi, který viděl přistávat to komando a natočil atentát videokamerou. Kazeta se záznamem

napíná mou kapsu a cítím ji, kdy přitisknu levou pai k tělu. Je moné, e mě nikdo neviděl? Běhali kolem se samopaly a měli jiné starosti. Rozházeli dokola dýmovnice, aby zakryli své pohyby, ale zakryli tím také svědka. Viděl jsem prchat Chálilova pilota, byl to véd a francouzského kuchaře. Kam se poděli? Kam se poděl seznam návtěv

emírova paláce? Shořel? Sekretář mě pozval na jedenáctou a v jedenáct dvacet čtyři u emír Chálil neil. Viděl jsem jak člen komanda zastřelil ze tří kroků muslimského

radikála Essama. Chálilův nástupce emír Omar teď

vyhlauje, e Essam zabil jeho starího bratra, ale já vím jak to bylo a mám důkaz v kapse. Je na p r o d e j … Kolik jsou ochotni zaplatit Britové z Golfu za důkaz, kdo odstranil Chálila? A kolik Američané ze Streamu, aby můj důkaz nespatřilo ani jedno oko na celém světě? Najatý vrah by je přiel levněji, ale já jim nedám příleitost.

V kapse najdu poslední drobné a poručím si jetě jedno campari. Ruce se mi nechvějí. Začínám věřit, e útěk se mi podaří, e vyhraju svou velkou hru: Najdu člověka, který pochopí, e moje videokazeta má cenu milión dolarů?

Hlásí, abychom nastoupili. Campari u nedopiju. Mám

prázdný aludek a nemohu si dovolit, aby mě alkohol

zbavil rozvahy. Stevardka se divila, proč jsem nesnědl večeři. Přistoupí v Římě noví cestující? Ano, jistě, přistoupí. Zkoumám jednoho po druhém. Nikdy před tím jsem je neviděl. Neznají mne. Připoutejte se, nekuřte. Opět naučené hláení. Kapitán vítá nové cestující. Najednou mě zmáhá únava. Kazetu si nechávám v kapse … Jak dlouho jsem spal? Nejprve nahmatám kazetu. Monotónní hláení.

Venkovní teplota … Přelétáme Alpy … V Praze přistaneme deset minut před plánovaným časem, protoe letíme s větrem v zádech. U neusnu. Letím do neznáma. Osud mi nabídl příleitost. Musím riskovat.

3

Večeřeli jsme u Piaristů v Panské ulici. Za jídelním stolem jsem nemusel Martě Chadimové hledět do očí

v ostrém úhlu mírně nahoru, protoe nae výky se nějak vyrovnaly. Ne nám přinesli jídlo, hovořili jsme přirozeně o společné práci. Otázala se, jak dopadlo mé jednání s ředitelem.

Místnost bude,” řekl jsem.

V naem patře?”

Samozřejmě.”

A to jen díky tomu, e jsem udělala kravál.”

Nechal jsem ji při tom. Nepovaoval jsem za vhodné

připravovat ji o iluze právě dnes večer. Řekl jsem:

A teď u ani slovo o kongresu. Platí?”

Odpověděla: Slyela jsem, jak tě ředitel oslovuje

inenýre. Ty jsi inenýr?”

Ano, studoval jsem na fakultě elektrotechniky.”

Ale zamlčel jsem, e to bylo ve Vojenské technické

akademii. Ve slubě jsem se potom seznámil s činností, která nepřetritě probíhá v prostoru kolem celé planety Země. Říká se jí radioelektrický boj. Vekerou vojenskou činnost dnes doprovázejí signály a impulsy v éteru. Lze je zachycovat a vyhodnocovat. Dělají to odborníci obou

vojenských seskupení. Vedl jsem úspěně jednu akci. Tak jsem se dostal do oddělení plukovníka Runkase. Dostával jsem úkoly, které lze stručně charakterizovat jako maření výzvědné činnosti protivníka.

 T o ses minul povoláním,” řekla Marta, protoe měla na mysli mou práci v Komitétu mezinárodních vztahů.

Ne tak docela. Pracuju v oddělení vědy a techniky.

Dostávám vekerou literaturu, která se týká elektroniky a informuju vedení o vem, co se děje. Komitét podle toho řídí odborné styky.”

,,Kde ses naučil anglicky?”

,,Na fakultě. Angličtina je esperanto elektroniků.”

Mluví dobře, ale nemá přízvuk. Je vidět, e jsi nikdy neil v anglickém prostředí.”

A ty ano?”

Několikrát.. A tě někdy polou ven.”

Příleitost se najde.”

Celý večer se chovala velmi přátelsky. Tady nebyla

vedoucí oddělení a já nebyl redaktor kongresového

bulletinu. Při vyprávění mě povzbuzovala otázkami. Jednu chvíli jsem na stole poloil svou ruku na její. Neodtáhla ji.

Byla zvědavá jak daleko se odváím?

Kdy jsme jeli domů, najednou jsme se dreli za ruce.

Těko říci, kdo vyvinul větí iniciativu. Měla suchou a teplou ruku a hladké pěstěné dlaně. Neproplétali jsme si prsty jako v pubertě, ale přesto se mi zdálo, e cítím signály a impulsy. Bylo to něco jako rekognoskace terénu.

e svou ruku nevyvinula, jsem povaoval za povzbuzení.

Lyrikovi by to vydalo na půl sbírky, ale já jsem si jen říkal: A dorazíme před její dům, mám se hned rozloučit nebo nemám?

Taxík zastavil před výkovým domem na Červeném

vrchu. Vystoupili jsme a Marta řekla:

Zapla a poli ho pryč.”

Kdy taxík odejel a my kráčeli k domovnímu vchodu,

řekla:

Vím, e si celou cestu říká  mám jí navrhnout, e si u ní vypijeme skleničku nebo nemám?”

Ty se taky míjí povoláním. Umí obstojně číst

mylenky.”

Číst mylenky chlapům není tak těké. Moná by mě

urazilo, kdybys na to nemyslel… iju sama. Byla jsem vdaná, ale nějak nám to nevylo.”

4

Letadlo klesá. Tlak na uní bubínky se zvyuje. Pod

námi je Praha. Vechna velkoměsta vypadají v noci stejně.

Roztrouená světla kam oko dohlédne. Statisíce roztrou

ených světel. Mezi nimi dvojstupy pouličních lamp. Rovné

a zakřivené, některé zářivky jsou do modra, Jiné do lutá.

Po několika minutách u rozeznávám přední bílá

a koncová červená světla automobilů. Jak daleko Jo letitě od města? Jak to mají zařízeno s dopravou? Taxíky jsou snad na celém světě. Bude jetě otevřena směnárna?

To moře tmy pod námi je letitě. Jen dvě řady

naváděcích světel podél přistávací plochy. Letadlo poskočí, podvozek zabouchá.

Je teplá noc, ale je tu chladněji ne v Římě. Znovu pocit nejistoty. Budu muset čelit novým situacím v naprosto neznámém prostředí. Kráčím v houfu lidí, kteří si mě vůbec nevímají. Ale teď přijdou kontroly. V hale narazím na nové tváře. Musím se zbavit představy, e mám na čele napsáno, kdo jsem.

Skleněná kabina policejního důstojníka. Také se mi

nejprve podívá do očí, pak si prohlédne fotografii

v cestovním pasu a nakonec přelétne zrakem seznam

neádoucích osob. Listuje v pasu a najde československé vízum, o které jsem poádal na jejich konzulátě v Ottawě před dvěma měsíci. V AinDjubá mi to vízum vnuklo celý plán. Důstojník se mě ptá, zda jedu na kongres.

Přisvědčím, protoe v Ottawě jsem do rubriky Účel

návtěvy napsal  Účast na mezinárodním kongresu

Modrá planeta. Důstojník mě informuje, e v příletové hale jsou pořadatelé kongresu. Zavezou prý mě do hotelu.

V celním prostoru můj vak nikoho nezajímá. Celník

s razítkem se mě ptá, kde mám zavazadla. Nemám ádná zavazadla. Je mu to jedno. Ptá se na peníze. Dovím se, jaké mám povinnosti při výměně. Nic si z toho nepamatuji, protoe teď se přiblíil okamik, na který myslím celé hodiny. Dovolám se? Zaloil jsem na tom svůj plán. Kdyby plán nevyel, musím rychle improvizovat jak dál.

V příletové hale drí nějaký děda tabuli s názvem

a znakem kongresu. Vedle něho stojí pořadatel. Hlásí se u něho cestující z naeho letadla. Někteří letěli u z Bombaye. Vyhnu se jim a narazím na nosiče v bílém

overalu, který se mě ptá, kde mám zavazadla. Opakuji, e nemám zavazadla a hledám telefonní přístroje. Někde tu přece musí být. Jsou na vech letitích na celém světě.

Konečně je spatřím na skleněných stěnách u východu.

Jméno si pamatuji. Otevřu telefonní seznam. Jakou

vlastně mají abecedu? Latinskou,’ to mě uklidňuje. Jejich písmenka vak mají nezvyklé akcenty, ipky hrotem dolů a malá kolečka. Jak se to čte? Listuji… Tady je to jméno.

Srdce se mi znovu rozbuí. Nemám m i n c i … Musím sehnat minci.

Marta la do koupelny a řekla: Pus si televizi.” Měla barevný televizor spojený s videorekordérem. Zapjal jsem vak radiopřijímač a hledal nějakou stanici, která vysílá hudbu. Zaslech jsem jméno AinDjubá. atnářka

u Piaristů měla malý tranzistorový přijímač a u tam říkali cosi o státním převratu v AinDjubá. Zasílil jsem zvuk.

Hlasatel hovořil anglicky. Senzační výpověď učinil védský pilot zavraděného emíra Chálila. Viděl prý mue, který uprostřed střelby a dýmovnic natáčel průběh krvavých událostí malou ruční kamerou. Nedokázal ho popsat.

ádný jiný svědek védovu výpověď nepotvrdil. Okamitě se vyrojily nejrůznějí dohady. Jestie je pilotova výpověď pravdivá, pak neznámý mu je v této chvíli nejhledanějím člověkem na světě …

Slyel jsem, e Marta odela do kuchyně. Otázal jsem se:

Chce pomoci?”

Není co.”

Vyladil jsem přijímač na hudbu. Na zdi visela v rámečku fotografie dívky. Marta přinesla podnos se dvěma skleničkami. Byla bosa a proto o deset centimetrů mení.

Ta dívka je ti podobná,” řekl jsem a ukázal na fotografii.

Je to má dcera.”

A otec?”

Nestál o ni. Olga je teď na studiu v západním Německu.

Chodí do jazykové koly.”

To tě musí stát dost peněz.”

Sestřenice se provdala za Němce. Olga u nich bydlí…

Tady je ta sklenička na dobrou noc.”

Podle barvy to byl destilát a podle aróma whisky. Upil jsem a postavil skleničku zpátky na podnos. Naklonil jsem se k Martě a pohladil ji na předloktí. Říkal jsem si: Teď je rozhodující okamik. Čeká, co udělám. Řekl jsem:

Umí číst mylenky. Mám se ztrapňovat mluvením?”

Zasmála se a vstala. I já jsem vstal a přistoupil k ní.

Řekla: Milý princi, na tuhle kříovou výpravu do zaslíbené země jste se vydal s chatrnou výzbrojí. Trochu jako

Kristián v křoví pod balkónem, kterému Cyrano zapomněl napovídat, co má říkat dámě na balkóně … Mám ti zavolat taxíka?”

Zatáhla mě na pole klasické literatury, kde jsem se

nevyznal. Měl jsem vztek, e jsem se dal nachytat. Celý večer mě povzbuzovala. Prve před domem řekla, abych

poslal automobil pryč. Laskavost, se kterou přijala mé pozvání na večeři a náznaky sympatií  to ve byla

příprava na tento okamik, aby mi dala najevo, e se jí intelektem nemohu vyrovnat.

Zbýval mi jen ústup. Whisky u nedopiju. Řekl jsem:

,.Chytím si taxíka na Lenince… Jsem ti dluen

skleničku na dobrou noc.”

Necelou.”

Ahoj.”

Zavřela za mnou dveře a otočila klíčem. Přivolal jsem výtah. Ve chvíli, kdy jsem nastupoval do kabiny a zavíral za sebou dveře, zazvonil v jejím bytě telefon.

6

Říká mi, abych opsal její adresu z telefonního seznamu a ukázal ji řidiči prvního taxíku. Ale právě to nechci udělat.

Ptám se jí, jestli má auto u domu. Ano, má. Chci, aby pro mne přijela. Vechno jí potom vysvětlím. Pauza. Zakryla dlaní telefon? Nebo se mi to jenom zdá? Říká, e přijede za dvacet minut. Zavěsila. Musí bydlet blízko, ale moná ne.

eny nemají větinou odhad uplývajícího času.

Řady sedadel v hale. Nějaká výprava čeká na pozdní

start. Pospávají u svých laciných kufrů. Sednu si k nim.

Zmáhá mě únava. Kdy usnu, najde mě tu, ale nechci před ní vypadat jako Lazar. Raději vstávám. Nepotřebuji, aby si mě příli mnoho lidí zapamatovalo. Toalety jsou

v podzemí. Jdu tam jen proto, abych zabil čas. Minuty se vlečou nesnesitelně pomalu. Znovu si sedám v odbavovací hale tak, abych viděl na vchod. Skleněné dveře se

automaticky rozevírají. Pořád někdo přichází a odchází.

Konečně ji spatřím. Poznal bych ji mezi tisíci. Je o dva palce vyí ne já, ale vechny její proporce jsou

v dokonalém souladu. Rozhlíí se. Jdu jí naproti. Spatřila mě a usmívá se. Pozdravíme se a samozřejmě se

políbíme. Kde e mám zavazadla? Poprvé v Damaku,

podruhé na celnici v Praze, potřetí nosiči a počtvrté Martě Chadimové vysvětluji, e jediné mé zavazadlo je tenhle vak. Říká: ,,Jako na víkend.” Tak nějak.

Jdeme na parkovitě. Je patně osvětlené a to mi

vyhovuje. Má nějaký malý vůz domácí výroby. Nastartuje a otáe se mě, zda jsem přiletěl na kongres. Co na to mám odpovědět? Zaváhám pět sekund a to jí stačí, aby uhodla, e ne. Celou dobu svého útěku jsem věděl, e přijde

chvíle, kdy se musím rozhodnout. Mám jí prozradit

skutečný důvod? V Brightonu byla výborná kamarádka.

Znám ji tak dobře? Mohu riskovat? Neobejdu se bez její pomoci. U zítra ráno musí začít jednat. Znamená to, e jí buď řeknu vechno, nebo nic. ádné polovičatosti

a báchorky. Je inteligentní, poznala by, e lu. Hádá, e nemám peníze a hádá správně. Kdy člověk utíká, aby

zachránil ivot, potřebuje jediné  ekovou kníku

a úvěrové karty. Mám jen pár piastrů a několik nepojmenovatelných penízků s vyraeným kulatým otvorem uprostřed. V AinDjubá jsou banky s terminály počítačů zapojených na burzy v New Yorku, Londýně a Tokiu, ale nomádi dál navlékají penízky na úzké koené řemínky

kolem krku. Vyprávím to jako průvodce cizinců a dívám se na cestu. Jedeme nejprve mezi poli a po dvou kilometrech vidím první sídlitě. Pak se objeví koleje a červenolutá tramvaj. Jsme podle veho na hlavní třídě, ale je tu chabý provoz. ádné obchody. Liduprázdné chodníky. Jsem

v jiném, neznámém světě. Asi po patnácti minutách jízdy přibrzdí a přejídí koleje doleva, do ulice s několika výkovými domy. Před jedním zastaví.

Ulice se jmenuje Arabská. Ironie, která se hodí k mé situaci. Pak chodba, výtah a konečně zaklapnou dveře jejího bytu. Poloím vak na zem. První bod plánu je splněn.

Nalezl jsem úkryt. Zeptá se mě, jestli se chci nejprve najíst nebo osprchovat. Volím sprchu. Zítra mi musí opatřit nějaké prádlo a oblečení. Své bych nejraději naházel do popelnice. Dlouho se sprchuji a střídám horkou vodu se studenou. Pátrám v koupelně po stopách mue. Nikde

nevidím holicí strojek ani pánské pantofle. Moná to stačila uklidit. Nevím. Chci mít jistotu. Nemyslím na sex.

V této chvíli jetě ne.

Mám si obléci její koupací plá. Marta je černovlasá, plá má lutý. Chodí bosa, take mě převyuje o necelý palec. V obývacím pokoji zatím připravila studenou mísu.

Salám, sýr, chléb a máslo. Láhev červeného vína. Ptá se, zda si to pamatovala dobře. Vedla mezinárodní studentský tábor v Brightonu a pili jsme spolu vdycky červené víno.

Vimnu si rámečku na zdi. Je to Olga? V Brightonu to bylo nahaté tele. Dívky za tři roky značně vyspějí. Teď je prý u sestřenice ve Wiesbadenu.

Nastal okamik, kdy musím vysvětlovat. Má televizor

spojený se soupravou video a to se mi hodí. Poloím před ni tu vzácnou kazetu. Letmo si ji prohlédne a čeká co povím. Začnu s tím, e jsem přede dvěma měsíci poádal o československé vízum. Mezitím jsem dostal lákavou

smlouvu na reportá v oblasti Perského zálivu, kde se nepřetritě bojuje. Netuil jsem, do čeho se zamíchám v AinDjubá. Netuil jsem to jetě ani ve chvíli, kdy jsem poádal emíra Chálila o rozhovor.

Kdy jsem dospěl a sem, vyzvu ji, aby zaloila do

videosoupravy tu kazetu. Na obrazovce televize se objeví větrem ohýbané větve smokvoňů a vrtulník, o kterém jsem jetě v oné chvíli netuil, e nese smrt. Mně samotnému teď naskočí husí kůe, kdy znovu vidím, co jsem proil.

A jak málo stačilo, aby se mé tělo zhroutilo na pěstěný trávník vedle zabitého Essama. Cítím, e mě Marta bere za ruku. Kdy se obrazovka po čtyřiceti pěti minutách zatmí, řekne jen dvě slova ve své mateřské řeči. Hádám, e je to jejich pojmenování Jeíe Krista. Chápe, proč jsem uletěl do Československa. Sdělovací prostředky u seznámily svět se zákulisním bojem na ivot a na smrt dvou

těebních společností o ropu a zemní plyn. V tuto chvíli by se mi velice mnoho lidí chtělo strefit do hlavy, čímkoliv.

Nábojem z coltu, nebo tupým předmětem. Tady mě vak

nemohou tak snadno zabít.

V jejích očích, v celém jejím výrazu čtu obavu, ale jetě něco. V Brightonu jsem poznal, e je hráčka. Rychle jí to myslí. Okamitě pochopí, e jsem vstoupil do hry, kdy lze přijít o ivot, ale také získat velké peníze. Vyloím, jak si to představuji. Nechci bydlet v hotelu. Zůstanu u ní. Nikdo to nebude vědět. Jde jen o několik dní. Pomůe mi

uskutečnit první kontakty. ádné telefony, protoe linky zastupitelských úřadů jsou napíchnuté na celém světě. Na kongres přijely váené osobnosti i z Velké Británie, take se kolem nich bude určitě motat někdo z vyslanectví.

Vysvětlím jí, jak to provede. Musí mít v ruce důkaz, e můe opatřit zboí, které nabízí. Vzorek záznamu. Proto mi hned ráno doveze do bytu jetě jeden videorekordér

a několik prázdných kazet. Zajímá ji, jak vysoko si svou kazetu cením. Vyslechnu j e j i c h nabídku a pak se uvidí.

Jakmile vysloví cifru mení ne dvě stě tisíc dolarů, začnu okamitě jednat s Američany. Končím: Dostane deset procent. A teď mluv chvilku ty.”

Nejprve mlčí a pak řekne, e má jen jednu podmínku.

Přihlásí mě k pobytu. Mají na to zvlátní úřad. Nechce ani těch pár dní riskovat? Vysvětlí mi, e nesmí poruit předpisy, protoe jinak by sotva někdy mohla vycestovat do zemí západní Evropy. Pravděpodobně by to ohrozilo i Olina studia v zahraničí. Prý mně to nemůe ukodit. Za prvé, říká, nikdo neví, kdo jsi. Za druhé, agenti ádné tajné sluby, ani ropné společnosti nemají přístup k seznamu cizinců přihlaovacího úřadu.

Překáka, se kterou jsem nepočítal. Znovu zdůrazňuji, e jde o tři dny. Umí si představit kolik lidí mě hledá? A se situace v AinDjubá uklidní, projdou seznamy cizinců, kteří přicestovali do země za poslední tři týdny. Kdyby jich byly tisíce, tajná sluba je vechny ověří. A pak jim zbyde jméno Stanley Vandenberg. Je to otázka policejní rutiny.

Mé jméno obletí svět. Kdy budu na seznamu přihlaovacího úřadu v Praze, končím. Správně namítá, e v tom případě jsem neporuil ádný československý zákon.

Kazeta je mé vlastnictví a je mou věcí, co s ní udělám.

Jistě, říkám, ale vae úřady mi pak věnují tolik pozornosti, e u ji nikomu neprodám … Mlčí. Řeknu ,,Deset procent z půl miliónu je padesát tisíc dolarů . . M l č í . ,,Jen tři dny.”

Kdyby bylo zle, snad má přítelkyni, která mě nechá

přespat… Mlčí Tři dny.” Konečně promluví. Dobře.

Zváila riziko a souhlasí. Peníze mají sílu přesvědčovat.

Uspí strach i svědomí  kdy jich je dost. U teď má pocit, e jí patří a bude za ně bojovat. Tak je to dobře.

Oba si uvědomíme, e do této hry vstupujeme spojeni

stejným zájmem. Vstala a připravuje mi lůko. Čtyřicet osm hodin iju ve stresu. Spal jsem jen tu chvíli v letadle.

Na letiti jsem bděl jen s vypětím. Myslel jsem, e padnu, jakmile překročím práh jejího bytu. Teď vnímám enu, se kterou jsem se miloval v Brightonu. Oba na to myslíme.

Poznám to na ní. Vyjde mi vstříc. Únava je tatam. Stačí jen několik letmých dotyků a leíme spolu.

Bylo to zase jako v Brightonu. Usínám a slyím její

poslední slova: ,,Byl jsi vyhladovělý.”

7

Domácí monitory ve Sjezdovém paláci přenáely obraz

i zvuk z velkého sálu. Úvodní projev zástupce Hospodářské a sociální komise OSN jetě neskončil, ale nae sekretářka u přepisovala úvodní část z magnetofonového pásku. Dostali jsme vechny texty přihláených referátů, ale ze zkuenosti víme, e řečníci se někdy nedrí

napsaného a začnou improvizovat. Jetě jsem nestačil opravit překlepy a upravit slovosled a u mi strojopis tahali z ruky překladatelé, protoe bulletin vyjde v jazykových mutacích. Hlavní pořadatel nám měl dodat statistické přehledy delegátů, sloení předsednictva a pracovních komisí, ale v organizačním oddělení s tím nebyli hotovi.

Vechno vázlo, vedoucí tiskárny urgoval rukopisy

a fotografie a pořád jen opakoval: Nic nezaručuju, nic nezaručuju.”

Dva reportéři, kteří nadměrně touili po uplatnění, mi přinesli rozhovory s významnými delegáty a zapřísahali mě, e musí určitě přijít do prvního čísla. Rozhovory se hemily zpravodajskými stereotypy jako .africký roh’,

.indický subkontinent, ,spolupráce na třetích trzích’

a podobně.

A při tom jsem u v est hodin ráno dostal úkol od

plukovníka Runkase: Zhodnotit události v AinDjubá.

V deset mi Jarda Skácel přivezl do Sjezdového paláce zachycené zprávy zahraničních stanic z nočních hodin a časopisy z několika západních metropolí, které přivezla první letadla. Musím provést vyhodnocení a přednést je na poradě oddělení ve čtrnáct nula nula.

Marta Chadimová jetě nepřila a to se mi hodilo. V její pracovně co chvíli vyzváněl telefon, ale vdycky po chvíli zvonění ustalo.

Nestačil jsem se prokousat evropským vydáním amerického deníku a znovu v Martině pracovně zvoní telefon.

Čekal jsem, a volající uzná marnost svého počínání, ale přístroj vyzvání dál. Nevydrel jsem to. Volala průvodkyně novinářů, e pan Papastratos si stěuje na ubytování.

Nechce bydlet v dejvickém Internacionálu, ale v centru, nejlépe rovnou na Václavském náměstí.

Kdy jsem poslouchal ty nářky, bezcílně jsem bloumal zrakem po místnosti a viml si změny. Na stolku pod

televizorem chyběl videorekordér, který Martě sháněl ředitel.

Řekl jsem průvodkyni pana Papastratose utiující frázi, e udělám ve, co je v mých silách a rázem jsem na to zapomněl.

Marta přila a v půl dvanácté. Vzala si nejnádhernějí lodičky, jistě jen proto, aby nutila chlapy, aby se jí dívali na nohy. Měla aty jako na promoci a reprezentativní účes.

Divadýlko, řekl jsem si. Ví jak na to. Nicméně jsem musel přiznat, e je velmi přitalivá. Tím více mě mrzelo mé včerejí selhání. Vyměnili jsme si obvyklé československé

Ahoj”. Vzala z mého stolu jednu stránku textu a řekla hlasem, v něm zněla výtka:

Ty jetě nemá zredigován úvodní projev? V půl

dvanácté?”

Odpověděl jsem způsobem, jakým se hovoří s lidmi se

sníenou inteligencí:

Pan řečník jetě neskončil, ví? … Volalo tě devadesát osm lidí.”

No a?”

Devadesátý devátý byl pan Papastratos. Chce přestěhovat z Dejvic na Vaclavák.”

To není nae věc.”

Je to novinář.”

Zavolej ubytovací komisi.”

Vimla si hromady zahraničních časopisů s dnením

datem a řekla:

Ó, pán má privilegované styky.”

Poslali mi je z redakce Aktualit. Hledám zprávy

o naem kongresu. Zatím lupou … Někdo ti odnesl video.

Půjčila jsem je propagačnímu … Slíbila jsem, e první číslo bulletinu dostanou delegáti k večeři.”

Kdy se bude podávat o půlnoci.”

A budu potřebovat někoho na vtipy, tak si řeknu. Ve čtrnáct hodin přilétá delegace z Nairobi. Přivítá je a ubytuje.”

Ve čtrnáct nula nula mě v oddělení očekává plukovník Runkas. řekl jsem: Nestihnu to.”

Přirozeně, ve čtrnáct hodin se podává oběd.”

Lékař mi nařídil pravidelnost v jídle.”

Dobře, pojede tam někdo, komu nevadí trochu práce

navíc.”

Odela do své kanceláře, ale spojovací dveře nechala otevřené. Tím naznačovala, e mě chce mít pod kontrolou.

Pět minut jsem se uklidňoval. Její povýenost mě

nesmírně provokovala. Pak jsem asi dvacet minut soustředěně pracoval, kdy se na chodbách ozval hluk. Předseda přeruil jednání. V přestávce se podá malé občerstvení ve vech restauračních místnostech paláce. Za chvíli se měl podávat oběd, ale program se opoďoval oproti plánu.

Přila fotografka. Vysvětlil jsem jí, e potřebuji fotografie pro otitění v bulletinu i pro dokumentaci. Vyli jsme do chodeb a přilehlých míst odpočinku. Napovídal jsem jí, kam zaměřit objektiv.

Poznal jsem pana Stevense z britského velvyslanectví.

Takové znalosti patřily k mým povinnostem. Hovořil se dvěma pány, byli to poslanci Dolní sněmovny. Ji se k nim protlačili novináři. Hádal jsem, e je nezajímá, jak na pány poslance zapůsobila Praha, nebo zahajovací projev.

Uviděli jsme druhý shluk urnalistů. V jeho středu se nalézal známý ekonom ze Spojených států, L. B. Caroll, který  jak se pravilo v novinářské hantýrce  patřil k dobře informovaným kruhům.

Slyel jsem reportéra, který se s malým kazetovým

magnetofonem v ruce otázal Carolla: Jak se odrazí

události v AinDjubá při jednání o vaich základnách ve Velké Británii?” Caroll odpověděl: Jste si jist, e já jsem ten pravý, komu patří tahle otázka?”

Pak jsem zachytil pohled jednoho delegáta, který cosi spatřil a upozorňoval na to svého kolegu. Podíval jsem se, co je upoutalo. Marta Chadimová. Umínil jsem si, e ve vhodném okamiku provedu novou rekognoskaci terénu.

Varování ředitele paláce ztrácelo svou zaklinací sílu.

Třetí shluk jsme nali kolem sovětského akademika

Grigorjeva, autora ekonomických studií přeloených

v mnoha západních státech. li jsme s fotografkou dál a uviděl jsem Martu. Byla ve svém ivlu. Z domácích lidí znala kdekoho a podařilo se jí navázat styky s řadou zahraničních hostí. Záviděl jsem jí její umění bavit se lehce a inteligentně o ničem. Zřejmě pro tuhle vlastnost byla na kongresech nepostradatelná. Vichni se na ni usmívali.

Jistě si říkali  s takovou enskou je radost promluvit, a co t e p r v e … Pana Stevense jsem přičítal k domácím.

Pozdravil ji. Vzala ho stranou, nejspíe, aby mu řekla novou anekdotu.

Stevens byl vysoký, mírně shrbený padesátník a vypadal jako sředokolský kantor, kterým kdysi moná byl.

Nejnií příčka diplomatických hodností byla nejvyím bodem jeho kariéry. Praha byla asi jeho poslední tace, ne ho uloí do zapráené kanceláře zahraničního úřadu, aby tam dočkal penze.

Omluvil se dvěma poslancům Dolní sněmovny a el si

poslechnout tu anekdotu. Zasmál se, i Marta se zasmála.

Něco mu jetě pověděla a směřovala k dalím společenským úspěchům.

Ozval se zvukový signál a hláení, e jednání kongresu pokračuje ve velkém sále. Otázal jsem se fotografky, zda mi můe doručit zvěteniny do půl druhé. Podívala se na hodinky a váhavě mi to slíbila.

Pár minut před jednou jsem u měl první číslo bulletinu pohromadě. Svolal jsem si překladatele a uloil jim

nejzazí termín pro dodání jazykových mutací. Řekl jsem, e se sejdeme znovu v estnáct nula nula, kdy odevzdáme strojopisy do tisku. Povauji za otázku prestie celého tiskového oddělení, aby delegáti dostali první výtisk bulletinu k večeři.

Cestou jsem se zastavil v propagaci. Poádal jsem

vedoucího, aby vrátili video do pracovny Marty Chadimové, protoe si hodláme některá vystoupení zaznamenat.

Řekl mi, e si ádný videorekordér od Marty Chadimové nepůjčovali. Co mi zbývalo? Omluvil jsem se, e jsem se patrně přeslechl.

Ale nepřeslechl jsem se. Proč mi zalhala?

Přesně ve dvě hodiny jsem vstoupil do pracovny svého náčelníka. Členové oddělení u mě očekávali.

Soudruhu plukovníku, kapitán Kotrba. Přiel jsem na vá rozkaz.”

Padesátník Runkas vypadal jako traktorista JZD. Byl

podsaditý, měl osmahlé tváře do červena a ruce se silnými prsty. Na jeho pokyn jsem se ujal slova.

Řekl jsem, e události v AinDjubá vyvolaly rozpor mezi vedoucími velmocemi Severoatlantického paktu. Boj britské společnosti Golf s americkou společností Stream o loiska ropy a zemního plynu se nepochybně odrazí

v jednání o amerických základnách na britských ostrovech. Můeme proto očekávat jiné rozloení jednotek a bojové techniky na západ od linie dotyku. Ze západního tisku a z vysílání, které máme zatím k dispozici, jsou patrny rozdíly mezi britským a americkým stanoviskem. Americký a proamerický tisk hájí tvrzení, e emíra Chálila zastřelil z náboenských důvodů muslimský radikál Essam. Ten

události nepřeil. Ten u nám nic nepoví. Britské

a probritské sdělovací prostředky roziřují verzi, e atentát provedlo komando muů nearabského původu.

V Británii se zdvíhá několik vln odporu. Vlna nacionalistická, která je citlivá na ohroení britských zájmů kdekoliv na světě, vlna levicově orientovaných sil a dalí.

Události v AinDjubá se odrazí i v práci naeho

praského kongresu. Vylíčil jsem události během polední přestávky. Předloil jsem několik fotografií.

Plukovník Runkas řekl: Reakce delegátů nám mohou

hodně napovědět… Tahle krasavice, co mluví se Stevensem, je Marta Chadimová? Málem bych ji nepoznal.”

Kongresový výbor pozval členy diplomatického sboru.

Západní ambasády nemohou pozvání ignorovat, protoe

kongres se koná z popudu Hospodářské a sociální komise OSN, ale demonstrují odstup. Proto tam není velvyslanec, ale Stevens.”

Kdy se fotografie dostala k Jardovi Skácelovi, neodpustil si poznámku na mou adresu, e dostat se pod takovou éfku můe být pro muského riskantní.

Jeho vtip vak nezabral. Plukovník si pak tu fotografii znovu prohlédl a řekl:

Je to zvlátní enská.”

Ano, velmi,” odpověděl jsem a neviml jsem si, jak se na mě Runkas při tom podíval. Jarda Skácel se přihlásil o slovo.

O jednom detailu kapitán Kotrba vůbec nehovořil. Ve zprávách západního tisku se nejvíc píe o svědectví

védského pilota, e průběh atentátu natočil nějaký chlap malou ruční kamerou.”

Na dotvrzení svých slov citoval z jednoho článku: Mu, který záhadně zmizel. Uprchl, nebo byl během nepokojů zabit? Skončilo jeho tělo v moři, nebo se ukrývá někde na arabském poloostrově? Nebo prchá v rybářské bárce? Ve vrtulníku?”

Zapomněli na velbloudy,” řekl jsem. Kromě véda tu zprávu nikdo nepotvrdil. Nevylučuju, e takový mu

existuje. Nevylučuju, e je to výmysl.”

8

Čekám. Učím se čekat. Myslel jsem, e nejhorí mám za sebou, ale nejhorí je čekání v nejistotě. Nechci, aby mi telefonovala. Nechala mi tu nějaké potraviny, ale nemám na jídlo ani pomylení. Z okna vidím na hlavní třídu a na cesty kolem věových domů. S úzkostí zapínám radiopřijímač. Děsí mě představa, e z éteru zaslechnu své jméno.

Potom se sto agentů vrhne po mé stopě a objeví mě na listině pasaérů toho letadla. Zatím rozvádějí pouze védovu výpověď. Kdejaký novinářský břídil předvádí

svou fantazii. Celé zpravodajství o událostech v AinDjubá se stále více zabývá neznámým muem s malou ruční

kamerou. Kritické postavení britské společnosti Golf, emír Omar, vzestup akcií Streamu, vechno ustupuje do pozadí před případem neznámého mue.

Sedím s uchem na přijímači. Bojím se zesílit zvuk,

protoe byt má zůstat po Martině odchodu prázdný.

Z ostatních bytů ke mně zalétají zvuky. Slyím točit vodu, téci sprchu, pláč dítěte, křik nějaké zvlčilé tchyně. Váhám spustit vodu na klozetu. Kdykoli vstoupím do koupelny, ve vedlejím bytě zatěká pes.

Teď někdo zvoní. Zatajím dech. Chtěl bych se podívat k oknu, jestli dole nestojí automobil a pánové v civilu, které bych si troufal poznat na celém světě. Bojím se udělat

krok, protoe neznámý za dveřmi by mě mohl slyet.

Znovu zvoní. Třeba je to jen potovní doručovatel. Jeho příchod mě zastihl vstoje. Bojím se i sednout, abych nezpůsobil hluk. Po chvíli zaslechnu ouravé kroky

a neznámý vetřelec odchází.

Marta vstávala velmi brzy. Kdy jsem se probudil,

přivezla u videorekordér. Vynesla jej ze své pracovny ve Sjezdovém paláci. Dělá mi kávu a míchaná vejce se

slaninou. Já zatím vyberu ze svého obrazového záznamu několik krátkých záběrů, které nenechají nikoho na

pochybách, e pocházejí z nádvoří vladařova paláce v Ain

Djubá. Pak je pomoct druhého přístroje přenesu na čistou kazetu. Promítání toho výběru trvá asi patnáct sekund.

Opakuji to jetě dvakrát, abych měl tři stejné ukázky. Do kadé kazety vloím vzkaz napsaný tiskacím písmem:

CELÁ PODÍVANÁ TRVÁ 45 MINUT. Pak vyloím Martě, co

s tou kazetou udělá.

Míjí poledne. Sním emli a napiji se studeného čaje. Ne z hladu, ale abych se zaměstnal. V knihovně najdu román Alana Sillitoe ,Key to the dooř’ a ivotopisy slavných muů,

,The Irving Stone Reader’, vydání z roku 1963. Zkusím to se ivotopisem Samuela J. Tildena, propadlého kandidáta na úřad prezidenta Spojených států. Přečtu pět est

řádků, ale nedokáu se soustředit.

Hodiny, hodiny, h o d i n y … Slunce pracuje k západu.

Výtah se nezastaví ani na chvilku, lidé se vracejí z práce.

Konečně zaramotí klíč v zámku. Do bytu vpluje Marta, shodí střevíce a řekne jen  uf. Zapadne do křesla a já nemám ani odvahu otázat se  Tak co? Usměje se a říká, e vechno klaplo. V dopolední přestávce zastihla

v kuloárech pana Stevense v rozhovoru se dvěma poslanci Dolní sněmovny. Kdy se jí otázal  Co pro vás mohu

udělat, madame? řekla mu  Vy pro mne zatím nic, ale já mám něco, co by vás mohlo zajímat. Projevil zdvořilý zájem, řekla  Videokazetu z AinDjubá. Zasmál se tomu jako dobré anekdotě a i Marta se zasmála. Vůbec ho

nepřesvědčovala a řekla mu  Skříňka na zavazadla

v přízemí obchodního domu Máj. Třetí zleva v první řadě nahoře. Kombinace k otevření M 135. A nechala ho stát.

Před čtyřiceti minutami, cestou domů, otevřela tuté skříňku pomocí kombinace M 135. Ukázka se vzkazem

byla pryč. Leel tam tento lístek psaný rovně tiskacím písmem: ODPOVĚĎ DO 24 HODIN.

Vyskočím a zapomenu, e nemám křičet. Nebudu čekat

24 hodiny. Nenávidím čekání. Představa, e tu strávím celý dalí den v nejistotě, je nesnesitelná. Marta zatím pálí lístek. Ptám se jí, zda jsou na kongresu přítomni delegáti z USA. Přirozeně tam jsou. Ze zastupitelského úřadu se objevil pan Kerr. Říkám Martě, e zítra vyhledá dalí skříňku, vloí do ní stejnou ukázku se vzkazem a poví panu Kerrovi třeba stejnými slovy toté, co pověděla panu Stevensovi. Vidím, e se jí na tom něco nezdá. Říká, e to u budou hrátky s čertem. Britská společnost Golf bude ochotna zaplatit za důkaz, který dá k dispozici televizím vech zemí světa. Ale společnost Stream kazetu koupí, aby ji zničila a později i majitele. Protoe pokud ije, můe vypovídat. Vidím, e Marta má strach, i kdy to výslovně neříká.

Vymyslím to jinak. Marta zůstane anonymní. Domácím

telefonem ve Sjezdovém paláci zavolá o přestávce pana Kerra a nabídne mu obchod. Označí mu skříňku a prozradí kombinaci k otevření. Marta míní, e takhle to měli udělat u s panem Stevensem. Proč? Od Britů nehrozí nebezpečí.

Říkám jí  Jetě ti dají medaili, kdybys o to stála.

Myslím znovu na jednu věc, která by mohla značně

zkomplikovat mou akci. Kdyby se do hry nějak zapojili Čechoslováci. Protoe Golf nakonec nemusí dát kazetu odvysílat. Můe s tím emíru Omarovi jen hrozit a vykonávat na něj nátlak. Pod hrozbou světového skandálu nebude moci Omar odmítnout prodlouení jejích těebních práv.

Ale jestli kazetu dostanou Čechoslováci, určitě ji odvysílají a potřesou mi rukou jako nějakému aktivistovi z Greenpeace.

Ptám se Marty, zda je v personálu kongresu agent

Bezpečnosti. Dovím se, e je dokonce v jejím oddělení.

Jmenuje se Milan Kotrba. Napíe mi to jméno a já se je naučím zpaměti. Marta neví, zda je přísluníkem státní bezpečnosti nebo armády. Zajímá mě, jak ví, e je to on?

Marta zná vechny lidi, kteří pracují v oblasti zahraničních styků. Nikdy se s ním nesetkala. V Komitétu mezinárodních vztahů se objevil z neznáma před pouhými třemi měsíci, přesně v době, kdy se schvaloval personál

kongresu. Kdyby potřebovala redaktora, jeho by si nikdy nevybrala. Je inenýr elektronik. Spíe patří k armádě, protoe ta má svou technickou akademii, Marta se

pobaveně usměje. Říká:,,Chtěl se stát mým milencem, ale pokouel se o to tak primitivně, e jsem ho poslala domů.”

Říkám, e m n e nemůe poslat domů, i kdybych se o to t e ď pokouel jetě primitivněji. Nepokouej se, Stane, říká. Včera to bylo pěkný. Ví proč? Potřebuje vyhládnout. Odchází do kuchyně a připravuje jídlo. Vak já jetě stačím vyhládnout ne to skončí.

Přivezla mi prádlo a oblek z konfekce. Flanelové kalhoty, tvídové sako a zelenou pletenou kravatu. Oblek mi příli nepadne, ale to mi v této chvíli nedělá starost.

Nechala na stole tucet fotografií z kongresu, první číslo bulletinu a nějaké tiskoviny. Prohlíím ty fotografie. Tady hovoří se Stevensem. Není dobré trousit takové stopy.

Jedna fotografie mě zaujme. Hlouček lidí, drí sklenky s nějakým nápojem, tři jsou Afričané černé pleti, jeden z nich právě mluví. Je moné, e by to b y l … ?

Marta přináí z lednice máslo, aby změklo. Ukáu na

černou tvář mue na fotografii. To je delegát? Nevím.

V kabelce mám seznamy delegátů a hostí. Vezmu seznam delegátů a hledám pod písmenem D. Není tam. Ovem, my běloi stěí rozliujeme podoby lidí barevných ras.

Připadají nám vichni stejní, jako my jim. Jetě mě cosi napadne. Projdu seznam hostí.

Je to on!

Duola, vyslanecký rada. Podívejme, udělal kariéru

kapitán Jean Baptisté Duola. Kdy jsme se naposled

loučili, řekl mi s domorodou obřadností, posílenou jetě květnatou francouztinou: Kdykoliv se setkáme kdekoliv ve světě, můj dům bude tvůj dům.

9

Druhý den kongresu. Včera jsem tu byl do noci. Ráno

jsem přiel v jedenáct. Byla právě přestávka, vzruené hovory se přenesly do kuloárů. V respiriu probíhala

rozprava před kamerou a mikrofonem . Ti dva poslanci Dolní sněmovny rozprávěli s muem, kterého jsem ve

Sjezdovém paláci dosud neviděl. Byli za skleněnou

stěnou, vem na očích, jako v akváriu.

Ten cizí mu vypadal jako vyslouilý jezdec formule

jedna, nebo trojnásobný vítěz obřího slalomu. Jeho tváře byla osmahlé sluncem, jako by přilétal z karibské oblasti.

Měl na sobě lehký letní oblek, téměř bílý a pastelově modrou koili bez kravaty. Nedopnuté sako odhalovalo začínající bříko. Zřejmě to byla jen zkouka před

natáčením, protoe teprve pak mu vtáhl břicho, zapnul si sako a nasadil výraz, který musí uchvacovat eny mezi třiceti a padesáti.

Lehkou videokamerou natáčel rozhovor jeskynní mu

v manestrových kalhotách a kostkované koili. Černé rovné vlasy mu spadaly kolem hlavy jako vodopád

a spojovaly se po stranách se stejně černými rovnými vousy. Jen vpředu měl prostřieno hledí. Z toho malého kousku obličeje jsem nedokázal vyčíst jeho věk. Mohlo mu být estadvacet nebo čtyřicet.

Třetím členem skupiny byla vysoká tíhlá blondýna

s předkusem horní čelisti, oblečená v dínovém kompletu.

V levé ruce drela blok a zapálenou cigaretu a něco si poznamenávala.

Pouzdro na kameru a videorekordér v přenosné braně

byly opatřeny nápadnými nápisy ORION PRODUCTIONS.

Plastiková nákupní taka, do které by se velo mení rýsovací prkno, leela opřena o videorekordér. Celou přední stranu vyplňovala britská vlajka a nápis I am backing England. Česky  Bráním Anglii, ale v maloobchodním argónu to znamená  Nakupuji anglické zboí.

Kongres dostával pracovní charakter. Dopoledne

a valnou část odpoledne zasedaly odborné komise.

V podvečer se delegáti seli ve velkém sále a vyslechli informace z jednání komisí. Společný jazyk rychle nali členové ekologické komise. V důsledku události v Ain

Djubá se vyhrotily spory kolem problémů hospodaření

s přírodními zdroji. Nikdo neočekával, e si ekonomové ze zemí RVHP padnou kolem krku s řediteli západních

průmyslových gigantů. A kdo sleduje boj o místo na slunci mezi japonskými a severoamerickými výrobci automobilů, nemohl chovat naději, e se odstraní sporné otázky mezi General Motors, Toyotou a Nissanem. Bylo vak nutno

problémy pojmenovat a ukázat cestu k jejich racionálnímu řeení. Rozumně uvaující delegáti proto na odstraujícím případu emirátu AinDjubá dokazovali, e lidstvo stojí před otázkou přetrvat nebo zmizet. Kongres ukazoval cesty k přetrvání.

Dovedl jsem si představit, o čem se moderátor Orion

Productions baví s poslanci Dolní sněmovny, el jsem do tiskového oddělení. Spojovací dveře do Martiny pracovny byly jako vdy otevřené. Organizovala tiskovou konferenci.

Kdy skončila telefonní rozhovor, nakoukl jsem k ní. Pět sekund mě neviděla a nekontrolovala se. Napadlo mě, zda tvář suverénní vladařky není jen maska. Vypětí posledních dní nám dávalo zabrat.

Můj pohled zaznamenal, e videorekordér je opět na

svém místě.

,,Orion Productions. Co o nich ví?” otázal jsem se.

Maska byla rázem na svém místě, Dříve se o kongres

nezajímali. Co tak najednou?”

Zeptej se jich a ne mne. Přijeli včera v noci. Mají svůj přenosový vůz. Víza dostali na hraničním přechodu.”

Tak to bylo s úřady domluveno.

,,Vypadá to, e se nám z kongresu stane aréna pro

vyřizování sporů mezi přívrenci Golfu a Streamu.”

,,Není to starost předsednictva? … Tady má jména těch Orionů pro bulletin.”

Podala mi list papíru. Moderátor se jmenoval Arthur

Bishop. Jeskynní mu, pracující s kamerou, byl Victor Clift a jejich vedoucí výroby se jmenovala Stella Stanfieldová.

Vtom zazvonil na mém redakčním stole telefon. Ohlásil jsem se jménem. Volal plukovník Runkas:

Přijeď sem jak nejrychleji můe.”

Pokusím se.”

Zael jsem opět za Martou Chadimovou.

Musím zpátky do města. V Komitétu to beze mne

nejde,” pokusil jsem se zlehčit skutečnost, e odcházím, sotva jsem přiel.

Nereagovala na to a pravila:

Řada delegátů si stěovala na bulletin.”

,,Jsteli spokojeni, řekněte to jiným, nejsteli, řekněte to mně.”

Věděl jsem, jak ji tyhle mé řečičky rozčilují. Pokračovala:

Jejich příspěvky se objevují v bulletinu zkomoleně.

Namítala jsem, e to není moné, kdy své rukopisy

autorizují. Řekli mi, e je o to nikdo nepoádal. To se jeden průklep dá autorovi a poádá se, aby to po nás přečetl a schválil. Tomu se říká autorizovat.”

Její oblíbená zábava. Dělá ze mne pitomce. Mám na

sebe vztek, e jsem jí nahrál na smeč.

Dával jsem přednost rychlosti.”

Dávej l a s k a v ě přednost přesnosti … A tu servisní slubu k dálnopisu jsi taky nezařídil.”

Zařídím to teď.”

V oddělení plukovníka Runkase jsem nejprve poádal

Jardu Skácela, aby tu servisní slubu pro nae dálnopisy zařídil. Jarda je rozený zařizovač. Teprve potom jsem se hlásil plukovníkovi. Nejprve jsem ho informoval o nenadálém zájmu televizního tábu Orion Productions o ná kongres. Poloil jsem na stůl lístek s jejich jmény.

Plukovník předal lístek Jardovi Skácelovi a uloil mu, aby se poradil s pamětí naeho počítače.

Teď chvilku poslouchej, proč jsem tě vytáhl z kongresu pravil potom plukovník. Ná zastupitelský úřad

v Kuvajtu poslal ifru, e tam o vízum poádal jistý Dan D. Kollinsky, státní přísluník USA, pracovník Zeměpisné společnosti. Jako důvod udal účast na kongresu Modrá planeta. Zítra ho tu máme.”

Konzuláty dostaly pokyn, aby víza na kongres udělovaly bez prodlení. Z Kuvajtu nemuseli posílat ifru,”

Měli důvod,” odpověděl plukovník. Kollinsky u nás má záznam.”

Ale!”

Dodal zbraně majoru Tuganovi.”

Jak je to dlouho? Dva roky? Ten černý důstojník

zorganizoval povstání proti své liberální vládě. Nezdařené, take teď se potlouká někde v Namibii. Nebyla to první ani poslední oficírská junta, která se za cizí peníze zformovala na africké půdě.

Podívali se mu při tom do pasu?”

Plukovník se usmál, protoe věděl co mám na mysli.

Podívali. Ale ádný pobyt v AinDjubá.”

To ovem nebylo rozhodující. Kollinsky bude mít jetě pas Hondurasu a Paraguaye. Má na kontě jeden reakční puč v Africe, tedy není začátečník. Takový člověk

nepředpokládá, nýbr j i s t ě v í , e nám není neznám.

A jestlie přesto přijede do Prahy, musí mít váný důvod.

V dané chvíli jsem si nedovedl představit vánějí

důvod, ne boj o ropu a zemní plyn v emirátu AinDjubá.

Kdy jsem odcházel, Jarda Skácel u měl zprávu

z počítače.

Orion, ádný záznam.”

10

Poslouchám ji a myslím na něco jiného. Zaráí mě, jak naléhá, abych to udělal. Tak posádka přenosového vozu Orion Productions. Ne příli známá společnost. Ale

moderátor Arthur Bishop můe dvacet čtyři hodiny denně jednat s Martou Chadimovou panu Milanu Kotrbovi přímo pod nosem. Jindy by mě ta ironie bavila. Pan Stevens to dobře vymyslel. Ale cítím, e tu něco není v pořádku.

Arthur Bishop se mnou chce jednat přímo. To nejde. Je vyloučeno, aby přiel sem. I to bych připustil, kdybych mohl uloit kazetu na jiné spolehlivé místo. Takové místo není nejen v Praze, ale nikde ve světě. Marta Chadimová si nedovede představit, k čemu se lidi jako Arthur Bishop odhodlají. Jsou na mě tři. Nemohu dát kazetu z ruky, proto se nemohu hnout z tohoto bytu a proto nemohou přijít sem.

Chci ten rozhovor ukončit a zeptám se, zda mi koupila plán Prahy. Podá mi beze slova kníku v lesklých deskách.

Plán je podrobný a vysvětlivky jsou napsány i anglicky. Do informací zařadili i adresy diplomatických úřadů. Letmo zjistím, e je tam pouze Evropa, ale to nevadí. Vím u pod jakým heslem mám hledat vyslanectví v telefonním

seznamu.

Marta mě pořád přemlouvá, abych se s Bishopem seel.

Zprostředkuje mi tu schůzku třeba v bytě své přítelkyně Maxmiliány Sukové. Liana se nebude ptát kdo jsi. Ta nečte noviny a neposlouchá zprávy. Nemá ponětí, kde leí Ain

Djubá.

Kdy tam odejdu a kazeta zůstane tady  kdo mi zaručí, e se s ní jetě jednou shledám?

Něco mě napadne, ale je to nápad tak absurdní, e

o něm dál neuvauji. Jsem tu u dva dny jako

v samovazbě, jako v mučírně. Marta je od rána do noci pryč. Celý den je pohromadě s tím agentem Bezpečnosti.

Vrací se mi některé okamiky a snaím se uhodnout jejich smysl. Kdy jsem ji volal z letitě a ádal, aby pro mne přijela vlastním vozem, na okamik zaváhala. Přikryla při tom mikrofon rukou, nebo se mi to jen zdálo? Někdo u ní byl? Někoho mi zapřela? Určitě má nějakého stálého

přítele. Jeho stopy jsem v bytě nenael, ale mohla je včas uklidit. Zpočátku měla jednu podmínku. Chtěla mě

přihlásit na policii. Tenhle způsob uvaování je mi cizí.

Jsme dva světy a uvědomuji si to kadou hodinu víc a víc.

Je v ní přítomen strach. Strach, e jí nedovolí vycestovat, strach, e Olga ve Wiesbadenu nedostuduje. Jenom vidina nenadálého bohatství ten strach zatlačila. Tu vidinu jsem jí vsugeroval. Jedná jako v hypnóze. Ale ten strach v ní někde sedí a dohlíí.

Ví, jakou má kazeta cenu. Mám jí nabídnout dvacet

procent? Nebo chce ve? Co stojí za tím naléháním, abych se seel s Arthurem Bishopem? Touha, aby to skončilo, abych u byl pryč, aby dostala svůj balík, protoe zítra se vechno můe zvrtnout? Nebo mě chce odloučit od

kazety? A co se stane pak? Mluví jejími ústy Arthur Bishop, nebo je to u její hra? Uhodne, co si o ní myslím? Je hráčka. Hráčka se neprozradí jen tak.

Moje absurdní mylenka není moná t a k absurdní, jak se mi v první chvíli zdálo. Arthur Bishop nevyslovil ádnou částku, neučinil ádnou nabídku. Pouze se chce se mnou sejít. Vím, co přijde potom. Chce vidět tu podívanou na čtyřicet pět minut. Teprve potom se budeme bavit

o penězích. Musím něco vymyslet.

Můj absurdní nápad dostává podobu. Tady nemohu

Orionům promítnout svůj záznam a v jejich přenosovém voze teprve ne.

Mám důvod oddálit jednání s Bishopem alespoň o den.

Američané se dosud neozvali. Marta zavolala pana Kerra k telefonu ve Sjezdovém paláci a řekla mu, e najde něco velmi zajímavého ve skříňce na zavazadla v přízemí

obchodního domu Máj, kombinace k otevření C 246.

Nechal si opakovat polohu skříňky a kombinaci. Skříňka byla jetě tý den vybrána a zůstala prázdná.

Martu zajímá,jak se se mnou pan Kerr spojí, kdy neví, kdo mu telefonoval. Nechám tu starost panu Kerrovi.

11

Letadlo Kuweit Airways přistálo přesně. Cestující do Prahy byli ji v pasovém a celním prostoru. Po příletu kadého letadla ze zahraničí vypochodovali do haly

pořadatelé s tabulí se jménem a znakem kongresu. Vzal jsem s sebou Jardu Skácela. Někde v hale jetě lelkoval chytrý Bělohlávek. Tu přezdívku měl proto, e dokázal sestavovat kříovky s takovou rychlostí, s jakou my je lutíme.

Byli jsme zvědavi, jak vypadá Dan D. Kollinsky, mu, který dodal zbraně majoru Tuganovi. Načrtávali jsme si jeho portrét, asi jako kdy kriminálka dává z výpovědi svědků dohromady podobu pachatele … Vysoký, opálený africkým sluncem, ostrá brada, čelisti, které snesou tvrdý úder, zuby bez jediného kazu, svalový aparát utuený výcvikem výsadkářů … Nebo útlý snaivec, nenápadný jako soukromý učitel jazyků, který si komplex méněcennosti z puberty vyrovnává chlapskými činy, vdy trochu nemocný, brýle se zlatou obroučkou … Nebo vousáč typu bohéma z umělecké čtvrti.

Vyhlíel jsem osobnost těchto kategorií, take jsem

zcela pominul malého obézního mue, který k nám

přistoupil a řekl:

Jsem Dan D. Kollinsky. Přijel jsem na kongres.”

Sahal mi po bradu, váil dobře sto kilogramů, měl

velkou, řídkými vlasy porostlou hlavu, masitý nos

a vypouklé oči. Jeho světlý oblek z nekvalitní látky byl pomačkán, mokasíny selapané, koile umolousaná,

límeček o tři čísla mení, kravata povolená. Toto ve

 plus pověst dodavatele zbraní Tuganově juntě, okolnost, e přilétá z oblasti Perského zálivu a pohled jeho nevinných, tázavých, smutných očí plísněného kokrpaněla tedy to ve mě utvrzovalo v domnění, e je to mu, který za peníze ropné společnosti Stream zosnoval atentát na emíra Chálila. Neměl jsem jediný hmatatelný důkaz, jenom tuení. Neměl jsem ani dost ivotních zkueností.

Nic mě neopravňovalo k tak náhlému úsudku. A přesto

jsem ve chvíli naeho setkání uvěřil, e Dan D. Kollinsky ví přesně co tu chce a e přijel najisto.

Vítám vás v Praze, pane Kollinsky.” Ukázal jsem na títek na prsou. Jmenuji se Milan Kotrba a pracuji

v sekretariátu kongresu. Jsem redaktor bulletinu.

Jardovi jsem řekl:

Vezmi pánovi zavazadlo.” A Kollinskému jsem vysvětlil:

To je můj řidič.”

Teprve potom jsem si viml, e Kollinsky ádné

zavazadlo nemá.

Kufr se mi nějak ztratil. Nemohli ho najít. Moná ho vyloili v Aténách. Víte, nebylo mi dobře, trpím srdeční slabostí ve výce nad osm tisíc metrů, řekl jsem efstewardovi, e tam asi přeruím cestu.”

Místní rozhlas právě hlásil poslední výzvu pro pasaéry Kuweit Airways. Říkali to v cizích řečech, Kollinsky zprávu slyel a řekl s naprostým klidem a jaksi pobaveně:

A dost moná, e mi vezou kufr do Londýna.”

Máte zavazadlový lístek?”

Jistě, jistě. Tady je má letenka.”

Dal jsem letenku se zavazadlovým lístkem Jardovi

a poádal ho, aby se el zeptat strejčků na příjmu.

Můeme udělat dvě věci,” řekl jsem Kollinskymu.

Ano?”

Poádáme letitní slubu, aby zjistila, jestli se

v Aténách nalo vae zavazadlo a počkáme si na odpověď.

To můe ovem dost dlouho trvat. Nebo pojedeme do

hotelu a kufr začneme honit potom. Vá boeing mezitím dorazí do Londýna.”

Jeďme do hotelu.”

Najednou vidím, vrací se Jarda a nese velký plátěný

červeně a černě kostkovaný kufr.

Je vá?” otázal jsem se Kollinskyho.

 J e … Jak je to moné? … Asi jsem si s těmi pány nějak nerozuměl.”

Cestou do centra jsem Kollinskyho seznamoval

s Prahou. Na vechno odpovídal I see, I see,” to je něco, jako rozumím, chápu. Kdy jsme u ostrova tvanice

přejíděli Vltavu, ukázal jsem na Hradčany. Řekl:

,,Měli jsme v Praze dopisovatele. Docenta Winziga. Znal jste docenta Winziga?”

Neznal jsem ho.

Bohuel zemřel.”

Zatím jsem se neptal koho míní tím měli jsme. Zavezl jsem Kollinskyho do Esplanade, kde jsme jetě měli

rezervované pokoje. Zařídil jsem přihláku v recepci.

Celou dobu seděl netečně v křesle a snad by byl usnul. Dal jsem mu klíč od jeho pokoje a řekl, e v hotelu bydlí více delegátů. Autobus bude pro ně přistaven ve čtrnáct nula nula. Dal jsem mu formulář.

Co je to?”

Přihláka na kongres. Napite nám, ve kterém oboru

jste činný a o práci které kongresové komise se zajímáte.”

Mám to vyplnit hned?”

Jedu do Sjezdového paláce, vezmu přihláku s sebou.”

Do přísluné rubriky vepsal, e je inspektorem Zeměpisné společnosti. Tu instituci jsem znal. Kadoročně vydává almanach s novými vědeckými poznatky o Zemi, o klimatu a podobně. Tím se vysvětlovala věta o dopisovateli

docentu Winzigovi. Pan Kollinsky se zajímal o práci

ekologické komise.

Kdy odeel do výtahu, poádal jsem recepčního, aby

mi jetě půjčil Kollinskyho pas, protoe si potřebuji opsat pánova osobní data. Poznamenal jsem si předevím data vízových razítek. Vízum emirátu AinDjubá opravdu neměl.

Pak jsem z hotelu odeel. Jarda Skácel na mě čekal ve voze. Chytrý Bělohlávek seděl v zahrádce před hotelem, pil kávu a měl před sebou čtverečkovaný papír a určitě vymýlel tajenku budoucí kříovky. Zůstal tam pro případ, e by Dan D. Kollinsky dostal jiný nápad, ne nastoupit do autobusu pro delegáty. Ale nedolo k tomu. Ve tři hodiny se objevil v mé kanceláři ve Sjezdovém paláci. Řekl mi, e by si rád pročetl kongresové bulletiny a vůbec vechno, co jsme vydali o kongresu. Dal jsem mu hromadu papíru.

Děkuji vám, p a n e … promiňte, zapomněl jsem vae jméno.”

Kotrba,” odpověděl jsem. A protoe vím, jaké potíe činí cizincům nakupení souhlásek, charakteristické pro český jazyk, dodal jsem: Ale říkejte mi Milane.”

Dveře mezi mou a Martinou pracovnou byly otevřené.

Marta byla zvědavá, s kým rozprávím. Představil jsem je.

,,Madame,” řekl Kollínsky, ,Jistě pořádáte tiskové konference.”

Ano, to pořádáme.”

A zvete na ně novináře a reportéry.”

,.Jistě. Kvůli nim je pořádáme.”

Nejsem ani jedno ani druhé, ale přesto bych je rád

navtěvoval.”

Dveře jsou otevřeny pro kadého.”

Těí mě, madame, e jsme se seznámili.”

Marta byla na odchodu, ale jetě se zastavila.

Dnes večer, pane Kollinsky, pořádá praský primátor velkou recepci na počest delegátů kongresu ve Valdtejnském paláci. Pozvánky jsme doručovali včera, ale to jste tu jetě nebyl. Jste srdečně zván.”

Děkuji, ale jak se tam dostanu?”

Přijďte v est hodin sem, svezeme vás,” řekl jsem.

Pohlédl na své digitální hodinky. Měl na nich jetě

pásmový čas Středního východu. Chtěl si napíchat

praský čas, ale číslice ho neposlouchaly.

Řekl jsem: Dovolíte?”

Přijal to s povděkem. Sejmul hodinky a podal mi je.

ádná známá značka. Laciný Hongkong. Mohl si je dát

seřídit u v letadle, nebo v hotelu, ale schovával si to pro tuhle chvíli. V kadém ohledu předváděl svou nepraktičnost a neschopnost dret krok s tempem, zvyklostmi a záludnostmi ztechnizovaného světa.

Marta přila před estou a řekla:

Milane, musíme jet tvým autem, protoe védové mě

pozvali na skleničku. To se nedalo odmítnout.”

Mne nepozval nikdo, ale kdy jsem si v bistru dával kávu, barman vzal láhev francouzského koňaku a podíval se tak, e se to nedalo odmítnout. Nevadí. Zavolám Jardu.”

Ale ovem,” uklíbla se, do redakce Aktualit, e?”

Přesně tak.”

Recepce měla obvyklý ráz. Marta byla velmi zaměstnanou osobou. Mnoho lidí se na ni obracelo a jiné opět vyhledávala sama.

Pracovaly tu tři televizní táby, mezi nimi i Orion

Productions, odvlékaly delegáty do klidnějích zákoutí a na pozadí intarzovaných sekretářů hraběte Valdtejna s nimi natáčely rozhovory. Moderátor Arthur Bishop měl tmavý společenský oblek a co chvíli se obracel na Martu a chtěl, aby mu podle seznamu ukazovala delegáty, se kterými pak rozmlouval.

Byl tu ná Pepa Vyhlídal, který vystřídal chytrého

kříovkáře Bělohlávka a měl za úkol nespustit oči z pana Kollinskyho.

Novinář Papastratos mi děkoval za přestěhování

z Internacionálu do Ambassadoru, z Dejvic do centra. U jsem na to zapomněl. Přitom jsem i já pozoroval pana Kollinskyho, který neměl čas převléci se do večerního obleku a vůbec mu to nevadilo. Tady se na protokol tak nehledí. Vzal si talířek a příbor a s rozpaky prohlíel mísy se studenými lahůdkami. Uvítal jako vysvobození, kdy k němu přistoupila Marta a začala mu radit, co si má vybrat. Kollinsky jí něco řekl, Marta na něho pohlédla a zasmála se. Rozprávěli spolu a Kollinsky vybíral tady plátek unky, támhle nadívaná vejce.

Později, kdy se naskytla příleitost, řekl jsem Martě:

Kollinsky je zajímavá figura.”

Máme jich tu víc.”

Zdá se mi, e jsem jeho jméno někde četl,” řekl jsem,

ale ne a ne si vzpomenout.”

Poví mi to a si vzpomene?” otázala se a měl jsem dojem, e se mi vysmívá. Dodala jetě: Nebo se ho

rovnou zeptej. Jde k nám.”

Opravdu el k nám.

Promiňte,” obrátil se ke mně, jsem poprvé v Praze, nevyznám se tu. Kdy vyjdu ven, budou tu taxíky?”

Snad byste nás neopustil, pane Kollinsky,” řekla Marta s naučenou konvenční lítostí.

,,Chtěl bych se vrátit do hotelu.”

Dovezu vás,” nabídl jsem se.

Ale to ne, Milane, zábava se teprve rozbíhá,” namítl Kollinsky.

Tomuhle říkáte zábava?”

Tak dobře … jestli vás to příli nebude obtěovat.”

Jarda Skácel parkoval a na Malostranském náměstí.

Cestou do hotelu se Kollinsky zajímal, zda kromě Prahy uvidí také kus Československa. Informoval jsem ho, e v programu je několik zájezdů k návtěvě jiných měst a kulturních památek. V hotelu mi řekl:

Rád bych se vám nějak odvděčil za vai laskavost. Sám u pít nebudu, ale neodmítnete pozvání na skleničku?”

Neodmítl jsem a li jsme k němu do pokoje. Na mé přání objednal koňak.

Neměl jsem tam pít víno,” řekl, nedělá mi dobře. Ale člověku to nedá. Vy se jetě nemusíte tak kontrolovat. Jste mladý člověk. Víte, nemám ponětí o způsobu ivota ve vaí zemi. Vy jste novinář?”

Zmobilizovali mě na kongres, protoe hovořím anglicky. Vystudoval jsem fakultu elektrotechniky.”

Elektrotechniky! To je pro mne neznámá země, něco

jako Antarktida, jetě ne tam brousili Ross, Weddel a S c o t t … Víte, e ani nevím, proč se polovodiči říká polovodič?”

Jsou o tom knihy.”

Nikdy jsem se o to nezajímal. Ale opravdu. Proč se říká polovodič?”

Obávám se, e vás budu nudit.”

Ale vůbec ne.”

Nebylo nesnadné uhodnout jeho úvahy. Správně předpokládal, e nae kontrarozvědka ví, kdo je Dan D.

Kollinsky. Proto mu od prvních kroků v Praze bude

věnovat pozornost. Zkouí mne, zda jsem opravdu

inenýr. Chvilku jsem uvaoval, zda mám začít teorií Maxe Plancka o energetických kvantech, nebo rovnou pokusy se čtyřvalenčními prvky, jako je germanium a křemík.

Rozhodl jsem se, e se předvedu.

Slyel jste o Bohrově modelu atomu? Ne? V jeho

modelu atomu elektrony krouí kolem jádra nikoliv

v různých náhodných vzdálenostech, ale v určitých

hladinách … “

Pokračoval jsem hádankou, proč při pokusech germaniový krystal jednou elektrický proud nevedl, podruhé jej vedl slabě a potřetí výborně. Jednou se choval jako

nevodič, jindy jako vodič, proto se mu začalo říkat

polovodič. Dostal jsem se a ke spojení logiky

a elektroniky, k Booleově algebře, kde 1 + 1 =1 a k tvorbě logických obvodů podle pouček, e dvě negace se ruí a součet negací se rovná negaci součinu a obdobně tedy součin negací rovná se negaci součtu.

Tvářil se, e mě poslouchá, ale myslel na něco jiného.

Kdy jsem skončil, zdálo se, e je pobaven. Oba jsme hráli svou roli. On byl ve výhodě. Věděl co tu chce.

12

Jméno mi nic neříká. Dan D. Kollinsky. Marta mi ho

popíe přímo trojrozměrně tak, e bych ho poznal snad poslepu hmatem. Určitě jsme se nikde nesetkali, protoe takovou osobu bych si pamatoval. Marta ho upozornila, e mu, který pro něho jel na letitě, je důstojník nějaké bezpečnostní sloky. Ví tedy, e je pod dohledem. Martu nejvíce zajímá, jak věděl, e je to ona, kdy ji na recepci oslovil a poděkoval za zajímavou ukázku videozáznamu.

Pan Kerr, který ho povolal do Prahy, přece nevěděl, kdo tu ukázku vloil do skříňky v Máji. Jak na to přiel? Říkám, e na to mají koly a peníze. Nepokládám za nutné

vysvětlovat jí, e v tajných slubách jsou nasazení utajení agenti druhých slueb. Take co se dověděl Stevens,

dověděl se s malým zpoděním i Kerr. Proto táb Orion Productions přijel o den dřív ne Dan D. Kollinsky.

Kollinsky nabízí 250 tisíc dolarů za celou podívanou.

Chce domluvit způsob předání kazety a převod peněz.

Předpokládá, e mám ve výcarsku konto a to předpokládá správně. Malý diskrétní ústav se jmenuje Crédit Suisse a má sídlo v Curychu. Zítra prý můe být jednání uzavřeno. Zaujetí, s jakým Marta přednáí poslední větu, mi naznačuje, e by ji těilo, abych se s panem Kollinskym okamitě dohodl. Nejsem ochoten dát se tak lacino. Proto jsem nenasadil ivot. A nechci se nadosmrti trmácet po světě, abych lovil senzace pro znuděné čtenáře magazínů a otrávené televizní diváky. Nechci mít starosti, z čeho zaplatím přítí rok splátku na domek ve Svaté Kateřině.

Nechci skončit jako zahrádkář a dobrácký taka. Svět mi nabízí v í c … Řekni Arthuru Bishopovi, e mu předvedu podívanou na čtyřicet pět minut, e mu pustím celou

kazetu. Kdy mi udělá lepí nabídku ne Kollinsky, můe si kazetu hned odnést. Včera mě k tomu hodinu přemlouvala, proto souhlasí. Kde mu ji chci předvést? Říkám naprosto klidně, jako by lo o nejobyčejnějí věc: Ve tvé pracovně ve Sjezdovém paláci. Nejprve se na mě

pobaveně podívá, nebo se domnívá, e ertuji. Protoe nic neříkám, pochopí, e to myslím váně.

Její reakci jsem předvídal. Hledá výrazy, aby mi dala najevo, e jsem se zbláznil. Ano, tady ta samota mi prý zatemnila rozum. Vyloím jí, e nejméně nápadný je člověk v davu. Opakuje mi, e pozve Bishopa k sobě nebo

k Maxmiliáně Sukové. Musím jí znovu přesvědčovat, e v soukromí si nejsem jist. Začne rozvíjet plány, e sem pozve přátele. Ale jak jim potom vysvětlí, e se na tři čtvrti hodiny zamknu s Bishopem u televize? Mám svou velkou anci a nejsem ochoten ji zahodit pro enskou hysterii.

Řeknu  Deset procent z půl miliónu je padesát tisíc dolarů.

Spíme zase odděleně. Říkám tomu spíme, ale oba

větinu noci probdíme a vyvracíme v duchu argumenty

toho druhého.

Ráno souhlasí. Při snídani vypracujeme plán a Marta jej s rozechvěním začíná uskutečňovat. Nejprve zavolá do hotelu Arthura Bishopa a řekne mu, aby se dostavil přesně v deset hodin do její pracovny ve Sjezdovém paláci. Potom je nutno zaměstnat Milana Kotrbu mimo palác. Proto mu volá do bytu a řekne, e měla dovézt na letitě dva

Francouze, ale nemůe to udělat, protoe matka má zase lučníkový záchvat a Marta se o ni musí postarat. Milan Kotrba souhlasí a Marta mu vysvětlí, e Francouzi na něho čekají v hotelu Olympic v 10 hodin. Na letiti se mají hlásit v jedenáct. Vysvětlí mi, e Olympic je přesně na druhou stranu od jejího bytu, nahlíeno od Sjezdového paláce.

Kdy Milan Kotrba odjede ze Sjezdového paláce v 9.30, nemůe se vrátit dříve, ne za dvě hodiny.

Kdy to zařídila, nastává čekání. Dá mi nějaké peníze v meních bankovkách a kovové mince na telefon pro

vechny případy. V 9.30 volá do tiskového oddělení a chce k aparátu Milana Kotrbu. Telefon u něho marně vyzvání a pak ji přepojí na sekretářku. Ta praví, e Milan Kotrba právě odeel a říkal něco o Francouzích. První část plánu tedy klapla.

Máme vechno připraveno k odchodu. Jde první, aby

nastartovala motor. Počkám, dokud nesjede výtahem.

Přesvědčím se nejprve, e chodba je liduprázdná. Za dobu své samovazby jsem zpozoroval, e lidé odcházejí do

zaměstnání, děti do kol a doma zůstává pouze jeden pes.

Kdykoliv otevřu dveře do koupelny, ucítí mě a těká.

Přivolám si výtah. Výtahy jsou pasti, ale nemám náladu seběhnout devět pater.

Jetě ne dole vyjdu na ulici, slyím startování motoru, který nenaskočí. Je to Martin automobil. Nasednu vedle ní.

Znovu otočí klíčkem a motor znovu nenaskočí. Ubíhají sekundy a ukrajují nám čas. U nemáme celé dvě hodiny.

Motor nenaskočí ani popáté, zmocňuje se mě vztek, ale musím zůstat klidný. Tie na ni těknu, aby otevřela motorovou kapotu. Sejmu bakelitové víčko rozdělovače, vytáhnu kapesník a otřu kontakty a otáčivý palec.

Připevním víko a pokynu jí, aby to zkusila znovu. Po druhém otočení klíčku motor naskočí. Marta rozjede vůz, ale motor kale, protoe je studený.

Sekundy, sekundy, minuty.

Asi po dvou kilometrech je uzavřená vozovka. Musíme

se vracet. Zapomněla, e je tu objíďka? Nemohla jet rovnou jinudy? Včera tu prý objíďka nebyla. Nevěřím.

Poprvé vidím město za dne, ale nic nevnímám. U jsme ztratili nejméně deset minut proti původnímu piánu. Marta mlčí a soustřeďuje se na řízení. Před námi jede velký automobil, má modrou tabulku se lutými čísly a označení CD. Diplomat. Příli mnoho semaforů v centru. Přejídíme po velkém mostě iroké údolí. Kdybych teď řekl  Obra!

 obrátí, ale u je na to pozdě.

Zaparkuje za palácem. Obcházíme jej. Z prosklené

stanice podzemní dráhy vystupuje spousta lidí. Delegáti, průvodci, personál, obyvatelé, kteří nemají s kongresem nic společného, studenti, pár vojáků. Odděleně se

vmísíme do davu a procházíme s naprostým klidem

dveřmi paláce.

Zavede mě do malého bistra. Hovor. Zmatení jazyků.

Poručí dvakrát kávu, ale nečeká a ji přinesou a odchází se přesvědčit, zda je v její pracovně vechno v pořádku.

Nikdo si mě nevímá. Od delegátů se liím jenom tím, e nemám na levé straně prsou jmenovku. Někteří delegáti jí také nenosí. Přichází Marta, dává čínici nějaké kupóny místo peněz. Z jejího výrazu vyrozumím, e ve jde dobře.

Ptám se, zda je tam. Nemusím říkat kdo. Je. Cestou

někoho tu a tam pozdraví, mne si nikdo neprohlíí.

V její pracovně stojí u okna mu. Kdy vejdeme, otočí se.

Sportovní typ. Řekne  Bishop. Odpovídám  Já vím.

Marta zamyká spojovací dveře do sousední místnosti.

Najednou mám tísnivý pocit. Kdyby se ti dva smluvili, jsem vyřízen. Ale nikdo mě neudeří do týla tupým předmětem.

Vloím kazetu do videopřehrávače a zapnu televizor.

13

Přijel jsem do hotelu krátce před desátou hodinou.

Francouzi měli čekat dole v hale a u tam čekají. Představil jsem se a řekl, e přijídím místo Marty Chadimové, která je bohuel zaměstnána jinak. Francouzi hovoří anglicky, take si navzájem dobře rozumíme, nebo angličtina není ani jejich ani můj mateřský jazyk.

Recepčnímu jsem potvrdil, e účet vyrovná kongres.

Pánové, ve je vyřízeno, můeme jet.”

Vyli jsme před hotel. Chtěl jsem je odvést ke svému vozu. Poněkud je to udivilo.

,,Máme tady taxík.”

To je zbytečné, pánové, odvezu vás na letitě sám.”

Ale to v ádném případě. Nemůeme vás okrádat

o čas. Rozloučíme se tady.”

Chvilku jsme si vyměňovali zdvořilosti a já jsem nakonec ustoupil. Ustoupil jsem rád, protoe mě čeká spousta práce a kadá hodina je dobrá.

Bylo krátce po půl jedenácté, kdy jsem vstoupil do

Sjezdového paláce. Na eskalátoru jsem se míjel s naí sekretářkou. Otázal jsem se jí:

Marta Chadimová u přila?”

Ano, je ve své pracovně.”

Na mém psacím stole zase narostla hromada listin.

Jetě pár dní a bude tp za námi.

Spojovací dveře do Martiny kanceláře byly zavřeny.

Chtěl jsem jí říci, e jsem se vrátil. Vzal jsem za kliku a podivil se, e je zamčeno.

Jsou doma?” otázal jsem se po způsobu venkovských lidí. Nikdo se neozval. Řekl jsem si, e to obejdu dveřmi z chodby.

Vtom zazvonil telefon.

14

Na Martě vidím, e je zle. Vtom slyíme, jak u něho

v pracovně zvoní telefon. Mám pocit jako odsouzenec, kterému řeknou, e poprava se odkládá na neurčito.

Pohybujeme se jako elmy na lovu. Tie a hbitě. Marta vypne televizor. Otevře dveře na chodbu. První odchází Bishop. Posunkem mi naznačí, abych el za ním. Její rty zformují slova, která jen vydechne. Ve snack baru. Kazeta je pořád v aparátu. Ukáu na aparát prstem. To má čas, eptá Marta. Nemá. Jak mohu vědět, e ta situace není naaranovaná, aby mě odlákali od kazety? Vyjmu proto kazetu z přístroje a teprve potom vycházím na chodbu.

Snack bar je poloprázdný. Usednu na barovou stoličku a poručím si pivo. Obvykle po ránu nepiji ádný alkohol, ale mám v ústech bavlnu.

Někdo si vedle mě s e d á … Bishop. Netrvalo to slíbených čtyřicet pět minut, ale viděl dost.

Jen se otáe  Kolik?

Rovný milión. Čekám nějakou reakci. Mlčí. Řeknu

 Nejste jediní zájemci. Vdy se s vámi nepřu. Dostanete zprávu.

Odchází.

Vrátí! jsem se od zamčených dveří a vzal telefon. Volal mě vedoucí překladatelské sluby. Překladatelé jazykových mutací bulletinu prý naříkají, e dostávají texty pozdě a nestačí udělat svou práci do uzávěrky.

Soudruhu,” řekl jsem, řečníci si stěovali, e v otitěných článcích jsou věcné chyby, chápete, chyby, ne překlepy. Proto jim před otitěním dávám text ke

schváleni. Mohu je poprosit, aby nám texty autorizovali urychleně, ale řvát na ně nemohu.”

Máte dojem, e na vás řvu?” Vztáhl to na sebe.

Ne. Jen jsem vám vysvětlil svou situaci.”

A já zase nai. Jestlie nedostaneme texty do čtrnácti nula nula, odmítám zodpovědnost.”

Jen si poslute.”

Pratili jsme sluchátky společně. Vtom jsem zaslechl, e Marta odemkla spojovací dveře.

Co je to za novoty?” otázal jsem se a ukázal na dveře.

Právě na to se chci zeptat tebe.”

Já jen, e klíč je z tvé strany.”

Asi posluhovačka.”

Vrátila ses dřív ne já. Mamince je u lip?”

A jak to, e ty ses vrátil? Minuli jste se?”

Neminuli. Francouzi prostě pokládali za zbytečné,

abych se s nimi trmácel na letitě. Mezi námi, zbytečné to je. Takových delegátů si váím. Jestli je francouzskej národ takovej ceiej, tak jen lituju, e s ním nesousedíme.”

Tak si l a s k a v ě zapamatuj…” A jé! Jak je v tom laskavost, následuje peskování. Ta enská si na mně

odreagovává nějaký komplex. Poslouchám:

Je usneseno, e delegáty doprovázíme na letitě.”

Kdy si to nepřejí, tak je sváeme a dopravíme na jejich vlastní náklad.”

Je to závazná směrnice shora. Platí pro kadého.

Vichni pracovníci naeho oddělení mě přesvědčili, e neberou peníze nadarmo. Tobě se to zatím nepodařilo.”

16

Kde je Marta? Jak dlouho musím čekat ve snack baru?

Dala mi peníze. Mohl bych si najmout taxík, ukázat řidiči její adresu v telefonním seznamu, ale nemám klíč. Proč nepřičhází? Nechce, aby mě s ní viděli. Kam mám jít?

Nemohu tu sedět při jednom pivu donekonečna. Poručím si Martell.

Co se děje tam nahoře? Mám opět pocit, e mne

obkličují neviditelné síly, jako na ietiti v Damaku. Sedím bokem ke vchodu. Celá stěna je skleněná, take vidím do haly. Pojednou kráčí do snack baru mu, kterého mi Marta tak trojrozměrně popsala, e bych ho poznal snad

i poslepu hmatem. Tělo jako ok, velká hlava řídce

porostlá vlasy, laciný konfekční pomačkaný oblek, selapané mokasíny, límeček koile o tři čísla mení, povolená kravata.

Nezná mě.

Ale i kdyby mě znal, nemohl bych to dát najevo ani

nejúspornějím posunkem, protoe Dan D, Kollinsky je pod dohledem. Kde je to očko? V hale postávají lidé

v hloučcích, nebo promenují. Stěna je průhledná, očko se nemusí ukazovat. Kollinsky si sedá nedaleko mne. Svýma vypouklýma, unavenýma očima si prohlédne barmana,

mne, krasavice, pány a nápojový lístek. Poručí si pomerančovou ávu. Pak vytáhne z kapsy saka fólii s pilulkami, jednu vyloupne a s trpitelským výrazem ji spolkne. Nedělí nás ani deset metrů. V kapse mám kazetu, po které pasou dvě tajné sluby, jen pokud vím. Pak je tu strana

zavraděného emíra Chálila, která by moná byla ochotna dát mi víc ne obě tajné sluby dohromady. Ropní ejkové jsou dnes nejbohatí mui s v ě t a … Stačilo by vzít kulatý papírový tácek, na který mi barman poloil pivní sklenici, napsat na něj

1,000.000.

Crédit Suisse konto C 38 39 751

a poádat barmana, aby mu ten tácek podloil pod jeho sklenici s pomerančovou ávou. Taková příleitost se mi u nenaskytne. Jednám jako v hypnóze. Počínám si

naprosto nesmyslně. Poádám barmana, aby mi dal něco na psaní. Podá mi kuličkovou tuku. Napíu sdělení na papírový tácek. Pak si ho dám do kapsy.

Udělej něco, co odláká pozornost očka. Kolik sekund mi stačí k tomu, abych podstrčil tácek Kollinskymu? V duchu to počítám a schválně dělám krátké sekundy. J e d n a …

d v ě … t ř i … Musil bych se pohybovat pomalu, protoe rychlý pohyb k sobě přitahuje pozornost. Osm, d e v ě t …

Patnáct.

Mizerných patnáct sekund mě dělí od bohatství.

Nemohu to udělat. Nic mě nenapadá.

A potom rychle vystřízlivím. Skleněnou stěnou pozoruji, e se blíí Marta. Jestli si nevimne Kollinskyho, jsem v pasti. I kdy očko neví kdo jsem, zapamatuje si mou podobu. Měl bych se zvednout a odejít, ale u to nestihnu, protoe Marta mě potká. Ani teď jí nemohu dát znamení tím nejúspornějím posunkem  nepřibliuj se ke mně.

Natěstí si Kollinskyho vimla a ví, e je pod dozorem.

Pokračuje tedy v chůzi a zastaví se u výtahu na konci haly.

Kollinsky dopil svou pomerančovou ávu a odchází.

Pokynu barmanovi, e chci zaplatit pivo a koňak. Podám mu bankovku s číslem dvacet. Nemám představu jakou

má kupní sílu. Barman se usměje a na účtenku napíe

cifru 59. Podle čísel na bankovkách mu odpočítám

edesát.

Pozoruji halu za sklem. Zanedlouho se Marta objeví

znovu. Hovoří s jedním delegátem, usmívá se, kdosi jde kolem, dotkne se její pae, Marta za ním něco volá,

uvolněná a bezstarostná.

Vstanu z barové stoličky a nespěchavým krokem vyjdu

do haly. Marta to vidí. Nepotřebujeme se dorozumívat. Jde napřed a já za ní. Vyjdeme z paláce. Vede mě k vozu.

V automobilu si sedne za volant a padne na něj hlavou, ftekne tie  Stane, stačilo málo. Skonči to.

Působí dojmem člověka, který je vyčerpán a nemůe

dál. Jetě před deseti minutami byla bezstarostně sebevědomá. Obě její podoby jsou tak přesvědčivé, e začínám mít nepříjemný dojem, jakési zlé tuení. Marta nehraje dvojí hru jen před tím důstojníkem jejich bezpečnostní sloky. Hraje ji přede vemi.

17

Do mé kanceláře ve Sjezdovém paláci mě zavolal chytrý kříovkář Bělohlávek a řekl do telefonu:

Ztratil se mi, ten parchant se mi ztratil.”

Nemusel říkat kdo. Odpověděl jsem:

Sedí u mne a pije kávu.”

Já se na to … ” řekl Bělohlávek a zavěsil.

Dan D. Kollinsky mě přiel poádat, aby při prohlídce Prahy mohl jet se skupinou, kterou povedu já. Odůvodnil to tím, e se mezi novináři cítí dobře.

Jeli jsme na Hradčany a zahájili pěí túru v uličce Nový svět, z té strany, kde je restaurace Zlatá hruka. Přede mnou el Arthur Bishop a ukazoval svému zarostlému

kameramanovi z Orion Productions, Victoru Cliftovi, co a z jakého úhlu si natočf, a se sem zítra sami vypraví se svým přenosovým vozem. Stella Stanfieldová s předkusem horní čelisti si svědomitě poznamenávala Bishopovy záměry. Lesní mu, kameraman Clift, skládal v úrovni očí dlaně takovým způsobem, e se pičkami vztyčených

palců dotýkal piček ukazováků vdy druhé ruky. Vzniklý obdélník představoval přiblině rozsah záběru kamery.

Arthur Bishop se pak obrátil na Martu Chadimovou

a poádal ji, aby to s nimi zítra prola znovu, e si některé zajímavé partie historické Prahy natočí. Martu to potěilo a odpověděla, e si o tom jetě promluví.

V průvodci jsem si přečetl odstavce o pamětihodnostech a připravil si povídání pro nae hosty. Dan D.

Kollinsky se ode mne nehnul. Kdy jsem skončil výklad o hvězdáři Keplerovi, který měl na Novém světě dům,

pravil:

Poslouchám vás a přemýlím. Nemáme teď v Praze

dopisovatele.‘1

Docent Winzig byl geolog, jak mi řekli. Já jsem inenýr elektrotechnik.”

Měl byste mi někoho doporučit.”

To ano, to bych mohl. Přednesu to Komitétu mezinárodních vztahů.”

Kdy jsem vyslovil jméno této organizace, zachytil jsem Martin posměný pohled. Nevím, zda ten pohled postřehl také Kollinsky, ale vsadil bych se, e ano.

Nae Zeměpisná společnost má svou dobrou tradici.

Jejími členy byly osobnosti jako admirál Peary, Shackelton, Amundsen ..

Arthur Bishop zaslechl Kollínskyho slova a řekl Martě tak hlasitě, áby to Kollinsky zaslechl:

Američané u povaují za tradici, kdy něco trvá

osmdesát let.”

Kollinsky to zřejmě slyel, ale vůbec na to nereagoval.

Bishop pokračoval:

Oceňuji vae město. Člověk se opře o zeď a ví, e tu stojí pět set let. Tomu říkám tradice.”

Pak se Bishop přidal ke mně a Kollinsky lapal po

historickém dládění Nového světa sám.

Napadlo mě natočit dokument o Praze, takovou

dvacetiminutovku,” řekl Bishop. Potřebuji k tomu rychle scénář. Pro vás to bude hračka. Honorář vám poukáeme v librách, přirozeně.”

Snail jsem se, aby mi lačností zářily zraky, ale nevím, jestli se mi to povedlo. Řekl jsem:

Pane Bishope, kdybych nebyl zajatcem kongresu, v tu ránu sednu a píu … Kolik by to asi dělalo? Je to čistě teoretická otázka.”

Vyslovil cifru. Řekl jsem:

koda, e jsem tak loajální vůči kongresu. Nejde to.”

Marta la v tu chvíli kousek před námi a slyela nai konverzaci. Neohlédla se, do tváře jsem jí neviděl, ale byl jsem si jist, e se klebí.

Cestou do kopečka z Nového světa na Loretánské

náměstí jsme li kolem domku a potom kapucínského

kostelíku, v jejich zdech uvázly dělostřelecké koule z doby obléhání Prahy. Vykládal jsem o tom obléhání a tak jsme doli k Loretě.

V nádvoří klátera se nae skupina rozdělila. V krytém ochozu, v ambitech, jsem viděl Martu Chadimovou ve

společnosti tříčlenného tábu Orion Productions. Oba mui, Arthur Bishop, i zarostlý lesní mu Victor Clift si pomocí sloených dlaní před očima představovali budoucí záběry.

V klenotnici se Marta zase zdrela s Danem D.

Kollinskym před diamantovou monstrancí, e je tam

málem zavřeli.

Asi o půl hodiny později jsme procházeli Vikářskou

uličkou na Jiřské náměstí za katedrálou svatého Víta.

Jeden dům tam kterémusi německému novináři připomněl Goethův dům ve Frankfurtu nad Mohanem.

A na to, e GoetheHaus nestojí za katedrálou,” řekla na to Marta Chadimová.

Vy znáte Frankfurt?” otázal se novinář.

Ano. Má dcera studuje v západním Německu.”

Ve Frankfurtu?”

Nedaleko. Ve Wiesbadenu. Bydlí tam u mé sestřenice.”

V Belvederu se podávalo občerstvení. Marta Chadimová se sklenicí pomerančové ávy se ke mně přidala ve chvíli, kdy jsem si nakládal na talířek pár koleček uherského salámu. Řekla:

Je to moc hezké, e ses nám vnutil jako průvodce. Ale jestli zítra nebude včas na stole čtvrté číslo bulletinu, co povím předsedovi?”

Sveď to na mne.”

Gesto hodné hrdiny… který ví, e mu nic nestane, protoe n e s m í stát.”

% AGENT teu^K/^l

ítVTtfcfl/Á

/pAMLKÓCC]

PLAM

Marta je celé odpoledne na prohlídce Prahy. Očekávám rozhodnutí. Zvykám si na čekání a ukládám si kázeň.

Trýzeň těch nekonečných hodin je vykupována představou, e budu zabezpečen do konce svých dní.

Krátím si chvíli pozorováním chodníků. O kameru jsem přiel, ale zachránil jsem starý triedr. Za síovými záclonami jsem bezpečný. U poznám důchodce, kteří

chodí věnčit drobné psy, vím, kdy přichází listonoka a kdy chodí děti ze koly. Vidím vytáhlou enskou v dínovém kompletu, má světlé vlasy a svírá rty, jako by měla v ústech tvrdý bonbón, ale není to bonbón, ta enská má předkus horní čelisti. Zajde do naeho domu. Očekávám, e

uslyím hluk výtahu. Ale výtah se nerozjede a ena

s předkusem opět odchází. Vrací se směrem, kde leí

stanice tramvají a autobusů.

Hodiny se vlečou. Stmívá se. Konečně přichází Marta.

Krev se mi hrne do hlavy. Přináí rozhodnutí? fiíká, e Kollinsky je ochoten jít do půl miliónu, ale to je opravdu poslední nabídka. Vytuil, e vyjednáváme s druhou

stranou a vzkazuje mi doslova: Jestlie nepřijmu nabídku, budou nuceni zvolit jiné řeení.

Marta se ho před jakousi diamantovou monstrancí ptala jaké řeení a on jenom opakoval, aby mi to vyřídila. Ptá se mne, zda vím co to znamená. Ovem, e to vím, ale jí to vykládat nebudu. Nasadí na mne komando. Je to riskantní podnik, uchylují se k němu jen kdy jednání nevedou

k ničemu. Způsobí rozruch a mají i ztráty, avak zisk převyuje nad výpočtem moných následků.

Arthur Bishop jí zase v ochozu nějakého klátera

vykládal, e předal mé návrhy a očekává odpověď.

Domnívám se, e je to manévr k získání času a e britský Golf také dospěl k závěru, e místo obchodního jednání je třeba zvolit jiné řeení.

Nejsem ochoten zahodit svou příleitost za pět set tisíc dolarů. A oni na obou stranách vědí, e má kazeta je i za milión dolarů jetě laciná. e má cenu daleko větí, kdyby byla v rukou nějaké organizované skupiny. Ale já jsem bezbranný jedinec a snadná kořist.

S těmito úvahami se nemohu svěřit Martě, vyděsil bych ji. A nepřetritě se obávám zásahu československé tajné sluby. Marta mě ujiuje, e je opatrná. Milan Kotrba ji sice dneska viděl ve společnosti Arthura Bishopa i Dana D.

Kollinskyho, ale chovala se jako průvodce cizinců. Navíc pochybuje o schopnostech toho člověka. Pan Kollinsky u dokáe rozpoznat své tři sledovatele, kteří se střídají.

Doposud se mu podařilo kadého alespoň jednou obelstít, take se pohyboval volně, bez dozoru. Nikdo z Orion

Productions pod dozorem zatím není.

Obě strany vědí, e se ukrývám v jejím bytě. Je to pro mě půda najednou velmi nebezpečná. Martě vak nemohu říci pravdu o přepadových komandech. Vyloím jí, e můj pobyt nemůe zůstat dlouho utajen před obyvateli domu.

Kadé otočení vodovodního kohoutku a kadé sputění

splachovacího zařízení je slyet v sousedních bytech nahoře i dole. Navíc mě tu v prázdném patře cítí ten pes.

Hygienická jádra jsou nezděná, jsou to kukaně z umělých hmot, vude samá kvíra.

Připomenu Martě tu chvíli, kdy hovořila o své přítelkyni, která se nezajímá o politiku a nemá tuení, kde leí emirát AinDjubá. Znovu mi opakuje jméno, které jsem zapomněl. Maxmiliána Suková. Krátce Liana. Marta souhlasí, e na tři dny je to ideální pobyt. Předpokládám, e déle mé skrývání nepotrvá. Dokonce doufám, e ani ne tak dlouho.

Musím o Maxmiliáně Sukové vědět víc dříve, ne.do jejího bytu vstoupím.

Je jí čtyřicet pět let a velmi na sebe dbá. Bydlí sama ve vilové čtvrti a nikoho ve vlastním domě nemá, ani psa.

Jeliko vím, e v socialistických státech se i eny iví převáně prací, zajímá mne, co dělá.

Liana prý má v občanském průkazu razítko, e je

zaměstnaná. Pro úřady je uklízečka kanceláří. Tuto práci vak za ni vykonává jakási důchodkyně. Liana jí odevzdává mzdu za úklid z onoho podniku a malý úplatek. Z čeho tedy ije?

Za prvé ji podporují dcery, které se provdaly do

Spojených států. Za druhé dostává skrovný vdovský

důchod. Za třetí pronajímá pokoj cizincům prostřednictvím cestovní kanceláře. Proto můj pobyt nevzbudí pozornost sousedů.

Jak se s ní dohovořím? Anglicky. Liana tak roztomile vatlá, jako domorodci ve filmech z koloniální éry. Pán dělat, prosím, děkuji, nahoru, dolů. Německy mluví dobře, ale to je mi k ničemu.

Marta chce Maxmiliáně Sukové zatelefonovat, ale

rozmluvím jí to. V mé věci ádné telefony, pokud to není nevyhnutelně nutné. Marta si proto vezme vůz a říká, e se vrátí asi za dvě hodiny, protoe Liana bydlí na druhém konci Prahy a Marta ji musí připravit. Vymyslíme si

legendu. Jsem přítel, kterého poznala v zahraničí. To odpovídá pravdě. Přijel jsem ve chvíli, která se Martě nehodí. Právě se seznámila s atraktivním muem. Vymyslí si nového milence. Předchozí Liana zná.

Marta se vrací za tmy. Maxmiliána Suková prý souhlasila okamitě, protoe se v ivotě nudí. Mám svůj vak

připraven. Opatrně sjedeme dolů, pes naposled zatěká.

Jedeme jinudy, ne do Sjezdového paláce. Ulice jsou

opět oputěné. Jakási katedrála na kopci a jeden kostel na mením starobylém náměstí jsou osvětleny. Marta je

pojmenovává, ale jména v paměti nepodrím. Vechny

historické dominanty jsou prý za tmy osvětleny na počest kongresu. Zřejmě se vyhýbáme centru, protoe ulice jsou ponuré a patně osvětlené. Na křiovatkách blikají

dopravní semafory. Potom jedeme vzhůru, vícepatrové

obytné domy zůstaly dole a po obou stranách ulice se objevují vily. Některé jsou velmi staré. Pak zabočíme v ostrém úhlu doleva, projedeme ulicí s několika zaparkovanými automobily a zastavíme na malém náměstíčku před nevelkou vilou, postavenou bez petky architektonické vynalézavosti. Čtvercový půdorys, přízemí a první patro, standardní třídíiná okna, střecha do jehlanu.

V osvětlených dveřích se objeví ena. Má vyčesané

světlé vlasy a bílý kalhotový kostým. Více na tu dálku nevnímám. Od branky vede k vile pěina z betonových

dladic mezi květinovými záhony.

Ptám se Marty, zda Liáně řekla, jak se jmenuji. Neřekla.

Taková důleitá věc. Jak jsme mohli zapomenout? Jsem Benjamin Didier, tak se jmenuje můj kamarád. Třetina Kanaďanů má francouzská jména. Říká se mi Bene,

intimněji Benny. Otec Francouz, matka Irka. Teprve pak vezmu svůj vak s kazetou z AinDjubá a vystoupím

z Martina automobilu. Začínám si opět připadat jako mu na útěku.

19

,,Co tady dělá ten Cyrano?” otázal se mne Jarda Skácel a sebral ze stolu nevelkou kníku. Pozval jsem ho k sobě nahoru do podkrovního bytu. Nedávno jsem dokončil

půdní nástavbu v kamenném domě na Starém Městě.

Palubková podlaha se leskne, jetě jsem se nerozhodl, jaké si koupím koberce. Ani lustry jetě nemám, proto malé stolní lampičky vrhají stíny na ikmé stropy,

zpevněné trámy spíe pro parádu. Jarda je delí, u se třikrát uhodil do hlavy a prohlásil, e si mám dát na dveře tabulku, Pozor, sníený podhled, jako mají na některých stanicích v metru.

Cyrano? Vzdělávám se.”

Čte vere s patosem, aby je zlehčil:

Tvůj pohled kadičký ctnost novou ve mně vzbouzí

a novou statečnost! Zda pochopit se vzpouzí tvé srdce vecko to, zda trochu o tom ví? “V tom stínu, due má, jak stoupá k tobě, zří?”

Abych ho přivedl na jiné mylenky, řekl jsem:

Něco není v pořádku. Dan D. Kollinsky nechodí na

kongres, kam údajně přiletěl. Baví se tím, e klukům utíká.

Ani chytrý Bělohlávek ho dnes neuhlídal. A ví, kam se mu Kollinsky ztratil? Ke mně do kanceláře v paláci.”

To je fakt divný.”

Jako by nám říkal  Pánové, s vámi svou partii sehraju kdykoliv se mi zachce.”

Ale jakou partii?”

To právě, krucifix, nevím. Pak se ode mne nehnul. A na tu chvilku, kdy se s Martou zdreli u té diamantové monstrance v Loretě.”

U tě přijala na milost?”

Od tohoto tématu jsem chtěl Jardu odvést, ale nepodařilo se mi to.

Ale kdepak. Jetě jsem nepotkal enskou, Jardo, která by byla tak namylená.”

To jsi jich moc nepotkal, Milane.”

Musela bejt protivnej fracek u jako dítě. Úplně ji vidím, jak řve  Já chci banán, já chci banán  a maminka jí říká

 U jsi měla tři, a ona pořád řve a kope noičkama  Já chci banán, já chci banán. A si ho vyřve. Teď u neřve a nekope noičkama, ale nedá pokoj dokud neprosadí

svou.”

Ta musí mít doma banánů!”

Vypočítala si, e lidi jí radi ustoupí, jen aby měli pokoj.”

Ale je to kus, přiznejme si to.”

A skončí kongres, s jakým gustem, Jardo, já jí řeknu

 Jak jsi hezká, ták jsi blbá,”

Jarda na mě hleděl, upil vína a řekl:

Je to s tebou horí ne jsem myslel.”

Co to povídá? Co má být horí? Pokračuje:

árlí.”

Udiveně na něho pohlédnu. Opakuje:

Je to tak, árlí na vechny chlapy, se kterými lidsky promluví.”

Ale proč s kadým mluví lidsky, jenom na mně zkouí tu svou kočičí povahu? Proč zrovna na mně?”

A to je vechno, co se ti nezdá?”

Marta se chová divně, Kollinsky se chová divně.”

Jak to spolu souvisí?”

Na to jsem nedokázal dát kloudnou odpověď ani

Jardovi, ani sobě. ňekl jsem:

Chlap jako Kollinsky se tu najednou objeví a třikrát uteče naim klukům. Uznej přece, e nepřijel nakvap

z Perského zálivu do Prahy poádat mé, abych mu sehnal nějakého dopisovatele pro Zeměpisnou společnost!”

Jarda uznal, e pro tohle do Prahy nepřiletěl.

Ale teda proč?”

Ta otázka visela ve vzduchu a ve mně narůstal trapný pocit neschopnosti, e na ni nedovedu najít odpověď.

20

Neuplynou ani dvě hodiny a je to jak Marta předpověděla. Liana roztomile vatlá  Benny, du mein lieber, a já dělat nahoru dolů, děkuji, prosím. Kdy skončilo nae první objetí, říká  Du warst schon verhungert, ty byl hlad, moc. Učí se to říkat jedna od druhé říkat muskému, e byl vyhladovělý, nebo je to tady zvykem? Pochybuju, e Liana myslí na něco jiného ne na milování. Vůbec jí nevadí, e mě Marta představila jako svého přítele a také ji neudiví, e mně to nevadí. Povauje za samozřejmost, e je

neodolatelná. Jeliko se mi fyzicky přímo neprotiví, končí večer tak, e usínáme oba tvrdým spánkem.

Ráno se probouzím instinktem pronásledované zvěře.

Ale není to instinkt, ve skutečnosti mě probouzí nepřestávající zvonění domovního zvonku. Přistoupím k oknu.

Kryje mě síová záclona, take mohu vyhlédnout do ulice bez nebezpečí. Na chodníku před brankou stojí Marta

a tiskne přeruovaně tlačítko zvonku jako signál

k oputění lodi.

Nejprve vzbudím Maxmiliánu. Z jejího pohledu

a úsměvu vyčtu nač myslí, ale nemyslí na to dlouho,

protoe vzápětí zaslechne signál k oputění lodi. Uklidním ji, e je to Marta a e jí musí otevřít, protoe nechci, aby si mě někdo zvenčí prohlíel.

Marta působí dojmem vyděeného člověka, a teď to

není maska. Její vyprávění mi působí lehké mrazení. Jsme v obývacím pokoji sami, Maxmiliána připravuje snídani.

Včera, těsně před uzavřením domu u dveří Martina bytu kdosi zazvonil. Marta otevřela a ne se vzpamatovala, byli v předsíni vichni tři  Arthur Bishop, jeho kameraman Victor Clift, zarostlý jako jeskynní mu, a Stella Stanfieldová v dínovém kompletu.

Tady Martu přeruím a jen se otáu, jestli ta enská, ta Stanfieldová, má předkus horní čelisti. Ano, má. Viděl jsem ji triedrem, jak obhlíela terén.

Vstrčili Martu do obývacího pokoje a Arthur Bishop

s jeskynním muem ji střeili. enská rychle prohledala byt, komoru a skříně ve zdi. Marta je opakovaně posílala do pekla, ale to bylo ve, co mohla učinit. Byli natvaní, e mě nenali. Marta můj pobyt neprozradila a oni se k násilí neuchýlili. Avak Arthur Bishop hovořil velmi výhrůné.

Kdy si spočítám čas, vychází mi, e se zpozdili o hodinu a mohli mě mít i s kazetou.

Vrací se Maxmiliána, přináí na podnose topinky, čaj s mlékem a nějakou klobásu s hořčicí. Marta pak

pokračuje jiným tónem, jako by líčila závěr nějakého zdařilého víkendu. Arthur Bishop dostal pokyn převzít kazetu za částku 350 tisíc dolarů, které budou poukázány na účet podle mého výběru, fiekl jí jetě podrobnosti převodu peněz a předání kazety. Jistí se, abych je

nepodvedl a poskytují mi záruky, aby mne přesvědčili, e nepřipravují podraz. Jestlie podmínky nepřijmu, budou následovat události, které mne i ji nepříjemně překvapí.

Kdy za nimi zapadly dveře, Marta nejprve seděla jako zmlácená a pak la zamknout. Klíče vak nenala. Klíče se ztratily. Ví naprosto jistě, e je nechala v horním

bezpečnostním zámku, protoe to tak vdycky dělá po

příchodu domů. Vzali si její klíče s sebou. Natěstí má dvoje náhradní.

Prosí mě, abych to skončil. Uklidním ji, aby neztrácela rozvahu. Nic jí nemohou udělat. Je to hra nervů. Spoléhají se, e se zhroutí.

ňekne mi  Stane, musí jim to dát. Dej jim to, nebo …

Nedořekne větu, ale výhrůku jsem pochopil. Začne

jednat na vlastní pěst. Chci, aby to v klidu rozváila. Dan D.

Kollinsky nabízí pětkrát sto tisíc. Jsem ochoten jeho nabídku přijmout, i kdy jsem očekával větí finanční efekt.

ftíkám jí  Zapamatuj si: Úvěrní ústav Crédit Suisse Curych. Číslo konta C 3839 751. Napi si to jako něčí telefon. A se přesvědčím, e peníze poukázali, Koilinsky dostane kazetu. Marta chce vědět, jak se přesvědčím, fiíkám  Nech to na mně. Namítá, e i Koilinsky bude chtít nějaké záruky, e jsem je nepodvedl. Myslím, e nebude.

Nebo on ví, e já vím: Kdybych je podvedl, nenajdu na světě místo, kde by mě jejich odstřelovači nedostali.

21

Vstával jsem časně, jetě byla tma, ale obrysy nábytku se ji začaly rýsovat. Chtěl jsem v klidu přemýlet, ale nebylo mi to dopřáno. Zvonil proklatý telefon. Volali z oddělení a vyřídili mi příkaz plukovníka Runkase. Vůz je u na cestě. Ne se ustrojím, bude stát před vraty.

V oddělení čekal chytrý kříovkář Bělohlávek s hláením, dokud se nedostaví vichni, které určil plukovník. Pak jsme se dověděli co se stalo.

Dan D. Koilinsky el po prohlídce Hradčan na večeři do restaurace Moskva a vrátil se do Esplanade v devět třicet.

Tam ho podle plánu Bělohlávek ,předal’ Pepovi Vyhlídalovi. Neodeel hned, ale sedl si s Pepou do automobilu.

Koilinsky Vyhlídalovi u také jednou utekl a tak si měli o čem povídat.

Asi v deset nula pět začal shon. Nejprve vyběhl na

chodník uniformovaný vrátný a vyhlíel příjezd. Za pár sekund se vrátil dovnitř a potom zase vyběhla nějaká starí ena, pravděpodobně pokojská, a také vyhlíela příjezd.

A to u byla slyet siréna sanitky. Siréna se blíila. Sanitka zastavila před hotelem, vystoupili z ní dva zdravotníci s nosítky a lékař s kufříkem a spěně se odebrali do hotelu.

Bělohlávek se otázal vrátného, co se stalo. Dověděl se, e jeden host je poraněn  pan Dan D. Koilinsky.

Vtom do haly veel poručík Veřejné bezpečnosti a el s pokojskou nahoru. Lékař oetřil Kollinskyho, který krvácel z ramenního svalu. Koilinsky byl otřesen a nemohl vypovídat  nebo nechtěl. Vůz první pomoci ho odvezl do Vinohradské nemocnice.

Pepa Vyhlídal vyrozuměl vysílačkou dozorčího a odjel rovně do Vinohradské nemocnice zajistit, aby Kollinskyho uloili pokud mono zvlá a nikoho k němu nepoutěli.

Bělohlávek zůstal v hotelu. Legitimoval se poručíkovi Veřejné bezpečnosti Zikovi a vysvětlil mu, e se o pohyby pana Kollinskyho zajímá.

Nejprve vyslechli recepčního.

Jak to bylo: Krátce po desáté hodině mu sdělila

rozruená telefonistka, e hostovi na pět set trojce se něco stalo. Kollinsky jetě stačil zdvihnout telefonní sluchátko a poádat enu v centrále, aby mu poslali lékaře, protoe je raněn. Recepční vyjel nahoru a nael dveře z a m č e n é. Otevřel si univerzálním klíčem a spatřil Kollinskyho v křesle. Byl ji v pyamu. Levou rukou sí drel pravé rameno a krvácel. Na otázku recepčního, co se stalo, odpověděl: Postřelen. Recepční dál nic nezjioval

a z pokoje zavolal první pomoc a Veřejnou bezpečnost.

Potom chtěl zastavit krvácení pomocí ručníku, ale rána byla prý v takovém místě, e byl bezradný. Nedokázal ránu obvázat. Kollinsky jen sténal a recepční ho ujioval, e pomoc je u na cestě.

Jak se vám to stalo? Kdo vás postřelil? Byl jste

zamčen.”

Oknem,” odpověděl Kollinsky.

Teprve teď se recepční podíval k oknu. Tabulky vnějího i vnitřního okna byly prostřeleny. Kollinsky nezatáhl závěs, protoe jeho okno vedlo do parku. Z ulice ani z parku nebylo do pokoje vidět.

Na přání hosta zůstal recepční v pokoji a do příchodu lékaře a poručíka Ziky.

Poručík Zika a Bělohlávek prohlédli nejprve okna a doli k závěru, e rána vyla z vyího patra garáí, které jsou postaveny a za parkem a těsně za estiproudovou

spojovací trasou městské automobilové dopravy. Prohledali místnost a nali náboj.

Náboj, částečně zdeformovaný, teď leel na plukovníkon vě stole na osmerce průklepového papíru. Hleděli jsme na něj jako na první hmatatelný důkaz, e se opravdu událo to, o čem Bělohlávek podává hláení.

Potom el Bělohlávek s poručíkem Zikou do garáí.

Nejprve zařídili, aby nikdo bez jejich vědomí nemohl opustit budovu. Bylo sice pravděpodobné, e pachatel se z místa činu vytratil jetě dřív ne recepční stačil zavolat Veřejnou bezpečnost. Ale nesměli nic zanedbat.

Poručík Zika poslal jednoho mue ze svého hlídkového vozu prozkoumat podlaí zejména v místech průzorů.

Doufal, e najde nábojnici, ale s tím pachatel právě počítal.

ádná nábojnice se nenala.

Potom se otázali dozorce, zda si kolem desáté neviml něčeho mimořádného. Neslyel výstřel, nebo nějaký zvuk podobný výstřelu?

Neslyel.

Ozvalo se v tu dobu hlučné startování automobilu?

Startování automobilů se ozývá neustále, jak si řidiči přicházejí pro své zaparkované vozy. Navíc, a se laskavě pánové soudruzi zaposlouchají. Jetě není tak pozdě a na spojovací trase je čilý provoz. Z druhé strany je nádraí, kde hlučí posunované soupravy a tlampače dispečerů.

Pachatel pouil dobrého tlumiče, protoe jinak by se výstřel z puky v budově garáí rozlehl s ohluující ozvěnou.

Řidiči si u vjezdu vyzvednou parkovací kartu s časovým údajem. Při výjezdu předloí kartu dozorci, který podle délky parkingu určí poplatek. Neviml si dozorce, e nějaký vůz přijel, řekněme v devět čtyřicet pět a v deset u odjíděl?

Ne, ádný vůz tu jetě neparkoval pouhou čtvrthodinu, to by si dozorce zapamatoval.

Kolem jeho stanovitě neustále přecházejí lidé. Řidiči, kteří zaparkovali vůz, jdou ven, za dvě, za tři hodiny se vracejí a pak odjedou. Někdy je řidič ve voze sám, jindy je v automobilu více lidí.

,,Kolik lidí tu prolo mezi osmou a desátou hodinou?”

Těko říci.”

Bylo jich více ne sto?”

Ne.”

!ÍMéně ne dvacet?”

To zas víc.”

Dohodli se na třiceti.

Parkovali tu v té době vozy zahraničních řidičů? Ale ano, tři čtyři vozy z NDR, nějaký Maďar, jeden Francouz a jeden řidič z Bundesrepubliky.

Které vozy odjíděly těsně po desáté hodině?

Jedna kodovka a právě ten řidič ze západního

Německa. Bílý mercedes. Chabé vodítko. Bílých mercedesů se státní poznávací značkou D jsou na počátku sezóny v praském kraji nejméně dva tucty.

Střelec vak vůbec nemusel přijet vozem. Přiel jako řidič, který si jde pro svůj vůz a odeel jako ten, který právě zaparkoval. Spoléhá na to, e otrávený dozorce si nevímá osob, které kolem něho projdou. Ani vak

nevzbudí pozornost. Rozloená kulovnice nepřesahuje

edesát centimetrů. Navíc můe do vaku strčit jetě bundu a čepici, které si při jedné cestě oblékne a při druhé ne, aby ztíil identifikaci.

Mohli být dva a přijeli s ukradeným automobilem

s domácí poznávací značkou. Komplic na hodinu odeel, střelec se ve voze ukryl a čekal, a se rozsvítí okno Kollinskyho pokoje. Dozorce si nezapisuje, jestli přijeli dva a odjídí jeden. Konečně, stačí, aby se druhý člověk na zadním sedadle přikrčil a je po starosti.

Střelcova stopa se ztratila v garái. Měli jsme jediné vodítko: Vystřelený náboj.

Veřejná bezpečnost bude pokračovat ve vyetřování.

Plukovník Runkas vak usoudil, e odhalení pachatele není záleitost kriminalistů, ale nae. Přitom jeho

výmluvný pohled spočinul na mně. A já tu seděl jako

studentík před zkuební komisí, který se patně připravil.

22

Maxmiliána od rána nezavře ústa. Není to roztomilé

vatlání, je to nesnesitelné vanění. Nejprve mi dlouze vykládá, jak zde trpí, ale má vilu a vechny vymoenosti vymýlené pro eny v domácnosti. V lednici, v komoře a ve sklepě se kazí zásoby nakupované za valuty v nějakém zvlátním obchodě. Pak přijde na řadu věc, kterou

nenávidím. Prohlíení fotografií rodinných přísluníků, které neznám a kteří jsou mi lhostejní jako vrabci za oknem. Má těch fotografií celá alba, jsou to barevné snímky vyvolávané v zahraničí. Tahá krabice s diapozitivy k promítání na zeď. Jedna její dcera je provdána za

společníka továrny na vzduchotechnická zařízení v Nové Anglii a druhá za profesora v Kalifornii. Mají děsně roztomilé dětičky, o kterých vyslechnu ve od problémů rovnátek na zuby a po krvácení z konečníku.

Marta přichází neočekávaně v poledne a to nevěstí nic dobrého. Je rozruena, poznám to na ní. Maxmiliána je příli zaujata vlastní osobou, take to nepozoruje. Mé postavení se zhoruje kadou minutu a tuhle slabomyslnou osobu zajímá ze veho nejvíce, kde Marta sehnala střevíčky, kabelku a rukavice tée barvy.

Konečně odchází do kuchyně, aby připravila něco

k jídlu. Na Kollinskyho dnes v noci spáchali atentát, vyhrkne Marta. Je mrtev? Ne, převezli ho se ztrátou krve na chirurgické oddělení fakultní nemocnice. K atentátu musí být dva  obě a pachatel. Podle Marty je pachatel jasný. Arthur Bishop, Victor Clift a Stella Stanfieldová, táb Orion Productions. U jak ji poslouchám, se ml to zdá nepravděpodobné. Chvílí trvá, ne oddělím fakta od

výmyslů, vyvolaných její fantazií.

Chci vědět jak se to stalo. Vylíčí mi postavení hotelu a garáí, odkud prý střílel pachatel. A jak se to vůbec Marta dověděla? Vedoucí hotelu volal do sekretariátu kongresu. Aby nevznikla panika a dohady, mají říkat, e Kollinsky se stal obětí dopravní nehody.

Jak si počíná policie? Marta pochopitelně nic neví.

Vyetřovali členy tábu Orion Productions? Ani to Marta neví. Viděla je dnes ve Sjezdovém paláci? Ovem, natáčejí rozhovory s delegáty. Myslí si snad, e by je policie nechala pobíhat, kdyby měla podezření z trestné činnosti?

Jak tedy přila k závěru, e Arthur Bishop a jeho společníci spáchali atentát na Kollinskyho?

Kdo jiný? otáe se mne. Přepadli mě v bytě. Viděli mě, e jednám s Kollinskym. Ano, přepadli ji v bytě, ale vekeré násilí se vybilo tím, e jí odnesli klíče. Musí pochopit, e černou práci provádí jiná garnitura. Střelec pravděpodobně Bishopa ani nezná. Včera přijel jako

tranzitní turista a dnes u bude za hranicemi. Vidím, e jsem ji neupokojil. Sotva se mi to povede, kdy jedna netrpělivá strana vystrčila drápky. Vzpomenu si, jak Stella Stanfieldová, ena s předkusem horní čelisti, ohledávala můj úkryt. Jestlie sem vyslali druhou garnituru

s kulovnicí, jak dlouho můe trvat, ne vystopují můj nynějí úkryt?

Maxmiliána za neustálého roztomilého vatlání přináí jídlo. Já udělat rychlo, já omlouvám moc, já ne udělat co by chtít. Nevím co jím. Vechno mi chutná jako otruby.

Vyřadili Kollinskyho, take mě staví před hotovou věc.

Musím přijmout podmínky, které mi tlumočil Arthur

Bishop. Tři sta padesát tisíc. Nebo budou následovat události, e se nepřestanu divit. Tak nějak to Arthur Bishop vyřizoval Martě, kdy ji překvapili v bytě. Výstřel na Kollinskyho je varování určené mně.

Benny, ty chutnat?

Neslyím tu osobu. Jedno je mi po dneku jasné. Ani

u Maxmiliány nemohu zůstat dlouho.

23

Marta koupila květiny a prohlásila, e se mnou pojede do nemocnice navtívit pana Kollinskyho. Poádal ji o to předseda kongresové komise pro ivotní prostředí, kde se Kollinsky jednou ukázal asi na deset minut.

V nemocnici čekal poručík Zika se svým pomocníkem.

Oba byli v civilu. Kdy jsem je představil, řekl Martě:

Počkejte, prosím vás, dokud pana Kollinskyho nevyslechneme. Poádal jsem tady soudruha Kotrbu o tlumo

čení.”

Odpověděla: Jistě, koho jiného?”

Nejprve jsme zali za primářem chirurgického oddělení.

Ukázal nám rentgenové snímky a uil mnoha odborných

výrazů, ze kterých jsem vyrozuměl, e poranění není tak váné, jak na první pohled vyhlíelo, ale e si pan Kollinsky pár dní poleí.

Kollinsky leel ve dvoulůkovém pokoji. Druhý pacient byl důchodce po operaci kýly. Mohl se ji pohybovat a tak jsme ho poádali, aby nás nechal s panem Kollinskym

o samotě.

Představil jsem naemu pacientovi oba pracovníky

Veřejné bezpečnosti a řekl, e by mu rádi poloili několik otázek.

Kollinsky na mě upřel své nevinné, tázavé oči plísněného kokrpaněla a řekl:

Milane, co je to se světem?”

Jestli myslíte svět jakoto planetu Země, pak si o tom někdy s vámi rád popovídám. Ale tady ten mladý poručík by vám rád poloil několik otázek.”

Dobře, a se ptá.”

Pane Kollinsky,” řekl poručík Zika, pachatel na vás vypálil průzorem ve třetím podlaí garáí situovaných naproti hotelu. Část hotelového průčelí zakrývají stromy, ale okno vaeho pokoje je z garáí dobře viditelné.”

Překládal jsem a pomocník zapisoval.

Zadreli jste pachatele?” otázal se Kollinsky.

Do této chvíle se nám to nepodařilo. Jsou vám známy nějaké okolnosti, které by nás přivedly na jeho stopu?”

Kollinskyho odpověď byla překvapivá:

Jsou mi známy, protoe se to nestalo poprvé. Před

dvěma roky jsem cestoval ve středozápadní Africe jako delegát Zeměpisné společnosti.”

Kollinsky klesl hlasem, abych mohl větu přeloit. Před dvěma roky, to souhlasí, uvaoval jsem. To právě povstal major Tugan proti legitimní vládě.

Stal jsem se svědkem velmi runých událostí. Z dobré vůle, ale z neznalosti místních poměrů, jsem pomohl

jednomu kmenovému náčelníkovi, kterého jsem podle

naich křesanských měřítek povaoval za sluného

člověka.”

Vida, on se nám k tomu jetě přizná. Poručík Zika zatím nevěděl nic o záznamu, který má Dan D. Kollinsky v paměti naeho počítače, ale otázal se zcela správně:

A jak jste mu pomohl, pane Kollinsky?”

Umonil jsem mu útěk.”

To také, říkal jsem si v duchu, protoe jednotky věrné vládě Tuganovo povstání nakonec rozpráily.

A to bylo ve?”

Také jsem mu zprostředkoval styk s novináři, aby mohl věc svého kmene h á j i t … Vy asi neznáte, jak to v oněch krajinách chodí. Vnitropolitický ivot ovlivňují vztahy, které se utvářely po staletí. Kmenoví náčelníci udrují prastaré kulty a nic na tom nemění skutečnost, e místo luků

a otěpů mají dnes rakety zemězemě.”

Něco o tom víme,” řekl jsem, ale ne z vlastní zkuenosti.”

Poručík Zika se otázal:

A jak se jmenoval ten kmenový náčelník?”

Tugan,” odpověděl Kollinsky naprosto klidně. Jeho úhlavní nepřítel mě chtěl s pomocí amanů usmrtit na dálku. Ale Tuganovi amani dokázali nepřátelská kouzla r u  i t … Vidím, pánové, e se usmíváte.”

Toho si nevímejte, pane,” řekl Zika.

Usmíváte se, ale oni to opravdu dovedou … Tuganovi nepřátelé přísahali, e mě dostanou.”

Kollinsky se odmlčel.

Domníváte se, pane Kollinsky, e výstřel z garáí nějak souvisí s událostmi, které jste nám popsal?”

Ano. Viděl jsem zde dost Afričanů černé pleti.”

To, co jste nám pověděl, je zajímavé a ujiuji vás, e se neomezíme na jediný směr pátrání… Ale konkrétně: Viděl jste někoho, nějakou osobu, která vás opravňuje k domněnce, e střela na vás byla vypálena z těchto

pohnutek?”

Neviděl, ale to nevylučuje monost, e se tu taková osoba pohybuje. Útok na mne podnijdi u jednou při

vylodění po mé africké cestě. Kde je to moné, cestuji lodí.

Létání mi nedělá d o b ř e … Co jsem to chtěl říci?”

Vyprávěl jste nám o prvním pokusu o vai likvidaci.”

Proč uíváte takové podivné slovo? Nazývejme věci

pravými jmény. Jde o zabití. Chtěli mne zabít. Podruhé v Londýně. Inscenovaná autonehoda. Dva řidiči. Negři.

Uprchli. Nikdy se nepodařilo je vypátrat.”

Kdybyste si, pane Kollinsky, vzpomněl na nějakou

podrobnost, na cokoliv, co by nás přivedlo na stopu

pachatele, zavolejte mne, prosím, na tohle číslo.”

Poručík Zika mu dal lísteček s telefonním číslem.

Přejeme vám brzké uzdravení.”

Děkuji.”

Vyli jsme na chodbu. Zika uviděl Martu s květinami

a řekl:

Hned to bude, jen si tady se soudruhem Kotrbou jetě něco ujasníme.”

Byla otrávená a dávala to najevo. Byla by la ráda ke Kollinskymu sama. Nechtěl jsem to připustit. Neměl jsem pro to ádný důvod. Jen takový pocit, o kterém jsem tehdy v noci mluvil s Jardou Skácelem. Proto jsem se ode dveří Kollinskyho pokoje nehnul.

Zika se mě otázal: Počkám na tě, a odbydete oficiální návtěvu. Půjde pak se mnou?”

A kam?”

Do garáí. Poloíme dozorci otázku, zda včera viděl mezi řidiči černocha.”

Moná viděl. Ale vsadím se o co chce, e ádný

kmenový náčelník nemá s výstřelem na Kollinskyho nic společného. To vecko je večerníček. Jedna věc je ovem pravdivá. Kollinsky v té Africe přede dvěma roky byl a zapletl se do vzpoury vojenské junty. Ne z nevědomosti, ale za peníze. Ostatní je blábol.”

Přesto do těch garáí zajdu.”

Nevím kdo na něho vystřelil. Ale koupím ti dvoulitrovýho mercedesa, jestli to bylo na příkaz domorodého náčelníka.”

Kde bys na něj vzal?” zasmál se Zika.

Ale stejně tam el. Byl to svědomitý vyetřovatel.

24

Marta mi přichází povědět o návtěvě Kollinskyho

v nemocnici a přináí prý novou naději. Nejprve ho

vyslýchali dva policisté v civilu a tlumočníka jim dělal agent tajné sluby, Milan Kotrba. Marta má dojem, e snad něco začíná tuit, protoe nechtěl, aby s Kollinskym hovořila o samotě. Ujistím ji, e v těchto slubách existuje cosi, co nazývají rutinou. Prostě některé věcí se dělají pro pořádek.

Při kriminálním vyetřování se berou otisky prstů mnoha osob, pro pořádek se zjiuje jejich alibi. Tady byl podniknut útok na člověka s úmyslem zbavit ho ivota.

Proto k němu nesmí vstoupit do pokoje nikdo kromě

personálu nemocnice a vyetřovatele.

Marta vypravuje o návtěvě. Kollinsky líčil, jak zaslechl třesk skla a současně ucítil palčivou bolest v rameni. Mne ovem nezajímá jeho omdlévání a jeho krev, zajímá mne naděje, o které se Marta zmínila.

Konečně k tomu přichází. Návtěva spěla ke konci. U se rozloučili, Kotrba u otevřel dveře, aby dal Martě přednost. Tu se Kollinsky ozval. Marto, pěkně prosím, přivezli mě sem v pyamu, nemám u sebe ani cent. Ale samozřejmě, řekla Marta, vrátila se k jeho lůku a hledala v kabelce peníze. Kotrba stál u dveří a pozoroval je.

Kollinsky řekl: Dejte mi to, prosím vás, do zásuvky.

Povytáhla zásuvku plechového nočního stolku a tam

spatřila jedinou věc. List papíru. Na něm byla hůlkovým písmem napsána tato slova:

O H L Á S Í S E M E R I D I A N

Oceňuji Kollinskyho důvtip. Kdyby byl Kotrba pohotovějí a nabídl mu své peníze, řekl by Kollinsky: polote mi je na stolek.

Mají zájem o kazetu! Dostali zprávu, e Kollinsky je vyřazen ze hry a posílají člověka, který se Martě ozve heslem Meridian.

Ale kdy to bude? Kdy?

25

Jen co jsme se vrátili z návtěvy Dana D. Kollinskyho do Sjezdového paláce, zvonil na mém stole telefon. Jarda Skácel mi vyřizoval příkaz plukovníka Runkase. Okamitě se ohlásit na dopravním inspektorátě u kapitána inenýra Bolecha. Sebral jsem zredigované i nezredigované články pro bulletin, fotografie, nějaké statistické přehledy, vsunul je do desek a poloil na stůl před Martu Chadimovou.

Pohlédla na tu neforemnou hromadu a otázala se:

A to je co?”

Rukopisy přítího čísla bulletinu, které musí nejpozději za dvě hodiny opustit nae výkonné tiskové oddělení

směrem do tiskárny. Redakci u nedokončím, protoe

musím jít tlumočit nějaké dalí výslechy svědků.”

A ty ses divit, e jsem nebyla nadená, kdy mi tě vnutili jako redaktora bulletinu?”

Nedivil.”

Jen si bě tlumočit,” řekla s výsměným důrazem na poslední slovo. A u se nemusí vracet.” Teď jetě přijde uráka, nebo ji patně znám. Ano, u je na cestě. A neboj se, o honorář tě nezkrátíme. Jako bys pracoval a do konce.”

,,0 to jsem tě zrovna chtěl poprosit. Vzal jsem si na kongres neplacenou dovolenou.”

Na dvoře dopravního inspektorátu stál silně zdemolovat ný a ohořelý televizní přenosový vůz s volantem na pravé straně a státní poznávací značkou Velké Británie. Bočnice skříňové karosérie byla roztrená jako víčko konzervy sardinek, kterou se někdo pokouel otevřít sbíječkou.

Z přikvařeného laku vystupovaly jen matně zbytky

firemního nápisu O R I … U C T I …

Vyetřovatel dopravního inspektorátu kapitán inenýr Bolech se mě otázal, zda ten automobil poznávám.

Jetě pořád ano,” odpověděl jsem. Někdo si dal záléet. Doufám, e společnost Orion Productions má

pojistku v pořádku. Přeil to někdo?”

Předpokládal jsem, e smyslem exploze bylo zlikvidovat posádku a nikoliv pouze automobil.

Seděli vichni tři v kabině,” řekl kapitán Bolech, a jak vidí, ta je pokozená nejméně. Dvě osoby po oetření propustili.” Nahlédl do poznámek, protoe jména neovládal jetě tak dobře jako já. Victora Clifta a Stellu Stanfieldovou.”

A Arthur Bishop?”

Převezen do nemocnice na Bulovce.”

koda e ne na Vinohrady, měli bychom je pohromadě.”

Koho  je?”

To postupně pochopí. Jestli ti něco nebude jasný,

zeptej se.”

Pozval mě k prohlídce zdemolovaného automobilu.

Z nahrávacího zařízení, z těch nádherných barevných

monitorů a citlivých záznamů obrazu a zvuku zůstala’

hromada rotu. Co nezničila exploze, dokončil poár.

Nai technici dospěli k závěru, e pachatel umístil plastickou trhavinu pod podlahu skříňové karosérie.”

Jak ji přivedl k výbuchu?”

Máme na to různé názory. Mohl ji odpálit pomocí

vysílačky, nebo hodinového stroje. To zařízení bylo

výbuchem zničeno.”

A co si myslí ty?”

e to byl hodinový stroj.”

Proč”

Zamýlel usmrtit osoby. Aby měl jistotu, počkal by, a se shromádí uvnitř karosérie, kde měli nahrávací

zařízení. Viděl by to, odpálil a ujel. Vysílačku podle mého názoru nepouil. Obával se, e bychom zachytili impuls.

Nezná nae komunikační frekvence.”

Ta úvaha byla logická.

A pachatel?” otázal jsem se.

Pachatel musí mít motiv, zbraň a příleitost. Zbraň a příleitost si nael, kdy televizní táb nechal vůz na parkoviti u hotelu Solidarita ve Stranicích. Zbývají dvě hádanky. Pachatel a motiv. Za větí povauju tu druhou.”

Já naopak,” řekl jsem.

Nechám se poučit.”

Jeho odpověď mi prozradila, e mi příli nevěří. Řekl jsem:

Motivem je boj o koncese na těbu ropy a zemního

plynu v emirátu AinDjubá. Pokud sleduji tisk, ze stránek novin to nezmizelo dodnes.”

A ten boj se odehrává u nás?” Nejen forma otázky, ale i tón hlasu mě přesvědčil, e kapitán Bolech mi věří čím dále tím méně.

Ten boj se odehrává na burzách, ve vládních kabinetech, v bankovních domech, u Rotschildů na zahradě a u Rockefellerů na chatě, co já vím, kde vude. Ale něco z toho se odehrává v Praze. Co je to, nevím. Trápím se kvůli tomu jako Dalibor ve věi, plukovník se na mně dívá vyčítavě a kolegové mi drí palce, nebo mi to zase přejou, podle toho jak je kdo kamarád … Ale jde o něco vánýho, pro co stojí za to v r a  d i t … Včera si někdo vystřelil kulovnicí s dalekohledem na agenta tajné sluby, kterého máme v paměti počítače.”

Teď mi to není jasné, take se ptám. Ví vid ne já.”

Řekl jsem mu kdo je Dan D. Kollinsky a jak se najednou objevil v Praze po událostech v AinDjubá, Střelu, kterou na něho pachatel vypálil, máme u nás v oddělení.

Kapitán Bolech se zamyslil a zdálo se mi, e přestal #

konečně o mých předpokladech pochybovat.

Ukáu ti, co jsme v tom zdemolovaném voze nali.”

Ten nález mě udivil: Krabice s náboji.

est jich chybí. Jeden zásobník kulovnice.”

Začalo to dávat smysl. Útok na táb Orion Productions je odveta za atentát na Kollinskyho. A protoe Kollinsky leí v nemocnici, nemohl to provést. Má tu společníka.

Myslí, e na Kollinskyho vystřelil někdo z těch tří?”

otázal se Bolech a ukázal na přenosový vůz.

To nevím. Odpověď můe znít ano i ne.”

Kapitán Bolech měl pro mne jetě jedno překvapení.

V automobilu se naly klíče. Klíče na krouku, oehnuté, ale nepokozené. Ani jsem nepotřeboval najít znak

Kovosluby, u napohled bylo jasné, e jsou to klíče domácího původu.

Byly tři, jak u nás bývá. Jeden od domu, dva od bytu.

Kde je ten dům a kde je ten byt, který se dá odemknout těmito klíči?

Krev se mi nahrnula do hlavy při představě, e klíče, které mi leí na dlani, představují i klíč k rozlutění záhady, která mě u pátý den zaměstnává.

Co s těmi klíči? Necháme je ve voze, aby je tam Victor Clift a Stella Stanfieldová nali? Vezmou si je a půjdou si s nimi otevřít ten byt?

Tak snadné to nebude. Protoe jim dojde, e od této

chvíle je budeme sledovat. Proto nás k tomu bytu

nedovedou.

fiekl jsem: ,,Klidně se jich zeptáme, jak se jim ty klíče dostaly do vozu.”

Nejprve jsme jako svědka vyslechli lesního mue Victora Clifta. Řekl jsem mu, e mě kapitán Bolech z dopravního inspektorátu poádal o tlumočení. Neměl námitek, abychom jeho výpověď zaznamenali  současně se zápisem

 na magnetofonový pásek.

Clift vypadal jako Rasputin, ale měl příjemný hlas, byl zdvořilý se zřejmou snahou poslouit vyetřování.

Kapitán Bolech ho vyzval, aby nejprve vylíčil průběh nehody. Jejich tříčlenný táb byl ubytován v hotelu

Solidarita, protoe je tam velké parkovitě pro přenosový vůz. Ve vnitřním městě by stěí nali místo pro vozidlo rozměrů meního autobusu.

Ráno asi po deváté hodině nastoupili jako kadý den do řidičské kabiny. Clift za volant a Arthur Bishop a Stella Stanfieldová na sedadla spolujezdců. Ujeli asi půl míle a dolo k výbuchu. Clift strhl vůz k okraji vozovky a křičel na své druhy, aby vyskočili, protoe karosérie začala ihned hořet. Stella to dokázala, ale Arthur Bishop byl

v bezvědomí, take Clift ho vytáhl. Ve voze měli hasící přístroje, ale nemohli je pouít. Jeden řidič od radiotaxi udělal poplach, take hasiči se dostavili poměrně brzy.

Uhasili poár, aby neohrooval okolí. Ovem vůz je zničen a nahrávací zařízení nemá ani cenu materiálu, ze kterého bylo vyrobeno.

Kde k tomu dolo?” otázal jsem se kapitána.

Je to ironie. Mezi krematoriem a Vinohradským

hřbitovem.”

Kapitán Bolech potom informoval Clifta, e provedli

výslech personálu hotelu Solidarita i pochůzkáře VB.

Zatím bezvýsledně pátrají po pachateli, který zřejmě v noci připevnil plastickou trhavinu na spodek karosérie.

,,Pane Clifte, máte představu o pachateli a jeho

motivu?”

,,Kdyby to bylo v Bejrútu,” odpověděl Clíft, ,,budu vám motivy sypat z rukávu. Ale tady  nemám nejmení

ponětí. A kdy nevím proč, těko mohu hádat kdo?”

Nezmínili se o nějaké příhodě vai spolupracovníci, pan Arthur Bishop a paní Stanfieídová?”

Slečna Stanfieídová,” opravil nás Clift.

Promiňte … Rozumějte, třeba nějaká maličkost, která se vám zdá bezvýznamná, nás přivede na stopu.”

Clift se zamyslil, vrtěl hlavou a po úvaze řekl:

Na nic takového si nevzpomínám.”

Nechtěl na vás někdo v a l u t y … myslím, větí mnoství?”

Clift vyhrnul dolní ret a pokýval hlavou.

Chtěl. Upozornili nás na to u v Německu.”

A prodávali jste?”

Vím, e je to proti předpisům … no, prodávali jsme.”

Jak mnoho?”

Pokud vím tak asi za dva tisíce vaich korun.”

Nás nezajímá valutový obchod,” řekl jsem Cliftovi,

hledáme moné motivy. Předmětem obchodu bývají

často falené bankovky. Oizený kupec je schopen

veho.”

Zkouel jsem, zda se chytí té monosti, aby nám

podsunul nepravý motiv. Protoe pravý velmi dobře znal.

Váhal. Kdyby to připustil, dostane se moná do nesnází, e roziřoval falené bankovky. Proto pěkně zahrál morální rozhořčení.

Falené bankovky? Copak si to o nás myslíte?”

Nepodezřívám vás z nepoctivosti. Mohli jste udat

bankovku, o které jste sami nevěděli, e je falená.

Kdybyste přede mne teď poloil stomarkovku, myslíte, e poznám, jestli je pravá?

Pane Clifte,” řekl opět kapitán Bolech, musím vám poloit jetě jednu otázku, která je nepříjemná, ale pochopte laskavě, e je to v zájmu vyetřování. Přili jste o svou techniku a mohli přijít o  i v o t … Nepokouel se někdo sjednat vám schůzku s nějakou enou? Myslím

 s prostitutkou? A nepokouel jste se o to vy sám?”

Usmál se a řekl: Ani to ne.”

Kapitán Bolech znenadání vytáhl z kapsy klíče a poloil je na dlaň. Tohle Clift nečekal. Zneklidněl. Oči ho

prozradily.

Jak se do vaeho vozu dostaly tyhle klíče?”

Neodpověděl hned, protoe usilovně přemýlel, jakou

le nám má naservírovat. V rozpacích se usmál a jako se zakoktal.

Víte, nechtěl jsem o tom hovořit, protoe se domnívám, e to s případem nesouvisí.”

A co kdy ano?”

To posuďte sami. Ptal jste se, zda mi někdo nenabízel lásku na prodej. Bylo to jinak. Seznámil jsem se s mladou enou. Nebyla to prostitutka, nechtěla peníze… Nevěděl jsem, kam se můeme uchýlit a tak mě napadl ná vůz …

Máme tam lůkovou úpravu pro dlouhé cesty . , . Zřejmě jí vypadly z kapsy.”

Nebo z kabelky?”

Neměla kabelku, měla kaltíoty.”

Znáte její jméno a bydlitě?”

Bydlitě ne. ňíkala, e se jmenuje Sophie, ale rodné jméno mi nepověděla.”

A vy jste se ovem neptal.”

Usmál se. Pánové, ruku na srdce, je v takové situaci rodné jméno věc, kterou chcete za kadou cenu vědět?”

Jak jste se s ní seznámil?”

Přisedl jsem si k ní v ohrádce na chodníku před

hotelem v dolní části náměstí.”

Kterého náměstí?”

Jak je nahoře ten rytíř na koni,”

Dokázal byste ji popsat? Zajímá nás ovem jak

vypadala v atech.”

Jeho popis se hodil asi na tisíc dívek, které najdete na pěích zónách, v obchodních domech, v kavárnách,

v diskotékách a videoklubech v centrálních částech města.

Cliftův výslech nevedl k ničemu, ale ani jsme to

neočekávali.

Výslech Stelly Stanfieldové trval déle, protoe hovořila londýnským dialektem a já, cvičený v literární angličtině, jsem kadému druhému slovu nerozuměl. Kdy vám

někdo řekne česky Já jsem fyfel’, tak nevíte, jestli to znamená ,já jsem přiel’, ,já jsem slyel’, nebo ,já jsem sysel’. Tak přiblině vypadala nae konverzace. Nevím, zda to byl z její strany nedostatek inteligence nebo úmysl, ale hádal bych spíe to druhé. Kapitán Bolech jí poloil zhruba tyté otázky jako Victoru Cliftovi a dostal na ně tyté nejasné a nejapné odpovědi.

Opakoval výstup s klíči. Stella Stanfieldová se ovládala lépe. Bez zájmu se podívala na klíče a potom na nás

s nevyřčenou otázkou  Co má být?

Jak se dostaly do vozu?”

Jak to mám vědět?”

Kdo měl přístup do vaeho vozu?”

Tam neměl nikdo co d ě l a t … Jednou jsme vezli stopařku, to bylo první den, kdy jsme překročili hranice a jeli do Prahy. Mohla je ztratit. Jinak si to vysvětlit nedovedu.”

Poděkovali jsme Stelle Stanfieldové a jeli za Arthurem Bishopem na Bulovku. Z oku se ji vzpamatoval

a popáleniny měl oetřeny. Chtěl vstát a odejít, ale primář mu to nedovolil. Arthur Bishop učinil pokus o podplacení dvou sester, aby mu vydaly zamčené aty.

Při výslechu byl klidný a apatický a rozčilovala ho jedině skutečnost, e nemůe vstát a odejít.

Pak dolo na klíče.

Usmál se, byl najednou rozpačitý.

Je to banální záleitost, doufám, e to do protokolu nepřijde. Poznal jsem dívku … “

Kde to bylo, pane Bishope?”

V diskotéce v denním baru na náměstí svatého

Václava. Pan Kotrba ví, jak mě zajímá vá způsob ivota, chtěl bych natočit dokument, jen kdyby mi k tomu napsal scénář.”

Vrate se k té dívce. Znáte její jméno a bydlitě?”

Hana. Bydlitě mi neřekla, ačkoliv jsem ji chtěl odvézt domů.”

Rádi bychom věděli, jak se dostaly ty klíče do vaeho vozu?”

Pozval jsem j i … Sla se mnou … Milovali jsme se v naem voze. Zřejmě jí vypadly.”

Z kapsy, nebo z kabelky?”

Nevím.”

Dokáete ji popsat? Oblečenou?”

Jeho popis se hodil na druhý tisíc dívek, které můete potkat v kteroukoliv denní hodinu v centru Prahy.

Ve zničené karosérii přenosového vozu společnosti

Orion Productions se také nala krabička s náboji, ale o té jsme záměrně nemluvili.

V naem oddělení mi plukovník Runkas ukázal výsledek balistického dobrozdání: Kulka, která zranila Kollinskyho a kterou jsme nali v jeho hotelovém pokoji, je stejného druhu, jako náboje nalezené ve zničeném přenosovém

voze Arthura Bishopa a jeho společníků. Uvědomovali

jsme si, e to jako podklad k obalobě nestačí. Museli bychom prokázat, e náboj vystřelený na Kollinskyho je jeden z těch esti, které v krabičce chybí. A to nemůeme, protoe takových nábojů lze v obchodech se zbraněmi

v mnoha zemích nakoupit tisíce.

Ale jako předpoklad pro nai práci to stačí. Někdo z těch tří ze tábu Orion Productions, nebo někdo dalí s nimi spolčený, vystřelil na Dana D. Kollinskyho.

V odvetu společník, nebo společníci Dana D. Kollinskyho se pokusili znekodnit Arthura Bishopa plastickou trhavinou.

Dvě tajné sluby, které ve sporu o naftu a zemní plyn v emirátu AinDjubá sledují protichůdné zájmy, si vzájemně likvidují své agenty.

Ale proč? A proč zrovna v Praze?

26

Martu znepokojuje jediná věc. Ty klíče, Říká mi: Kdyby je u nich nali a zmáčkli je při výslechu, dostanou se ke mně. A dovede si představit, jak by nade mnou triumfoval ten ubohej fízl? Ji neleká představa postihu za to, e nepřihlásila k pobytu cizince a vědomě nenapomáhala

vyetřování trestných činů  ona se hrozí, kdyby vyla najevo její účast v téhle aféře, jak bude vypadat před tím chlapem, kterého poniuje, aby si stvrzovala své sebevědomí. Co mě znovu přesvědčuje, e udrení prestie je nejmocnějí pohnutka k činům.

Vypravuje mi ve, co se dověděla o zničení přenosového vozu společnosti Orion Productions. Dokonce se byla ze zvědavosti podívat na ono místo, kde dolo k výbuchu a kde vůz téměř shořel. Jsou tam stopy poáru na vozovce i na chodníku.

Osoba, která se má z Kollinskyho strany ohlásit heslem Meridian, se jetě neobjevila. Něco není v pořádku, nikoliv venku, tam odkud se řídí pohyby Arthurů Bishopů, střelců a diverzantů a Kollinskych. Něco není v pořádku zde, v tomto pokoji. Marta se vyhýbá mému pohledu, nepodívá se mi do očí  a je podivuhodně klidná.

Dříve mě neustále přemlouvala, abych to skončil. A to nikdo nestřílel a neoháněl se plastickou trhavinou. Teď sáhli ke zbraním a Marta je klidná.

Z toho si učiním jen jeden závěr: Přemýlí, jak se

72

zmocnit kazety a prodat ji levněji  protoe pořád dostane mnohokrát víc ne jsem jí nabídl já. Zatím neví jak to provést. Neví, čeho jsem schopen při obraně své kořisti.

A já jsem odhodlán jít do krajnosti. Nemám pistoli, ale nů je také zbraň. Dovedu si představit její vnitřní zápas. Bojí se, aby nevylo najevo, do čeho se namočila. A udělá ve pro utajení. Ale uvědomuje si, e zala příli daleko a proto musí jít pořád dál. Uchvátila ji představa, e je konečně bohatá. O tom se jí před týdnem nesnilo. Je to krátký sen, ale tak intenzívně proívaný, e ho chce za kadou cenu proměnit ve skutečnost.

Odchází a tentokrát jsem neklidný já.

Zůstávám chvilku sám, ne se mě zmocní Maxmiliána.

Lovím anglicky mluvící stanici na krátkých vlnách

a pojednou mi v hlavě vybuchne ruční granát: Slyím jak hlasatel vyslovil mé jméno  Stanley Vandenberg.

27

Na poradu oddělení jsem si připravil přehled tisku.

Ovládala jej senzace. Nějakou indiskrecí vylo najevo, e mu, který natočil průběh atentátu na emíra Chálila v Ain

Djubá, se jmenuje Stanley Vandenberg. Pohotovějí

deníky uvěřejnily jeho fotografie. Zprávy o jeho dalím osudu se rozcházely. Nikdo ho po vzruených událostech nespatřil a tak se někteří zpravodajové klonili k názoru, e při událostech zahynul.

Plukovník Runkas pozval na poradu vechny členy

naeho oddělení. Chyběl jenom chytrý kříovkář Bělohlávek, který měl pod dohledem Kollinskyho v nemocnici.

Plukovník si nepotrpěl na efekt, ale tentokrát se mi zdálo, e svým mlčením stupňuje dramatické napětí.

V místnosti panovala atmosféra jakéhosi slavnostního očekavání. V duchu jsem si promítl kalendář, jestli mi neulo nějaké významné výročí.

Plukovník si odkalal a tím si zjednal pozornost.

Mám tu hláení pasového oddělení, e mezi cestujícími letadla umava dne 16. června byl mu, který při kontrole předloil kanadský pas s řádným československým vízem, znějící na jméno Stanley Vandenberg.”

Tak proto!” vykřikl jsem, nebo vechny pohyby Dana D. Kollinskyho a Arthura Bishopa měly rázem smysl.

,,Jetě jsem neskončil,” řekl věcně plukovník. ,,Mám zde ifru ze zastupitelského úřadu v Ottawě. Stanley Vanden74

berg poádal o vízum u přede dvěma měsíci a jako účel cesty udal účast na kongresu Modrá planeta.”

Na kongresu není,” řekl jsem.

Jetě pořád jsem neskončil,” napomenul mě plukovník. Fotografii dostaneme jetě dnes.”

Mlčky jsem zdvihl balík zahraničních deníků, které se hemily fotografiemi Stanleye Vandenberga.

,,Já vím, já vím,” řekl na mou adresu plukovník. A dodal:

,,Máme ho tady i s tou jeho kazetou. Druhý den po přistání se to dověděl Arthur Bishop, vedoucí pracovního týmu Orion Productions. O den později Dan D. Kollinsky.

Dodneka to před celým světem dreli pod pokličkou.

Mám tu hláení z evidence cizinců. Stanley Vandenberg není přihláen v ádném hotelu ani v jiném veřejném

ubytovacím zařízení, ani v soukromém bytě. Přesto ho někdo ubytoval. Mohl by mít ovem druhý pas na jiné

jméno. Ale kdyby takový pas měl, předloil by jej u při pasové kontrole … Protoe pod svým jménem cestoval u přes Damaek, reportéři určitě vystopují jeho útěk do P r a h y … Bishop a Kollinsky sem přijeli s úkolem získat jeho kazetu. Soudím, e ji zatím nemají. Jinak by si nejeli po krku … Nae oddělení má za úkol odpovědět na dvě otázky: Za prvé  kde se skrývá Stanley Vandenberg? Za druhé  jak získat jeho kazetu dřív ne ti, kteří chtějí svědectví o atentátu na emíra Chálila zničit? Jestli se nám to nepodaří, nestojíme za nic.”

Plukovník hovořil v mnoném čísle, ale protoe se při tom díval na mne, dokázal jsem si jeho řeč přeloit do druhé osoby jednotného čísla.

Pak ustavil skupinu Vandenberg. Jmenoval mě jejím

náčelníkem. Můj zástupce a první pomocník bude nadporučík Jarda Skácel Zahájil jsem činnost krátkým proslovem:

To jsem rád, e mě včera Marta Chadimová vyhodila

pro neschopnost, protoe akci Vandenberg nejde provádět jako melouch.”

Do začátku jsme měli jen ty tři klíče a dva agenty dvou tajných slueb v nemocnicích. Jardovi jsem uloil zorganizovat dohled nad oběma marody i nad pohyby zbylých dvou členů tábu Orion Productions.

Ví, kolik na to bude potřeba lidí?” otázal se Jarda.

Plukovník mě vyzval, a předloím poadavky.

O součinnost poádáme VB. Fotografie Vandenberga

rozmnoíme a dostanou je obvodní oddělení VB pro

pochůzkáře. Zajistí Pepa Vyhlídal.”

75

Některé aktéry velké hry jsme tedy znali, ale hlavní osobou byl Stanley Vandenberg. Jaroslavovi jsem uloil dále, aby vyhledal vechny osoby, které nám mohou

poskytnout informace o pohybech Vandenberga.

Náčelník bezpečnostní sluby na letiti v Ruzyni mi určil místnost pro výslechy. Letuka Dočkalová měla při onom letu slubu v turistické třídě. Ukázal jsem jí Vandenbergovu fotografii. O jménu jsme zatím nemluvili. Jeho podobu přináel zatím jen zahraniční tisk, který u nás není v prodeji.

Při vaem posledním letu s vámi cestoval tento mu.”

Prohlédla si fotografii a řekla:

Je to moné. Nevzpomínám si. Ale kdy to říkáte.”

Podle listiny pasaérů nastupoval v Damaku.”

Znovu si prohlédla fotografii. Ano, teď si vzpomínám.”

Opravdu? Anebo jen proto, abyste mi udělala radost?”

Ne,” usmála se, opravdu si vzpomínám, protoe v Damaku přistupovali Syřané nebo Palestninci, prostě Arabové, potom několik Čechoslováků s rodinami, co tam pracují a pak tenhleten mu. Byl to jediný cizinec

Evropan.”

Nepokládal jsem za nutné vysvětlovat, e cizinec je

Kanaďan.

Letuka pokračovala: Víte proč jsem si vzpomněla?

Protoe nesl poměrně dost velkou branu a rozhlíel se, kam by ji uloil. Pohlédl nahoru na přihrádku, ale vtom si viml, e na něho hledím. Chtěla jsem ho poádat, aby tam branu neukládal, protoe při nějakém nepředvídaném

náklonu letadla věci z horní přihrádky padají a jsou z toho nepříjemnosti. Pochopil to a uloil branu pod sedadlo. Na poličku dal potom svou bundu.”

Jak vypadala ta brana?”

Myslím … e to byl takový dost neforemný vak z hrubé tkaniny.”

Barva?”

!;Světle  e d ý … vybledlý.”

Přes rameno?”

To si u nevzpomínám.”

Vysvětlil jsem jí, proč mě zajímá kadá podrobnost. Ten cizinec se v Praze moná pohybuje pod cizím jménem,

take ho budeme hledat podle popisu.

Je to zločinec?”

Usmál jsem se. Není to zločinec. Spíe důleitý svědek.

Jak byl oblečen?”

Jaké měl kalhoty si nepamatuju, ale ta bunda byla

plátěná. Svlékl ji, stočil a dal nahoru do příhrady.”

76

Jaká to byla bunda?”

Víte čemu se říká military look? Taková do zelena

s naitými kapsami a nárameníky.”

Jak se choval?”

Pokrčila rameny. Nevím, co bych vám řekla. Sedl si

a seděl.”

Hovořil s někým během letu?”

Víte, pane Kotrba, my máme dost co dělat. Zkontrolovat, aby se pasaéři připoutali, aby nekouřili, pak přijde pohotění.” Rozjela se, ale musel jsem ji zarazit.

Vím, vím.”

Po příletu do Prahy mi u o Vandenbergovi nemohla říci nic. Poděkoval jsem jí a poádal, aby ná rozhovor

povaovala za součást sluebního tajemství.

Popsal jsem Vandenberga celníkům, kteří měli onoho

večera slubu a odbavovali pasaéry letadla umava.

Jeden si vzpomněl. Ptal se cizince, jaké má zavazadlo a cizinec řekl, e ádné nemá. Není obvyklé, aby cestující z dálkové linky neměli zavazadla. Proto se mu to teď vybavilo. Jestli to vak byl mu, jeho fotografii jsem celníkům ukázal, to si nepamatuje.

Jarda Skácel poádal dispečera taxisluby, aby svolal řidiče, kteří odváeli pasaéry z oné východní linky. ádný taxikář nevezl mue, který by odpovídal popisu letuky Dočkalové.

Řidič autobusu aerolinií odváel cestujících do terminálu v Revoluční třídě.

Jo, pane, moná, e jsem ho vezl, moná ne. Já si lidi při nastupování neprohlíím. Byla u noc, autobus byl plnej, protoe s ním jedou taky zaměstnanci, kterým končí sluba.”

Nejcennějí informaci nám vak podala prodavačka

Vacková z baru v odletové hale. Podoba jí neříkala nic.

Popsal jsem Vandenberga podle líčení letuky Dočkalové.

Bunda military look, vybledlý neforemný vak.

To bude on,” řekla prodavačka Vacková a srdce mi zrovna poskočilo. Přiel mi k pultu a ptal se, jaké mince se házejí do telefonního automatu.”

Jak mluvil?”

Anglicky. Poloila jsem před něj korunu. Dal mi

načatou krabičku cigaret, protoe prý nemá hotové

peníze. Pak mi jetě dal tří takové penízky s vyraeným arabským písmem a vprostřed s kulatou dírkou

k navlékání. Mám je v baru v uplíku, mohu vám je ukázat.

Telefonovat jsem ho neviděla, ale asi se dovolal.”

77

Proč myslíte?”

Viděla jsem ho pak jetě v hale. Posedával… a pak byl najednou pryč.”

Setkal se s někým?”

Nejspí jo, ale to víte, já nemohu za pultem lelkovat.

Obsluhuju zákazníky, vařím kávu, smaím toasty, inkasuju … “

Poděkoval jsem jí a řekl, e mi moc pomohla. Nebyla to pouhá zdvořilost.

Na poradu oddělení s plukovníkem jsem přinesl

výsledky prvních výslechů. Příjezd do Prahy si Vandenberg naplánoval u přede dvěma měsíci. Zřejmě ho události v AinDjubá zaskočily. Jeho profesionální váeň reportéra na okamik zvítězila nad strachem. Pak si

uvědomil, e jeho svědectví má cenu, ale e ho také můe připravit o ivot. Jeho cestu do Prahy lze označit za útěk, protoe přicestoval bez zavazadel a bez peněz.

V Praze ije osoba X, kterou zavolal z letitě. Tuto osobu X poznal zřejmě u dříve. Můe to být občan ČSSR, ale také cizinec s vlastním bytem.

Od prvních hodin pobytu v Praze zahájil Vandenberg

jednání o prodeji kazety a navázal spojení jak s Brity, tak s Američany. Jak to provedl, nevíme. Pravděpodobně

s pomocí osoby X.

Jak mocně obě strany touí získat kazetu, dokazuje

násilí, ke kterému se odhodlaly. Myslím tím útoky na Dana D. Kollinskyho a na táb Orion Productions.

Poslední osoba, která s ním přila do styku, je

prodavačka Vacková z baru v odbavovací hale ruzyňského letitě. Osoba X zřejmě přijela na Vandenbergovo telefonické zavolání vlastním vozem. Hlídač parkovitě v tu dobu u odeel, take svědectví chybí. Tam Vandenbergovu

stopu ztrácíme.

Kdy jsem s rekapitulací dospěl a sem, vpadl do

místnosti Bělohlávek. My vichni do místnosti vstupujeme, on vak skutečné vpadl. Drel v pravé ruce Vandenbergovu fotografii, vynechal sluební zdvořilostí a vykřikl:

Tenhle chlap seděl včera na barsesli ve sjezďáku.”

Barmanovi ve Sjezdovém paláci jsem řekl, e jeden

delegát z hotelu Internacional má starost o spolubydlícího, který na dneek nespal doma.

Nejspí si nael nějakou lepí postýlku,” usoudil barman.

Je to tenhle chlápek,” řekl jsem a ukázal barmanovi Vandenbergovu fotografii. Včera ho tu viděli. Nevzpomínáte si?”

78

Tady přejde lidí, pane redaktore,” řekl barman.

Domníval se, e stále rediguji bulletin. Bělohlávek nám Vandenberga popsal. Ten popis jsem nyní zopakoval

barmanovi:

Měl tvídové sako a zelenou pletenou kravatu. Mluví

anglicky.”

 U k a  t e … Nojo, to bude on. Poručil si Plzeň a Martel a strkal mi dvacku. Komiky já si pamatuju.”

Byl sám?”

Chvilku s ním seděl ten feák, co u tady, támhle

v rohu, natáčel s tím zarostlým kameramanem rozhovor pro televizi… Pak přiel malej tlustej pán, kterýho jste tady musel vidět. Druhej takovej tu není. Velká hlava, pár chlupů na ní, vypoulený oči, celej pomačkanej a takovej jako neastnej… Tamhle se posadil a ten muskej, ten co máte jeho fotku, po něm tak koukal, ale nic neříkal. Pak si ode mne vypůjčil propisku … tuhletu … a napsal něco na papírovej tácek od piva.”

A dal to tomu neastnýmu tlustýmu pánovi?”

To nevím.”

Ale já věděl, e nedal, protoe Kollinsky je sledován.

Bělohlávek ho nespustil z očí a tohle by mu neulo. Take Vandenberg u nemá bundu military look. U si koupil civil.

Ohromující byla jistota, s jakou si dal schůzku se svými obchodními partnerykonkurenty ve Sjezdovém paláci.

A to současně omezovalo okruh, v něm budeme hledat

osobu X.

Marta Chadimová zase nosila mokasíny. U se na mne

nepotřebovala dívat svrchu. Veel jsem do její pracovny.

Telefonovala a já se bez vyzvání posadil. Poloila sluchátko, usmála se a řekla:

Jak to bude? Ty jsi pořád jako redaktor bulletinu a já tomu jako věřím.”

Mělo by to jetě chvilku platit, protoe se tu potřebuju chvilku rozhlíet.”

Jistě k tomu má váný důvod.” Zvlátním důrazem na slovo váný dala najevo, jak mou práci povauje za

nicotnou.

Je to věc názoru,” řekl jsem.

Od oběda se tu po paláci potlouká asi deset lidí

a kadému ukazují nějakou fotografii.”

Dvanáct,” opravil jsem ji, ačkoliv jsem plukovníka poádal o est. Poloil jsem před ni portrét Vandenberga.

Take sis mě nechal nakonec. Co chce vědět? To je

79

Stanley Vandenberg, hrdina dne. Jeho portrétů jsou plné deníky z Londýna, z Paříe a ze západního Berlína.”

,,Včera tu seděl dole v bistru.”

Rozesmála se.

Ale ne,” řekla pak způsobem, jakým reagujeme na nevhodný ert.

Přesto ti musím poloit otázku  viděla jsi ho?”

Neviděla. Povauji to za absurdní. Kdyby byl v Praze, budou zprávu o něm hlásit rozhlasové sanice do celého světa.‘1

To budou. Je to moná otázka několika hodin.”

I kdyby tu byl  proč vám na něm tak záleí? Proč ho hledáte?”

Chceme mu poskytnout ochranu.”

Ach, tak se tomu říká.”

Mohlo by se stát, e skončí hůř ne Kollinsky a Bishop.”

Jak to souvisí s Vandenbergem?”

Domnívám se, e vědí, kde teď je.”

Tak se jich na to zeptej.”

Marto, nepřeháněj tu naivitu.”

A teprve kdy jsem uslyel vlastní hlas, jsem si

uvědomil, jakou pravdu jsem vyslovil: Ta naivita se k Martě nehodila. I ona si to uvědomila. Otázal jsem se jí:

Kollinsky se s tebou dost často bavil. O čem?”

O krásách Prahy.”

O nich se bavil u se mnou.”

ádal mne, abych mu doporučila dopisovatele pro

jejich Zeměpisnou společnost.”

A doporučila jsi?”

Řekla jsem mu, e si o tom popovídáme.”

Taky Arthur Bishop se na tebe často obracel.”

Jako na tebe. Chtěl, abych mu zprostředkovala rozhovory s delegáty. Je zatíen představou, e musí natočit dokumentární snímek o Praze. Přemlouvá mě, abych mu

napsala scénář. Slibuje honorář v librách.”

Marto, hovořili o něčem, co přesahuje rámec jejich

úkolů na kongresu? Nebo neádali něco, co vybočuje

z povinností hostitele k zahraničnímu hostu?”

Chvíli si mě zkoumavě prohlíela a pak se otázala:

A co by to mělo být?”

Chci slyet odpověď, ne otázku.”

 N e … Proč jsi mi rovnou od začátku neřekl, z jakého důvodu tě poslali do kongresového tábu? Proč ta hra s krycím zaměstnáním? Zdám se ti naivní? A to není naivní

 vystupovat jako referent Komitétu zahraničních vztahů?”

80

Myslel jsem na neustálé signály z vesmíru, z nich

vyrozumíváme, e ani na hodinu neustává hledání slabých míst naí obranyschopnosti. Odpověděl jsem:

Ty moc věcí neví  a buď ráda.”

Jel jsem ze Sjezdového paláce a uvaoval o naem

vztahu. Dávala mi najevo svou převahu a své pohrdání, protoe jsem ji otevřeně nezasvětil do své činnosti? Bylo to opovrení tím, co u mne nazývala naivitou?

Musel jsem řeit sloitý úkol, nejsloitějí, jaký jsem kdy dostal a moje mylenky se neustále vracely k Martě

Chadimové.

Dokonce jsem si ji jednu chvíli zkusmo dosadil za

osobu X.

28

Jsem mrtev. Jsem mrtev i iv současně, mrtev pro svět a přece iji. Kdo na to přiel, má jiskřičku geniality…

Stanice v pásmu jednačtyřiceti metrů. Od naeho zvlátního zpravodaje z Bejrútu. Dnes v ranních hodinách … po skončení přestřelky mezi oddíly křesanské milice

a islámské Svaté v á l k y … nalezeno mrtvé tělo mue s novinářským průkazem na jméno Stanley Vandenberg … Nejméně tři členové mezinárodního novinářského klubu v Libanonu mrtvolu identifikovali… Kam zmizela Vandenbergova kazeta? O jejím obsahu se svět u nic

nedoví… Konec dobrodruství neohroeného reportéra.

A začátek dobrodruství novinářských moků, kteří

identifikovali mrtvolu. Moc bych za to nedal, e se dříve nebo později stanou oběmi autonehody, anebo se

omylem přitrefí k nějaké přestřelce. Jsem prohláen za mrtvého. Přilo to lacino. Jedna zohavená mrtvola, kterých je v Bejrútu nazbyt. Větí úplatek za identifikaci a mení úplatek za zmizení dokladů o překročení hraníc při mém útěku do Damaku.

Marta nepřichází. Pochopila genialitu toho tahu? Nikdo mě u nebude hledat. A mě dostanou, zahrabou mě

někde v lese daleko od silnice, nebo mě s kusem betonu v nohách hodí do údolní nádre.

Minule mi nedokázala pohlédnout do očí. Začal v ní klíčit plán, jak mě vyřadit ze hry. Maxmiliána přináí čaj. Jak mi podává talířek, vidím hnědé skvrny na jejím zápěstí. Kdy se vilně usměje, v koutcích úst se jí mnoí vrásky a jak se naklání, vidím rosolovitou pokoku pod krkem a na prsou.

81

Koho chce oklamat tvrzením, e je jí teprve pětačtyřicet?

Nikomu o tom nebudu vyprávět. V nouzi je těké zachovat si úctu.

Říkám jí, aby zavolala Martu. Podívá se na mě udiveně, protoe dříve jsem vyadoval  ádné telefony. Zavolej Martu kamkoliv. A u nedodám, e musím vědět, co se

venku děje. Hrozí mi nebezpečí? A od koho? K čemu ty Marta? ptá se Maxmiliána, ale neusmívá se, nemyslí na sex. Já taky známosti. Kolik ty jetě dolar? Já brala dolar, marky, vechno. U to chápu. Maxmiliána poslouchala

nae rozhovory s Martou a protoe rozumí kadému

pátému slovu, odvodila si z nich, e jsem přivezl načerno balíky cizích valut a s pomocí Marty je rozprodávám.

Nebudu jí to vymlouvat. Přistoupím na hru. Musím

zaměstnat její fantazii. Potřebují, aby la navečer z domu.

To, co plánuji, mohu uskutečnit jedině za tmy. Jde mi o kůi, proto potřebuji myslet. Pohřbili mě v Bejrútu, aby mě teď mohli tajně pohřbít někde za Prahou a strčit mou kazetu do trezoru. A nikdo se nedoví jak to bylo v Ain

Djubá. A Maxmiliána cosi vaní. Já tobě zaplatit. Já radi sama jednat s nimi, aby ne tě oidili. Z jejího zmateného blábolu vyrozumím, co si její slepičí mozeček vymyslel.

Ode mne odkoupí za patnáct, zájemcům prodá za dvacet a myslí, e to neprohlédnu. Je to primitivní, ale vůbec mi na tom nezáleí, protoe ádné valuty nemám.

Maxmiliána mě zase tahá do postele, ale já nevím, co se děje venku. Jestli mě Marta zradila, mají mě pod

dohledem. Ale kdo? Kdyby sem vtrhli, musím být oblečen, abych měl anci na únik. Roztomile jí slíbím, e si budeme patřit večer, a potom, kdy uděláme pěkný obchod.

Pak se uklidním. Vzpomenu si, jak jsem trpěl stihomamem na letiti v Damaku. Byly to blouznivé vidiny. Nic se nestalo. Jene teď u vím, e o mém konci je rozhodnuto.

Jestlie jsem prohláen za mrtvého, nemohu se objevit na veřejnosti. O to u se oni postarají.

Jetě pořád iju. Nedám se lacino. Jetě pořád mám

kazetu, za kterou si mohu opatřit novou totonost. Musím ji prodat a odejít do zemí, kde se takové věci dají zařídit. Je tu jediný člověk, který mi k tomu můe dopomoci. Jene o tom jetě neví. Nemohu mu telefonovat, i kdy jsem si jeho číslo v seznamu zjistil. Musím se k němu dostat.

Prorazit obklíčení.

Marta nepřichází. Co se stalo? U ji vyetřuje policie?

Nebo se přihlásil Kollinskyho člověk s heslem Meridian?

Marta je hráčka. Ale co kdy u ní převáí strach? Hrozím 82

se představy, e tu kadou minutu můe zaznít zvonek a na prahu se objeví střelec  nebo policie.

Do setmění zbývají jetě tři hodiny.

29

Roziřují zprávu, e Stanley Vandenberg zahynul

v Bejrútu. Rozhodli se, e ho zlikvidují. To znamená, e vědí, kam si pro něho dojdou. Ví to jenom Kollinsky, nebo jenom Bishop? A tu zprávu pustila do světa kterákoliv strana, ta druhá to nevyvrací. V souvislosti s událostmi v AinDjubá poádaly tři členské státy organizace vyváející ropu, OPEC, o svolání mimořádné konference.

Vandenbergova kazeta je nátlakový prostředek, který

jedna strana chce za kadou cenu mít a druhá zničit.

S Jardou Skácelem jsme si u mne v podkroví ukuchtili pánskou večeři, unku s vejci a k tomu nakoupili pivo.

Řekl jsem:

Jestli nám ho oddělají pod nosem, Runkas mě vyhodí.”

Tak si to projdeme. Představ si, e jsi Vandenberg … “

Jarda mluví a myslí, e ho sleduji. Ale já teď neuvauju, co bych dělal jako Vandenberg v cizím městě. Mne zajímá osoba X. Od chvíle, kdy jsem si uvědomil, e ji musím hledat v okruhu Sjezdového paláce, jde vechno ostatní stranou. Jarda se dál vpravuje do kůe Vandenberga:

Podle toho, co píou, je to reportér z dolní poloviny ebříčku. Sleduje mě? Představ si, e si vydělá sotva na ivobytí. A najednou trefí na hit. Natočil jsi film o atentátu.

Ve hře jsou miliardy. Má najednou v kapse poklad, ale taky poukázku na věčnost. Uteče do Prahy, kde na tebe nemůou, a najde si komplice. Začne nabízet zboí, ale musí zájemce přesvědčit, e opravdu má to, co nabízí.

Kazetu nemůe dát z ruky, musí z magnetového

záznamu přepsat pár ukázek na čistou kazetu … Co na mě civí?”

Hypotéza, neboli předpoklad, je tehdy správná, učili jsme se, jestlie jí ádný detail neodporuje. Kdyby vechna fakta souhlasila, a jen jediný malý detail jí odporoval, musí se vytyčit nová hypotéza. To platí ve vědě i v kriminalistice.

V mé hypotéze vak do sebe vechny detaily zapadaly.

Toho si nevímej,” odpověděl jsem Jardovi. Civět, to je moje.” Polilo mě horko a čelo mi ovanul chlad.

Proč mi Marta zalhala, kdy jsem se jí otázal, kam se podělo video z její pracovny? Řekla, e půjčila video 83

propagačnímu oddělení, avak vedoucí propagace to

popřel. A jetě tého dne se video v její pracovně zase objevilo.

Jeden videorekordér měla doma. K čemu potřebovala

druhý? Je pro to deset různých vysvětlení. Nabízelo se vak jedno. Jarda říká: Musí z magnetového záznamu

přepsat pár ukázek na čistou kazetu …

V tu chvíli jsem pocítil kodolibou radost. Tak ses nade mnou vytahovala. Vzápětí jsem si uvědomil základní

poučku, e se nesmím dát unáet osobními pocity

a přijímat rozhodnutí v afektu. Mám na ni zlost a v takovém rozpoloení udělá člověk chybný krok, ani to nezpozoruje.

Kdybych se spletl, byl by její triumf nade mnou úplný. Asi by mě to poníilo víc, ne kdyby mě plukovník vrátil k útvaru, ze kterého si mě přitáhl.

,,Ráno je moudřejí večera,” řekl jsem Jardovi banální moudrost, protoe jsem potřeboval být sám a přemýlet.

Dal jsem mu klíč od domu, abych s ním nemusel dolů.

Na místo osoby X jsem dosadil Martu Chadimovou

a zkusím to převyprávět z pozice Vandenberga, i kdy mi chybějí některé detaily. Neodporují mé hypotéze, jen mi chybějí. Například nevím kde a jak se Marta a Vandenberg poznali.

… Letadlo z Východu přistává. Sedím v něm já, Stanley Vandenberg. Vím, e v Praze ije Marta Chadimová

a zkusím ji zavolat. Potřebuji známku na telefon

a barmanka v hale mi dá korunu. Musím jí něco dát.

Cigarety a pár arabských penízků. Dovolám se a Marta pro mě jede. Posedávám v hale a pak vyjdu do noci. Nečekám dlouho, protoe Marta bydlí na Červeném vrchu v Arabské ulici, řeknu jí o sobě pravdu, protoe musím vysvětlit proč nechci, aby mě přihlásila. Riskuje přestupek, protoe jí nabídnu podíl na výnosu.

Přiveze mi video ze své pracovny, abych mohl překopírovat ukázky. Marta má na kongresu monost hovořit s osobami, které takové zboí zajímá. Hned po oficiálním zahájení vidí pana Stevense, který je ve společnosti dvou poslanců Dolní sněmovny. Učiní mu nabídku a vysvětlí, kde najde vzorek.

Tady mi chybí druhý detail. Nevím, jakou mrtvou

schránku zvolila. Dalí jednání nemůe vést pan Stevens, protoe by mohl být označen za neádoucí osobu, která musí opustit území státu do čtyřiceti osmi hodin. Proto přijídí Arthur Bishop v čele televizního tábu Orion Productions.

84

O R I O N

P R O D U C T I O N

Vzápětí ádá o československé vízum Dan D. Kollinsky.

Třetí chybějící detail. Jak se dověděl Kollinsky, jaké zboí je v Praze na prodej?

Ale jsou tu, jeden zastupuje ohroené zájmy britské

ropné společnosti Golf, druhý severoamerické společnosti Stream, která chce Golfu vyrvat naftu a zemní plyn

v emirátu AinDjubá. Oba mají monost estnáct hodin denně hovořit s Martou Chadimovou. Já, Vandenberg,

jednám prostřednictvím Marty s oběma, abych za svou

kazetu dostal co nejvíc. Konkurenti se snaí zbavit jeden druhého a skončí v nemocnici. Kdy mé poadavky

překročí únosnou hranici, jedna strana se rozhodne, e mě zlikviduje.

Čtvrtý chybějící detail. Která strana pustila do světa zprávu, e Stanley Vandenberg zahynul v Bejrútu?

Pátý chybějící detail  ty klíče, nalezené v ohořelém voze společnosti Orion Productions. Mám je na stole.

Vezmu je do hrsti. Chladí. Počkám a se zahřejí teplem mé ruky. Pak vytočím číslo bytu Marty Chadimové.

Nehlásí se.

Seberu sako, svůj malý magnetofon a v běhu se

oblékám. Na Pertýně chytím taxi. Červený vrch, Arabská.” Nastala chvíle, které se říká experimentům crucis. Je to pokus, který hypotézu buď potvrdí, nebo ukřiuje.

Celou cestu taxíkem jsem drel klíče v p ě s t i … Zkusil jsem zasunout první klíč do zámku domovních dveří

výkového domu, kde bydlila Marta Chadimová, Nehodil se. Zkusil jsem druhý. Nehodil se. Třetí zajel do zámku jako horký nů do másla. Nebudu ukřiován.

Vyjel jsem do devátého poschodí a slyel zatěkat psa.

Cosi mě napadlo. Zazvonil jsem u těch dveří. ouravé kroky a roztřesený enský hlas:

Kdo je?”

Soused.”

Odemkla, řekl jsem: Promiňte, dostal jsem nabídku, ‘

e tu mohu bydlet v podnájmu, ale obávám se, e by mě těkání psa ruilo.”

Ale on těká jen kdy cítí cizí lidi. Jak si na vás zvykne, je zticha.”

Ale sousedi mi říkali, e teď těká pořád.”

těkal čtyři dny, to je pravda, ale teď u je zase dva dny zticha.”

Děkuju vám. Promiňte, e jsem obtěoval.”

Počkal jsem a zamkne a předstíral, e odcházím. Pak jsem zazvonil u Martiných dveří. Jetě nebyla doma.

86

Odemkl jsem si její byt a nevěděl, jestli si pes u zvykl, nebo jestli je cizí člověk u dva dny pryč. Proel jsem byt.

Byl pryč. Zamkl jsem za sebou. Postavil jsem malý

magnetofon na servírovací stolek, zhasl vechna světla, posadil se do křesla a čekal.

30

Maxmiliána odela před deseti minutami. Obléknu se

a připravím svůj vak. Vloím do něj pouze jednu soupravu prádla, plán města Prahy a suenky. Kazetu zastrčím do kapsy saka. Kdybych musel utíkat, vak odhodím. Maxmiliána má krásnou příruční baterku. Chodí s ní do sklepa.

Tu si vezmu také.

Pak dlouho pozoruji ulici i zahrady mezi vilami. Ze vech čtyř stran. Nikde nevidím ádnou podezřelou postavu. To mě vak nezbavuje úzkosti. Znovu zvauji svůj krok.

Nedělám hloupost? Opustím bezpečný úkryt a vrhám se

do nejistoty. Kdyby mě chtěli zlikvidovat, mohli to udělat.

Avak zpráva o mé smrti v Bejrútu má naprosto jasný

smysl. Jsem odsouzen k nebytí.

Otevřu dveře domu. Zevnitř je klika, zvenčí jen mosazný knoflík. Jetě dveře chvíli podrím. Jetě je čas k návratu.

Přirazím a zámek měkce zaklapne. Rozhodnuto.

Jsem opět mu na útěku. Trasu své cesty znám. Měl

jsem dost času, abych si vryl do paměti podobu ulic

a křiovatek. Jména si nepamatuji.

Vyjdu ze zahrady na chodník. Jestlie mě sledují,

poznám to ne ujdu sto yardů. ádné kroky neslyím, ale slídilové mají na celém světě gumové podráky. Ulice je oputěná a chabě osvětlená. Přejdu na druhý chodník, protoe se při té příleitosti mohu rozhlédnout a nevypadá to nápadně.

Jde za mnou.

Viděl jsem ho jenom nezřetelně. Vysoká postava.

Nalapuje tie. Vtom v rovnoběné ulici nastartuje vůz.

Motor tie přede a jak jdu, slyím ho stále stejně silně.

Sune se pomalu se mnou. Je toto má poslední cesta? Jdu dál, u se neohlíím, nemá to smysl. Jetě padesát kroků a mám narazit na hlavní ulici. Doleva stoupá a doprava klesá. Vidím světla automobilů.

Jetě dvacet kroků. Nevím kde je mu a kde je

automobil. Kdyby na mě zaútočili jetě teď, bude to beze svědků. Doel jsem na první křiovatku a musím odbočit 87

v ostrém úhlu doprava a jít dolů. Jak zahýbám, vidím ho stále za sebou. Automobil se pohybuje v rovnoběné ulici.

Shora se blíí autobus a stanici mám na dosah. Rychle uvauji. Naskočím do autobusu a uniknu slídilovi. Avak automobil mě dostihne. Autobus mě zaveze do neznámého terénu.

Rozhodnu se pokračovat pěky. Opakuji trik s přecházením ulice. Rozhlíím se a musím čekat, dokud nepřejedou automobily. To mi umoní prohlédnout si

svého pronásledovatele. Má černou koenou bundu

a dínové kalhoty. Věk nedokáu určit.

Soustřeďuji se na cestu. V tichu pokoje jsem si do

paměti vryl geometrickou podobu trasy, avak ve skutečnosti vypadá město jinak ne drobný plán. Mu v koené bundě mě zmátl, take nevím, zda správně odbočuji

doleva. Ulice pořád klesá. Na plánu to nebylo patrné.

Opustil jsem vilovou čtvr a ocitám se v ulicích mezi ubohými domy s opadanou omítkou. Znovu si nejsem jist, zda správně zahýbám doprava, ale řídím se podle provozu automobilů a autobusů. Je to stále hlavní cesta, která je na plánu zbarvena lutě.

Dalí runá křiovatka. Jezdí tu tramvaje a dopravu řídí světelný semafor. Podle plánu zahýbám doprava. Na konci bloku bych měl vidět autobusové nádraí.

Vidím je. A poznal jsem vchod do stanice podzemní

dráhy. Mu v koené bundě jde pořád za mnou. Pozoruji chování lidí. Někteří procházejí turnikety a jiní vhazují mince do automatů a berou si z dolního okénka jízdenky.

Pak je zasouvají do přístrojů, které je potisknou nějakými údaji. Udělám to přesně tak. Při tom si jetě stačím vimnout, e mu v bundě proel bez jízdenky.

Souprava přijídí za dvě minuty. Nastoupím a mu

v bundě nastoupí do tého vagónu. Vím, e musím jet tři stanice. Avak na druhé stanici vystoupím klidně na

nástupitě a čekám co se bude dít. Mu v bundě zůstal ve vagóně. Hláení… dveře se zavřou, souprava se rozjídí a mu se tváří lhostejně.

Náhodný chodec.

Ztratil jsem čtyři minuty. Na přítí stanici musím

přestupovat. Vydám se s lidmi bluditěm mramorových

chodeb. Je tam několik různých východů a vude jsou

ipky vedle velkého A. Vyjedu nazdařbůh jedním eskalátorem a ocitám se v dlouhé stanici linky, na kterou přestupuji.

Najdu si správný směr a čekám tři minuty. Nastoupím do 88

vagónu a postavím se tak, abych viděl na plánek

podzemních drah. Rychle se orientuji. Vím, e musím

vystoupit na předposlední stanici. Vrývám si do paměti grafickou podobu jejího názvu: HRADČANSKA.

Opět několik východů. Vystoupím nesprávným a poznám to a na povrchu. Konečně stojím na stanici elektrické dráhy. Vím, e musím pokračovat linkou číslo 1 nebo 18. V rozruení jsem zapomněl vypozorovat jak se platí jízdné. U je pozdě. Tramvaj se rozejela. Vagón je poloprázdný. ádná kontrola. Na plánu města nejsou

vyznačeny stanice. Poznám křiovatku, kde v tupém úhlu odbočujeme doprava a spolehlivě vystoupím na první

stanici. Musím se vrátit zpět, protoe cestu si pamatuji od té křiovatky.

Nikdo mě nesledoval. Měl bych se radovat, ale teď

přichází kritický okamik. Jak budu přijat?

Jdu opět ulicí mezi vilami, které jsou honosné. Tady by to mělo být. Břečan přikrývá mosaznou tabulku s názvem.

Před vilou parkuje edomodrý renault, má modrou státní poznávací značku se lutými čísly a oválnou tabulku CD.

Projdu volným krokem netečně kolem, protoe mě

zajímá, jestli diplomatův byt někdo pozoruje. Nevidím nikoho. Proto se vracím a vezmu za kliku branky v plotě.

Není zamčeno a to povauji za dobré znamení.

Několik schůdků vede ke vchodu chráněnému stříkou.

Tlačítko zvonku je dobře viditelné.

Srdce mi prudce bije. Zdvihnu ruku a ukazovákem se

dotknu bílého knoflíku.

Uvnitř se ozve tlumené andělské zvonění.

31

Neseděl jsem dlouho ve tmě Martina bytu. Kdykoliv

jsem slyel výtah, poloil jsem ruku na spou magnetofonu. Konečně se kabina zastavila v devátém poschodí.

Sedm sekund napjatého očekávání a v zámku zarachotil klíč. Spustil jsem magnetofon.

,,Ach, dnení večer jest pln kouzla, plný krásy,

já vecko dím to vám, slyíte moje hlasy?

To příli, v nadějích co pro mne kývá,

ve splněno je teď, jen umříti mně zbývá.”

Cyranův monolog v křoví pod balkónem. Slyel jsem,

jak v předsíni znehybněla. Snad měla jetě sekundu

naději, e ráno zapomněla vypnout radiopřijímač, ale ta naděje ji opustila, kdy poznala můj hlas.

89

Dal jsem jí anci, aby se vzpamatovala. Pochopila to?

Nejspí ano, protoe se v nečekané situaci zachovala s humorem. Rozsvítila, opřela se o rám dveří a zachraptěla starou odrhovačku praského podsvětí:

,,No tak jsme tě, Máňo, přece dneska lízli..

Hodil jsem na stolek ty klíče. Řekla:

,,Není to nejlepí způsob jak vracet nalezené věci.”

Zajímá tě, kde jsem je nalezl?”

Zřejmě jsi nedočkavý mi to povědět, tak proč ta

otázka?”

Nali je v demolovaném voze televizní společnosti

Orion Productions.”

A já si lámala hlavu, kde jsem je ztratila. Vezli mě z recepce ve Valdtejnském paláci.”

Tu jsem opět spustil magnetofon. Ozval se hlas lesního mue, Victora Clifta:

Seznámil jsem se s mladou enou. Nebyla to prostitutka, nechtěla p e n í z e … Nevěděl jsem, kam se můeme uchýlit a tak mě napadl ná vůz … Máme tam lůkovou úpravu pro dlouhé cesty … Zřejmě jí vypadly z kapsy.”

Hlas Stelly Stanfieldové:

Jednou jsme vezli stopařku, to bylo první den, kdy jsme překročili hranice a jeli do Prahy. Mohla je ztratit.”

Hlas Arthura Bishopa:

Poznal jsem d í v k u … Pozval jsem j i … la se m n o u … Milovali jsme se v naem voze. Zřejmě jí vypadly.”

Zastavil jsem magnetofon. Martu to vůbec nevyvedlo

z míry:

No a? Kadý si to vysvětluje po svém. Koho by

napadlo, e jsou moje?”

Koho? Mne to napadlo. A zajímá tě proč?”

Abys mě přesvědčil, e nebere peníze nadarmo.”

Pěkně jsme se pobavili, jak říkával kat Mydlář U zelené áby, teď zas budem chvíli p r a c o v a t … Marto, kde je?”

Kdo?”

Nepřeháněj to s tou naivitou. Nepřihlásila jsi ho

k pobytu. To je vechno. Ve hře je tolik, e tahle prkotina se dá při dobré vůli zapomenout. Ale musí tu být dobrá vůle.”

Usmála se: Nevím o čem mluví.”

Kolik ti slíbil?”

Teď u se mi vyloeně smála do očí: Nevím o čem

mluví.”

Já ho najdu.”

90

Usmála se potřetí a neřekla u nic, ale ten úsměv a úklon hlavy, pokleslý koutek rtů, naznačovaly výmluvně nevyřčené ,Ty? Vypravuj mi o tom.’ A hodila přede mne zahraniční noviny se zprávou o Vandenbergově smrti.

Jetě se domníváte, e je v Praze?”

My se to nedomníváme, my to víme.”

Praha má milión třikrát sto tisíc obyvatel. To je asi 250

tisíc bytů. Proč by měl být zrovna tady?”

Věděla, e nic z toho, co je nám známo o Vandenbergovi, jí nemůeme dokázat. Pan Stevens, Kollinsky a Arthur Bishop proti ní svědčit nebudou. Seděla v křesle

a pohupovala napolo vyzutým střevícem na pičce nohy.

Těil jsem se jak jí řeknu  Jak jsi hezká, tak jsi blbá. Ale to jsem jí mohl říci jako redaktor bulletinu a její podřízený.

Teď u ne.

Pravila: Ve co od této chvíle řeknu, bude pouito proti mně  i co řeknu soukromně, po telefonu, e?”

Nevím o čem mluví.”

32

Andělské zvonění dozní a ke dveřím se přibliují tiché kroky. Neviditelná ruka otáčí klíčem v zámku. Dveře se otevírají a v osvětleném obdélníku stojí mohutný černoch v černých kalhotách a bílém plátěném saku. Řekne tázavě:

,,M’sjé?” Protoe francouztina je druhý jazyk Kanaďanů, povím co chci. Zdvořilým gestem ruky mě zve dál. Poádá mě, abych se posadil v hale a jde mě ohlásit pánovi domu.

Pán domu vak nepřikáe, aby mě sluha uvedl, nýbr se přiene do haly. Za ním se přiloudá pes.

Mon Dieu, vykřikne pán, protoe podle deníků, které

ráno dostal, jsem mrtvola nalezená po přestřelce

v Bejrútu. Je to on, Jean Baptisté Duoia, oblečen

podomácku v pestrém bavlněném chalátu afrického

náčelníka. Kdy jsme se viděli naposled, měl na sobě strakatou uniformu výsadkáře, kolem hořel bu, který dal zapálit major Tugan a splaený dobytek rozdupal slaměnou vesnici a nemluvňata, která matky u nestačily včas odnést. Kapitán Duola, kterého jsem v dípu vyvezl

z obklíčení. Zorganizoval rozprchlé vojáky věrné vládě a proto se teď major Tugan potlouká jako nájemný oldnéř někde v Namibii a Duola dělá diplomatickou kariéru.

Aide toi et Dieu aidra, odpovím, pomoz si sám a Bůh ti pomůe. Sám jsem si napomáhal u dost, teď je řada na 91

něm. Ráno se mi zjevil, ukázal prstem na tebe a řekl mi

 Toho vyhledej.

Duola se hlasitě rozesměje a to je dobré znamení.

Opakuje větu, kterou mi tehdy ř e k l na rozloučenou: Můj dům je tvůj dům, Pokyne mi, abych el dál do obývacího pokoje. Protoe stále drím svůj vak, Duola něco tie řekne svému sluhovi. Sluha se ke mně obrátí: Permettez, a naznačí, e mi vak ponese. Poděkuji a nedám vak z ruky.

Duola řekne: Take je to vechno pravda. Má ji s sebou?

Ukáe bradou na můj vak. Odpovím otázkou: Má tu

video? Přikývne, ale praví: A potom. Nejprve ti přinesou něco k jídlu. Poděkuji, protoe nemám na jídlo ani

pomylení. Poádám pouze o čaj. Duola vydá příkazy

a sluha odejde. Je spolehlivý? ptám se Duoly. Odpoví: Kdy mu řeknu  Mlč, bude mlčet i kdyby mu tahali

řemeny ze zad. Já viděl jak jim tahali řemeny ze zad, kdy major Tugan přepadl barákový tábor vládní jednotky.

Duola chápe, e potřebuji úkryt. Nesledoval tě nikdo, neviděli tě sem vejít? V té otázce zaslechnu obavu, pocit, který Duola neznal. Tehdy byl ovem kapitánem výsadká

řů a dnes je diplomat. To je ten rozdíl.

Ne, nikdo mě nestopoval. Potom chvíli mluví sám.

Sledoval od prvního dne události v AinDjubá a zmatené zprávy o neznámém reportérovi. Pak se objevilo jméno Stanley Vandenberg. Pochopil, e jsem se zapletl do

vysoké hry.

Sluha nám přinese čaj a zákusky. Duola na něho

promluví francouzsky, abych věděl, co říká. A nás nechá o samotě a jde spát.

Teď je řada na mně, abych mu vysvětlil svou nenadálou návtěvu. Chápu, e jsem ho dostal do oehavého

postavení. Poskytuje úkryt člověku, který se v zemi

pohybuje ilegálně. Kdyby to vylo najevo, jeho vláda ho musí odvolat a ocitne se zpátky v bui, moná dokonce i s uřezanými důstojnickými nárameníky. Jsou situace, kdy minulé zásluhy neplatí.

Proto pokládám za svou povinnost říci mu vechno, co se stalo od první hodiny mého příletu do Prahy. Duola poslouchá. Vím, e mě nezradí, ale přesto postřehnu

v jeho výrazu ironický úsměv dítěte přírody, se kterým pohlíí na bílého mue, jen se ani trochu nezměnil ode dne, kdy přistál u afrických břehů, aby odvlékal černý lid do otroctví. Bílý mu chce vdy jen jediné  zlato. Vím, e mi pomůe, je to zákon, v něm byl vychován, ale přesto cítím, e mnou lehce opovrhuje. Můj čin by povaoval za 92

hrdinství, kdybych své svědectví dal beze vech nároků světu. Ale já nejsem spasitel a spasitelé se mi protiví.

Uvědomím si teprve teď, co jsem si nikdy dřív neuvědomoval. Sedíme tu na dosah ruky a máme k sobě tak daleko.

Z jeho bytu telefonovat nemohu, to vím. Jistě jsou tu v okolí telefonní automaty. Ano, jsou. Ale musím slíbit, e se nebudu ukazovat u okna, e nikdy nevyjdu z domu bez jeho vědomí. Pole nejprve sluhu pod nějakou záminkou ven, aby se přesvědčil, e dům není pod dohledem.

V nouzi je ochoten vyvézt mě i automobilem..

Zatím se neodvauji poádat, zda by mě mohl tajně

dostat přes hranice, abych si opatřil novou totonost.

Kdy mě pak sám dovede do pokoje pro hosty, cítím

nesmírnou úlevu. Ale vzápětí si uvědomím, e teprve teď mi začíná tvrdý boj o přeití.

33

Kdy se stane něco významného, poznám to ihned

jakmile vstoupím do oddělení. Mám jít okamitě k éfovi, u mě čeká. Ohlásil jsem příchod. Plukovník Runkas řekl:

Včera jsme získali povolení odposlouchávat telefon Marty Chadimové. V nula hodin třicet est minut v noci na

dneek jsme nahráli tenhle rozhovor. Volala ji sestřenice z Wiesbadenu.”

Plukovník zapjal magnetofon.

Sestřenice: ,,Marto, stala se hrozná věc.”

Marta: Něco s Olgou . . , Proboha, tak m l u v … Slyí?

Halo! Proboha, mluv!”

Sestřenice: Unesli ji “

Marta: Jeíi Kriste! Kdo ji unesl? Kdy? Volali jste policii?”

Sestřenice: Já ti to vysvětlím.”

Marta: Co mi chce vysvětlovat? Le na policii!”

Sestřenice: Nevrátila se večer z k i n a . P a k nás zavolali.”

Marta: Kdo zavolal?”

Sestřenice: Ten člověk, řekl: Jestli chce Marta

Chadimová jetě někdy vidět svou dceru, a udělá přesně to, co jí poradí Meridian … Haló, Marto, jsi tam?”

Marta: Ano, já tě slyím … Lucie, nemá cenu, abyste chodili na policii.”

Sestřenice: U jsme to ohlásili… Proč jsme neměli?”

93

Marta: Nemůu ti to vysvětlit. Kdyby se ten člověk jetě ozval, řekni, e souhlasím, e udělám vechno, co mi poradí Meridian, jen a u proboha zavolá.’

Plukovník zastavil magnetofon. Vzal jsem telefon

a vytočil číslo tiskového oddělení ve Sjezdovém paláci.

Sekretářka mi pověděla, e Marta Chadimová onemocněla a dnes nepřijde do práce. Zavolal jsem ji tedy do bytu a poádal ji, aby na mě počkala.

Zřejmě u mne vyhlíela oknem, protoe kdy jsem

vystoupil z výtahu, stála v otevřených dveřích. Mlčky ustoupila a já mlčky veel.

Nahráli jsme to,” řekl jsem, aby bylo jasné, e jsem nepřiel jen tak, na kus řeči. Mlčky přikývla. Viděl jsem, jak se přemáhá, aby neukázala slabost, aby si nezadala.

Otázal jsem se:

Tak u ví, o čem mluvím?”

Jetě se pořád drela. Mlčela, ani nepřikývla. Děvče, pomyslel jsem si, truc teď není na místě. Teď se hraje o tvé dítě.

Take  kde je?”

Teprve teď se zlomila. Sesula se na idli a zakryla si tvář rukama.

Nevím.”

Jak to, e neví?”

Kdy na mne opět pohlédla, měla v očích slzy.

Prostě tak … nevím.”

Pochopil jsem, e to není vzdor, e je to zoufalství.

Z odposlouchaného nočního hovoru jsme věděli, e ji

zavolá mu, který se ohlásí heslem Meridian. Bude

poadovat kazetu nikoliv za půl miliónu dolarů, ale za ivot dcery Olgy. A Marta Chadimová u nemůe prozradit

Vandenbergův úkryt, protoe neví,kde je.

Jak hluboce je otřesená, jak se zhroutily vechny její jistoty, postoje a masky, jsem poznal z jejího výrazu a hlasu, kdy se téměř bojácně otázala:

Najdete ho?” Neodpověděl jsem hned. Jen jsem se jí dlouze podíval do očí. Nemusel jsem říkat tu větu, kterou jsem si připravil, nemusel jsem říkat vůbec nic. Pravila tie:

Já vím, já vím, já vím.”

Nic jsem jí nevyčítal, protoe výčitky jsou zbraněmi slabých. Nedala najevo jak je pokořena, e se s tou

otázkou musela obrátit na mne. A lhal bych, kdybych

zamlčel, e mi to poskytlo uspokojení. Trvalo to jen velmi krátkou chvilku, protoe na zpytování duevních stavů 94

nebyl čas. Teď lo o ivot její dcery. Agresívní surovost, která ve světě narůstá, objevila, e napadení a vydíraní udělají ve pro záchranu rukojmí  protoe rukojmí

burcuje k činu svou nevinou a bezmocností.

Prosím tě, posaď se,” řekla. Bylo to první “prosím tě”.

Udělám ti kávu.”

Udělej, ale nebudeme ztrácet čas.”

el jsem s ní do kuchyně. Kdy člověk zaměstná ruce, úzkost částečně pozbývá své moci.

Kdy a kde jsi ho poznala?”

Je to u tři roky. Vedla jsem mezinárodní letní

studentský tábor v Brightonu, to je na pobřeí kanálu La manche. Moje chudinka tam byla se mnou, Olga.”

Znali jste se tak dobře, e tě do veho zasvětil?”

Chce vědět, jestli jsme byli milenci? Byli.”

A čí to byl nápad, vozit ho do Sjezdového paláce?”

Jeho, nedal si to vymluvit. Chtěl promítnout tu kazetu Bishopovi. Řekl, e tam v tom davu je jediné bezpečné místo, kde ho Bishop nepřepadne.”

Jene já se vrátil nečekaně…. Druhý den vyly vude jeho fotografie a můj kamarád ho poznal, protoe sledoval Kollinskyho.”

Voda se hřála v konvici na vařiči a Marta mlela kávu, protoe čerstvě mletá chutná líp. Nevím, jestli to dělá vdycky, nebo jestli je to na mou počest. Řekl jsem:

Vandenberg tu byl čtyři dny.”

To ji tak překvapilo, e rozsypala kávu. Ty jsi to věděl?”

Nevěděl. Ale cítil ho sousedův pes a těkal. Teď u třetí den netěká.”

Tohle jí vůbec nepřilo na mysl. Taková jednoduchá věc!

Hleděla na mne, jako bych objevil nový světadíl.

Odvezla jsem ho k přítelkyni.”

Jak se jmenuje?”

Maxmiliána Suková.”

Adresa?”

Řekla mi ji a já si ji poznamenal.

Zdálo se nám, e tu není v bezpečí. Taky e nebyl.

Protoe jetě ten večer sem vtrhli. Arthur Bishop, ta enská s vyceněnýma zubama a ten jeho Rasputin.

Vyhroovali mi a při tom vzali ty klíče. Včera za tmy od Maxmiliány bez rozloučení odeel.”

Nechal nějaký vzkaz?”

Nic. Vzal si své věci a el.”

Obuj se a pojedeme k ní.”

Nerada bych, aby z toho měla nějaký malér. Ona vůbec 95

neví nic o událostech v AinDjubá, nemá ponětí, kdo je Stanley Vandenberg.”

Jetě ne jsme odeli, otázal jsem se:

Kdo ti pověděl o mui, který se přihlásí heslem

Meridian?”

Kollinsky.”

A ty jsi mu říkala, e má v Německu dceru?”

Řekla jsem to jednomu Němci na Hradčanech ve

Vikářské uličce. Slyeli to vichni.”

Ale Kollinsky to hned vyuil. Zapaluje mu to, jak vidí.”

V tom případě půjdu za panem Kerrem z ambasády

a řeknu mu,, e z toho udělám skandál, po kterém ho

vypovědí.”

A ví co ti řekne pan Kerr? Madame, nevím o čem

mluvíte. On jenom doručil vzkaz a neví co se bude dít dál.

Jen se usmívá a reprezentuje, pinavou práci dělá pan Kollinsky.”

Tak proč ho nezadríte?”

A jaký důvod uvedeme jejich zastupitelskému úřadu,

panu Kerrovi? e na něho vystřelil neznámý pachatel?

Nebo, e neznámý pachatel vyhodil do vzduchu přenosový vůz? Nemůeme prokázat ádnou souvislost. Kadá

strana si sem poslala jetě teroristu. Veřejná bezpečnost to vyetřuje, ale stopy mizí za hranicí. Kdy se Kollinskyho jen dotknu, tak spustí řev a budou se dovolávat helsinské konference. A na revan nám někde vypovědí novináře

nebo diplomata.”

Jeli jsme k Maxmiliáně Sukové. Liana, jak ji Marta

oslovila, zatím jetě netuila o co jde a svůdně se na mě usmála. Kdyby chvíle nebyla tak napjatá, řekl bych, e se vůbec Vandenbergovi nedivím, e od ní utekl. Kdy o něm hovořila, říkala Benny. Marta mi vysvětlila, e to byl jeho nápad.

Benny mě poslal pryč,” vyprávěla Maxmiliána.

A co chtěl?” otázal jsem se.

Nevím, jestli to před panem inenýrem mohu říct.”

,,Ale jen to řekni,” pobídla ji Marta.

Chtěl, abych mu sehnala kupce na dolary.”

Vdy u sebe neměl ani cent!” vykřikla Marta.

Tak proč teda?” zarazila se Maxmiliána. Není to od něho hezký.”

Zůstalo tu něco po něm?” otázal jsem se.

Vechno si odnesl v tom svém vaku … a vzal mi

krásnou baterku.”

Máte ponětí, kam měl namířeno? Marto?”

96

Neměly. Maxmiliána řekla: Celé odpoledne civěl do

plánu Prahy.”

Ukate mi ten plán. Třeba tam nejdeme nějaká

znaménka.”

Marta řekla: To byl jeho plán. Chtěl, abych mu ho

koupila.”

To byla významná informace. Někde v Praze je dalí

osoba, kterou Vandenberg zná a dokonce ví adresu!

Kde vzal koruny?” otázal jsem se.

Dala jsem mu asi tři sta,” řekla Marta. I drobné na telefony.”

Maxmiliána u nám nic podstatného neřekla. Odeli

jsme, protoe jsem potřeboval projednat s Martou

o samotě dvě důleité věci.

Za prvé, a s tebou naváe styk Meridian, musí mě

okamitě zavolat. Čísla ti napíu. Za druhé, a tě zavolá Vandenberg, zdruj rozhovor.”

Myslí, e mě zavolá?”

Pořád chce peníze. Uvědom si, e neví nic o únosu tvé dcery. Zdruj rozhovor, abychom zjistili odkud volá. Závisí na tom osud Olgy.”

To on ví, e nesmí volat déle ne deset sekund.”

Musí podnítit jeho zvědavost. Řekni mu, e se dějou věci, o kterých by měl vědět. Na to ti skočí.”

Řeknu, e mi unesli Olgu. Tu zná, určitě nezavěsí.”

O únosu ani slovo.”

Proč ne?”

Marto! Mysli trochu! Kdy mu řekne o únosu, pochopí, e teď je to ,kazeta za dítě’ a e nedostane ani cent.

Okamitě s tebo přeruí styk. Spočítá si, e zoufalá matka ho těm pacholkům vydá. Nesmí o tom vědět nic. Jinak ho včas nenajdeme. A my ho musíme rychle najít.”

Mlčela a snaila se to pochopit. Mlčela dlouho a pak sklonila hlavu a řekla: Milane, je mi zle.”

34

Ráno se probouzím s pocitem, e ve dobře dopadne.

Zlé vidiny jsou pryč. V čistotě a dostatku a v ovzduí Duolova přátelství vidím věci úplně jinak. To, e pustili do světa zprávu o mé smrti, můe mít jiný význam, ne do toho faktu vkládám já. Chtějí se zbavit dotěrné pozornosti novinářských krys a hyen, aby mohli v klidu dokončit velký obchod, který prospěje mně i jim.

98

V dobré náladě řeknu Duolovi, e musím telefonovat.

Pole ven sluhu s nákupní takou a se psem. Pes je dobrá záminka pro to, aby sluha nemusel jít nejkratí cestou k prodejnám, které se nalézají na malém náměstíčku. Se psem propátrá okolní ulice. Kdy se vrátí, podá zprávu nejprve Duolovi a Duola mi řekne, e sluha nikoho

podezřelého neviděl. Vysvětlí mi, kde najdu telefonní budku a jak se s přístrojem zachází.

Ne opustím byt, zdá se mi, e si mne Duola prohlíí.

Sleduji pohled jeho očí. Hádá, jestli jsem si vzal kazetu, nebo zda ji nechávám ve vaku pod jeho ochranou. Nevzal jsem si ji. Poprvé se od ní odlučuji, ale musí to tak být.

Kdybych dal najevo nedůvěru, Duola mnou bude opovrhovat. Třeba v něm nabyde vrchu pocit, e u se na mne nevztahuje zákon pohostinství, který přikazuje  Můj dům je tvůj dům. Vím, e v tomto rozhodnutí riskují ve, co jsem do svého podniku vloil. Stoupám ulicí mírně vzhůru. Jdu kolem zahrad a plotů. Vily jsou tiché, jenom někde na zahradě si hrají děti. Pozoruji a poslouchám, zda se neděje něco podezřelého. Jsem v ulici sám a nemám dobrý pocit.

Přicházím k hlavní třídě, kudy jezdí tramvaj. Telefonní budka je u stanice, u ji vidím.

Chci zavolat Martu do Sjezdového paláce. Dala mi číslo přímé linky, které si pamatuji stejně jako číslo do jejího bytu. Jetě chvíli váhám. Postavím se na stanici tramvaje, kde čeká několik lidí. Nevímají si mne. Uvauji. Kdyby se policie dostala u k ní, nařídí jí, aby protahovala rozhovor, protoe jedině tak dokáí zjistit, odkud volám. Policie …

To by nebylo to nejhorí. Nechtějí mne zabít. Chtějí jen kazetu, aby ji odvysílali a ukázali protispolečenské počínání naftových magnátů. Hodilo by se jim to na závěr kongresu. Hovor nesmí trvat déle ne deset sekund.

S tímto rozhodnutím vstoupím do telefonní budky,

vloím minci do dráky a vytáčím číslo …

35

Ráno jsem jel svým vozem do Sjezdového paláce. Zapjal jsem radiopřijímač. Hlasatel říkal, e dneního dne skončí kongres Modrá planeta, V odborných komisích vypracovali delegáti řadu závaných dokumentů, které budou publikovány. Nejzávanějí z nich je nazvaný Odzbrojení pro rozvoj, který ukazuje jakým způsobem je mono

zaměstnat dosavadní zbrojní průmysl pro rozvoj světové 99

ekonomiky. Týká se to zejména strojírenství, chemie

a elektroniky, které se nejvíce podílejí na výrobě zbraňových systémů. Neméně závaná jsou doporučení kongresu v otázkách ochrany ivotního prostředí, vyuívání přírodního bohatství a poskytování existenčních jistot mladé generaci.

Tuil jsem, e někde v atmosféře kongresu nalezneme

stopu Stanleye Vandenberga. Neměl jsem pro to ádný

věcný důvod, jen to, e celý případ Vandenberg je od počátku spjat s kongresem. Dnes tam budou Stevens

a Kerr s ochranným títem svých diplomatických pasů, první pánové, kterým Marta Chadimová nepřímo sdělila, e Stanley Vandenberg je v Praze a má na prodej zajímavé zboí.

Ve Sjezdovém paláci se mohu stále jetě pohybovat

jako redaktor bulletinu. Nikdo mě té funkce oficiálně nezbavil. Vstoupil jsem do své pracovny. Můj stůl zabral hoch z posledního semestru urnalistické fakulty. Vytáhlý mladík s vlasy ostříhanými na jeka, ve sportovní bundě a tričku s nápisem Stop Apartheid, které u stačil vyměnit s některým delegátem. Představil jsem se a vysvětlil mu, e mi některé důleité okolnosti zabránily dokončit

přípravu předposledního čísla bulletinu. Jsem rád, e se té práce ujal. Postřehl jsem jeho obavu, e se snad hodlám vrátit do svého redaktorského křesla a proto jsem ho ujistil, e nikoliv, e chci pouze navtívit soudruku vedoucí tiskového oddělení Martu Chadimovou.

Nechoďte za ní,” radil mi,  o d rána je vzteklá. Kdekdo u dostal vynadáno, jen sáhnul na kliku.”

Jetě jste neviděl hrdinu?” otázal jsem se a bez klepání vstoupil do Martiny pracovny.

Místo pozdravu mi podala dopis, československá

známka, odesílací razítko Praha 025. V obálce lístek a na něm sdělení napsané čitelně v anglické řeči:

Malý dárek vhoďte do pootevřeného okénka automobilu Opel, číslo FMJ 388 zaparkovaného před

hotelem Alcron.

Meridian

Ihned jsem zavolal Jardu Skácela a poádal ho, aby

zjistil, kdo přijel na území Československa s oním

automobilem a kde je přihláen k pobytu, Řekl jsem

Martě: Chvíli to potrvá.”

Co s ním uděláte?”

Nic. A Meridian to ví. Můeme si o něm zjistit vechno.

100

Číslo b o t … i kdy měl zápal plic. Můeme si ho vyfotografovat ze vech stran a při tom se ani nemusíme skrývat. Můeme jet ke hranici v jednom voze před ním a v jednom za ním. Bude se jen usmívat. Můeme mu vzít kazetu, vypovědět ho, nebo zatknout pro vydírání. Ale on ví, e to neuděláme.”

Já vím.”

Pokud mají Olgu, je bezpečný. A my zatím jetě

nemáme ani tu kazetu.”

Vtom zazvonil telefon. Byla to Martina přímá linka, která nevede přes centrálu Sjezdového paláce.

Stanley!” oslovila Marta volajícího. A to bylo znamení pro techniky, e mají zjistit, z kterého aparátu tento člověk telefonuje. Marta odříkává věty, které jsem ji naučil a já se jen strachuji, aby to vydrelo dost dlouho … Představuji si tým techniků v ú s t ř e d n ě … A pohotovostní oddíl Bezpečnosti, který u dostal pokyn a v této chvíli nastartoval motory automobilů …

36

Marta mi říká věci, které bych měl vědět. Jaké věci?

Arthur Bishop prý dostal pokyn, aby nabídl pětkrát sto tisíc dolarů. Zní to fantasticky, zní to tak fantasticky, e zapomenu na své rozhodnutí a poslouchám, e Bishop se se mnou chce sejít. Dnes je ve Sjezdovém paláci velká recepce, na které Marta sjedná podrobnosti setkání, jako to dělala dříve. Hovoříme u třicet sekund a já nesmím riskovat. Vyděsí mě představa, e je to podraz, aby zjistili, odkud telefonuji, Řeknu jetě: Zavolám tě v sedm večer domů. A zavěsím. Teď jen rychle do bezpečí.

Duola se mě na nic neptá, jen si mě zkoumavě prohlíí.

Obědváme skopové maso se zeleninou a rýí a s omáčkou tak kořeněnou, e mi vhání slzy do očí. Duolu to pobaví a dává mi bílý chléb, který mírní podrádění… Myslím na to, co mi řekla Marta. Co kdy měla pravdu a karta se obrací? Britové mi nesou půl miliónu!

Duola po obědě odjídí k nějakému jednání a já

zůstávám v hostinském pokoji se svou kazetou a se svými nejistotami.

Pozdě odpoledne zaslechnu hluk automobilového motoru. Potom dalí. Opatrně se přiblíím k oknu. Jsem kryt síovou záclonou. Poznávám Duolovu limuzínu. Za ní

zastavil druhý automobil, také s tabulkou CD. Vystupuje 101

z něho Afričan černé pleti. Duola ho vede k vile. Slyím jejich hlasy z haly. Pak utichnou. Duola zavedl hosta do své pracovny. O několik minut později přijídí dalí automobil s tabulkou diplomatického sboru. Řidič běloch zůstává ve voze a pasaér černoch odchází do Duolovy vily.

Během patnácti minut přijely jetě tři automobily

a vystoupili z nich černí Afričané.

Z Duolovy pracovny slyím pouze nezřetelný hluk

hovoru, jako hukot vzdáleného potoka. Proč je Duola

svolal? O čem se radí? Vechny jejich země potřebují úvěry. Jsem já ta cena? Při té mylence mě zamrazí. Mají monost zavděčit se. Ale komu? Které spojenectví jim přinese větí uitek? Spojenectví s dolarem, nebo librou sterlingů?

Znovu se uklidňuji, e jsou to vechno jen představy mé podráděné mysli. V takových chvílích člověk řadí vechna fakta do jiných souvislostí. Duola by mě přece nevydal.

Viděl jsem, co Tuganovi vojáci dělali se zajatci, kterým stáhli řemeny ze zad. Házeli je ivé do mraveni a do bahna, kde se na neboáky ihned přisály stovky pijavek.

Před tím jsem Duolu zachránil.

Tehdy byl voják. Teď je diplomat. Jeho dnení profese má jiná pravidla. Přátelství se v diplomacii nenosí, to se jen předstírá. Vyí zájem diktuje jiné normy jednání. Věrnost jiným praporům. Za ciframi úvěrů vidí Duola koly,

nemocnice, televizní vysílače a stotunové jeřáby v zaostalých přístavech své země.

Porada trvá hodinu. Je čtvrt na sedm. Kdy jsem jist, e Duola je sám, sejdu dolů a řeknu, e potřebuji telefonovat.

Vidím, e tím není naden. Dodám: Naposled.

Zavolá sluhu a vydá mu příkaz. Sluha bere psa a jde

na obhlídku.

37

V osmnáct čtyřicet pět jsem s Martou Chadimovou

vstoupil do jejího bytu. Vandenberg řekl, e zavolá v sedm.

Technici v ústředně zjistili, e dopoledne volal z telefonní budky u stanice tramvaje ve Střeovické ulici. Rychlý oddíl muů v civilních atech ihned startoval, ale budka byla prázdná. Členové oddílu nikde v ulicích nenarazili na mue, který by odpovídal Vandenbergovu popisu. Měl

náskok deset minut. Mohl ujít osm set metrů a kilometr.

102

Na plánu města jsme narýsovali kolem telefonní budky kruh o poloměru jednoho kilometru. Je v něm pár tuctů ulic, několik set bytů a ovem i několik diplomatických rezidencí. Tu telefonní budku jsme opatrně pozorovali, i kdy bylo pravděpodobně, e zavolá odjinud.

V blízkosti diplomatických rezidencí chodí neustále

pochůzkář, který byl na okrsku poučen. Vandenbergovu fotografii má v braně, ale takového mue neviděl.

Ty diplomatické rezidence mě přitahují jako magnet. Ale zase z druhé strany je to pro Vandenberga nejistá půda.

Měl jsem také zprávu, kdo je Meridian, který přijel

s automobilem Opel FMJ 388 zaparkovaným před hotelem Alcron. Je to jistý Jochen Klaus, občan NSR, věk 36. Účel cesty  turistika. Bydlí v tomté hotelu. Máme u asi dva tucty fotografií z jeho pohybů po Praze. S nikým se

nestýká, fotografuje pamětihodnosti a dvakrát dopoledne a třikrát odpoledne se přesvědčuje, zda mu byl pootevřeným okénkem vozu prostrčen dárek, o který si napsal Martě Chadimové  Vandenbergova kazeta. Martě jsem

to zatím neřekl.

Ne jsem si stačil rozváit, zda to mám dále zamlčovat, zazvonil telefon. Vzal jsem si okamitě vedlejí sluchátko.

Nejprve bylo jen ticho a ozývalo se umění a praskání poruch, obvyklý doprovod telefonních rozhovorů.

Haló,” řekla Marta.

Telefon mlčel. Napadlo mě, e Vandenberg ztrácí čas, protoe technici v ústředně u začali hledat stanici, odkud neznámý účastník volá.

Pak se ozval dívčí hlas a Marta strnula. Hlas řekl jen tři slova a znělo to jako volání z propasti.

Maminko … maminko … maminko.”

Cvaknutí a ticho,

Haló!” vykřikla Marta, ,,Olgo, Olinko!” A pak okamitě vytočila číslo mezinárodní ústředny. Zatímco čekala na spojení, uhodl jsem co to zavolání znamená. Oni se

domnívají, e máme kazetu a jenom ji nechceme dát

z ruky. Správně vypočtený nátlak.

Konečně dostala Marta spojení. Rychle odříkala své

číslo.

,,Měla jsem tu mezistátní hovor, byli jsme přerueni.”

Nebyli jste přerueni, ten hovor skončil.”

Můete mi aspoň říct odkud volali?”

Kdybychom věděli předem … “

Vzal jsem Martě sluchátko a poloil na kontakty.

Něco se musí stát,” vykřikla Marta. Je to hrozný, 103

copak to nechápe? Jak to, e nemůete nic udělat? Já půjdu za velvyslancem. Znám ho, je to kulturní člověk.

Nemůe schvalovat takové svinstvo. Nemohu tu nečinně dřepět, kdy mi mučí dítě.”

To nečinné dřepění patřilo mně. Plukovník Runkas nám vtěpuje: Nikdy zásadně nezvyujte hlas. Jen v jednom případě můete zásadu poruit. Kdy uznáte, e musíte někoho seřvat. Podle mne ta chvíle přila teď. Věděl jsem, e Marta trpí jako zvíře. Mohu jí prominout vechno, ale ne, aby za to obviňovala mne. A tak jsem ji seřval.

edesát lidí v terénu i ve sluebnách je v pohotovosti u dvanáctou hodinu, aby nali Vandenberga. Teď je vystřídá dalích edesát lidí. Nebudeme skládat účty z jejich činnosti milostivé paní, kdy milostivá paní jetě včera dělala, e neví o čem mluvím! U jsme tu kazetu mohli mít!”

Hádám, e jsem zvolil správnou chvíli, protoe Marta ztichla, zlomila se, vadne, úplně se mi ztrácí před očima.

Hlesla:

,,Je to můj trest, ne t v ů j … U na mě nekřič … Promiň.”

Poloila svou ruku na moji, tak jako já jsem před týdnem v tomto pokoji kladl svou ruku na její.

Řekl jsem: Dobrý.”

Stáhla ruku a otázala se: Je alespoň naděje?”

Pozvi si sem maminku, nebo nějaké přátele, a tu nejsi sama … Naděje je vdycky.”

A co jim mám říkat, těm přátelům a mamince? Proč jsi nepřivedl toho Jardu, nebylo by to tak zlé, jako kdy jsme tu sami.”

Jardu? Ten je někde na hranici mezi Střeovicemi

a Ořechovkou.”

Chvilku jsme seděli mlčky. První promluvila Marta.

Olgu jsem měla za svobodna. Její o t e c … Není důleité, kdo byl její otec. Mně bylo osmnáct a jemu čtyřicet. enatý. Pak jsem se vdala. Olze bylo est. Byla jsem rok astná. Potom se začal projevovat. Zlehčoval mne. Nejprve jsem si říkala, e je to moje vina, e mu nevyhovím. Byla jsem vděčná, protoe si mě vzal

s dítětem. Byla jsem ochotna hodně snést. Já jsem se úplně pokořovala a čím víc jsem se pokořovala, tím víc mě ponioval. Nepropásl jedinou příleitost. Ponioval mě před lidmi a protoe byl inteligentní, dělal to s vtipem.

Vichni se bavili. Bylo to straný. V kadém mui je ta jeitná vytahovačnost, ne neprotestuj, je v kadým, jene u něho byla přebujelá. Musela jsem utéct. Byla bych ho zabila.”

104

Protoe s tebou jednal zle, nemůe to vztahovat na vechny.”

Já vím, e jsem protivná. Mstím se nepravým a dělá mi dobře, kdy se nemohou b r á n i t … Jsi první, komu to říkám.”

Olin únos otřásl podstatou její bytosti, jinak by to asi neřekla nikdy nikomu. Byl to zvlátní druh omluvy.

Ozvalo se znovu zvonění telefonu a Marta zdvihla

sluchátko.

To je pro tebe.”

Volal Bělohlávek, jediný z nás, který viděl ivého

Vandenberga ve snack baru ve Sjezdovém paláci. Ten u je na nohou déle ne dvanáct hodin, protoe si klade za čest říci v pravou chvíli: Dobrý den, pane Vandenbergu, to jsme se vás nahledali.

Bělohlávek řekl: ,,Devatenáctá minula, viditelnost deset a nikde nikdo. Jenom černoch se psem.”

Ukončili jsme rozhovor a Marta se otázala: Nějaká

stopa?” A protoe jsem neodpovídal, řekla: Nemusím znát vae sluební tajemství, ale to čekání je straný, kdy nevím, co se děje … Straný.”

ádný Vandenberg, jenom černoch se psem.”

Vzdychla a otázala se: Chce kávu?”

Děkuju, ne. U jsem jich měl pět.” Podíval jsem se na hodinky a dodal: ,,V paláci začíná recepce.”

Myslí, e bychom tam měli být?”

Jetě počkáme.”

,,Já si tu kávu uvařím.”

Uvař.”

Slyel jsem tyté zvuky jako minule. Hrčení elektrického mlýnku, cinknutí álku o talířek. S odměrkou umleté kávy přila do pokoje.

Milane, na něco jsem si vzpomněla. Kdy jsem přinesla domů ty fotografie z kongresu … “

Jaké fotografie?”

Při zahájení kongresu jsi o přestávce chodil

s fotografkou.”

Aha, tyhle.”

Konvice na kávu začala pískat a já řekl: Jdi si udělat to kafe.”

Vrátila se s kávou za dvě minuty a pokračovala:

Přinesla jsem ty fotografie domů, jetě je tu někde mám. Tenkrát se povalovaly tady na stolku. Prohlíel si je.”

Vandenberg?”

Přikývla. Na jednu ukázal a zeptal se: To je delegát?

105

Podívala jsem se na tu fotku a řekla: Nevím. Tady má seznam delegátů a hostí, tak se podívej. Ty fotografie byly vzadu popsané, kdo je kdo. A ten člověk, co se na něho Vandenberg ptal, byl černoch.”

Má tady ty fotografie?”

Někde tu budou.”

Hledala je mezi spoustami papírů a brour. Byly mezi nimi i bulletiny, které jsem redigoval.

Tahle fotografie to byla. Na toho muskýho ukázal.”

Na rubu fotografie byl přilepený lístek napsaný na stroji.

Zleva doprava  Jean Baptisté Duola, vyslanecký rada …

V telefonním seznamu nebyl. Vytočil jsem číslo oddělení. Slubu konajícího kamaráda jsem poprosil, aby zjistil, kde bydlí diplomat Jean Baptisté Duola, hláskuji, D jako Dana, U jako učenec … “

Za sedm a půl minuty volal zpět. Poznamenal jsem si

adresu. Jean Baptisté Duola bydlil uvnitř kruhu

o poloměru jeden kilometr počítáno od telefonní budky ve Střeovické ulici, řekl jsem Martě:

Vyslaneckého tajemníka nemohu jen tak vyslechnout.

Ale poádat o příspěvek do posledního kongresového

bulletinu, to by lo. Take … botičky a jedeme.”

38

Minula sedmá hodina a Duolův sluha se psem nikde.

Vyhlíím ho ukryt za záclonou. Můj ivot je čekat a čekat.

Konečně se vrací a já seběhnu do přízemí. Duola mě prosí, abych jetě chvilku počkal. Hovoří se sluhou v jejich mateřské řečí, take nerozumím ani slovo. Jen jednou se na mě sluha podívá a chápu, e mluví o mně. Oba jsou tak vání, e mě to znepokojí. Pak sluha psa odvede a Duola se na mě podívá. Nemusí nic říkat. Uhodnu to z jeho

pohledu. Promluví. V ulicích se procházejí mladí mui ve dvojicích. V blízkosti obou telefonních budek jsou zaparkované automobily s řidiči za volanty. Jetě něco říká, ale u ho neposlouchám. Marta mi nastrojila léčku. Od

začátku jsem s tím počítal a přece mě to skličuje. Daleko horí je, e Duola na mě tak klidně hledí. Nebo to já se na něho dívám jinýma očima? Říká, e je to otázka u jen hodin, kdy policie objeví můj úkryt. Čekám, e mi řekne, abych opustil jeho byt, ale mlčí. Jeho dům je můj dům a tento zákon je neporuitelně posvátný. Otáu se: Jaké vztahy má československá vláda k vaí zemi? Loajální.

106

Jazýček vah se v poslední době mírně kloní k přátelství.

Ptám se dál: Mohu odejít z tvého domu nepozorovaně?

Ocení, e ho zbavuji rozporu mezi dvěma loajalitami, vůči mně a vůči zdejím úřadům? Odpoví, e pojede na recepci do Sjezdového paláce. Nastoupím do jeho vozu v kryté garái a schoulím se vzadu na podlaze. Můe se to podařit.

Jdu si sbalit vak, ale zarazí mne. Jestlie policie získala můj popis, je potom vak poznávací znamení. U mi to

nemyslí. Nabídne mi nějakou starí branu. Dá mi peníze.

Dost peněz, abych mohl odletět třeba do Skandinávie

nebo do výcar. S pasem na jméno Stanley Vandenberg?

Mohl by mi obstarat pas jejich africké republiky, ale to bych nesměl mít bílou kůi. Mám poprvé v ivotě příleitost litovat, e nejsem černoch. Jetě se tomu zasmějeme.

Neuplyne snad ani pět minut a vyjídíme. Řídí sám svůj edomodrý vůz. Motor nádherně přede, jindy bych

vychutnával večerní jízdu. Jetě je světlo, co nahrává pronásledovatelům. Duola brzdí. Ptám se co je? Křiovatka. Semafor. Znovu se rozjídí, podle hluku jsme vjeli na hlavní třídu. Je to dobré, říká Duola, kde tě mám vysadit?

Tam, kde je nejvíce lidí, kde jsou zábavní podniky. Co tam? Musím někde bydlet. Nejlépe u eny. Doposud se mi to vude povedlo. Tohle je jiná země, říká Duola.

Prostituce tu není veřejná, děvky sice jsou k máni, ale moc bych jim nevěřil, ví jak to myslím. A u vstaň, nikdo nás nesleduje.

Posadím se na zadní sedadlo. Ví co je na útěku

nejtěí? Zůstat čistý a oholený. Měl sis nechat narůst vousy, říká Duola, měl bys to snazí. Vidím, jak se mu ulevilo, e se mě zbaví a nemohu mu to mít za zlé.

Sjídíme edivou ulicí. Zdá se mi, e jsem tudy u jednou jel. Ano, Marta mě vezla do Sjezdového paláce. Přejídíme řeku, napravo vidím katedrálu a historické budovy, je to dominanta města, viděl jsem ten obraz na jejich konzulátě.

Jetě chvíli jedeme po spojovací trase a Duola pak odbočí.

Proplete se několika ulicemi. Zřejmě se tady u dobře vyzná. Vjídí do iroké třídy, připomene mi to paříský bulvár. Uprostřed jsou květinové záhony, na lavicích posedávají lidé. Bulvár se mírně svauje. Nahoře jej uzavírá nějaký tmavoedý zámek s kupolí.

Jsme na místě, říká Duola. Tahle iroká ulice se jmenuje Václavské náměstí. Budova nahoře je muzeum. Ten rytíř na koni je svatý Václav. Vedou tu tři linky podzemní dráhy, po obou stranách má hotely, restaurace a kina a v dolní části jsou taneční kavárny.

107

Aide t o i t I Dieu aidra. Pomoz si sám a Bůh ti

pomůe.

Jsem mu na útěku.

K vile, kterou obýval Duola, jsme přijeli velmi rychle.

Postřehl jsem v ulicích hlídky. Vandenberg je opatrný a zajiuje se. Jistě mu hlídky neuly, Měli jsme to připravit lépe, ale jsme u tolik dní v časové tísni.

Řekl jsem Martě, aby la se mnou. Zahrada byla

udrovaná. Několik schodů vedlo ke vchodu chráněnému stříkou. Tlačítko zvonku bylo dobře viditelné.

Otevřel nám černý sluha. Za jeho nohama vykukoval

tichý a moudrý pes. Řekl jsem, e chci mluvit s panem vyslaneckým radou a sluha mi odpověděl, e pan

vyslanecký rada odejel na recepci do Sjezdového paláce.

Poodjel jsem z dohledu Duolovy vily a počkal a ke mně přijde ná Bělohlávek, který pořád čeká na tu chvíli, kdy řekne: Dobrý den, Vandenbergu. To jsme se vás nahledali.

Ten sluha se psem byl na obhlídce,” hlásil Bělohlávek.

Jistě tak chodí dvakrát denně.”

Ale proč si vybral okruh zrovna kolem dvou telefonních budek v rajónu … ? Venčil psa od půl sedmý. Vandenberg měl volat v sedm. A nic. Nevylezl, protoe nás tu zmerčil.

Buď je pořád ve vile, nebo odejel s Duoiou.”

Viděli jste Duolu odjídět?”

Samozřejmě, sám řídil. Mohl nám Vandenberga

provézt pod nosem.”

Martě jsem řekl: Jedeme na recepci.”

Nejsem na to oblečená.”

Je to neuvěřitelné, jak ena dokáe v kritické situací vedle ivotní otázky poloit nicotnost, kterou povýí div ne na princip.

Jedeme tam pracovat, tak co.”

V tiskovém oddělení si Marta nejprve vzala malý

reportání magnetofon a pověsila si řemínek jeho koeného pouzdra přes rameno. Ve společenských prostorách uměl hovor a bylo slyet i tlumenou hudbu. Chtěli jsme rychle najít Duolu, ale nebylo nám to dopřáno. Přistoupil ke mně pan Stevens, který po dobu kongresu pečoval

o dva členy Dolní sněmovny.

Jenom na minutu, pane redaktore,” řekl a tím dal najevo, e mu jde o rozhovor důvěrný. Marta proto

108

 8 M B ť

poodela. Vysoký a shrbený Stevens hovořil s kantorskou pečlivostí pomalu a zřetelně.

Velice se nás dotkla nehoda, která potkala britského televizního pracovníka Arthura Bishopa. ádali jsme

o vysvětlení, ale bylo nám oficiálně sděleno, e policejní vyetřování jetě neskončilo a e o výsledku budeme

informováni.’

To je pravda, pane Stevensi.”

Arthur Bishop se na mne obrátil se ádostí, která se mi zdá přirozená. ádá, aby byl proputěn z nemocnice

a mohl odletět domů.

A proč to říkáte mně, pane Stevensi? Účinkoval jsem v celém jednání pouze jako překladatel.”

Neusmál se, nehnul ani brvou, nedal nijak najevo, e o mém tvrzení pochybuje.

Obracím se na vás jako na pracovníka kongresu.

Pokud máme o panu Bishopovi zprávy z nemocnice, je

vyloučeno, aby v tom stavu cestoval.

Pan Bishop se domnívá, e je v nemocnicí dren

z jiných důvodů. Kdyby se to dověděla nae veřejnost, začne prostřednictvím tisku naléhat na nae úřady, aby podnikly nějaká odvetná opatření.”

To u byla hrozba.

Pane Stevensi, při vyetřování vyly najevo takové

zvlátní věci. Například jedna osoba, která má československou státní příslunost, ohlásila orgánům bezpečnosti, e Arthur Bishop se svými dvěma spolupracovníky vnikl proti jejímu přání do bytu, zahrnul ji výhrůkami a nakonec odcizil klíče od bytu.

To zní naprosto neuvěřitelně.”

Dále, pane Stevensi, se v jejich demolovaném voze

nala krabička s náboji do kulovnice, est jich chybělo.

Jedním takovým nábojem byl postřelen cizí státní přísluník ve svém hotelovém pokoji.”

To je nějaké nedorozumění. Kromě toho to zní

fantasticky.”

A budete seznámeni s výsledkem vyetřování, pochybuji, e by se pan velvyslanec angaoval za člověka, který váně poruil zákon. Přeji vám příjemný večer, pane

Stevensi.”

Ve stejnou dobu zastavila Martu Stella Stanfieldová

z televizního tábu Orion Productions. Měla na sobě

společenský oděv jako mu, kalhoty, sako a bílou koili s kravatou. Málem jsem ji nepoznal. Jenom ten předkus horní čelisti ji prozradil.

110

Navtívila jsem ubohého Arta v nemocnici,” řekla Martě.

Víte, slečno Stanfieldová, já nemám příli mnoho

důvodů přát mu za vech okolností to nejlepí. Tím nechci říct, e mám potěení z toho, kdy někdo trpí.”

Ach … přece byste … Víte dobře, e vechno, co pan Arthur učinil, nebylo namířeno proti vám.”

Ne? Byl to přece můj byt a nepamatuju se, e bych vás pozvala dál.”

Art mě poádal, abych vám něco vyřídila … Nevím oč jde a to zdůrazňuji, ale vy prý budete vzkazu rozumět: Původní nabídku zvyuje na est set. Víc mi neřekl a já mám za to, e jde o úhradu autorského práva … Jednal s vámi přece o nějakém scénáři pro dokumentární pořad.”

Rozváím si to,” odpověděla Marta, a teď mě omluvte.”

Pospíchala za mnou, ale já se jetě zastavil u pana

Karra. Na rozdíl od pana Stevense svou diplomatickou dráhu na dolních příčkách sluebních hodností začínal.

Absolvent nějaké společensky přijatelné univerzity, byl dobrý jako nadhazovač v basebalu, moná jetě lepí na palce, take ho to vyneslo a do zahraniční sluby.

Informovali vás o zdravotním stavu pana Kollinskyho?”

Kollinsky,” zapřemýlel Kerr. Kollinsky, ano, četl jsem to jméno v seznamech delegátů kongresu. A on je

nemocen? Nic o tom nevím. Snad nae konzulární

oddělení. Ale to bych se dověděl. A co mu je?”

Byl postřelen.”

Postřelen! Doufám, e to vae policie objasní.”

O tom nepochybujte. Kdy jsme se s panem Kollinskym viděli naposled, hovořil velmi zaujatě o své práci v Zeměpisné společnosti. Neustále mi připomínal, abych nezapomněl na meridian.”

Meridian?”

Hochu, pomyslil jsem si, dobře to hraje, nebo jsi úplně mimo hru. Obě vysvětlení jsou moná, ale o kadém

musím pochybovat.

Meridian. Je toti v Praze.”

Mlčel, jako by mi dával najevo, e mluvím z cesty. Řekl jsem: Chtěl jsem říci, e je to taková kuriozita. V dládění Staroměstského náměstí je zacementována kovová lita, která lidem zvěstuje, e právě tudy prochází praský meridian.”

Ach tak,” řekl, ale má řeč se mu zdála podivná.

Zvlátní, e vás pan Kollinsky o svém stavu neuvědomil.”

Doufejme, e to jetě udělá.” S tím jsme se rozeli.

111

40

Vyletěnými skleněnými tabulemi nahlédnu do jedné

jídelny, kde hosté sedí na barových idlích, ale také u stolků. Znak vedle dveří oznamuje, e jde o nekuřácký podnik. Ceny budou zřejmě vysoké, protoe jsou tam

volná místa.

Vejdu a ve svém obleku z praského obchodního domu

nevzbudím pozornost. Vysoukám se na barovou stoličku a svou zelenou branu poloím na zem. Přichází ke mně čínice a promluví na mě. Říkám, e chci večeřet.

Nerozumí, ale řekne: Moment  a přivede mi kolegyni.

Dívka nevelkého vzrůstu, s kulatým venkovským obličejem zná zřejmě dvě stě slov, se kterými vystačí v kadém hostinském podniku od Kapského města po Aljaku. Jde pro jídelní lístek. Vidím, e jsem upoutal pozornost dvou mladých en. Jedna z nich je odbarvená blondýna a vlasy jí spadají na ramena jako vodopád. Druhá je černovlasá jako Japonka a účes má uzpůsoben tak, e vypadá jako malá černá přílbička. Nevyznám se tu, ale nezdá se mi, e jsou to prostitutky.

Čínice s kulatým obličejem mi přináí jídelní lístek, který je ovem psán česky. Překládá mi názvy jídel. Jeden chod se jmenuje kozácká roláda a já se ptám, jestli ji dělají z kozáků. Ta ena s přílbičkou černých vlasů to slyí a usměje se. Nejspí rozumí anglicky. Objednám si tedy tu kozáckou roládu a pivo. Příprava jídla trvá asi patnáct minut a tak zatím upíjím pivo. Pak svou čínici poádám, aby se otázala těch dvou en, zda si smím přisednout.

Odpoví mi, e jsou tam dvě volné idle a e se na to nemusím ptát. Namítám, e by těm mladým dámám moje

společnost nebyla třeba po chuti a čínice řekne: Zeptejte se sám.

Spustím se tedy z barové stoličky, vezmu svou branu a jdu ke stolku mladých en. Čínice za mnou nese mé pivo. Malá výměna zdvořilostí. Dovolíte? Prosím. Je to jak jsem předpokládal, černá s přílbičkou rozumí anglicky, říkám rozumí, protoe s mluvením u je to horí. Mezi základní pravidla při seznamování patří, e mu nesmí přestat hovořit a musí enu brzy rozesmát, protoe smích navozuje ovzduí důvěry. Říkám eně, e kdykoliv přijdu do cizího města, hraju jednu hru. Jakou e hru? Hádám, kdo je kdo. Černovlasá to překládá přítelkyni a obě na mne hledí s jistým posměchem. Trochu mě to zaráí, ale pokračuji. Zahrajete si tu hru se mnou? Proč ne? Začneme 112

tedy u vás, říkám černovlasé s přilbičkou. Podejte mi ruku.

Je suchá a jemná, červeně nalakované nehty má dlouhé tak, e vylučují jakoukoliv, tedy i čistou práci, jako je třeba psaní na stroji. Sekretářka to není. Celý vtip tohoto hádání je, e nemíním uhodnout, co ve skutečnosti je, ale co si jako myslím, e j e … Jste společnice, říkám. Starí zámoná dáma, která je odkázána na invalidní vozík, vás zaměstnává jako společnici a sekretářku. Nemám ponětí, zda jsou tu starí, zámoné dámy, ale to nevadí. ena to přeloí přítelkyni a něco si ukají. Není to přesné, říká černovlasá, ale skoro jste to uhodl. V čem jsem udělal chybu? e ta starí dáma je pán a není odkázán na

invalidní vozík, ale na Fiata 1300. A obě se rozesmějí a ten hrubý smích je neklamný. Jsou to prostitutky.

Zvu je na večeří, ale ji prý večeřely a kvůli postavě si nemohou dovolit večeřet dvakrát za sebou. Objednám

proto studenou mísu, protoe není dobré, aby se jen

koukaly, a budu jíst.

A pokračuji. Studovala jste na výtvarné kole. Ne

malířství, ale design. To vás ovem neuspokojilo, take spolupracujete s módním časopisem. Píete do rubriky: Co si oblečeme v lednu, co si oblečeme v únoru a tak pořád dokola.

Přinesou nám jídlo a objednám víno. Při večeři dávám zase hádat jim, co jsem já. Obchodní zástupce, říká

černovláska. Ze které země? Opět se tak posměně

zaklebí.

Z balíkova.

Nerozumím tomu slovu a proto je opakuje po slabikách

 z ba  lí  ko  va. Černovláska na mě začne mluvit česky, pičkami prstů vezme látku mého saka a zamne jí.

Řekne: Opakujte  Angličan z Vysočan.

Nic nechápu. Začne zase anglicky. Vae aty, říká, vás prozradily. Vysvětluji, e jsem si je musel koupit v Praze, protoe jsem cestou havaroval. V jaguáru? Nebo pán má Porsche?… Nám je to jedno, na co si hrajete. Anglicky mluvíte dobře, ale Angličan nejste. Anglán by nechodil po Praze v takových atech.

Mohl bych jim ukázat svůj pas a své eky a úvěrové

karty, ale to právě nechci. Stačí kdy vytáhnu peněenku a vidí svazek bankovek, které mi dal na cestu Duola. Měl jsem si to uvědomit dříve a schovat je do jiné kapsy, ale u je viděly. Nepochybně to pozdvihne moji presti.

Navrhuji, abychom odeli někam, kde se můeme

pobavit, černovlasá s tím souhlasí a jde telefonovat.

113

Myslel jsem, e se u nevrátí, protoe telefonovala asi dvacet minut.

41

Duolovi jsem na recepci řekl: ,,Pane velvyslanecký rado, jsem redaktorem kongresového bulletinu. Toto je paní Marta Chadimová, vedoucí tiskového střediska. Chceme vás poádat o rozhovor.”

A na jaké téma?”

Jaký význam mají závěry kongresu pro země vaeho

kontinentu?”

Pojďme se posadit někam stranou,” řekl Duola.

Říkejte mi jednodue kapitáne. Cítím se lépe.”

Zpočátku jsem mu kladl banální otázky jako v televizi.

Pak jsem se otázal: A co říkáte, pane kapitáne,

událostem v AinDjubá?”

Nevím kdo zastřelil emíra Chálila. Mohl to být i radikál Essam. Radikálové jsou nesmiřitelní. Essam se mohl

domnívat, e to činí k prospěchu svatého náboenství. Ale tím výstřelem obrátil tok nafty jiným směrem, jestlie to mohu vyjádřit obrazně.”

Věříte historce, e reportér Stanley Vandenberg natočil průběh atentátu videokamerou?”

Jako by se mu oči povlékly blanou, jako by stáhl roletu.

Usmál se a řekl: Myslím, e jsme vyčerpali téma naeho rozhovoru.”

Vstal a já jsem řekl: Pane kapitáne, Stanley Vandenberg poruil československé předpisy o pobytu cizinců.

Kdokoliv ho ubytuje, napomáhá nezákonnému počínání

cizince.”

Sklonil hlavu trochu na stranu, znovu se usmál, jako by mi tím naznačoval  aha, tak je to.

Proč mi to povídáte?” otázal se. To je námět k hovoru pro naeho právního poradce. Víte co? Mám tu svůj vůz.

Piju jen oranádu. Zvu vás k sobě na skleničku. Chci vám ukázat svůj byt.”

Jinými slovy: Vandenberg je pryč. Převezl nám ho před nosem.

Děkuji za pozvání, pane kapitáne. Měl byste vědět

jednu okolnost. Neznámí pachatelé unesli v západním

Německu českou studentku. Je jí estnáct. A jsou ochotni vyměnit ji za kazetu, na kterou Vandenberg natočil průběh atentátu na emíra Chálila.”

114

Únos je zločinem na celém světě. Jsem přesvědčen, e německá policie udělá vechno, aby únosce dívky

vypátrala.”

,,Jistě. Ale ti pachatelé mají velké monosti. Větí ne policie Německé spolkové republiky, čerpají peníze ze stejného fondu, ze kterého financovali taení majora Tugana.”

O čempak asi teď přemýlí? Mlčel. Pokračoval jsem:

,,Čestné slovo důstojníka, pane kapitáne, e vae jméno nebude z naí strany uvedeno do souvislosti s případem Vandenberg, jestlie pochopíte situaci matky unesené, dívky. Stojí tu před vámi.”

Pohlédl na Martu. Chvíli si tak hleděli do očí a Duola první sklopil zrak. Ukazováčkem pravice poodhrnul

manetu své bílé koile na levém zápěstí a podíval se na hodinky.

Přede dvěma hodinami jsem ho vysadil v dolní

polovině Václavského náměstí.”

Má svůj vak z hrubého plátna?”

Má zelenou branu egyptské letecké společnosti Misr.

Air s arabským i latinským nápisem. Doufá, e v nějakém zábavním podniku najde enu, která ho u sebe nechá. Má pět tisíc československých korun a tisíc francouzských franků.”

42

Jsme ve sklepním podniku v jedné boční ulici. Vystupují tu cvičení impanzi, cvičení artisté a cvičení psi. Kamila je má přítelkyně s helmičkou černých vlasů. Ji jsme se dohodli, e mě vezme k s o b ě … Ví, e na to mám a dokonce mi věří, e jsem Angličan. Nemám chu to

upřesňovat. Přítelkyně s vodopádem světlých vlasů nás opustila.

Branu mám v atně a lístek ve zvlátní kapsičce na

knoflík. Trochu piji alkohol, ale ne příli. Napětí posledních dnů ze mě spadlo. Teď jsem pochopil, co způsobilo mou stísněnost: Ta samota a to věčné čekání, ty hodiny nejistot.

Po skončení programu tančíme a u přesně vím, co

udělám. Ptám se, jestli má Kamila doma telefon. Přímo v bytě nikoliv, ale je na chodbě a je přístupný. Jen se musí paní domácí zaplatit dvojnásobný poplatek za hovor.

Posílám Kamilu, aby si la sednout. Překvapí ji to, ale na nic se neptá.

115

Recepce ve Sjezdovém paláci u jistě skončila. Najdu telefonní kabinu. Mám na lístku vechna telefonní čísla, která bych mohl potřebovat. Měl jsem dost času si je najít.

Vytočím číslo hotelu Solidarita. ádám, aby mě spojili s panem Victorem Cliftem. Telefon u něho v pokoji chvilku vyzvání. Vypadá to, e zarostlý lesní mu buď spí, nebo se sprchuje. Telefonistka říká, e se nehlásí. Poádám ji tedy, aby mě přepojila do pokoje paní Stanfieldové. Ohlásí se.

Poznám její hlas, její výslovnost ovlivněnou předkusem.

Řeknu: Buďte zítra v devět hodin ráno ve svém pokoji.

Zavolám vás a určím kde se sejdeme.

Vracím se ke stolu a Kamila je pryč. Ani její kabelka nezůstala na stole. Bezděčně si sáhnu na prsa. Taka s penězi je na svém místě. Rozepnu knoflík speciální kapsičky. Lístek od atny je na svém místě. Najednou se mě opět zmocní strach, e běím do atny, abych se

přesvědčil, zda i brana je na svém místě.

J e … Proč Kamila utekla? U při večeři tak dlouho telefonovala. Vtom se vrací. Její střevíčky klapou na schodech. Ptám se, kde byla. la zajistit taxíka, protoe teď vechny jezdí a v centru se těko chytají. Měla těstí, jeden řidič na nás čeká.

Zaplatím účet, vezmu si branu a odcházím s Kamilou

do teplé noci.

Kamila mě vede za roh do malé uličky, kde stojí

skutečně taxík se zhasnutými reflektory. Kdy nás řidič spatří, rozsvítí. Kdybych byl nepil, musel bych v této chvíli zaregistrovat varovný signál.

Jedeme oputěnými ulicemi z centra pryč. Chvíli se

snaím, abych si zapamatoval cestu zpět, ale je to marné.

Toto město má jen málo rovných ulic. Neustále někde

odbočujeme. Potom podjídíme jeden nízko a jeden

vysoko postavený elezniční viadukt a směřujeme oputěnou a smutnou ulicí vzhůru. Staré domy mizí a objeví se novostavby. Okrajové sídlitě.

A najednou je město za námi. Obklopí nás tma. Jen kus dál od silnice vidím světla a tuím tam osady a ulice. Ptám se kam jedeme a jsem u mírně znepokojen. Ke mně,

odpovídá Kamila. Ty nebydlí v Praze? Ale tohle je pořád Praha.

Na malém pahorku spatřím opět světla nějakého sídlitě malých domů. Avak nedojedeme na ten pahorek, nýbr

před ním odbočíme na neosvětlenou cestu doprava.

Ujedeme sotva sto metrů, kdy do světelného kuele před vozem náhle, jako by z pole, vjede otlučený malý

116

automobil, řidič sotva stačí zabrzdit, z auta vyskočí dva chlapi a enou se k nám.

Otevřou dveře, jeden udeří řidiče do týla a řidič padne na volant. Pak něco křičí na nás, vytáhnou snadno Kamilu a pak se vrhnou na mne. Poslední co si uvědomuji je, e Kamila stojí a neutíká a e ji ani nemusí dret. Mne jeden chlap drí zezadu a druhý mě udeří do břicha a do slabin.

Pak ucítím sladký pach a ztrácím vědomí nadobro.

43

První podnik, do kterého jsme s Bělohlávkem vstoupili, byla pivnice a vinárna ve Zlaté huse. Vedoucímu jsem ukázal svůj sluební průkaz a Vandenbergovu fotografii.

Popsal jsem ho. Má tvídové sako, světle edé flanelové kalhoty, tmavozelenou pletenou kravatu a zelenou leteckou branu s nápisem Misr Air. Takového mue tu dnes večer neviděl. Pak jsme ho poádali, aby nám sem, do své kanceláře, pozval jednoho zaměstnance po druhém

a vem jsme ukázali fotografii Vandenberga.

Podle naeho odhadu by tu mohl být jetě před

hodinou. A to by si ho určitě pamatovali.

Kdy mi Duola prozradil Vandenbergovy záměry, odvolal jsem vechny mue z pomezí Střeovic a Ořechovky.

Rozdělil jsem je do dvou skupin. Jardovi Skácelovi jsem přidělil levou stranu Václavského náměstí a s Bělohlávkem jsem si vzal pravou, dívámeli se od křiovatky Jindřiská směrem dolů.

V denní kavárně v pasái byl výsledek nulový, ale ve snack restaurantu jsme narazili na zlaté loisko.

Servírka Macháčková, mení, ale zavalitá dívka

s kulatým obličejem poznala Vandenberga ihned.

Byl tu sám?

Přiel sám. Objednal si večeři. Seděl nejdřív

u barového stolu, ale pak si přisedl ke dvěma enám.’

Znáte je?

Neznám.

Myslím, jestli sem chodí pravidelně, jestli jste je tu někdy viděla.”

Jednu jsem viděla.”

Dokáete ji popsat?”

Ta jedna … co jsem ji tu viděla, má dlouhé světlé vlasy podsuď,” ukázala rukou. Samý takový drobný vlnky, jak je to teď moderní. Ta druhá byla černovlasá a měla vlasy zastřiené kolem dokola jako podle hrnce.”

117

Jak to bylo dál?”

Bavili se anglicky, teda ten mu a ta černovlasá,

protoe ta blondýna anglicky neuměla. Vypili láhev vína a li.”

Jak je to dlouho?”

Podívala se na hodinky. Můe to b ý t … tak hodina a půl.”

Představa, e máme zpodění u jen hodinu a půl, byla fascinující.

Běloui, ten chlap tu pořád jetě někde je. Jen vědět kam lápnout.”

Tu mě zavolali k naemu sluebnímu vozu. Hlásil se

hoch, který dával pozor na Stellu Stanfieldovou.

Je to asi pětadvacet minut, co jsme zachytili rozhovor.

Někdo babu volal.”

A to mi říká a teď?”

Nebyli jste na poslechu.”

Ví se odkud volal?”

To nelo zjistit. Přehraju ti to.”

Nevím zda to byl Vandenbergův hlas, protoe jsem ho

nikdy neslyel. Byl to nepochybně mu, jeho mateřskou řečí je angličtina. Řekl jí jedinou větu. Aby byla zítra ráno v devět hodin doma, protoe jí určí místo schůzky.

To byla významná zpráva. Usoudil jsem, e nemá smysl honit Vandenbergovu stopu. Raději se připravíme na ráno.

Budeme znát místo schůzky a Vandenberg by nám neměl

uniknout.

Ráno jsem přiel do práce v sedm hodin. Vichni jsme se shromádili v pracovně plukovníka Runkase. Podal

jsem obvyklé hláení za dvacet čtyři hodiny. Právě jsem chtěl plukovníkovi předloit návrh závěrečné operace, kdy zazvonil telefon. Plukovník byl nevrlý, protoe přikázal, aby nás nevyruovali.

Volá prý důstojník VB a má pro nás důleitou zprávu.

Plukovník tedy řekl:

Přepojte ho.” A pokynul mi, abych zprávu přijal.

Hlásil se poručík Bárta z oddělení Veřejné bezpečnosti v Počernicích.

Máme tady mue, je bez dokladů a bez peněz, hovoří

anglicky a podobá se tomu člověku z vaeho pátracího oběníku.”

Pocítil jsem, jak mi krev tepe ve spáncích.

Jak je oblečen?”

Světlé flanelové kalhoty, tvídové sako a zelená pletená kravata.”

118

40

Probouzím se a bolí mě hlava. Cítím kouř cigaret

a zvlátní pach … Takhle jsou cítit vojenské a policejní stránice… Otevřu oči a nade mnou se sklání mu

v uniformě… Je to policista? Má červené nárameníky a na nich po dvou zlatých hvězdách. Promluví na mě

česky, čemu nerozumím … Kde je má brana? Říkám bag, bag? Nerozumí.

Posadím se a cítím bolest v břie a ve slabinách. Je to strohá sluební místnost se elezným lůkem. Přichází druhý policista, ten má jen stříbrné hvězdy. Snad je to tlumočník. Ptám se ho, kde je má brana. Ani on

nerozumí. Ukazuji rukama co mám na mysli. Brana,

koukejte, takhle velká … popruh přes rameno … zelená … Misr Air.

Vrtí hlavou. Pak si mezi sebou něco povídají, dívají se do nějakých papírů a ten se zlatými hvězdami odchází

telefonovat.

Prohledávám kapsy. Obela mě hrůza. Byl jsem

okraden. Nemám taku s penězi, nemám pas, vechno je pryč, eková kníka, úvěrové karty.

Můj poklad je pryč, má kazeta. Job na hnoji na tom

nebyl hůř. Jen jeho vředy mi chybí.

Vrací se policista se dvěma zlatými hvězdičkami, řekne cosi stříbrnému a ten odejde.

Zlatý zůstal, říká mi: Centrála. Komandant. Engli…

Na kus papíru napíe číslo 30. Ukazuje na ně a říká: Minut.

Pochopil jsem, e nějaký komandant z centrály, který hovoří anglicky, tu bude za třicet minut.

Vrací se stříbrný a nese mi kávu. Káva nádherně voní.

Jeden mi dává cukr, druhý nabízí cigarety. Vrtím hlavou, e děkuji, e nekouřím.

Pak mě nechají v místnosti samotného. Utéci nemohu

a kam bych také utíkal a proč? Je mi nanic. Ne proto, e mě včera ti gangsteři zmlátili. Je mi nanic, kdy si pomyslím, co jsem vechno vytrpěl a podnikl, kolikrát jsem se v uplynulých deseti dnech ocital na pokraji

zoufalství  a proč to vechno? Abych srkal kávu na

nějaké periferní policejní stránici?

Uplyne víc ne ta předpovězená půlhodinka a slyím, e pod okny zastavují automobily.

119

40

Poručík Bárta otevřel dveře. Na kavalci seděl Stanley Vandenberg. Oděv měl značně uválený, znečitěný

a celkem vypadal velmi uboze. Hleděl z jednoho na

druhého. Byli jsme tam čtyři. Poručík Bárta, pan Králík z Počernic, který Vandenberga v noci nael, Bělohlávek a já.

Bělohlávek si dlouho připravoval tu slavnostní větu, ale nevyzněla tak, jak si představoval:

,,Dobrý den, pane Vandenbergu. To jsme se vás

nahledali.”

Řekl jsem toté anglicky.

,,Kde je má brana?” To byla první slova, která jsem slyel z jeho úst.

V tuto chvíli jsem se jetě usmál, protoe jsem se

domníval, e ji má poručík Bárta ve skříni.

Pořád se ptá na nějakou branu, ale pan Králík říká, e u něho ádná brana neleela,” vysvětlí mi poručík Bárta.

Kazeta je pryč! Z čeho jsme se radovali?

Kdy jsme jeli autem z naeho oddělení do Počernic,

poádal jsem četařku u radiotelefonu, aby mě spojila s Martou Chadimovou.

Máme ho.”

Hned to nepochopila. Opakoval jsem: Máme Vandenberga. Jedu si pro něho. Nejpozději za dvě hodiny tě zavolám.”

Co jí teď budu povídat? Dal jsem jí naději a vzápětí ji srazím. Bude na tom hůře ne před tím.

Poručík Bárta nechápe mé zoufalství. Poslouchám, jak se pan Králík vracel v noci ze schůze se svým trabantem a na neosvětlené odbočce před Počernicemi nael

nehybné tělo tohoto mue.

Nevydrím poslouchat do konce.

Soudruhu poručíku, prosím tě, poli tam okamitě

jednoho mue, nebo dva, a prohledají okolí. Ta brana můe být ve vysoké trávě, v t ů n i … My vlastně nehledáme tohohle chlapa, my hledáme tu branu.”

Ale kdy u to říkám, vím, e tam ta brana nebude

a napadají mě nejčernějí mylenky.

Vrátil jsem se k Vandenbergovi.

Prosím vás, jak jste se dostal do těchto míst?”

Vypravuje, jak večeřel na Václavském náměstí. Překládám to pro své společníky. Měl u sebe pět tisíc korun a tisíc francouzských franků. Ta černovlasá ena ho

120

pozvala k s o b ě … Sehnala taxíka… Na té oputěné odbočce je přepadli dva gangsteři. Pamatuje si podrobnosti. Třeba to, e se ona ena vůbec nebránila. Je nám i bez toho jasné, e přepadení bylo předem domluveno i s tím taxíkářem.

Řekl jsem: Popite nám jetě jednou tu enu.”

Přeloil jsem popis. Pan Králík řekl:

Zeptejte se ho, jestli mu pověděla, jak se jmenuje.”

Kamila.”

Pan Králík oil. Tak to je Kamila Vostřáková z Borovin, to je u nás, u Dolních Počernic. Bejvala to pořádná holka.

Prodavačka v Domě módy. Ale dostala se do divný party.

Je udělaná hlavně na dědky v mercedesech.”

Vandenberg hleděl z jednoho na druhého, nevěděl, co si povídáme. Řekl jsem mu:

Pane Vandenbergu, nejste ani zatčen, ani zadren.

Můete klidně odejít těmito dveřmi a jestli chcete, dám vás odvézt na vá konzulát, aby vám vystavili náhradní pas. Ale radi bych byl, kdybyste to jetě chvilku vydrel s námi.”

Kam bych, prosím vás, chodil, pane … “

Kotrba. Inenýr Kotrba.”

Kam bych chodil, inenýre?”

46

Přepadli nás, pane poručíku,” řekla Kamila Vostřáková ve svém pokoji v podnájmu. Leela oblečená, ale bosa na gauči a hlavu měla obvázánu nějakým bílým hadrem.

Sundejte si ten obvaz,” vyzval ji poručík Bárta.

To nemůu.”

Byla jste ve zdravotním středisku?”

Chvilku uvaovala, co je lepí. Pravda nebo le.

Odpověděla:

Jetě ne. Jsem straně slabá.”

Tak já vám ten obvaz pomohu sundat.”

Pod obvazem neměla ani modřinu.

Proč jste nehlásila přepadení?”

Taxíkář se probral a řekl, e jede rovnou na VB.”

Doteďka tam nedojel… Zaplatila jste mu? To bylo

přece rito. Z centra do Počernic a v noci.”

Z čeho jsem mu měla zaplatit? Okradli mě.”

Znáte ho?”

Jak ho můu znát? V Praze je na sta taxíkářů.”

Poručík Bárta se proel od okna ke dveřím a zase zpátky k oknu. Řekl:

121

Tak tohle vám, Vostřáková, nebereme. Jak vidíte, ani jsme to nezapisovali, protoe bychom vám nechtěli přidat jetě navrch křivé svědectví. Rejstřík máte zatím čistej, napoprvé to nebude tak zlý. Jen nesmíte zpívat faleně.

Podívejte se. Stačí, abych oběhl pár sousedů a optal se v Alhambře a tak, s kým vás viděli. Stačí, abych tady dal udělat daktylky  a máme je. Tak zazpívejte.”

Chvilku mlčela a přebírala si to ve své ne příli

inteligentní hlavičce.

Karel alud, Praha osm, U Balabenky.”

Typický starý dělnický byt o dvou místnostech. Do první se vchází rovnou z pavlače, druhá je za skleněnými dveřmi a má okno do ulice. Barák je otlučený, v průjezdu je cítit moč, na dvoře je skládka, chodby jsou počmárané,

z okapů rostou dřeviny, ale v tom starém dělnickém bytě jsou plody japonského hospodářského zázraku: Nahrávací souprava pro hudební skupinu, dva videorekordéry, tři barevné televizory, osobní počítače a radiomagnetofony.

Mezi tím vím leela splasklá zelená brana letecké

společnosti Misr Air. Karel alud byl docela pohledný chlapec, zdálo se, e se koupe alespoň jednou týdně. Jeho druh byl programový pindíra.

Kdy jsme zazvonili a stáli jetě na chodbě, slyeli jsme Karlův hlas:

Kdo je?”

Neptej se tak blbě,” odpověděl poručík Bárta.

Karel alud pootevřel a bylo mu ve jasné. Odpadlo

zbytečné vysvětlování.

Kde je ta kazeta?”

Podal mi ji. Ukázal jsem ji Vandenbergovi. Přikývl.

Teprve teď jsem si oddechl. Ruce se mi chvěly a to se mi jetě nikdy nestalo. Drel jsem věc, pro kterou jsme vynaloili tolik úsilí, věc, která má cenu ivota nevinné, nic nechápající dívenky, drené kdovíkde kdovíjakými lidmi.

Hoi,” řekl jsem, jděte na chvíli vedle.”

Ze třetího patra nevyskočí. Vloil jsem kazetu do

videopřehrávače a spustil.

Na obrazovce připojeného televizoru se nejprve objeví větrem ohýbané větve smokvoňů a vrtulník, který se

snáí… Pak se obrazovka zatmí a kdy se znovu rozsvítí, vidíme pokoj vytapetovaný lutě a nábytek potaený

červeně.

Vandenberg vydá nějaký hrdelní zvuk, který mi v této chvíli jetě nic neříká.

122

Dalí záběr: V křesle sedí nahý mu se ztopořeným

pyjem. Po modrém koberci se blíí nahá ena. Má fialově nalakované nehty na rukou i na nohou a fialové rty

a pokleká před tím muem.

Oh God!” zařval Vandenberg, oh, God!”

O n i t o s m a z a l i , o n i n a t o n a k o p í r o v a l i p o r n o !

Hledím na obrazovku jako uhranutý. Chce se mi křičet

Ne!” To snad není pravda! Ale je to tak. Vandenbergova kazeta je zničená, vechny důkazy o atentátu v AinDjubá jsou nenávratně pryč, kazeta má cenu u jen pro

puberáky a impotenty.

Stalo se něco děsného, co u nejde napravit. Je to

tragédie a groteska v jednom, Vandenberg přijde

o peníze, my o politické argumenty  ale Marta

Chadimová o dítě.

To je krutá groteska.

Rozrazím dveře do vedlejí místnosti.

Bejci, co jste s tou páskou udělali? … Víte co na ní bylo?”

Karel alud se nejprve ulekl, ale kdy ho nikdo nemlátí, říká:

Nějakej válečnej film.”

Dneska se schází arabský summit. Nejvyí představitelé arabského světa zasedají v nejistotě, jaké stanovisko zaujmout k událostem v AínDjubá. Za svědectví Vandenbergovy kazety by zaplatili milióny… A v protokolu o výslechu těchhle dvou debilů bude v odstavci

o odcizených předmětech naklepáno: Jedna videokazeta, pouitá, oceněná na Kčs 156,80 vrácena majiteli.

Prásknu dveřmi. Seberu kazetu. Co teď s ní? Tohle

únoscům nikdo nevysvětlí. Nemohu tu kazetu vhodit

pootevřeným okénkem do opla FMJ 338 před hotelem

Alcron. Povaovali by to za výsměch.

Řekl jsem poručíku Bártovi:

Vezmu si tu kazetu. Vandenbergovi patří pas, eková kníka, úvěrové karty a co zbylo z těch peněz. Sbalíte je za loupené přepadení?”

Přikývl. Mají kliku, e se vechno nalo.”

47

Seděli jsme dole v automobilu jako ztroskotanci na

ostrově. Za volantem Bělohlávek, vedle něho Jarda

Skácel. Vzadu Vandenberg a já.

123

U několik dní jsem si pohrával s mylenkou na řeení.

Ale byly to jen neurčité, zlomkovité představy. Takové ,co by bylo kdyby bylo’. Nápad měl příli mnoho kdyby. Ale teď jsme byli přimáčknuti ke zdi jako moravský pluk

u Hvězdy při bitvě na Bílé hoře. Ustoupit není kam. Zbývá jen padnout. Jene my nepadneme, padne to dítě, které jsem viděl na fotografii.

A proto se musíme pokusit o to poslední.

,,Je mi líto, co se stalo,” řekl Vandenberg.

Trochu pozdní lítost, pane Vandenbergu … Běloui, nahoď to, jeď dolů do Libně a u první telefonní budky zastav.”

Co chce dělat?”

Jeď a uvidí.”

Kdy jsme narazili na telefonní budku, řekl jsem

Vandenbergovi:

Zavolejte do hotelu Stelle Stanfieldové, jak jste jí to včera sliboval.”

Vy to víte?”

Co jste si myslel? e vás tady necháme vechny jen tak pobíhat? Zavolejte ji a řekněte, e místo schůzky jí oznámíte v pět hodin odpoledne.”

Vandenberg el telefonovat.

Řekl jsem klukům: Mám nápad. Mám ho u od doby,

kdy se v Praze objevil Meridian … Jardo, ty baráky v bloku nad Stromovkou jsou u vechny vystěhované?”

Skoro. Některej barák je úplně prázdnej, jinde jsou jetě dva tři nájemníci, kterým národní výbor hledá

náhradní byt.”

Je tam jetě zavedená elektřina a telefon?”

Vechno. Voda teče, záchody splachujou.”

Tak tam najděte třípokojový byt s telefonem. Klíče

budou na Obvodním podniku bytového hospodářství, e?”

A co dál?”

Mezitím se vrátil Vandenberg a řekl, e Stella Stanfieldová a Victor Clift budou v pět hodin čekat ve svých pokojích.

Dobře. My vás teď zavezeme na Smíchov do vily paní

Maxmiliány Sukové.”

Proboha, jen tam ne!”

Tak kam?”

K Duolovi.”

To nepůjde. Duolu u do ničeho tahat nemůeme. Tak

vás zavezeme do hotelu. Pas máte, peníze máte a taky eky a úvěrové karty. Vám je hej!”

Do hotelu ne. To r a d  i … “

124

Vysadili jsme ho u Maxmiliány. Přivolali jsme Pepu

Vyhlídala, aby Vandenberga střeil. Ani teď se nám

Vandenberg nesmí ztratit, protoe pozve Stellu Stanfieldovou a Victora Clifta do bytu v oputěném domě, který Jarda vybere.

Ne Pepa přijel, volali dvakrát z oddělení, e mě Marta Chadimová shání a chce vědět co se děje. Chápal jsem ji, ale nemohl jsem jí povědět pravdu.

Řekněte jí, e provádíme akci a nemáte se mnou

spojení. A budu mít zprávu, sám ji zavolám.”

Poloil jsem sluchátko radiotelefonu a řekl:

Teď mě chvilku poslouchejte.”

Chvilka se protáhla na dvacet pět minut, kdy jsem

hochům vyloil svůj plán.

Kdy jsem skončil, Jarda Skácel řekl:

Je to prostý … To snad ani není moný, e by to bylo tak prostý.”

Odpověděl jsem: Na tomhle principu fungují antibiotika.”

48

V pokoji v tom oputěném domě v bloku u Stromovky

seděl Dan D. Kollinsky, kterého jsme přivezli z nemocnice.

Bělohlávek a Pepa Vyhlídal střeili dveře. Vichni tři jsme měli rukavice. Kollinsky si toho viml, ale nic neříkal.

Pane Kollinsky, tady je telefon. Máte spojení s celým světem. Zavolejte svého éfa a řekněte mu: Meridian

dostal dárek … nebo jak jste si to domluvili. Jakmile Olga Chadimová překročí hranice ČSSR, tihle dva chlapci zmizí, dveře se otevřou a vy můete odejít kam budete chtít. Do té doby vás poádám, abyste mi dělal společnost. Jsou tu, jak vidíte, lůka, spací pytle, je tu televize, máme tu karetní hry, achy … Teplé jídlo nám budou nosit z restaurace.”

Kollinsky to poslouchal a hleděl na mě s naprostým

klidem, řekl:

Meridian … Olga Chadimová … Nevím o čem mluvíte … Kromě toho, pan Kerr, kterého znáte, se dvakrát denně ptá na můj zdravotní stav. Teď u jistě volal. Kdy mě tam nezastihne, bude to mít pro vás velmi nepříjemné následky.”

Co se dá dělat.”

Otevřel jsem spojovací dveře.

Arthur Bishop, Victor Clift a Stella Stanfieldová vstali a hleděli na Kollinskyho. Řekl jsem:

125

Odcházíme, Kollinsky. Necháme vás tu o samotě.

Zamkneme zvenčí, aby vás nikdo neruil. Rádi by vám

něco vysvětlili.

Kollinsky na mě upřel své nevinné, tázavé, smutné oči plísněného kokrpaněla. Ty r u k a v i c e ho přesvědčily.

Po nás tu nezůstanou otisky prstů. Řekl:

Můete ty dveře zavřít… Vy tu zůstaňte a tihle vai přátelé a na chvíli odejdou.”

Odeli.

Se mnou je řeč,” pravil Kollinsky. Tu holku dostanete … a dáte mi kazetu potom … Vy jednou můete něco potřebovat… Třeba získat informaci, za kterou se

povyuje. A já se vám revanuju. Nevěříte mi? Já nejsem amatér, uvědomte si to, co vám říkám. Já nejsem amatér.”

Dám vám tu kazetu před odletem na letiti,” odpověděl jsem a přistrčil mu telefon.

Ovem nebudete ji před tím vysílat.”

Nebudeme ji před tím vysílat. Vidíte, taky nejsem

amatér.”

Zvedl sluchátko a pomalu vytáčel číslo za číslem.

Nejprve 00 49, to je Spolková republika Německo, potom 69, to je kód Frankfurtu. Potom číslo účastníka. Zapamatoval jsem si je, ale hádám, e zbytečně, protoe tuto stanici okamitě přidělí nějakému hokynáři.

Řekl:  K o l l i n s k y … Daří se mi velice dobře. Mám vechno, co k ivotu potřebuju. Coe? Jaké je tu počasí?”

Podíval se z okna. Začalo právě pret. Řekl: Trvale jasno. Modrá obloha. Jadran.”

Pozoruji, e ta hesla bral z okruhu zájmů Zeměpisné

společnosti. Meridian … Jadran.

Jeho poslední odpověď byla:

Kdy to půjde dobře, tak zítra večer.”

49

Seděli jsme ve voze před budovou letitě v Ruzyni. Za volantem Jarda Skácel, vedle něho Bělohlávek, vzadu

Kollinsky a já. Mlčeli jsme. Vechno bylo řečeno.

Vandenberg stále jetě bydlil u Maxmiliány. Pochopil, e teď u nikdo nebude usilovat o jeho ivot? Řekl mi, e odcestuje do Řecka nebo do Tunisu, kde je lacino a dál se uvidí.

Ozvalo se hláení místního rozhlasu:

Právě přistává letadlo z Frankfurtu nad Mohanem,

linka Lufthansy číslo … “

126

Je to letadlo, které se tu zdrí hodinu. Natankuje, naloí zavazadla a cestující a vrací se zpět do Frankfurtu.

Za čtyřicet osm minut po tomto hláení se rozevřely

skleněné dveře příletové haly a vyly tři enské postavy.

Marta Chadimová a její matka vedly za lokty vytáhlou dívenku, která si levou rukou zakrývala oči. la nejistě jako opilá. Nastoupily do automobilu, který na ně čekal.

Měl jsi pravdu,” řekl Jarda.

Mívám občas pravdu,” odpověděl jsem.

Marta mě toti zvala na večer. Matka prý navařila

a napekla na oslavu Olina návratu, řekl jsem Martě: K technice únosu patří, e oběti jsou nadopovány práky, aby větinu času prospaly. Přijdu, ale dnes ne. Ví v jakém stavu to dítě bude? Dovede si představit, co musela proít? Jak si měla vyloit co se s ní děje a proč? I kdyby se jí prstem nedotkli, bude v oku. Musela by být cynik, aby se po takovém záitku oklepala jako serant vojenské policie.

Jarda el telefonovat plukovníku Runkasovi. Ten zprávu předá, take ji vzápětí dostane stanovitě celní a pasové kontroly na pohraničním přechodu do NSR a propustí

mue s automobilem značky Opel, státní poznávací značky FMJ 388.

Bělohlávek vystoupil a otevřel dveře vozu na straně, kde seděl Kollinsky. Podal jsem mu zavazadlový lístek na jeho kufr  a Vandenbergovu kazetu.

,,Jak vidíte, pane Kollinsky, nepodvedli jsme vás.

Nevysílali jsme to.”

A vichni jsme se tvářili smrtelně váně, řekl:

,,Víte co má na světě největí cenu? Fair play. koda, e v naí profesi k tomu máme tak málo příleitosti.”

Potvrdil pravidlo mého dědečka, který říkal, e nejvíce sentimentální jsou kurvy.