Kdo se vrací na kometu - Karel Havlíček

Koukám, e tím pokojem přede mnou proel minimálně pluk nesmírně pracovitých lidí. Několik Jich tu jetě stojí připraveno a počítám, e kdy kývnu prstem, přivedou mi vraha v řinčících okovech. Sluně zakalu a představím se.

Vysoký strámistr v uniformě vyskakuje, stírá pot z čela a rázným hlasem oznamuje:

Soudruhu nadporučíku, strámistr Janek ..

Dobře dobře,M říkám.

Ostatně poručík Dufek, vyetřovatel, který celý tenhle případ vede, jde se mnou.

Obhlííme místo činu. Na první pohled je jasná, e u toho mnoho neuvidím. Místnost Je ozářená velkým barokním lustrem, ale jinak zařízena docela střízlivě a moderně. Dvě válendy, stolek s křesílky a přeplněným popelníkem, v rohu velká pseudogotická váza s několika ostrými meči rákosu, sklápěcí peřiňák a dva noční stolky. Jestli máte rádi obrázky, tady právě jeden visí. A řeknu vám, e jsem hezčího Slavíčka sotva viděl.

Proč tady svítíte?” obracím se na strámistra.

Uniformovaný přísluník krčí rameny.

Já nevím. Sedím tady od rána a hlídám, aby se s ničím nehýbalo. Plním rozkaz ..

Nechávám ty zbytečné árovky, a jen si svítí, a přemýlím o zdejí nádheře. Vypadá to vechno na docela příjemné prostředí pro odpočinek, kdyby Jeden měl náladu trávit kadý pátek a kadou neděli dvě tři hodinky v autě. Pro milovníky historie, zvlá té tyuclaté, barokní, je to pak místo naprosto ideální. Prozradím, e se právě nacházíme na zámku Kometa, v jednom z poehnaných koutů naí vlasti.

Přecházím k oknu a pohled mi padá jako přitahován na postel, kde u neleí mrtvola.

V tomto pokoji jetě včera večer přebývala ena středních let. Kvůli ní jsem se tu dneska objevil. Lépe řečeno kvůli tomu, abych pomohl zjistit, kdo postaral, e touhle dobou je paní Strnadově integrální součástí ne-ivé přírody.

Mlčky vyplouváme s poručíkem Dufkem z místnosti a ineme si to po schodech do přízemi. Poručík otvírá vysoké, těké, tmavé dveře z dubového dřeva, zdobené bohatými ornamenty. Vstupujeme do rozlehlé místnosti s diouljým jídelním stolem, na něm se povalují popsané papíry, propisovačka, poloprázdná krabička cigaret bez filtru a benzínový zapalovač. Tomu vemu vévodí nepříli majestátní postavička letitého mue v staromódním saku a s nosem, zarudlým jako od rýmy. Poručík Dufek mne chce představit, ale předejdu ho:

Já jsem Riegel,” pravím. Abych smazal problemitic ký dojem, který můj vstup, jak se zdá, vyvolal, prompně upřesňuji: Nadporučík Riegel z Federální správy kriminální sluby.”

Mu vstává a nechá se slyet:

Vítám vás, soudruhu. Jsem kapitán Bake z Krajské správy SNB v Českých Budějovicích. Byl Jsem Informován, e vám mám případ předat.”

Teď je zase řada na mně, abych moudře pokýval hlavou.

Můeme se do toho pustit,” navrhuje Bake a rázným pohybem ruky shrnuje kupu papírů na kra) stolu.

A tak se neoddiskutovatelně stávám bezprostředním aktérem případu, o který nejspí není co stát. K tomuto okamiku spěly události u od jitřních hodin dneního překrásného letního dne. Myslím, e bude nejlepí, kdy podrobněji vysvětlím, proč právě Já jsem byl probuzen v pátek zadrnčením telefonního aparátu, který jsem neprozřetelně umístil u hlav svého loe ve staromládeneckém bytečku jedné tiché uličky Starého Města.

li

Právě se mi zdálo o krasobruslaři z jakési lední revue, jen se chystá unést v zánovním jaguáru slečnu, které se hotovím u asi sedm let vyznat lásku, kdy se ten protivný aparát u mého ucha rozeřval. V mrákotách jsem pohlédl na hodinky a ujistil se, e je sotva půl

esté a e tudí nemá kdo otravoval. S tímto závěrem jsem se obrátil na druhý bok a pokusil se svést boj s volajícím ranním ptáčetem. Bitva byla nerovná. Ptáče mělo větí trpělivost a poslední zbytky snu se estým zazvoněním odpluly do nenávratna. Zvedl jsem sluchátko a zamumlal: Prosím!”

Kalina, ozvalo se na druhé straně drátu a hluboký melodický hlas připojil doporučení: Lepí bude, kdy bude mluvit do mikrofonu a sluchátkem poslouchat.”

Vzal jsem to na vědomí. Tato jednoduchá operace umoňuje, abyste telefonovali s poloviční námahou a několikanásobným úspěchem, ne kdy zvolíte obrá cené řeení.

Za půl hodiny tě čekám v kanceláři. Pojede na pří pad do jiních Cech.”

V přístroji hlue klaplo.

Opatrně jsem poloil nohy na prolapaný koberec a zhluboka vydechl. Místo snídaně jsem sl v koupelně pořádně vyčistil zuby a zapálil cigaretu. Vrčení elektrického holicího strojku mi v této jitřní hodině neznělo libě.

Věci mám sbalené v příručním kufříku na dně skříně. S bytnou jsem se neloučil, jen jsem na stole nechal vzkaz, e se nejspí vrátím a za pár dní. Za několik chvil mě věřitelé mohli docela snadno dostat, kdyby číhali někde mezi Josefovem a Konviktskou. Nestalo se tak, a proto jsem skutečně před estou klepal s těmi nejhorími představami na dveře kanceláře, kde se skví cedulka: Pplk. JUDr. Vladimír Kalina, náčelník FSKS.

Posaď se, uvítal mě éf. Dá sl kafe?”

Horlivě jsem kývl hlavou.

V noci mi volal náčelník kriminálky z Českých Budějovic, začal Kalina bez dlouhých úvodů. Je to můj starý známý  začínali jsme spolu po válce u Bezpečnosti. A právě proto mi telefonoval. Dohodli jsme se, e převezme jeden mord v jiních Čechách. Mládenci ze správy i z oddělení v Třebovicích ti samozřejmě budou pomáhat, má vestrannou podporu a potřebnou pomoc í od nás. Bude to mít troku komplikovanějí moná o to, e vyetřovatel, který věc dostal na krk, je nezkuený začátečník, sotva dokončil fakultu. No, nedá se nic dělat.

7

Ponořil jsem nos do álku s voníc! tekutinou a za-bublal s nepatrnou nadějí v hlase: A proč mám na tu vradu jet? Copak na to nestačí kluci v Budějovicích? Vdy jsou tam stejně dobří odborníci jako já o dělají v mordpartě o pár pátků déle.” Jene to u Jsem stejně nevěřil, e pro mě existuje nějaké spasení. Věc se zdála být zcela zřejmou  návtěva jiních Cech mě nemine. Nic proti tomu  ale na důvody Jsem byl stejně zvědav.

S podplukovníkem Petříkem z Budějovic Jsme slouili v Třebovicích. Je to takové malé okresní městečko v jihozápadním koutu Českobudějovického kraje, snad jsi jím projíděl někdy na dovolené. Před Únorem se tam neslouilo moc růově. Přes hranici nám někdo převáděl za kopečky lidi a nejen to. Na západní stranu se paovala spousta věcí, které měly značnou cenu  zlato, soky z poumavských kostelů a co Já vím jetě. Na naem úseku hranic fungoval kanál, o kterém se vědělo, ale nikdo nebyl s to jej přesně Identifikovat. Tím kanálem ly na Západ také léky. Tenkrát převáně medikamenty s obsahem morfia a jiných narkoticky působících látek. Kanál se podařilo odhalit teprve po Únoru. Bylo v tom namočeno pár lidí, mezi nimi nějaký doktor Vondra, primář třebovické nemocnice, který byl usvědčen, e zavinil unikání léků.

Horečně jsem uvaoval, co s tím mám já společného. Kalina mezitím pokračoval:

Nechal jsem ti vytáhnout a ofotografovat v archívu celý spis o tom případu. Za hodinku to tady máme komplet.”

Neměl jsem nejmení důvod nevěřit. Ale podstata věci mi přeto pořád nějak utíkala.

Na případu doktora Vondry jsme tenkrát Jetě s Petříkem nepracovali. Přiel k nám později. Je to sice dneska u skoro tři desetiletí, ale abych ti řekl pravdu, kdy si na to vzpomenu, hrye mě trochu svědomí. Docela ivě si vzpomínám, e se mi tehdy celá věc nechtěla líbit. Zdálo se mi, e jsme museli udělat u při vyetřování jakousi chybu, kterou jsme potom přehlédli. Vechno bylo jednoduché  uvidí sám  ale snad a příli jednoduché, ne aby to tak ve skutečnosti mohlo být. Svěřil jsem se tedy se svými pochybnostmi Jirkovi Petříkovi, to u na počátku padesátých let. Proseděli jsme spoustu času nad spisy a nakonec mi Petřík přiznal, e má podobný pocit jako já.

Náčelník vyklepal ze stříbrného pouzdra s vyrytým monogramem dlouhou cigaretu s dvoubarevným filtrem a nabídl mi. Cvakl jsem zapalovačem a dopil kávu. Poslední douky mi báječně Čistily hlavu. Dobře  základní obrázek o případu si udělám z archívních materiálů. Ale co má stará, zasutá událost z roku 1948 do činění s vradou, kterou jsem z nějakých podivných důvodů vysílán vyetřovat? To bych tedy rád věděl. A taky jsem to hned náčelníkovi pověděl.

Dočkej času,” zavrčel éf, vechno se dozví.” A začal mi vykládat o trpělivosti. Oblíbené náčelníkovo téma. Se eleznou trpělivostí zlomí pachatele spí ne se eleznou pěstí, to je jeho krédo. Bezpochyby má pravdu. Mívá tak často pravdu, e a jednomu běhá mráz po zádech. A nejen to  sám má také trpělivost. Dokonce takovou, e mě jí učí.

A se seznámí s těmi papíry, a to můe udělat cestou do Třebovic, a a se dostane k tomu mordu, pochopí, proč jsem ti tohle vechno vykládal. Abych tě zbytečně nenapínal  kolem té vrady se toti motají lidé, kteří byli tehdy nějak zapleteni do případu doktora Vandry. Kdy to Petřík z hláení zjistil, okamitě mi telefonoval. Nesmíme nic nechat náhodě. Moná jde opravdu jen o shodu okolností. Ale třeba má ten dnení případ skutečně nějakou souvislost se starými událostmi,” dodal Kalina zamyleně,  … anebo ti právě ten zapomenutý případ pomůe najít klíč k vradě na Kometě.”

Prosím?” přeptal jsem se nevěřícně a poočku po hlédl na oblohu. Byla blankytně modrá, jak můe být jen v krásném letním jitru.

Aha,” usmál se náčelník, promiň. Kometa je jméno barokního zámečku v okrese Třebovice.”

Pomyslel jsem si, e jedu na sloitý případ, s nezkueným vyetřovatelem, musím se předtím hrabat v archívech, doproovat v Třebovicích a Budějovicích o kadou maličkost… ne … nebylo mi do smíchu.

Podplukovník Kalina si zřejmě poviml mého zachmuřeného výrazu a hotovil se pronést delí řeč, která by ve vem učinila pětisetwattové jasno. V tomté okamiku se objevila sekretářka s denním hláením.

9

Náčelník je zběně pročetl a odloil na kraj’ stolu.

Jsou tady ty fotokopie.

Kalina sáhl po balíku lejster. V duchu jsem se zhrozil.

Nebude to tak strané,” usmál se náčelník. Pokud se pamatuju, spis s případem Vondry nebyla ádná bible.

Skepticky jsem zaátrai po cigaretách. Kalina se zatím s podivnou melancholickou rozkoí probíral fotokopiemi archívních materiálů. Sklopil jsem oči, protoe jsem se náhle zastyděl za to, e vidím tohoto tvrdého, moudrého, zkueného mue, jak se s chlapeckým výrazem ve tváři začítá do stránek příběhu, který s největí pravděpodobností napsal důleitou kapitolu jeho ivota  kapitolu prvních pracovních úspěchů i zklamání.,

Ano. To je ono,” přeruil náčelník mlčení a přistrčil mi desky s papíry přes stůl. Jsou tvoje. Dělej s nimi, co umí. Věřím ti, e to dokáe.”

Zavadil jsem očima o balík archívních fotokopií. Ka lina mi řekl:

Ne vyrazí a pustí se do toho, jsem ti, uznáváni, dluen jetě jedno vysvětlení. Proč jsem určil tebe na tenhle případ. Zkrátka a dobře, vedly mě k tomu předevím dva důvody. Za prvé jsme se s Petříkem dohodli, e by věc měl dostat do ruky někdo, u něho bude záruka, e se nebude vyhýbat ani té nej protivnějí, nej-piplavějí a nejúmornějí práci, aby případ vyřeil. Ty ses zatím vdycky uloených úkolů zhostil dobře. Pevně věřím, e mě nezklame ani tentokrát. A za druhé  jestli se potvrdí nae domněnka, tak dnení případ souvisí nějakým způsobem s touhle starou věcí/* ukázal hlavou na desky leící na stole, Potřebujeme, aby to vzal do ruky někdo, kdo není ovlivněn osobními záitky, někdo schopný vytvořit si zcela nezaujatě vlastní názor, Ví, popravdě řečeno, staří harcovníci, kteří na vlastní kůi proili únor a události kolem, by se na takovouhle věc dívali nejspí trochu apriórně. Proto padla volba na tebe.”

Na mne! Zahleděl jsem se kriticky a spí kradmo do pečlivě vyletěného skla knihovničky a udiveně se sám sebe otázal, jak můe vůbec jakýkoli éf, nato pak podplukovník Kalina, vkládat důvěru do mé osoby.

Pravda  jsem-li oblečen ve světle edých atech, k nim oku lahodí bleděmodrá koile a kravata nedefinovatelného vzoru, vypadám s trochou benevolence jako úspěný mladý mu. Jistěe znám hochy, kterým tolik’ neodstávají ui, ale zase třeba nemají takové hnědé oči. A kdybych normálně viděl, moná, e by mi ui, takto soustavně odtlačované od hlavy nokami brýlí, tolik neodstávaly. Někdo by mohl třeba namítat, e nos by snesl sochařské dláto, a vůbec, e bych mohl přibrat dvacet kilo, kdy u mám tak velké nohy. Zato ruce mám svalnaté, co bývá jetě markantnějí, hlavně tehdy, nosím-li v podpadním pouzdře sluební zbraň. Límeček u koile číslo 40, stár třicet dva roky, svobodný, v podnájmu. Prostě kluk k zulíbání.

Dostane k dispozici vůz. Tam v těch končinách je vude daleko. Bude se mnou v pravidelném telefonním spojení. A vyetřování provedete přímo na zámku, jak mě informoval poručík Dufek  ten třebovický vyetřovatel. To je vechno. Kdy bude mít problém, se kterým ti budeme moci poradit nebo poskytnout pomoc, samozřejmě se ozvi. A zlom vaz! řekl náčelník a přes stůl mi podal ruku. Pevně jsem ji stiskl, předpisově opustil kancelář, učinil neodolatelně svůdný kukuč na Kalinovu sekretářku a po schodech staré, tmavé budovy sfáral na ulici.

III

Z Prahy jsem se vymotal kolem desáté hodiny a namířil si to rovnou po zbraslavské čtyřproudovce. Otevřeným okénkem jsem chvíli pozoroval přírodu a lesy pod Cukrákem, potom jsem si zapálil cigaretu a přestal mluvit sluebnímu řidiči do provozu. Na irokém sedadle klidně plující volhy jsem se ponořil do studia materiálů, kterými mne Kalina zásobil. Z těch fotokopií, dokumentů a vyetřovacích materiálů jsem se seznámil s řadou zajímavých skutečností.

Předmětem zájmu třebovického oddělení SNB na počátku roku 1948 byla záleitost v té době zvlá citlivá. Skrovné zásoby léčiv, zejména pak silnějích a kvalitních utiujících prostředků, se tenčily. A přitom mladý lidově demokratický stát neměl dostatek vlastních kapacit k zajitění výroby. Za této situace, jak vzpomínal podplukovník Kalina, se v jihozápadním cípu Čech otevřel tajný kanál, jím unikaly za hranice cenné hodnoty v podobě účinných sedativních léčiv. Několik podnikavců si spočítalo, e paovat medikamenty znamená pěkný vedlejí příjem. Na druhé straně hranic je dost zájemců, dík tomu, e léčiva u nás bylo moné získat za relativně nízkou nákupní cenu, a tudí je i výhodně nabídnout k prodeji.

Protoe vak cenných léčiv neměli tito melináři dostatek, doplňovali paované zásilky čím se dalo. Tu vzácným tiskem, který zmizel z muzea, jindy obrázkem či sokou, která se ztratila z poumavských kostelů. Zkrátka, příli si nevybírali, jen kdy byl zaručen profit. Jenom tak mimochodem se do kadé zásilky přikládaly ústřiky z novin, písemné poznatky o práci naich bezpečnostních orgánů, o organizování výroby v pohraničí a také fotografie různých objektů.

Jednoho zimního večera počátkem roku 1948 se mu, který a dosud procházel pohraničními lesy jako nů máslem, na druhé straně umavy se zásilkou neobjevil. Byl zadren v bainách u vesnice Kamenov v třebovickém okrese.

Paerák se jmenoval Jiří Konkář. Svou nezákonnou profesi provozoval ji od útlého mládí, stejně jako jeho otec i děd. Při vyetřování vypověděl, e k přenáení zásilek s léčivy se dostal náhodou. Jednoho večera prý za ním přiel neznámý mu s bradkou a nabídl mu monost výnosného výdělku. Konkář se zajímal, co by to mělo být. Prý odnést občas na udanou adresu na druhé straně hranic nějaké léky, obrázky, pár papírů.

Konkář nabídku přijal.

Balíčky s kontrabandem mu předával pouze onen vousatý mladík, jeho jméno nezná. Nikdy předtím ho neviděl. Vlastně prý ho neviděl pořádně ani při samotné akci. Setkávali se vdy večer před přechodem v tmavém koutě parku u třebovické nemocnice. Paerák převzal zásilku a peníze za ,práci*, o víc se nezajímal. Adresát na druhé straně v Bavorsku si zboí pouze vyzvedl, nazpět neposílal nic. Jeho jméno Konkář neznal, pouze domek, kde na ndho překupník čekal. To bylo ve, co Konkář vypověděl. Vechny dalí výslechy zůstaly bezvýsledné.

Pátrání se zaměřilo k třebovické nemocnici a Jejímu

personálu. Soky nebo obrázky a pochopitelně i písemnosti mohl posílat v podstatě kdokoliv. Ale medikamenty jen ten, kdo k nim měl snadný a více či méně nekontrolovatelný přístup. Schůzky paeráka s vousatým mladíkem se navíc odehrávaly v prostoru nemocnice.

Vyetřování se obrátilo směrem na chirurgické oddělení, kde se utiujících léčiv nejvíce pouívá. Zpočátku se nejpodezřeleji jevil mladý doktor Hájek, který do nemocnice nastoupil teprve na podzim sedmačtyřicátého. Informace, je o něm bezpečnostní orgány získaly, nebyly právě nejpříznivějí. Mimořádně nadaný, ale také Jeitný mladý mu z lékařské rodiny, přítel několika před Onorem 1948 vlivných politických osobností. Určitou dobu podezření také padalo na oetřovatelku Miladu Podroukovou, ale i na primáře oddělení doktora Von-dru.

Jinou moností, která se opírala o rozbor písemností nalezených v Konkářově batohu, byla úvaha, zda za celou akcí nestojí některý z pracovníků místních správních orgánů. Podrobnými a hlubokými prověrkami se okruh moných podezřelých zúil na několik osob, z nich největí pozornost bezpečnostních orgánů upoutal jakýsi Bartl, referent Národního výboru v Třebovicích a jeho přítel Mare, právník, působící v místní advokátní kanceláři jako koncipient. O Bartlovi kolovaly pověsti, e se seznámil a udroval kontakty s důstojníky okupační americké armády v pětačtyřicátém roce.

Situace dostala zvlátní příchu, kdy se zjistilo, e tito podezřelí mají vztah k důstojníkovi pohraničního útvaru Strnadovi, který při přestřelce na hranicích utrpěl váné zranění a byl hospitalizován v třebovické nemocnici. Jak vyplývalo ze spisů, vytvořil se Intimní vztah mezi Strnadem a oetřovatelkou Miladou Podroukovou. Její známí Bartl, Hájek a Mare pomohli později Strnadovi získat místo správce na konfiskovaném zámku Kometa, kdy se důstojník jako částečný invalida rozhodl odejít do civilu.

Bezpečnostní orgány podrobnými Inventurami a prověrkami zjistily, e skutečně určitá část léků, s nimi disponovalo chirurgické oddělení, chybí. Výslechy personálu potvrdily, e k jejich pouití musel svolit primář. Výjimku tvořily zvlá naléhavé případy, kdy naordinován! těchto prostředků mohl povolit operující lékař.

Primář oddělení tedy měl o cenných medikamentech dokonalý přehled.

V dalím průběhu vyetřování se nepodařilo zjistit onoho mladíka s bradkou, který dle Konkářovy výpovědi organizoval předávání zásilek. Nepomohlo ani několik konfrontací podezřelých osob s paerákem Konkářem.

Do vyetřování vpadly vzruené události Onora 1948. Nějací příbuzní primáře Vondry vzali nohy na ramena a tajně emigrovali z republiky. Zůstala po nich docela sluná dvoupatrová vila a mení klenotnický podnik. Doktor Vondra se později bránil chabě a mírně řečeno prostodue. Uváděl, e nějaké, ale prý skutečně zanedbatelné mnoství léků přenechal výe zmíněným příbuzným, kteréto tvrzeni nebylo mono ničím podepřít, nebo dotyční u byli mimo území státu. Na základě výpovědi doktora Vondry, nemocničního personálu, zadreného paeráka, na podkladě provedených kontrol a revizí svědčících proti třebovickému primáři vynosí trestní senát rozsudek. Paerák i primář Vondra dostali kadý spravedlivě svůj díl.

Sklapl jsem desky s fotodokumentací právě vo chvíli, kdy nae volha projíděla ulicí nevelkého města.

Kde to jsme? zeptal jsem se řidiče.

V Třebovičích, odpověděl na půl úst  zřejmě byl mylenkami také někde docela jinde.

Vesnické přízemní domky a chalupy pozvolna vystřídaly oprýskané čináky. Za zatáčkou se objevilo novějí centrum města. Volha posluně strčila příd! do asfaltové postranní ulice a bezhlučně přistála pod značkou .Vyhrazeno pro 5 vozů 00 VB. Nabídl jsem na rozloučenou řidiči cigaretu a s jazykem přilepeným k hornímu patru jsem vstoupil do budovy. Venku se slunce k polední siestě rozpálilo do bělá.

Odbyl jsem si nevyhnutelné legitimování dozorčímu a neminuly ani tři minuty, kdy jsem se usadil na tvrdé idli kanceláře. Za stolem posetým spisy seděl příjemně se usmívající mladý mu. Kdy povstal, abychom se přivítali, měl jsem na chvíli pocit, e se zvedá obr. Pak mi na pár minut zdřevěněla dlaň od rázného stisku. Tak jsem se seznámil s poručíkem Dufkem, vyetřovatelem vrady na zámku Kometa.

Dufek si loknul zteplalé kofoly z láhve, Je se vyhřívala na sluníčku, a bez dlouhých okolků pravil:

Musím se vám přiznat, soudruhu nadporučíku, e takovýhle případ jsem jetě nikdy nedělal. Podle trestního řádu vyetřování vedu samozřejmě já. Ale myslím si, e bych byl patný vyetřovatel, kdybych se nenechal poučit od zkueného operativce. Mluvil se mnou osobně vá náčelník a přislíbil ml, e poradíte, kdy nebudu vědět jak dál. Abych se vám přiznal, docela se na to těím.”

Poručík mi byl od prvního okamiku sympatický.

Nó, uděláme určitě oba, co budeme umět,” pronesl jsem nezávazně.

Na místě činu byla večer nae výjezdovka,” řekl vyetřovatel. Myslím, e bude nejlépe, seznámí-li vás se základními fakty podporučík Klásek. Ná řidič tu bude za chvíli, potom můete vyjet na Kometu.”

Kývl jsem právě v okamiku, kdy se zmíněný podporučík vřítil do dveří. Dufek nás vzájemně představil a Klásek spustil: Včera ve 21.27 telefonicky oznámil strámistr Lipka z Komety, e na zámku dolo zřejmě k vradě. Telefonoval poté, co přijel na telefonickou ádost doktora Maree na Kometu a zjistil násilnou smrt manelky správce zámku Milady Strnadové. Vyrozuměli jsme ihned kriminálku na správě v Českých Budějovicích a vyjeli na místo činu. Strámistr Lipka podle předpisu vedl nezbytné prvotní úkony. Zajistil místo činu a izoloval vechny přítomné. Spolu s kapitánem Bakeem z budějovické mordparty, který vás na Kometě očekává, jsme zahájili informativní výslechy. Záznamy o nich má kapitán Bake. Současně byla provedena v průběhu noci na dneek fotodokumentace z místa činu. Byly sňaty daktyloskoptcké stopy a získány podklady pro balistickou expertizu, protoe k vradě dolo pomocí střelné zbraně. Tělo mrtvé bylo po provedení těchto úkonů odvezeno na prosekturu do Českých Budějovic. Na místě činu jsem nechal uniformovaného přísluníka z naeho oddělení.”

Kapitán Bake je u informován, e během dneního odpoledne převezmete případ,” uzavřel Dufek věcně Kláskovo hláení.

IV

Tak nejdřív poznámky z informativních výslechů,

které jsme v průběhu nocí pořídili, říká kapitán Bake a posunuje k Dufkovi a ke mně nepříli citelně popsané papíry.

Prohlííme rukopisné informace a Dufek po mně pokukuje, Hm… eo k tomu prohodit? Tak radi neříkám nic, jen si v duchu srovnávám jména objevující se na záznamech s těmi, s nimi jsem se seznámil u během cesty do Třebovic. První papír, lutím-li po Bakeovi správně, zachycuje předběnou výpověď JUDr. jaromíra Maree, advokáta z Prahy. Dalí stránky z poznámkového bloku patří výslechu správce zdejího zámku Václava Strnada a jeho dcery Aleny Strnadové, studentky přírodovědecké fakulty, Pak obracím list, v jeho záhlaví stojí napsáno Pavel Bartl, redaktor. Také MUDr. Jan Hájek, CSc., tu má svou kolonku a uzavírá výčet. Navíc je tu i informace strámistra VB Ladislava Lipky z Kamenová, který byl z přísluníků na místě Činu první.

Nikdo jiný na zámku nebyl?” obracím se k Bakeovi.

V době činu ne, vrtí hlavou a pak dodává: Aspoň pokud jsme se dozvěděli.”

Pomalu se přestávám podplukovníkovl Potříkovi i svému éfovi divit. Samozřejmě  vechno můe být jen nahodilá shoda okolností. Jene takovéhle náhody se

přece jen často nedějí.

Tady jsou fotografie místa činu a zavraděné a tady plánek s označením polohy mrtvoly a vytyčením některých markant místa činu,” pokračuje kapitán Bake. Materiály jsou zpracovány pečlivě, Je vidět, e soudruzi z Budějovic dělají svou práci spolehlivě. Na jedné z fotografií zachytil objektiv pětačtyřicetiletou či padesátiletou enu. Stáří na jejím obličeji, patrné z vrásek a povadlých tváři, ostře kontrastuje s pevnými, takřka dívčími rysy postavy. Její nahota  nebo ena není oděna ani v jediný čtvereční centimetr textilie  je docela přirozená a mohla by být pro mue jetě přitalivá hodně dlouho. Hyzdí ji jen černá, rozpitá skvrna těsně pod levým prsem. Hledíme s Dufkem do tváře Milady Strnadové, právě té, jí jakýsi zručný střelec vpálil do srdce netypizovanou dírku, kvůli které se v tomto okamiku nacházím na barokním zámečku.

To ve,” pronáí kapitán Bake, bere jednu ze svých cigaret bez filtru a s lačností silného kuřáka vtahuje do plic chumáč nikotinu.

í§

Po kratí poradě s Dufkem se společnými sílami vrháme na věc. Od tohoto okamiku jsme tu my dva, třebae máme k dispozici nejnovějí techniku, celý nezbytný bezpečnostní mechanismus, magnetofony, dálnopisy, telefony, auta, fotokomory, laboratoře, pitevny a spousty dalích zařízení, která pomáhají modernímu kriminalis-tovi dopadnout a usvědčit pachatele. Ted na nás leí odpovědnost za to, e se to ve nerozjede naprázdno, e budeme pracovat efektivně, s maximálním vyuitím času. A to, věřte mi, není nejlehčí úloha.

Poručík Dufek se usazuje v jídelně a chystá se na protokolární výslechy, při nich mu bude asistovat uniformovaný praporčík Malina. Tím získávám monost, abych na chvíli zaskočil s kapitánem Bakeem na Krajskou správu SNB do Českých Budějovic. Slunce nad pohraničními lesy stojí v odpoledním vzplanutí. Barokní zámeček se ztrácí ve zpětném zrcátku. Na okamik se cítím bezstarostným. To je ovem jen klamný klid uprostřed shonu událostí, který se strhne vdycky, kdy začne nějaký velký případ.

Co já vlastně vím o únorových událostech, napadá mě. Bylo mi tenkrát pět a kromě máminých sukní, dřevěného vláčku a procházek s dědou se můj svět skládal jetě z občasných návtěv člověka, o něm Jsem sl a později ujasnil, e je to můj otec. Tenkrát byl pořád pryč; jednou v pohraničí, Jindy v Jakési ocelárně, ale hlavně pořád na schůzích a poradách a konferencích. Byl jsem na něj ale moc hrdý, protoe jsem měl za to, e tátu vichni obdivují. Pak k nám přili nějací pánové, právě kdy táta nebyl doma a říkali mámě, e si to s tím soudruhem stejně vyřídí. Kdy jsem se mámy ptal, co si s ním chtějí vyřídit, řekla mi: Únor, chlapče, Únor.” A tím můj zmatek dostoupil vrcholu, protoe mi vůbec nebylo jasné, proč by měl mít někdo tátovi za zlé, e je únor.

Později, mám pocit, e o moc později, jsme se o tom učili ve kole. Tenkrát jsem začal částečně chápat, co Únor znamenal. A začal jsem si uvědomovat, co pro únorové vítězství přinesli lidi, jako byl táta. Vlastně jsem si ho s Únorem ztotonil, protoe to bylo Jedna z mála věcí, kterou jsem si z jeho ivota sám zapamatoval. Zemřel, kdy mi bylo sedm a půl.

Jak o tom dumám, napadá mě, e teď se mi vlastně ta doba objevuje znovu před očima. Vzpomínám na podplukovníka Kalinu, jak se probíral dnes ráno archívními materiály. Ale 1 ti, s nimi teď vede výslechy na zámku Kometa vyetřovatel poručík Dufek, proívali únor kadý svým způsobem. I Milada Strnadové. Jene ta u je mrtvá…

Je to shoda okolností, e lidé, kteří se kolem mého případu vyskytují, nemají asi na rok 1948 nejlepí vzpomínky? Jestli jsem ze spisů o případu doktora Vondry získal správný dojem, s výjimkou Václava Strnada byli vichni tři mui zapletení do událostí před téměř třiceti lety. Patřili k těm, jim Onor 1948 tak či onak udělal krt přes plány. Advokátní koncipient Mare býval vítaným hostem na dýcháncích třebovické honorace, kam ho doprovázel i tehdejí referent Bartl. Ctiádost i rodinný původ určovaly té postavení doktora Hájka v této místní plejádě. Běh událostí dík únoru vzal v republice zcela jiný směr. lak jej přijali tito lidé? Pochopili, anebo se jen podřídili, aby se udreli? Třeba to tak není. Avak vnitřní hlas mi napovídá, e selost lidí na Kometě nevypadá jen jako náhodná návtěva přátel po mnoha letech. Musím zjistit jak často sem jezdívali, vdy zámek Kometa není rekreační zařízení!

Je-li spolujezdec tak mlčenlivý patron jako kapitán Ba-ke, a zaberete-li se do vlastních úvah, dostanete se z Komety před okna českobudějovické krajské správy, ani byste vůbec stačili zaregistrovat, e jste urazili více ne čtyřicetikilometrovou pou po okreskách a k tomu jetě dobrých dvacet po iroké asfaltové tepně. Kdy míjíme na jedné z křiovatek jihočeské metropole elektrické hodiny, s hrůzou zjiuji, e velká ručička postrkuje neúprosně tu mení k pětce.

Nemusíte mít strach, soudruzi na vás čekají, prohodí kapitán Bake, jako by mi četl mylenky.

Ukazuje se, e měl pravdu. Na ,jedničce’ nás vichni, kdo mají co činit s případem na Kometě, očekávají. Podplukovník Petřík mi sotva podá ruku a zahajuje pracovní poradu. Rád bych věděl, kde se v náčelnících bere tolik elánu. Ačkoli Kalina je chlap jako hora, s tvrdou tváří, hlubokým hlasem a spoustou edivějících vlasů kolem čela  kdeto Petřík spí mení postavy s pisklavým a přeskakujícím tenorem  dají-li se do práce, rozdíl mezi nimi nenajdete.

Petřík nejprve informuje členy svého týmu o rozhodnutí předat případ federální správě a o dohodě s podplukovníkem Kalinou, jako i o důvodech, které k takovému rozhodnut! vedly. Volí jasné, krátké, srozumitelné formulace. Potom vyzývá jednotlivé členy kolektivu, aby podali zprávu o výsledcích své dosavadní práce.

První si bere slovo sporý, vousatý a stále zamračený odborník  daktyloskop. Bohuel, konstatuje ustarané, daktyloskopický nález v tomto případě asi mnoho nena-poví. Otisky byly sňaty na vech přístupných místech pokoje, kde dolo k vradě. Byla jich tam celá řada, zejména na nábytku, na okně, stolní lampičce, sklenici, na popelníku, knihách i na skle obrazu. Ve větině případů jsou to otisky se snadno zjistitelnými markantními, s patrnými smyčkami a deltami. Na prádelníku, nočním stolku a okenním rámu jsou pouze zbytky daktyloskopických stop; otisky jsou setřené, ovem Je těko určit, zda k jejich zničení dolo úmyslně, s cílem zakrýt stopy, nebo náhodně. V kadém případě otisky sejmuté z těchto předmětů neumoňují identifikaci.

Technik odebral kontrolní otisky osobám, které se na zámku nacházely v době, kdy dolo k vradě. Srovnávací metodou doel k závěru, e ádné cizí otisky so v pokoji zavraděné nenacházejí. Nejvíc stop, jak praví technik, patří samotné Miladě Strnadové.

Přebírám z jeho rukou desky s kopií nálezu a posudku a strkám je do aktovky. Znamená to pro mne vůbec nějaký krok kupředu? Co bychom si, drazí moji, nelhávali. Znamená.

Podplukovník Petřík na mne mrkne a u se obrací k dalímu. Hubený, vojensky řízný starí mu s tmavými brýlemi je expertem v oboru balistiky. Konstatuje, e Milada Strnadové byla zavraděna střelnou zbraní, smrtící střela byla vypálena ze vzdáleností dvouapůl a tří metrů. Nábojnice nebyla nalezena. Ejhle, bručím sl pro sebe, jestli se tam někde nepovaluje, co při pečlivosti těchto kriminalistů lze vyloučit takřka stoprocentně, znamená to, e si vrah dal tu práci a pečlivě nábojnici sebral. Tím pádem to nejspí byla vrada naplánovaná a připravená, nebo alespoň vrah projevil obdivuhodnou duchapřítomnost. Vraednou zbraň jsme nenali, povídá nezúčastněně balistik. Z pitevny ovem přivezli střelu. Zůstala vězet v těle zavraděné. Střela je olověná a slině deformovaná, nebot po vniknutí do těla narazila na ebra. Přesto balistické zkoumání opravňuje k závěru, e s velkou pravděpodobností střela pochází ze zbraně ráe 9 mm. Připustíme-li, e vraednou zbraní byl buď revolver, nebo jednoranná pistole, vysvětlíme si také otázku, kam se poděla prázdná nábojnice: zůstala po výstřelu ve zbrani.

Materiály získané přímo na Kometě máte k dispozici, praví podplukovník Petřík a po očku pozoruje kapitána Bakee, jen horlivě přikyvuje. Poskytneme vestrannou pomoc, budeme v neustálém spojení. Toté přislíbil i vá náčelník. V tomto směru klape vechno tak, jak klapat má. A vím, e víc mi nikdo dát nemůe.

Končím poradu, klapne Petřík seitem o stůl a zasouvá stříbrnou propisovačku do náprsní kapsičky saka. Místnost se vylidňuje a zůstáváme sami.

Vezmi si, nabízí u nesluebním tónem a vytahuje temně hnědé cigáro z malované krabice. Nedůvěřivě čichám a nechávám to radi plavat. krtá tlustou zápalkou a poněkud posměně a přezíravě pozoruje mou cigaretu. Inu  jiný kraj, jiný mrav.

Chtěl bych se podívat jetě na prosekturu/4 říkám po chvilce.

Samozřejmě, opáčí Petřík. Čeká tam na tebe doktor Volejník. Prý se spolu znáte.**

Jak by ne! Jindra Volejník byl první lékař, se kterým jsem spolupracoval. V řemesle se vyznal a na praském soudním si ho nemohli vynachvállt. Asi před rokem z Prahy odeel. Kvůli bytu, proč jinak. Nebo přesněji kvůli tomu, e najednou potřeboval mít vlastní byt, aby do něj mohl umístit svou exkluzivní enu Karolínu, knihovnu a sbírku známek jiní Evropy. ena Karolína dala Jindrovi jednoznačně najevo, e nebude-li byt, nebude ani ona. V Budějovicích se tou dobou uvolnil prostorný byt po bývalém primáři anatomicko patologického oddělení krajské nemocnice a prozřetelný kádrovák si vzpomněl na Jindru. Co mě vede k okamitému rozhodnutí, e se nechám co nevidět pozvat na kávu, abych se setkal s Jindrou a mohl se pokochat zase jednou pohledem na jeho krásnou paní Karolínu.

Sotva si vyměníme několik přátelských slov a sotva předám osobní pozdravy od podplukovníka Kaliny, zvedá se náčelník od stolu a s omluvným úsměvem mi vysvětluje, e má za tři minuty dalí poradu a e tedy…

Zrovna kdy vypadnu na chodník, opře zapadající slunce paprsky do oken protilehkého domu a rozehne za nimi narudle planoucí oheň. Chvíle, kdy máte tisíc nápadů, jeden zajímavějí ne druhý. Tak třeba jít se koupat s hezkou společnicí někam do vrbiček, nebo se posadit na terase zahradní restaurace, Či prohánět po kurtu bílý tenisový míček. Ovem Ivánek Riegelů sl vybere návtěvu pitevny.

Nazdar, detektive, huláká MUDr. Jindřich Volejník, sotva se objevím ve dveřích, tak cos u vypátral?

Toho detektiva si strč laskavě za klobouk, míním přátelsky a rozhoduji se; e se nenechám vyprovokovat.

Kdy se mi konečně podaří zvládnout příval dotěrností, impertinencí a sentimentálních vzpomínek na stověatou matičku, dokáu přimět Volejníka k cestě na pitevnu. A zatímco si prohlíím mrtvé tělo, ani bych věřil, e mohu objevit něco, nač zapomněl tenhle mistr svého fochu, sděluje mi zcela nesrozumitelným medicínským Jazykem, v něm se mísí četina s latinou, svůj odborný názor na případ.

Kdy jsem zcela vyčerpán ze samého frontu lis, os, ra-dialis, B  komplex, povídá najednou docela lidsky:

Příčinou smrti zkrátka a dobře Je průstřel srdce. Tak čistou ránu jsem dlouho neviděl. Tím dolo k okamité zástavě srdeční činnosti. Střela vnikla velkou silou do těla pod levým prsem zavraděné. Podle mého to musel být pořádný kanón. Kulku, která zůstala vězet pod lopatkou, jsem poslal na expertizu; výsledky u asi má.**

Můe mi sdělit jetě nějaký postřeh? Něco, co tě zaujalo, nad čím přemýlí? Podrobností si jinak přečtu ve zprávě.**

Nic zvlátního…/* mne si čelo Volejník.

Ví co? Já budu hodnotit, jestli to něco je zvlátní nebo není, to je moje věc. A ty jen vyklop, co tě napadlo/*

Včera jsem byl na Kometě s mládenci ze správy. Prohlíel jsem Strnadovou. Pokud vím, technici na podlaze ani na nábytku ádné stříkance nebo kalue či kapky krve nenali. Zůstalo jen to, co steklo na prostěradlo válendy, jestlie skutečně Milada Strnadové zemřelo v pozici, v jaké byla nalezena. Obávám se ovem, e to |n ve, co ti mohu říci.** Volejník si prohlíí okázale ručičky náramkových hodinek.

Zná osobně někoho z lidí, kteří byli v době vrady

na Kometě? poptávám se jetě a chovám v dui naději, e mě Jindra bude ochoten pár minut ze svého drahocenného a ostře sledovaného Času věnovat.

Kupodivu znám,** praví a mé srdíčko poskakuje blaeností, doktor Hájek je chirurgické jméno, pokud vím, má dokonce nějaké přednáky na medicíně v Praze. Advokáta Maree znám taky, jetě z Prahy. Docela nedávno po mně něco chtěl. A tím mě vlastně seznámil s dalí osobou z Komety  s Alenkou Strnadovou.**

S dcerou správce zámku?**

Ano. Zdá se, e spolu něco mají,** vysvětluje Volejník po chvilce váhání. V kadém případě mě Mare nedávno ádal, aby o prázdninách, a bude na návtěvě na Kometě, mohl s Alenou několikrát přijet. Slečna má prý nějaké potíe při studiu a potřebovala by konzultace. Zatím nepřijela… a teď u asi ani nepřijede, kdy se stalo tohle…**

Tak já u tě nebudu zdrovat,** pravím a pasu se na neskrývaném ulehčení, které se zračí na Jindrově tváři.

Staví se na večeři, ne? nadhazuje.

Stavím, ale ne dneska. Mám moc práce. A pozdravuj

doma.

Kdy se odlepuji s auákem od chodníku, stojí doktor Volejník u brány nemocnice a blahosklonně mi kyne rukou. Vsadím se, e kapesník slzami nepromáčí jen proto, e jsem odmítl pozvání na večeři.

Zpáteční cesta ubíhá pomalu. Netečně míjíme několik stopařek a opozdilých vojáků. Celou cestu se mi honí před očima obrazy lidí a zasutých událostí. Připadá mi, e poručík Dufek a má maličkost jsme se dostali do jakéhosi uzavřeného světa. Celá ta společnost na Kometě jako by souvisela s něčím, proč musela zemřít Milada Strnadová.

v

VIII

x

XVI

v

Dáte si, ne? vitá mě poručík Dufek od jídelního stolu, na něm kouří konvice kávy. Vedle leí obloené chlebíčky.

Souhlasím a bez průtahů a dlouhého vyptávání na to, čí ruka pečuje o aludky hladovějících kriminalistů. Usedám proti Dufkovi. Chvíli na sebe mlčky hledíme a pak povídám: Tak jak to lo?

Vypadá to, e vyetřovatel tuhle otázku neslyí příli rád. Cvrnká prstem do hromádky lejster.

Zatím nevím, jak dál,” vzdychá upřímně. Z toho, co jsem zjistil při protokolárních výsleích, moc nevylutí-me. Aspoň si to myslím. Čekám jako na spasení, e přijedete s něčím novým, abychom se o kousek hnuli.”

Tahám z aktovky papíry, které pro nás připravili na krajské správě a poznámky, je obsahují něco málo rných osobních postřehů, získaných v průběhu návtěvy na pro-sektuře. Dufek se na ně vrhá a nespokojeně bručí cosi o zatracené práci. Ech, chlapče, trpělivost ráe přináí.

Opatrně si přitahuji protokoly o výsleích. První patří Pavlu Bartlovi, redaktoru magazínu Neděle, bytem Pra-ha-Bohdalec. Generálie přeskakuji, poučení znám zpaměti. Praporčík Malina na kufříkovém psacím stroji vykonal heroický kus práce. Bartl v protokolárním výslechu vypověděl:

Seli jsme se k večeři kolem sedmé, kdy skončila návtěvní doba na zámku. Sesedlí jsme se zde, v jídelně. Tahle místnost slouí jako jídelna, protoe přes chodbičku sousedí s kuchyní. Seděli jsme tu vichni, to znamená Václav Strnad, doktor Mare, Alena Strnadově, doktor Hájek, já a Milada Strnadové.

Včera večer se dříve setmělo. Bylo zamračeno a chystalo se k bouřce. Vichni jsme byli nějak nervózní, asi se změnil tlak. A tak jsme se za Čil rozcházet hned po večeři. Nejdřív odeel Mare a hned za ním Alena. Já s Hájkem a Strnadovými jsme zůstali jetě sedět a chvíli jsme hráli kanastu. Milada se ovem brzy zvedla, e ji bolí hlava a e si půjde lehnout.”

Otázka vyetřovatele: Kolik bylo hodin?”

Mohlo být tak osm nebo něco málo před osmou. Ale přesně to tvrdit nemohu, na hodinky jsem se samozřejmě nedíval,” odpověděl Bartl a pokračuje:

Pak jsme se rozeli také. Doktor Hájek a já jsme li do svých pokojů a správce Strnad se jetě odeel podívat, jestli je zavřená brána v průjezdu.”

Bartl se zřejmě odmlčel, protoe Dufek znovu zasáhl do jeho výpovědi otázkou:

Co se dělo potom? Jak jsem zjitil ze záznamů o předběných výsleích, nebyl jste se jako jediný z přítomných muů podívat v pokoji, kde nali mrtvou Miladu Strnadovou.”

Co bylo potom? To já u skutečná nevím. Neel jsem do toho pokoje úmyslně. Já toti..mám hrůzu ze smrti a z krve.”

Jak jste se dověděl o smrti Milady Strnadové?”

Sotva jsem usnul, za chvíli mě vzbudil přítel Mare, e prý někdo zavradil Miladu. V rozruení jsem vyběhl ven a chodil po parku. Vrátil jsem se a pozdě v noci. Vzal jsem si práky na spaní a hned jsem usnul. Potom mě vzbudil přísluník SNB, který mě vyslýchal. Pověděl jsem mu toté, co vám.”

To jste se nesnail nějak pomoci? Nenapadlo vás, e byste se mohl také o něco postarat?” zeptal se při výslechu Dufek. Ale z Bartla u nic kloudného nedostal, jak bez velkého potěení nahlíím v protokolu. Inu co, aspoft něco. Kouzlím si do odrbaného bločku pár poznámek; moná, e se budou hodit.

Druhý protokol podepsal Václav Strnad, správce zámku Kometa, manel zavraděné Milady Strnadové. Ačkoli rozruení tohoto mue je zřejmě příli veliké ť a není se co divit  jeho výpověď na mě působí jako bomba. A bezpochyby tak zapůsobila i na poručíka Dufka. Začíná toti slovy:

Já jsem to viděl!”

Dobrá, pane Strnade, povězte nám vechno pěkně po-pořádku, abychom na nic nezapomněli,” vyzval ho vyetřovatel a jak jsem stačil za těch pár chvil Dufka poznat, musel se asi v tomhle okamiku hrozně přemáhat. Ostatně, já bych na jeho místě asi také netrpělivostí rozkousal plnicí pero.

Nevím, jestli to dokáu dát dohromady,” prohlásil Strnad.,, Po večeři, bylo asi osm, jsem v jídelně zůstal u jen s Pavlem Bartlem a Honzou Hájkem. Mare s Alenou odeli první a nedlouho potom i Milada. Stěovala si na bolesti hlavy a na srdce. Měl jsem jít s ní. Nemuselo se to stát…”

Dufek musel zřejmě ze Strnada kadé slovo páčit.

Ani my jsme nevydreli sedět příli dlouho. Mohlo to být tak čtvrt hodinky, dvacet minut. Pak nás karty přestaly bavit, a tak jsme se rozhodli, e půjdeme spát brzo. Bartl s Hájkem odeli nahoru a já jsem se jetě el přesvědčit, jestli je zavřená hlavní brána. Nic by se sice nestalo, stejně sem v noci nikdo nechodí, ale člověk nikdy neví. A pak, předpis je předpis.”

Kdy u Jsme u těch’ předpisů, čmárám si do bloku malinkou poznámčičku  člověk nikdy neví. A pak se zase poutím do čtení Strnadovy výpovědi.

Kdy jsem zamykal bránu, viml jsem si, e nesvítí jeden z reflektorů osvětlujících protějí stráň, je to taková parková zvlátnost. Ná zámek je ukázkovou barokní architekturou a park je tomu přizpůsoben. Sochy, které v něm můete vidět, pocházejí z osmnáctého století a by-ly sem z větí části přivezeny z Francie. Ve Strnadovi se zřejmě probudil kastelán a Dufek jej včas nestačil zarazit. Nebo nechtěl? Konec konců, reflektory v zámeckém parku jsou nepochybně zvlátností. Předevím proto, e sem nikdy nikdo v noci nevkročí. Zkrátka racionální a úsporné opatření, a to zřejmě vechno kvůli těm obézním andílkům. Kolik asi můe provoz takového osvětlení stát?

V té chvíli začalo nad Třebovicemi hřmět. To u máme spočítané, e bouřka je za pár minut u nás. Nechtěl jsem promoknout, tak jsem se radi rozběhl k reflektoru hned. Natěstí lo jen o drobnou závadu, kterou jsem ve chvilce měl opravenou. Ze zvyku jsem obhlédl budovu zámku. Kdy se chystá bouřka, je potřeba zavřít vechna okna. Jinak by nám mohl vítr a dé udělat na inventáři pěknou paseku. V té chvíli u prelo a hřmělo přímo tady, nad údolím. V patře, kde jsou pokoje pro hosty a kde máme také lonici, se svítilo ve dvou oknech  u Maree a u nás.”

Cítím upřený pohled a zdvihám hlavu* Důlek mě rozpačitě pozoruje a potom povídá:

To byl hrozný výslech. lo to z něj těko, ty přestávky a pauzy jsem do protokolu nezaznamenával.

Myslel jsem sí, e to pro něho musel být obrovský ok, pokyvuji hlavou a nabízím svému kolegovi cigaretu.

Viděl jsem,” pokračuje Strnad v protokolu, viděl jsem, jak se moje manelka u postele svléká. Dělá… vlastně dělala to pořád. Kolikrát jsem Jí to vyčítal! Nechávala si klidně rozsvíceno, nezatahovala rolety a dokonce ani okno nezavírala. Vdycky tvrdívnla, e sem stejně v noci nevkročí ani ivá due a e bo tudí na ni nebude nikdo dívat.

Kdy si to promítnu zpět, mohlo jít nanejvý o pár vteřin. Najednou se v pokoji objevil nějaký stín. A právě kdy nejsilněji zahřmělo, ozval se lakový ostřejí praskavý zvuk  znám to dobře jetě ze sluby na hranicích

 musela to být střelná zbraň. A v tom jsem uviděl, jak

Milada padá.

Dolévám si nový álek kávy.

Nejdřív jsem si myslel, e se mi vechno zdá, uvedl dále Václav Strnad. Ale hned jsem se vzpamatoval. Rozběhl jsem se a pospíchal k Miladě.”

Jaká doba mohla uplynout, ne jste doběhl nahoru?” poloil vyslýchanému doplňující otázku poručík Dufek.

Od výstřelu? Řekl bych tak tři čtyři minuty. Víc ne. Ale chvíli trvalo, ne jsem se dostal od reflektoru ke dveřím, potom přes celou dvoranu k zadnímu schoditi a vyběhl po schodech. S tou svou nohou nemohu tak rychle. Kdy jsem se dostal nahoru na chodbu, odkud vedou dveře do pokojů, vyrazil z naí lonice Honza, tedy doktor Hájek. Byl úplně bledý, chytil mě za ramena, zatřásl mnou a řekl  Milada je mrtvá!”

Pak se Strnad skoro zhroutil,” mumlá Dufek, sotva se nám ho podařilo dát dohromady, aby si výpověď přečetl a podepsal.”

To mě neudivuje. Musel to být otřesný záitek i pro člověka, který zřejmě v ivotě u ledacos zail. Ale obávám se, e to, co vypověděl do protokolu a s čím se spokojil poručík Dufek, mi stačit nebude. Stejně jako k Bartlovu jménu, připojují si také k jménu Václav Strnad do poznámkového bloku několik postřehů. Dufek se usilovně prokousává zprávami, které jsem mu předloil. Místnost se pomalu plní edavým kouřem. Vstávám a otvírám trojdílné okno. Svěí vzduch mě úplně omračuje a čistí mi hlavu. Jene já místo lokání vzduchu lovím z kapsy dalí cigaretu. Dufek mě se zájmem pozoruje a potom povídá:

Obráceně!”

Zírám na něj. e by přiel na nějaké spojitosti, ke kterým jsem se zatím já nedostal?

Obráceně,” opakuje poručík důrazně a já v rozpacích cvakám zapalovačem.

Aha,” vydechnu, kdy se mi podaří zastavit kael.

Zkuste si to  zapálit filtr, zhluboka zatáhnout a pustit kouř co nejdál od plic.

Dusím se kalem a proklínám vynálezce filtrů. Vtom se zvenčí ozve burácení silného motoru a na volném prostranství před vchodem do zámecké budovy přistává kůí obalený mu na lesklém motocyklu. Praporčík Malina

mu jde v ústrety. Motocyklista je kurýr, Přináí mi pozdravy od podplukovníka Kaliny a hlavně zásilku s dalími materiály. Sotva mu stačím vyslovit díky a u je zase na odchodu.

Koukáme s Dufkem, co mi z Prahy tak narychlo posílají. Lejstra, samozřejmě lejstra. Dufek, zdá se, příli naden není. Ale i on si zvykne, e nae práce není zdaleka tak dramatická, jak se někdy soudí; e to je předevím trpělivá a mravenčí dřina, při která 1 to papírování je naprosto nezbytné. Není ovem lejstro jako lejstro. Například tohle mě vysloveně povznáí, zlepuje ml náladu o sto pětatřicet procent. Píe ml toti můj vzácný kolega Kovařík kdoví, jak se mu podařilo vpaktovat přátelský vzkaz do sluební zásilky podplukovníka Kaliny.

Milý Ivane, praví v té depei, zatímco ty sl hoví kdesi na straidelném zámku, vyfasoval jsem za tebe od náčelníka vechnu nejhorí práci. Musel Jsem běhat po vech čertech, abych dal co nejrychleji dohromady Informace, které by byly pro tvou velectěnou detektivní osobnost dost dobré. Zkrátka  a se vrátí, tak ti to spočítám. Zatím mi nezbývá ne ti přát, aby sis tam ten víkend pěkně uil. Zdraví Tě Tvůj Kája.

Poručík Dufek mi nevěřícně kouká přes rameno.

Můj kolega z kanceláře,” vysvětluji. Fachman k pohledání. To co nám posílá, bude určitě solidní práce.”

Prohlííme sloku. Ano, přesně to jsem čekal. Poznatky k doktoru Mareovi, redaktoru Bartlovi a doktoru Hájkovi. Jako zdroj slouily kádrové materiály zaměstnavatelů, dotazy na pracovitích, informace v místě bydlitě. Přítel Kovařík zapracoval bleskově. Taková Informace o pověsti a ivotě podezřelých jsou leckdy důleité pro objasnění případu. A Mare, Bartl i Hájek pro mě podezřelí jsou, stejně jako Václav Strnad a Alena Strnadové. Ti vichni pro mě budou podezřelí a do tó doby, ne se mi vylučovací metodou podaří eliminovat vechny nesprávné vyetřovací verze a tou jedinou a správnou cestou rozlutit případ na Kometě.

Jetě u jedné věci se zastavuji. Několik poznámek v Kovaříkových materiálech je věnováno i Aleně Strnadové. Jsou to údaje o studiu, několik zpráv z kolejní rady a potom u jen lakonické konstatování, e Aleno Strnadové od počátku druhého semetru je ubytována u ]UDr. Jaromíra Maree v jeho vilce na Hanspaulce. Světe div sej

Něco podobného bychom potřebovali í o Strnadovi a jeho manelce. A nakonec moná i o dcerunce, pokud pobývala sem tam také doma, obracím se k poručíku Dufkovi.

U jsem na to pomýlel. Zařídím to.

Dobrá. Tak pokračujeme, ne? A to vechno do půlnoci přejedeme.

VI

Doktora práv Jaromíra Maree znají klienti v jedné praské advokátní poradně i v soudních síních jako zkueného obhájce ve věcech trestních. Běný smrtelník, jako jsem já, má monost občas číst v odborných časopisech o podílu takovýchto muů na upevňování zákonnosti, o tom, jak jejich přístup k případu zaujal soudce i prokurátora a jak se vytvořila nová teoretická koncepce, která zásadním způsobem změní pohled na určitý společenský jev. To je jedna stránka věci, a v tom, přiznám se, do jisté míry muům velkého ducha závidím. Druhá stránka je o něco méně okázalá, avak tím významnějí. Skutečně dobrý advokát, stejně jako skutečně dobrý soudce, prokurátor, ale i učitel, umělec či dělník se nerodí; ten se teprve stává, vychovává, učí, vzdělává, snaí se neustále zlepovat svou kvalifikaci. A nejen to; aby byl skutečně příkladem, který přitahuje, musí se naučit pracovat ne pouze pro sebe atného, pro uspokojení svých, by i náročných osobních měřítek, ale hlavně a předevím pro ostatní. V opačném případě můe být vynikajícím odborníkem, ale nikdy skutečně příkladným pracovníkem.

Jak pohlíet na JUDr. Jaromíra Maree z tohoto úhlu si v tomto okamiku jetě zdaleka netroufám předpovídat. Ale snad mí o něm napoví víc protokol o výslechu. Mare v něm uvádí:

Jídelnu opustila nejdříve Alena Strnadové a hned po ní já. Dohonil Jsem ji na chodbě. Stěovala si, e Ji bolí

hlava a e se jetě musí učit. Ona toti studuje přírodovědeckou fakultu a nějak se Jí nepovedla zkouka z fyziologie. Rozloučili jsme se, Alenka la do svého pokoje n já k sobě.

Proč jste se pustil hned za Alenou Strnadovou? Chtěli Jste spolu řeit nějakou záleitost? Nebo vá odchod vů-

bec nebyl spjat s jejím odchodem? přeruil ve výpovědi

Maree Dufek a praporčík Malina pečlivě zaznamenal

otázku i odpověď:

Abych vám to nějak vysvětlil, prohlásil doktor Mare, Alenka ije v Praze u mne. Mám velký byl ve vlastní vilce a po smrti své eny v něm iju docela sám. Nechtěl jsem, aby Alenka musela bydlet na koleji. Časem se tnezi námi vytvořilo silné pouto, zkrátka intimní vztah. Jeho výsledkem by mělo být manelství, dodal potom s nepatrným zaváháním, jak mne ubezpečuje poručík Dufek ve svých poznámkách.

Jak se stavěli k této situaci Strnadovi? zeptal se vyetřovatel.

Domnívám se, soudruhu poručíku, e tato otázka nesouvisí s předmětem výslechu. Ale přesto vám odpovím/* opáčil advokát. Alenčin otec, tedy Václav Strnad s tím naprosto souhlasí. Matka je … byla, upřímně řečeno, proti. To snad na vysvětlenou stačí.

Vrame se ke včerejímu večeru. Můete pokračovat.

Asi v půl deváté Jsem uslyel na chodbě nějaký hluk. Jetě jsem nespal. Čelí jsem kníku. Vyběhl jsem ze dveří a spatřil doktora Hájka a Václava Strnada. Stálí na prahu lonice Strnadových a rozčileně mluvili jeden přes druhého. Vyrozuměl jsem, e se něco stalo s Miladou. Pokusil jsem se situaci trochu uklidnit. Hájek mě ubezpečil, e Strnadové u nelze pomoci. e je mrtvá. Seběhl jsem dolů k telefonu, abych zavolal Bezpečnost. Chvíli jsem nemohl dostat oznamovací tón, telefon tady vdycky trochu zlobí, kdy je velká bouřka. Pak se mi povedlo dovolat se do Kamenová a asi ve čtvrt na deset přijel strámistr Lipka, který neprodleně vyrozuměl o případu 00 VB v Třebovicích. Víc nemám, co bych k samotné události dodal. Výstřel jsem neslyel, co není nic divného, uváíme-li, jaké bylo venku počasí. Podezření na nikoho nemám.

Samozřejmě, nedalo se očekávat, e by biči zakroucených paragrafů olehaný advokát prozradil začínajícímu vyetřovateli nějakou obrovskou novinu. Pro to hovoří hned dva důvody, jeden vánějí ne druhý. Bud doktor Mare skutečně o události neví, a pak nám jeho svědectví asi příli nepomůe, anebo naopak má v talone spoustu zajímavostí a ty bude nebo nebude tahat z rukávu jako kouzelník  podle toho, jestli ho k tomu do-

ŚiiifSS

nutíme, nebo ně. Fakt je, e zavraděná byla proti sňat ku Maree s její dcerou. Mare vak zná příli dobře právo, ne aby se dopustil nějaké chyby.

Popelník na stole přede mnou se plní dalími oharky cigaret. V konvici na stole zbyla Jen hladká kávová usazenina a já zjiuji akutní potřebu dalí dávky kofeinu. Poručík Dufek mourá zarudlýma očima do lejster. Ve chvíli nejtěí, ba troufám si říci, e zcela kritické, se objevuje jako deus ex machina praporčík Malina a nosovým hlasem připomínajícím Smutného mue povídá: Kafe je matka moudrosti,” a klade na stůl podnos se dvěma álky. Představy o álku kávy se mohou jistě různit. Zestárlá baronesa si pod tímto představí křehkou, malovanou porcelánovou nádobku, na jejím dně se skromně čeří pár kapiček pepřem, kakaem, solí a bůhví čím zdokonaleného moku. Běný návtěvník praských restaurací ví, e álek kávy je docela obyčejný hrníček s trochu oprýskanou obrubou, a e nejlepí chu má v Caffé Columbia, v tom kumbálku těsně sousedícím s TýŤ nem a umně schovaným u dlouhé roky za barevně vyvedeným leením a plechovou ohradou. álek kávy z rukou praporčíka Maliny je středolitránl plecháč, v něm dýmá a bublá cosi jako plasma  načernalá hmota, o ní přesně nelze říci, e by byla tekutá, ale zase docela pevného stavu přece jen jetě nedosáhla. Malinovu kávu je nutno jíst ličkou. Ale jinak je to právě ten druh povzbuzujícího prostředku, jaký dokáe dva docela vyčerpané kriminalisty postavit uprostřed noci na nohy. Cvakám zapalovačem, nahřívám dalí cigaretu v plynovém plamínku a poutím se do dalího protokolu. Jeho záhlaví Je vylepeno písmenky: MUDr. Jan Hájek, CSc.

Večeřeli jsme vichni pohromadě. Po večeři se zvedl Mare s Alenou a odelí nahoru. Pustili jsme se s Bartlem a Strnadovými do kanasty. Taková tradiční místní zábava. Hrávám s Miladou a Bartl se Strnadem … vlastně, hrával jsem. Za chvilku se ale Milada Strnadově zvedla a odela. Prohodila, e Jí není dobře a Ze nemá chu na nějakou zábavu. Vichni Jsme měli nějakou mizernou náladu, Václav s Miladou se dokonce před večeří kvůli něčemu chytli. Mezi dveřmi se paní Strnadové obrátila a řekla  Honzo, přijď se na mě, prosím tě, podívat. Zase mě asi zlobí srdce.  A odela.”

To znamená, e Strnad a Bartl slyeli, e vás pan!

Strnadové poádala o prohlídku?” upřesnil si při výslechu Dufek.

Ano. Ale to bylo mezi námi běné. Ze známosti jsem samozřejmě občas léčil Miladu i vechny ostatní, co tady jsou. Konečně  Milada, jak moná víte, byla tak trochu kolegyně.”

Pravda, já jsem o tom ponětí měl. Poručík Dufek ovem, nejsa vybaven archívními materiály a vzpomínkami podplukovníka Kaliny, s největí pravděpodobností zůstal v tomto okamiku zírat. Poádal proto doktora Hájka o vysvětlení.

Paní Strnadové začínala jako oetřovatelka v třebovlcké nemocnici, kde jsem působil před lety i já. Byla to moje první nemocnice.”

Vyetřovatel se s odpovědí spokojil a pokračoval ve výslechu. Neměl ovem důvod učinit cokoli jiného. To jen mne pronásledují pořád vidiny spojitostí současných a dávno minulých událostí. Podplukovník Kalina do mne zasel semínko ostraitostí vůči vemu, co by mohlo mít s těmito událostmi souvislost. Nej jednoduí a zcela jasné věci se mi začaly zdát podezřelé a teď jsem dospěl do situace, kdy jsem jednoznačně přesvědčen, e objektivní okolnosti mne přinutí řeit případ vrady na zámku Kometa spí jako retrospektivní rébus ne jako ryze kriminální záleitost.

Doktor Hájek pokračoval ve svém popisu událostí včerejího večera:

Nedalo se nic dělat. Sbalili jsme karty. Stejně hra nikoho nebavila. Rozhodli jsme se, e půjdeme také spát. Jindy se tady dost dlouho ponocuje. Pořád je co vyprávět, máme nějaké společné vzpomínky. Ale včera nikdo neměl chu se bavit. Václav se el podívat, jestli je zavřeno, a já s Bartlem jsme vypochodovali do prvního patra. U dveří jeho pokoje jsme se rozloučili. Bartl mí jetě vysvětloval nějaké problémy, které vznikly kolem publikace jednoho mého článku v časopisu Neděle. Píu mu tam občas do zdravotnické rubriky.

Potom jsem zael do svého pokoje a připravil si nějaké práky Miladě vdycky pomohl Radepur. Tady se Jinak samozřejmě moc ordinovat nedá. Sebral jsem se a odeel do Miladina pokoje. Na klepání mi nikdo neodpověděl, ale pod dveřmi prosvítal úzký prouek světla. Pomyslel jsem si, e u třeba usnula a tak jsem ukl na

dveře a otevřel je. Milada Strnadové leela na posteli v kalui krve.

Okamitě jsem jí zkusil tep a zorničky, ale bylo u pozdě. Podle charakteru zranění jsem odhadoval, e musela zemřít okamitě. Nejdřív mě napadlo, e se snad zabila sama. Ale kdy jsem neviděl ádnou zbraň, dostal jsem strach. Vyběhl jsem na chodbu a tam jsem se skoro srazil s Václavem Strnadem, který se řítil do schodů.”

Jak si vysvětlujete, e jste nic neslyel ? otázal se vyetřovatel a pohotový psací stroj praporčíka Maliny vyklepal Hájkovu odpověď:

Pokud máte na mysli zvuk výstřelu, myslím, e vysvětlení není tak obtíné. Zdi zámku jsou jednak velmi silné a izolují i poměrně intenzívní zvuky. Za druhé venku řádila pořádná bouřka a hřmění se navíc odráelo od okolních strání. Kromě toho se domnívám, e paní Strnadovou mohl zabít někdo jetě v době, kdy jsem byl dole. A potom by to vůbec těko bylo slyet, tolik bariér by zvuk výstřelu patrně nepřekonal. Snad kdyby bylo absolutní ticho ..

Podezíráte někoho?” přeptal se jetě Dufek, ne se rozhodl skončit výslech.

Nepodezírám. A kdybych podezření proti někomu pojal, asi bych vám, soudruhu poručíku, stejně nic ne-rekl, dokud bych nebyl o tom pevně přesvědčen a neměl v ruce důkazy. Jinak ne. Z nepodloeného podezření mohou vzniknout mnoha lidem, i mně samotnému, jenom problémy. Chci vás ubezpečit, e já jsem vradu nespáchal.”

Dufek si do svých poznámek připsal ke jménu doktora Hájka lakonické sdělení, e poádal tohoto svědka, stejně jako vechny ostatní, aby prozatím neopoutěli prostředí zámku. Počítám, e ve vlastním zájmu mu vichni vyhoví.

Zběně listuji záznamem výpovědi strámistra Lipky, která jen potvrzuje to, co jsem zatím vyčetl z předchozích materiálů, a se zbytečky kávové kae na jazyku se poutím do protokolu o výpovědi Aleny Strnadové, studující přírodovědecké fakulty Univerzity Karlovy v Praze, dcery zavraděné, a přímé účastníce události.

Alena Strnadové se jeví podle protokolu jako na slovo skoupá. Poručíku Dufkovi skutečně mnoho neřekla. Kdy zopakovala ten začátek, o něm zatím shodně vichni

vypověděli, prohlásila, e víc nemůe slouit a toto své tvrzení doloila vysvětlením:

Jednak jsem včera odela od večeře první, take nevím, co se dělo nebo nedělo v jídelně dál. A hlavně  potom jsem se učila a vůbec nic jsem nevnímala. Teprve kdy na chodbě bylo slyet nějaké výkřiky, chtěla jsem vyběhnout, ale doktor Mare mě vrátil do mého pokoje. Co se vlastně stalo, jsem se dozvěděla teprve v noci po vaem příjezdu.”

Z jídelny jste odcházela v doprovodu doktora Maree,” upřesnil si Dufek.

Ano. li jsme spolu a ke dveřím mého pokoje. Tam jsme se rozloučili. Byla jsem trochu unavená a kromě toho jsem se musela jetě učit, jak jsem vám u říkala. Dělám zkouku a ne se stalo tohle, neměla jsem na nic jiného mylenky.”

Nezdá se mi, e by slečna dcera byla matčinou smrtí nějak zvlá rozruena. A Dufek mi tento dojem ve svých poznámkách jen potvrzuje.

VII

S předjitřním kuropěním jsem ovem neulehl. Případy, ze kterých kouká povýení nebo aspoň nějaké morální povzbuzení do dalí práce, ty přece můe řeit spousta jiných schopných operativců a vyetřovatelů. Třeba kolega Kovařík. Ten by se ostatně touhle dobou vůbec nezatěoval bděním.

Nadporučík Riegel dává přednost usilovné mravenčí práci, patrně nedostatek přirozeného talentu musí nahrazovat zvýenou pílí. A proto, ačkoli hodiny ukazují čas vhodný tak nanejvý pro pozdní návrat z flámu, trhám celofán z dalí krabičky spart a podrouen z té přemíry nikotinu přitahuji si sloku, kterou mi přivezl Kalinův kurýr. Posouvám brýle po rozbolavělém nose a marně hledám nějaké neotlačené místo. Cítím, jak se mi do namáhaných očí vlévá krev, čelo mne pálí a jazyk se mi začíná lepit na patro. Mohutný poručík na druhé straně stolu se potí a papíry v jeho obrovských rukou se třesou. Obávám se, e pohled na nás by nebyl nejlepí reklamou správného ivotního stylu. Jene účel světí prostředky. A já si myslím, e je vysoce účelné, abychom do zítřejího, či vlastně u dávno dneního rána

načerpali tolik poznatků, kolik jen jsme schopni. Jinak pachatel získá náskok.

Poutím se tedy do listování papírů, odkrývajících určité detaily ivota několika osob. A tak, ani bych s kýmkoli z nich dosud promluvil jediné slovo, poznávám je podle protokolů, daktyloskppických stop, archívních materiálů, názorů jejich spoluobčanů. Zřejmě jeden z nich má pár hodin na svědomí nepěknou vradu. Kdo asi?

Mám-li vzít za bernou minci pověst v místě bydlitě a názory zaměstnavatele, vychází ml chtě nechtě, e MUDr. Jan Hájek, kandidát lékařských věd, je bytostí přímo sálající altruismus, poskytující své schopnosti a talent plně do slueb společnosti. Nepije, nekouří, hovoří plynně čtyřmi jazyky. Je povaován ve svém oboru za kapacitu, publikuje a přednáí i v zahraničí. Konfliktům se vyhýbá, doma v pracovně mu leí dopracovaná docentská habilitační práce a současně také schválená smlouva o semestrálním působení na jedné západoevropské univerzitě. Bez politické příslunosti, ale v názorech, které vyslovuje, vdy loajální, od počátku padesátých let ije ve spořádaném manelství. Vzhledem ke kádrové situaci na klinice je zřejmě plně vyuíváno jeho odborných znalostí.

Lékařská kariéra doktora Hájka začala na konci čtyřicátých let v Třebovicích, odkud odeel na nějaký čas do Suice jako praktický lékař, znovu se vrátil do Třebovic a odtud u přímo do metropole. Měl určité potíe vzhledem ke své nevyhraněnosti a apolitičnosti. Mladí kolegové, kteří uvědoměle dokázali sladit a spojit vysokou odbornost se společenskou a politickou aktivitou, zaujímali místa, na která si zřejmě Hájek marně brousil zuby. Vdycky se ale dokázal s touto skutečností smířit a dokonce několikrát na veřejností prohlásil, e to povauje za správný postup, protoe ví, e veřejně prospěná politická angaovanost je pro vedoucího zdravotnického pracovníka důleitá. Na počátku své lékařské dráhy zaznamenal dr. Hájek jakýsi malér v třebovické nemocnici, a snad právě proto je po celou dalí dobu tak navýsost opatrný.

JUDr. Jaromír Mare by vypadl z informací podobně jako Hájek. Pouívám-li kondicionálu, pak proto, e musím přiznat, e o jedné slabosti pana advokáta se jaksi

veobecně ví. Jsou to příli bouřlivé vztahy k enám. Kdy se ovem ponořím hloub do informací, je Kovařík získal, začínám nabývat dojem, e snad panu doktorovi Mareovi poněkud křivdím. Materiály, pravda, mluví o první manelce, po ní znalec obojího práva podědil vilku na Hanspaulce. Odela z tohoto světa dřív, ne mohla dosáhnout Kristova věku. Jsou tu poznatky i o druhé manelce, která sama, bez svého mue na podzim roku osmaedesátého odcestovala legálně na zahraniční turistický zájezd, aby ilegálně zůstala v blíe nejmenované zemi uprostřed velehor. Nikdo bohuel neví, co vechno ta vetečka vzala s sebou. Jisto je jen to, e advokát v roce 1971 podal rozvodovou alobu a velmi rychle se vil do role svobodného mládence.

Od roku 1974 se ovem jeho ivotní styl mění, hřívnatý proedivělý lev soudních síní a salónů se stává otcovsky chápajícím přítelem vysokokolské studentky. Vztah se utuuje a kufry dotyčné slečny se pomalu stěhují z koleje na Větrníku do vily na Hanspaulku. Pan advokát jí poskytuje ve, počínaje bezplatnou stravou, přes pravidelné nákupy v Tuzexu a po zapůjčení vlas-ního vozu, z čeho lze soudit, e slečna je svému dobrodinci zavázána a patrně mu nezůstává nic dluna: Bodej by zůstávala, kdy má navíc monost seznámit se s atraktivními a distinguovanými pány, kteří přijídějí čas od času do vily na návtěvu ke svému starému příteli.

Slečna se jmenuje Alena Strnadové a je studující třetího ročníku přírodovědecké fakulty. S advokátem se zná údajně od dětství, protoe je a byl přítelem jejích rodičů ijících na Třebovlcku. Názory na adeptku doktorátu přírodních věd jsou víceméně jednotné. Jde jen o průměrnou studentku; nic zvlátního, ale na druhé straně bez velkých problémů. Jako mnohé z dívek, které přijedou studovat do Prahy z venkova, touila poznat velkoměsto předevím z jeho poetičtějí stránky. Dívala se na ně z teras praských zahrad i skrz perlivé zlato orosených sklenic vína. S kolegyněmi na koleji ovem pila mléko v bufetu a zajídala je jetě horkými rohlíky, avak dívala se na ně trochu svrchu a dílem shovívavě, nebo jejími přáteli byli mui velkého formátu. Nechovala se v ádném případě staromilsky; na své mládí a z něj vyplývající přednosti se dívala jako na dar, kterého je nutno vyuívat. Kolektivního ivota ve své studijní skupině a ve svazáckém kolektivu se zúčastňovala spíe méně ne více.

Posledním, o něm mí sehnal kolega Kovařík informace, je redaktor barevného obrázkového magazínu Neděle Pavel Bartl. Začínal po skončení střední koly v sedmačtyřicátém na třebovickém národním výboru. Později se stal dopisovatelem krajského deníku a jako jeden z nejagilnějích se propracoval a na místo redaktora. Na začátku edesátých let se dostal do Prahy, zde mu bylo u dříve nabídnuto místo v magazínu Neděle. Z lidí, kteří mu tehdy k místu pomohli, velká část u v tisku nepracuje. Bartl dělá podle hodnocení vedoucích pracovníků redakce pohotově a dobře.

Bydlí v rodinném domku své matky na Bohdalci, zůstal starým mládencem. Politicky organizován není. Avak v místě bydlitě je aktivně zapojen do práce v občanském výboru. Redaktor Bartl je tiché a skromné, i kdy neústupné povahy, jak se domnívají Jeho spolupracovníci; tak vida. Právě jsem se rozhodl, e i kriminalista si musí odpočinout a obracím se na kolegu Dufka, abych se s ním dohodl. Ale co s ním dohodnout, kdy u dávno spí, hlavu poloenou na stole. Jdu sl lehnout do rohu na pohovku. I kdy nemám jistotu, e mě ráno vzbudí moje bytná a zakřičí z kuchyně:

Ivko, snídaně je na stole!

Bůhví proč mi říká Ivko. Mockrát Jsem jí to rozmlouval, ale na enské stejně neplatí ádné logické a rozumové argumenty. Prostě Ivko a hotovo. Jinak je to moc milá paní a potrpí si na mě. Take jí musím cestou domů natrhat někde skrz plot něco kvítek. Jene  ne já pojedu domů, to můe trvat jetě pěkně dlouho. Co kdy, napadá mě, co kdy vrah paní Strnadové čekal celá léta? Co kdy ty staré příhody, s nimi mne seznámil podplukovník Kalina, neposlouí jenom k vytvoření lepího obrázku o přítomných osobách, ale je v nich přímo skryt motiv tohoto trestného činu? Motiv, který jakási mně dosud neznámá pohnutka uvedla z latentní podoby do efektivního stavu a který musel vyústit zákonitě v zavradění Milady Strnadové?

Znovu se vracím v mylenkách k únorovým událostem roku 1948, jejich důsledky se určitě promítly do ivota několika lidí, s nimi jsem se seznámil díky hromadě papírů, leící na jídelním stole. Jejich osudy byly zřejmě

různé, ale přece jen mají leccos společného. Například sluné zaměstnání, je jim nae společnost umoňuje. Navenek se vak politického dění, pokud to lze z informací usoudit, příli aktivně nezúčastňují. V tomto směru je asi nejdůslednějí doktor Hájek, který, jak se zdá, si přímo posedle potrpí na neposkvrněnou* pověst. Vichni vak měli nějaké problémy s událostmi, které je zastihly v Třebovicích. Ačkoli jde o lidi rozdílných profesí a jistě značně zaneprázdněné, udrují takřka třicet let jakési přátelství. Nic proti tomu; ale nezanikl by takový vztah docela přirozeným během času, kdyby spočíval jen a jen na osobní náklonnosti? Nebylo tu  nebo snad není jiné pouto, které je i po téměř třiceti letech svedlo sem dohromady?

Navíc ve výpovědích, s nimi jsem se seznámil, jsou určité rozpory, na první pohled třeba těko postřehnu-telné, ale přesto tam jsou. Musím si řadu věcí ujasnit.

VIII

Nevím, co je pravdy na rčení, e ráno bývá moudřejí večera. Připusme, e bývá. Ale správně je v tom nedokonavém vyjádření patrno, e nemusí být vdycky. Například po probdělé noci a několika málo hodinách spánku na nepříli pohodlném lůku se mi to dnení ráno příli moudřejí nezdá.

Sotva se mi podaří otevřít oči, u ie tu Dufek, za-růovělý a odpočatý jako rybička a mezitím, co do sebe lije hrnek vroucího čaje, hrne se do dalí práce. Zdá se, e není vyhnutí.

Poslyte, soudruhu poručíku, nakláním se k němu. Co vy vlastně víte o tomhle zámku? Podplukovník Kalina mi naznačil, e bych se mohl při této příleitosti poněkud zdokonalit ve znalostech dějepisu.”

To jste nejspí na patné adrese,” odvětí vyetřovatel. Měl byste se zeptat Strnada. Ten by vám mohl podat určitě zcela vyčerpávající informace.”

Ale o to přece nejde. Netouím znát dopodrobna ivotopisy vech zdejích hrabátek. Moc mě nezajímají ani tklivé příběhy o nemocných dcerách panstva, které celý svůj krátký ivot proleely v malé komůrce nad zámeckou kaplí a jen na bohosluby se nechávaly spoutět speciálním otvorem přímo před oltář.”

Tak abyste věděl, něco podobného existuje i tady,” namítá Dufek poněkud patrioticky.

O tom nepochybuji. To Je na vech zámcích. Spí by mě udivilo, kdyby Kometa byla v tomto směru výjimkou.”

Kdy se nechcete vyptávat . Strnada, pohovořte si o tom s doktorem Mareem. To je milovník a skutečný znalec historie. Kdy jsem ho vyslýchal, několikrát na to zavedl řeč. Jistě by ho potěilo, e se někdo zajímá o takové ulechtilé věci.”

Díky za radu,” usrkávám čaj. Ale já bych přece jen dal přednost docela laickému výkladu z vaich úst.”

Já o tom opravdu vím jen to málo, co se dozvíte při kadé prohlídce. Zámek postavili podle versailleského královského sídla nějací francouztí lechtici, kteří v poslední třetině osmnáctého století přili do Čech. Ke stavbě, to vdycky průvodce při výkladu zdůrazňuje, pouili kamene z gotického panského sídla, které stávalo na kopci nad parkem. První majitel nechal do di zámku zabudovat…

Nepochybně truhlici plnou zlaáků,” přeruuji poručíka.

Nikoli. Obrovský dbán plný perků,” opravuje mne pedantský, ale já se nedám.

A od té doby zámek vystřídal několik majitelů, kteří marně zkoueli ten poklad najít.”

Vy jste tady byl?” ptá se Dufek skepticky a podezíravě. Tak proč chcete, abych vám vyprávěl o historii Komety, kdy ji znáte lépe ne já?”

Ale ne. Vůbec ne,” uklidňuji ho. Já vám vykládám o dějinách úplně jiného zámku, v úplně jiném koutku Čech. Já za to přece nemohu, e tohle platí pro kadý z nich. To by snad nebyl ani zámek, uznejte. Ale co takhle něco z novějí doby?”

Za první republiky koupil Kometu fabrikant Hirsch, sudeák a henleinovec. V osmatřicátém tu hostil lorda Runcimana a napomáhal rozbíjet .republiku. Za války Hirsch slouil ve wehrmachtu jako důstojník a padl na východní frontě. Rodina před koncem války utekla do Bavor. V roce 1945 na základě konfiskačních dekretů přiel zámek, pozemky i lesní hospodářství přísluející k zámku, do správy Národního pozemkového fondu. Jene já vám tady vykládám o pokladech a zatím nám

práce stojí. Nedá se nic dělat. Musíme se do toho pustit.”

Zamáčknu první ranní cigaretu a protahuji se. Den začíná.

Operativní porada o dalím postupu je skutečně velmi rychlá. Domluvili jsme se, e Dufek se pokusí sehnat podrobnějí informace o Strnadových, které nám samozřejmě Kalina poslat nemohl. Současně také vyádá od prokurátora povolení k domovní prohlídce, protoe se shodujeme v tom, e by bylo třeba najít vraednou zbraň, jestlie nezůstala na místě činu, můe být u někde kolem důkladně schovaná. Nevěřím toti, e by si vrah nechával u sebe takový nebezpečný důkaz.

Já mezitím přikročím k osobnímu seznámení s přítomnými, abych si vyjasnil některé otázky, je mi v noci na dneek dlouho bránily v spánku. A vůbec, nejspí podniknu i řadu dalích akcí. U mnoho lidí prohlásilo náhodu za matku kriminalistů. A měli pravdu. Problém je jen v tom, e náhoda neslouí kadému, nýbr jen tomu, kdo ji přinutí, aby byla posluná. Nakonec  vdycky se o to mohu aspoň pokusit.

Sotva sluební vůz zmizí z dohledu, u se poutím do práce. Uniformovaný přísluník, který vystřídal strámistra Janka, mi promptně zprostředkuje první schůzku. Se urnalistou Pavlem Bartlem. Do místnosti přivádí skromně se tvářícího proedivělého brýlatého mue a sám se vrací na chodbu, aby zajioval pořádek a hladký chod dalích událostí, dirigován svědomitým a pečlivým praporčíkem Malinou.

Oči mám jetě trochu zalepené a necítím se právě ve formě. Chápu se nataené pravice a představuji se:

Nadporučík Riegel.”

Dlaň brýlatého pána je vlhká a v ruce se mi chvěje zcela bez ivota. Bartl usedá na idli naproti mně. Opatrně povytahuje ostré puky edých sportovních kalhot a kouzlí z kapsičky balíček amerik. Jednu z nich si zapaluje elegantním černozlatým zapalovačem a labunicky vtahuje první douek nikotinu. Zhasnutým zapalovačem točí mezi prsty. Vypadá nanejvý blazeované. %Ani bych se stačil na něco zeptat, vyfukuje spolu s modravým dýmem:

Tedy, soudruhu nadporučíku, já o případu samozřejmě nevím ,nic víc, ne jsem vypověděl do protokolu.”

Pane Bartl,” povídám mu, vy jste vypověděl, e jste

se úmyslně neel podívat do pokoje Milady Strnadové, protoe máte strach z krve. A hned v dalí větě protokolární výpovědi uvádíte, e jste hned usnul. Prosím vás, co to znamená  hned?**

Hned, jak jsem se po večeři rozloučil s doktorem Hájkem přede dveřmi mého pokoje, veel jsem dovnitř, svlékl se a usnul. To znamená to  hned. A nevím, co na tom vidíte divného.

Víte, pak mi jetě není jasné, jak jste mohl vědět, e tam bude nějaká krev. Výslovně jste přece řekl, e nesnáíte pohled na krev, e vás doktor Mare vzbudil s tím, e Miladu Strnadovou někdo zavradil. Neřekl zastřelil, ale zavradil.

Bartl chvíli mlčí, potom přehazuje cigaretu z jednoho koutku úst do druhého a nakonec u úplně klidně praví: Asi jsem prvně nevypověděl docela přesně. Ale musel o tom někdo hovořit. Jak jinak bych doel k názoru, e v tom pokoji je spousta krve?

No dobře, dejme tomu. Ale jetě jednu věc mi povězte. V kritické době, kdy byla Milada Strnadová zavraděna, jste nic neviděl ani neslyel?

Nikoli, odpovídá pevně.

A jak víte, která doba byla kritická? Jak víte, kdy Milada Strnadová byla usmrcena?

No… to přece… to vypadá, jako byste chtěl.. Nechávám ho koktat a potom docela klidně opakuji otázku.

Řekli mi to … Mare. No to je přece Jasné.**

Kdy? Cinkám ličkou v álku kávy, který mi byl péčí praporčíka Maliny doručen a na stůl.

Jak to, kdy? Přece večer.

Vlastně ráno, ne? Tak co, pane Bartle, jak to ve skutečnosti bylo?

Obličej proti mně tvrdne, Bartl najednou vypadá jako chlápek, kterého byste nechtěli potkat v půl druhé v noci v odlehlém parku.

Bylo to tak, jak jsem řekl. Nic víc a nic míň. A na vae otázký vám jinak odpovědět nemohu. Nic nevím a nic jsem neviděl ani neslyel.

Tak dobrá. Propoutím ho z jídelny, jen pach drahého tabáku po něm zůstává.

Já myslím, ozývá se z kouta praporčík, já myslím, e to musel udělat někdo, kdo odeel od večeře dřív

ne Strnadová. Počíhal si na ni v jejím pokoji. V tom okamiku, kdy dola k válendě, vytáhl pistoli a střelil.

Kdybyste uvaoval takhle, nutně vám musí vyjít, e vrahem je Mare nebo Alena Strnadová,” pokyvuji nedůvěřivě hlavou.

Správně. Mare s Alenou odeli první. Mare vlezl ke Strnadové do pokoje, připravil střelnou zbraň a udělal to přesně tak, jak jsem řekl. Výstřel nebylo slyet, protoe venku byla bouřka a kromě toho vichni ostatní mimo Aleny byli jetě v té chvíli dole. Ale mladá Strnadová to určitě nebyla. Přece tahle holka nezabije vlastní mámu. Udělal to Mare na vlastní pěst, bez vědomí Aleny.”

Tak?” povídám. A Milada Strnadová se po výstřelu teprve svlékla do naha a vyčistila si prádlo a aty od

krve.”

A jo, sakra,” drbe se praporčík na hlavě. No ale,” praví pak oivle, třeba byla Mareovou milenkou. To by lo, ne?”

Sotva stačím praporčíka upozornit, aby ztiil hlas a nikoho nejmenoval, JUDr. Jaromír Mare stojí ve dveřích. Jeho oblečení je veskrze lidové  seprané modré díny, přiléhavé triko, perky zůstaly doma v trezoru a jedinou ozdobou ctihodného právního experta jsou náramkové hodinky tuzemské výroby se skromnou zlatou páskou, irokou sotva dva centimetry.

Doktor Mare mi činí lichotící poklony.

Doktore, vy jste měl motiv k vradě Milady Strnadové,” usměju se na něj.

Vrátí mi úsměv stejnou mincí:

Jak, prosím? Vůbec nevím, o čem je řeč.”

Inu, myslel jsem si jen, e teď budete mít volné ruce, abyste si mohl vzít Alenu.”

Oh, proboha, to sem neplete. Copak si váně myslíte, e bych byl takový ignorant, abych kvůli tomu vradil? Vdy by se tím vůbec nic nevyřeilo. A kromě toho  |á přece jen troku znám právo. Natolik, abych si dovedl poradit. Člověče, vdy Alena je dávno plnoletá. Přece nebudu vradit nastávající tchyni jen proto, e se mnou jako partnerem její dcery nesouhlasí 

To já taky vím, e ne,” mumlám si zuřivě mezi zuby a čekám, jestli ryba zabere.

Ale je to aspoň nějaký motiv. Uznejte…”

To je přece nesmysl. Potom byste musel podezírat kadého tady na zámku. I Alenu.

Neřekl jsem, e ji nepodezírám. Ale víte co, doktore? Kdy u jsme na to narazili, proč bych měl podezírat ostatní? Jsou pro to nějaké důvody?

Mare se oívá, ale pomylení na to, e by mohlo ne-‘ bezpečí hrozit jenom jemu, je zřejmě silnějí ne jakýkoli jiný pocit.

Důvody se dají najít vdycky, prohodí, zvlá, kdy se lidi tak dlouho znají a udrují spolu styky.

Něco jsem o tom slyel. Tohle místo jste Strnadovi sehnal vy, pane doktore, není-li pravda?

Hází po mně zkoumavým pohledem u pak přikyvuje. Povězte mi, jak k tomu dolo. V duchu si opakuji fakta, která o tom příběhu znám.

Mare mhouří oči, jako by hleděl hustou mlhou a hledal dopravní značku, která by mu napověděla, jakým směrem se dát. Potom váhavě ádá: Smím se předem na něco zeptat?

Zajisté.

Vy samozřejmě o tom něco víte. Asi víc, ne by si člověk myslel. Znám práci Bezpečnosti. Můete mi prozradit, proč Jste se vůbec zajímali o to, e jsem se přičinil, aby se sem na zámek Strnad dostal jako správce? Dejme tomu, povídám, e se jeden můj přítel zajímal kdysi o nějaký případ, ve kterém figurovalo také vae jméno.

Nemusíte pokračovat, opáčí advokát. Na případ doktora Vondry si vzpomínám docela dobře Konečně  to, co vám mohu povědět, na událost velmi úzce navazuje. Tehdy jsme se my Čtyři hlouběji poznali a od té doby udrujeme přátelství  vidíte, u je to skoro třicet let. Začínal jsem tehdy těsně po promoci Jako právní koncipient v Třebovicích. Dělal jsem drobné práce, kolem retribuce, ale čím víc se blíil osmatřicátý rok, tím větí byl nápad agendy a nakonec jsem praktikoval na případech, k nim bych se jinak nedostal. To byla pro nás, začínající právníky, výborná kola. A já jsem měl poměrně solidní znalosti, dobrý vztah k lidem tady na okrese.

Tehdy dolo  bylo to někdy v zimě u začátkem roku 1948, pamatuji se, e Třebovice leely pod sněhem  k nějakému zadrení na hranicích ve lhoteckých

bainách. Chytili tam paeráka, jmenoval se Koníř, nebo tak nějak. Ten chlap nosil za kopečky zlato, informace a mimo jiné také léky. Umíte si představit, e v tehdejích poměrech lo o zvlá nebezpečnou trestnou činnost. Při vyetřování padlo podezření i na některé pracovníky ‘ třebovické nemocnice, protoe odtud s největí pravděpodobností léky unikaly. Věc dostal na stůl takový mladý, ale velmi schopný přísluník SNB, Kalina se jmenoval. Nařídili spoustu kontrol a revizí a vyetřovali kdekoho. Trestní odpovědnost padla na přednostu chirurgického oddělení třebovické nemocnice  doktora Von-dru. Mezi podezřelými byli ovem zpočátku prakticky vichni pracovníci oddělení. Tehdy se na mne taky obrátil doktor Hájek, který u Vondry na oddělení pracoval. Při jedné přestřelce, která se odehrála na hranicích, byl těce zraněn Václav Strnad. Velel do té doby na úseku hraníc mezi Kamenovém a Lhotkou. Poleel si pěkných pár týdnů v nemocnici a musel Jako invalida odejít do civilu. Jako památka na slubu na hranicích mu zůstala zmrzačená noha. Na nemocničním lůku se seznámil se zdravotní sestrou Miladou, která ho oetřovala a stala se později jeho manelkou.

V té době na Národním výboru v Třebovicích dělal referenta můj přítel z dětství Bartl. Kdy Strnada propustili z nemocnice, zařídili jsme mu Bartlovým prostřednictvím místo-tady na zámku. Poádal nás o to právě doktor Hájek, kterého zase prosila Milada. Zkrátka, víte, jak to na malém městě a navíc po válce v pohraničí chodilo. Jeden znal druhého a pomáhali jsme si navzájem. Václav s Miladou se potom vzali, nastěhovali se sem na Kometu  no a my jsme se později rozutekli.

Já el do Budějovic na soud, ale tam jsem pobyl jen krátce a přeloili mě do Prahy. Honza Hájek si udělal jméno jako chirurg a taky tady dlouho nezůstal. A Pavel Bartl se dal na urnalistiku a taky přiel do hlavního města. Jen Strnadovi zůstali tady. Tenkrát jsme se dohodli, e je budeme jezdit občas v létě navtěvovat, uzavírá doktor Mare povídání, a teď je nejspí na mně, abych si pěkně zase vechno sesumíroval a rozmyslel. Ale chyba lávky. Jurisdoktor toho má na srdci asi mnohem víc, ne by člověk čekal. Co bych zapíral - těí mne, e jsem ho vyprovokoval k tomuhle vzpomínání. Jetě tak objevit klíček k jejich záhadnému přátelství!

Kdy jsme se pokoueli Strnada přemluvit, aby tohle místo na zámku vzal, narazili jsme u něho zpočátku na tvrdohlavý odpor. Vy se na to nemůete pamatovat, ale tehdy byla situace zvlátní. I kdy pracovních příleitostí byl dostatek, místo národního správce, zejména na konfiskátu, jako byl tenhle zámek, nebylo snadné získat. Zaměstnání pro Václava obstaral Pavel Bartl, tehdy referent MNV, ale přemluvit jsme museli Václava kolektivně. Rozhodli jsme se vyuít oslavy Hájkových narozenin k tomu, aby se Strnad s Bartlem seznámil. Bartl i já jsme se dobře znali s primářem Vondrou, který tehdy Strnada oetřoval,” pokračuje Mare. Hájek a Milada o tom samozřejmě věděli jetě víc  byli přímo při oetřování. Podařilo se nám Strnadovi vysvětlit, e sluba na zámku bude pro něho výhodná a bude na ni stačit i přes svůj nepříznivý zdravotní stav. Doktor Hájek dokonce tvrdil, e při zvýené opatrnosti a soustavném cvičení můe Strnad za pár měsíců docela sluně chodit a e právě taková práce, jaká jej čeká na Kometě, se můe výborně hodit pro rehabilitaci. Nakonec tedy Václav svolil. Odvezli jsme ho na národní výbor, kde u Bartl měl od svých známých z Fondu národní obnovy připravené papíry. Vyřízení formalit netrvalo dlouho. A pak jsme se vichni jetě jednou seli na oslavu.”

Tím pro vás vechno skončilo?” ptám se jetě jako ze zvědavosti.

Prakticky ano,” povídá Mare. Strnadovi tam ohlásili své zasnoubení. Honza Hájek vytáhl takový starý fotoaparát a pořídil jim zásnubní fotky. Pili jsme a do rána. No a potom Václav s Miladou odjeli na Kometu a do dneka se odtud nehnuli. Mám dokonce pocit, e jsme za ta léta byli jediní, kdo je jezdili navtěvovat. Strnadovi si na návtěvy jinak moc nepotrpěli.”

Jeliko to vypadá, e doktor Mare mi definitivně vyloil, co mi vyloit chtěl, propoutím ho zatím z místnosti. Mám pocit, e ze veho nejdůleitějí je teď zapojit do chodu utrápené nervové buňky a popřemýlet, proč vlastně advokát cítil potřebu vechno mi to sdělit.

IX

Václav Strnad nevypadá právě nejlépe. Ve srovnání se svými přáteli působí dojmem naprosto zhrouceného

a zcela neastného člověka. Řekl bych, e se dosud ze veho nevzpamatoval a na dneek se ani neuloil ke spánku. Má kruhy pod očima a orosené zorničky. Mluví přerývaným hlasem.

Poslyte, pane Strnade,” začínám s účastí, nezlobte se, musím konat povinnost. Ale z vaí první výpovědi vyplývá, e jste árlil na svou manelku.”

Strnad chvíli nechápavě hledí, pak mávne rukou a unaveně popírá:

Nijak zvlá. Jak můete árlit po tolika letech manelství. Neměl jsem k tomu důvody. A i kdyby. Podívejte  loni jsem objevil v parku u naeho okna bandu osmnáctiletých kluků z Třebovic. Báječně se bavili, kdy se Milada chystala spát. Ale rozhodně jsem kvůli něčemu podobnému s manelkou nikdy neměl hádky a nepříjemnosti. árlivost je straná věc. Poznal jsem ji dost u jiných, ne abych to chtěl sám praktikovat.”

To zní docela rozumně.

Podívejte se, soudruhu nadporučíku,” pokračuje Strnad, jsem rád, e jste přijel. Nevím, jestli by na to třebovická kriminálka stačila. A Já moc stojím o to, aby se vechno objasnilo. Musíme se dozvědět, kdo Miladu zabil a proč to udělal.”

Myslím, e soudruzi z Třebovic a Budějovic by na to stačili zrovna tak dobře jako já. To vám říkám přímo a otevřeně. I kdy mě samozřejmě těí, e mále o mých schopnostech tak vysoké mínění. Vraha vaí manelky určitě dostaneme, spolehněte se. Domnívám se, e nejdůleitějí ze veho teď bude, abyste i vy s námi spolupracoval. Bez vaí pomoci se budeme mořit s kadou maličkostí.”

Jsem vám plně k dispozici. Jene nevím, jak a čím bych vám jetě mohl být prospěný. Řekl jsem vám vechno, co jsem věděl,” dímá ze sebe kastelán a mezi trhavým kalem dodává: Ale u se k něčemu rozhoupejte. Já jsem, soudruhu nadporučíku, slouil na hranicích. Troku vím, co to je vyetřování. Dělejte rychle, nebo si pomohu sám.”

To se mi vůbec nelíbí. Nejsem velkým příznivcem samozvaných detektivů a u vůbec nejsem naden vidinou, e by manel zavraděné a jeden z podezřelých chodil kolem a staral se o věci, po kterých mu eventuálně ani nic není.

Pane Strnade, říkám mu důrazně, věřte mi, mám přece určité zkuenosti, vím, jak to chodí. Tohle není první trestný čin, který jsem kdy viděl. Ale zatím se nám vdycky hrozně nevyplatilo, kdy se do vyetřování snail zasahovat někdo nezasvěcený. Objasňování trestných činů má určitý řád, přesně stanovený zákonem. Ten je třeba respektovat. Sám byste si ukodil, kdybyste se pokouel zasahovat do naí práce. A vyetřování by to rozhodně neprospělo.**

Správce miká zarudlými víčky a mírní tón.

Já jsem vám chtěl jen pomoci. Kdy myslíte, e by to nebylo nic platné …

Nejen to, spí byste tím mohl situací zkomplikovat. Ale, napadá mne, e jsem se u dávno chtěl na něco přeptat, přece jen byste mi jednu věc mohl snad objasnit.**

Samozřejmě, pokud to bude v mých silách.**

Víte, jen tak pro vlastní informaci bych chtěl vědět, kdo spravuje takové zařízení, jako je tenhle zámeček?

Strnad se nezdá být právě potěen tím, e označuji jeho ivotní chloubu za zámeček, ale posléze se přece jen rozhovoří. U jsem si poviml, e začne-li se mluvit o zámku, ocitá se správce jakoby v jiném světě, oívá a zřejmě zapomíná na vlastní problémy. Zkrátka mu plně zaujatý svou prací.

Bohuel zámek Kometa nebyl prohláen za národní kulturní památku  taková zařízení potom spravuje ministerstvo kultury prostřednictvím krajských národních výborů. Běná praxe při správě objektů jako Kometa je taková, e krajské středisko památkové péče provádí koncepční správu a dozor a vlastní správní agendu přenáí na okres. Take ná zámek spravuje vlastně Okresní národní výbor v Třebovicích, nebo přesněji  jeho odbor kultury. Ten se opírá také o činnost okresní komise památkové péče a má k dispozici okresního konzervátora. To je takový aktivista národního výboru pro záleitosti péče o kulturní památky. Sám jsem kdysi také tuhle funkci vykonával.

Hm… a kterýpak z těch orgánů vám povolil zvát na zámek soukromě hosty?**

Strnad poněkud udiveně zírá a pro jistotu se ptá:

 Prosím? 

Opakuji znovu svou otázku. Snad se to můe zdát jako / ;49

zbytečná tvrdoíjnost. Ale u v okamiku, kdy jsem do tohoto případu vstoupil a zjistil, jak se věci mají, začalo mi vrtat hlavou, jak je to moné. Zámek ve státním vlastnictví, přístupný veřejnosti jako kulturní památka, to přece není zotavovna pro správcovy návtěvy. Kdyby nelo o vradu, mávl bych moná rukou, i kdy bych se přinejmením podivil. Jene tady právě skutečnost, e se skupinka starých přátel mohla na víkend ubytovat na Kometě, můe mít docela dobře rozhodující význam.

Ale na tom není nic zvlátního,11 povídá u naprosto klidně Strnad. Na téhle straně chodby v prvním patře je ná byt. Nepotřebujeme ádné povolení, abychom si mohli pozvat návtěvu. Jestli vás udivuje, e byt je tak velký, mohu samozřejmě i to vysvětlit. Zámek je dosti rozsáhlý. Jezdívá sem pár kunsthistoriků a někdy i nějaký badatel, kdy dostanou povolení. Jsou pro ně vyhrazeny tři místnosti v prvním patře. Manelka v těch místnostech také uklízí… uklízela. A kdy bylo právě volno, mohli jsme tam ubytovat 1 návtěvu.14

Koukám po něm trochu nevěřícně.

No… tedy… aspoň nikdo zatím nic nevytýkal.”

A co jídelna? Tu Jste také mohli pouívat pro tyhle účely?11

To se ..bručí správce, to se zatím také přehlíelo. Přece hosté někde museli jíst. Původně Jedli v kuchyni, ale jednou tady byla nějaká expedice botaniků. Běhali po horách a hledali nějaké kytičky. Večer vdycky přili unavení a hladoví, ale bylo jich est a do kuchyně se skoro neveli. Tak jsme se o své vůli rozhodli, e večeřet mohou návtěvy v jídelně. Vdycky jsem dával pozor, aby se tu nic nestalo. A za ta léta, po která jsme to takhle dělávali, jsem neměl skutečně ani jednu nepříjemnost. V jídelně se jen večeřelo,11 ubezpečuje Strnad. Turisté a návtěvníci zámku u byli dávno pryč. Nedělal jsem to přece pro sebe.11

Docela mu to věřím.

Ale proč se právě teď zajímáte o takovéhle věci? Jestli chcete, já vechno napíu na okres. Zaplatím nějakou pokutu, uhradím kody, mně je to jedno. Mě teď zajímá úplně jiná věc. Kdo zabil mou manelku? A od toho jste tady zase vy. Ne snad proto, abyste zjioval, kde a kolikrát jsem poruil návtěvní řád nebo jiné předpisy.11

S chirurgem Hájkem není u vůbec ádná řeč. je to vihák, který neprojevuje ani rozčilení, ani příli velký zármutek, ani překvapení, ani znepokojení, zkrátka vypadá pořád stejně. Vimněte si, e lidé se svratělým opáleným čelem a se zlatými obroučkami brýlí nad edivýma očima činí dojem ztělesněného klidu a rozhodnosti. Lékař si jemně podpírá svalnatou rukou spánek, jako by o něčem stále usilovně přemýlel. Dlouhé kotlety, které se roziřují téměř do poloviny tváří, mu dodávají módní vzhled.

Vy jste, pane doktore, byl první, kdo Miladu Strnadovou objevil, není-li pravda?” rozhoduji se střílet těím kalibrem.

Tak,” utrousí můj protějek, ani mne uznal za hodna jediného aristokratického pohledu.

Ale to je velmi závané, pane doktore.”

Já vím,” opáčí a mlčí dál.

‘ Co kdy jste byl také poslední, kdo ji viděl ivou?”

Ba ne,” zavrtí se na idli, ale není v tom ani deset deka nervozity.

e ne?”

Nikoliv,” vrtí hlavou. Je mi skutečně líto, soudruhu nadporučíku, ale tohle není správná verze. Budu vám muset opakovat to, co jsem ji uvedl do protokolu.”

Tak prosím,” vnucuji se.

Opakuje do puntíku toté, co řekl Dufkovi. ádné zadrhnutí, ádný háček, vůbec nic. No, to se potom těko pracuje, Ivánku, bručím si pod nos a s úsměvem chirurga propoutím. I on mne obdarovává klebem svých krásných zubů. Úsměvy na obou stranách jsou tak upřímné, jako bychom si vyměňovali po dávce zmijího jedu. Místnost mě náhle začíná dusit a jsem nucen konstatovat, e mě ani nehne, abych trávil dalí čas v naedlém dýmu z desítek cigaret, které tu vyhořely v několika právě minulých hodinách. Neodolatelná síla mě mocně táhne ke dveřím, projdu chodbou a stojím přímo na ráně ostrým slunečním paprskům. Chvíli musím mhouřit oči. Pozapomněl jsem, e existuje také příroda, která se tváří, jako by mne nevnímala a ukazuje mi stovky barev a stínů. Duby v parku mají proti úplně modré obloze bůhví proč fialovostříbrné kontury. Ale to snad jen přechází zrak, jak sluneční paprsky křiují vzduchem rychlostí času. Roj včel na obrovské lípě bzučí rytmicky

nějakou známou melodii a vnitřní hlásek povídá nevyspalému nadporučíku Bezpečnosti: Slyí tu hudbu? To je nádhera! Jaká pokojná atmosféra z toho veho čií!

Mlč, okřikne nadporučík svůj vnitřní hlásek. Pěkně pokojná atmosféra, jen co je pravda! Náhle mě posedá spousta podivných mylenek, nohy se samy dávají do pohybu. Jdu na prohlídku.

Zámek Kometa vypadá jako velké E. Toti vypadal by tak, kdyby se člověk na něj díval z letadla. Kdy jdete po zemi, vypadá prostě jako Větí budova. Ale zdání klame. Znalec by vám řekl, e jde vskutku o zmenenou a samozřejmě zjednoduenou kopii královského paláce ve Versailles. Kolem zámku se rozprostírá park. Mírně se zvedá od příjezdové brány, je protkán pískem vysypanými pěinkami a upřímně řečeno, Jediná malinkatá fontánka pod schoditěm ani zbla nepřipomíná versailleský zázrak. Kdy se zadíváte od fontány k zámku, spatříte kromě frontální budovy s hlavním vchodem i dvě boční křídla. V levém bydlí Strnadovi. Současně je tam několik pokojů, kde se souhlasem patřičných míst, spravujících kulturní památky, mohu být ubytováni badatelé a vědci k dočasnému studijnímu pobytu, pokud jejich práce má k zámku a jeho historii či architektuře vztah.

Proti tomuto křídlu se zvedá svah posetý barokními figurkami. Osvětlení stráně silnými reflektory bylo jistě nákladné, ale nutno přiznat, e je v noci efektní. Zjiuji, kde jsou vlastně světlomety umístěny. Po chvíli objevuji první. Sedí a na střee hlavní budovy. Aha, říkám si, to jistě nebude ten, o něm byla řeč. A pátrám dál. Druhý reflektor visí zachycen do ručky nástřeního barokního pacholete. Rád bych věděl, jak asi ty reflektory instalovali, a jak je opravují. Co se tak rozhlíím, vidím v okně Bartla.

Haló, pane Bartl,” volám na něho.

To jste vy,” vyklání se a jeho hlas zní hlue. Co potřebujete?”

Kde je ten reflektor, co ho pan Strnad včera spravoval?”

No támhle,” mávne rukou kousek dál k velkému keři.

Díky,” volám a jdu naznačeným směrem.

Symetricky podél osy vedoucí od středu levého křídla k vrku svahu leí i čtvrtý světlomet.

Pokračuji v obhlíení terénu. Postávám nad reflektorem, ukryt částečně hustým křovím a prohlíím si okna zámku. První okno vpravo patří Aleně Strnadové. Aspoň předpokládám* e nikdo jiný tu dvojdílné plavky bikinky nenosí. Suí se v okně a látky na nich je poskrovnu. Zprava doleva pak mají lonice Strnadových a pokoj doktora Hájka otevřená okna, následuje zataená roleta doktora Maree a konečně okno redaktora Bartla. Slunce se odráí od okenních tabulek. Kdy zvednu* ruku do výe očí a namířím prstem do lonice Strnadových, mám jako na dlani čáru, po ní by letěla střela. Těsně nad okenním rámem a strmě vzhůru. Mohla by zasáhnout toho, kdo by stál kousek od okna, právě tam, co jsou postele, na nich včera v noci naposledy ulehla Milada Strnadově, neivá a zakrvácená.

Obracím se k odchodu, kdy dostávám nápad. Zamířím znovu k patě budovy a nakukuji k oknu Strnadovy lonice. Obhlíím vzdálenost od země k oknu a soky s kyprými ňadry a knoflíkovitými nosánky vyčnívajícími ze stěny. Dalo by se po nich vyplhat nahoru? Dalo. Otáčím se a spatřím, přiblině ve stejné čáře s oknem, něco se matně lesknout.

Je to stříka nevkusného altánu, evidentní produkt doby, který u není v módě a jetě do módy nestačil zpět přijít. Jsem zvědav, co skrývá to osmiúhelníkové monstrum. Přeskakuji dřevěné na zeleno natřené zábradlí, nebo altánek má bůhví proč vchod z palouku, take písčitá cestička končí, jakoby vrazila do betonového obrubníku. Otvírám lakové dveře s prapodivnou výplní a ocitám se ve světě, který neuznává jinou barvu ne zelenou. Ve střee altánku toti zeje ohromný otvor, zasklený zelenou tabulí masívního skla. Připadáte si, jako by vás nacpali do prázdné láhve. Altánek je ovem poněkud prostornějí. Uprostřed stojí rozvrzaný zahradní stolek a u něj se válí na boku proutěné křeslo. Obhlíím věci i kouty, ale kde nic tu nic. Vlastně ani nevím, co chci najít.

Chvíli bezcílně bloumám, pak si sedám na schůdek před dveřmi altánku. Je tu příjemně, slunce sem nepálí, protoe střecha zahradního separé přečnívá a nad zábradlí. Zrovna vedle mé nohy na hladkém kameni terásky je hnědá skvrnka. Koukám na ni dlouho, a se mi začíná před očima otáčet a tancovat a najednou přímo

křičí. Jasně! To je přece krev! Samozřejmě, e mi pracuje fantazie; nemusí jít vůbec o krev, a kdy, tak nemusí být lidská. A je-li lidská, jetě to neznamená, e by musela souviset s celým případem.

Neprodleně se přesouvám zpět do altánu a pochvaluji si prozřetelnost architekta, který protáhl stříku a nad terasu. Jinak jsem nic nenael. Jednak by mě ani nenapadlo sedat si do sluneční výhně a předevím  pořád vichni vypovídají o deti. Dé by asi krev smyl, nebýt zastřeené terásky. Znovu jdu do altánku a vytahuji stůl i křesla na denní světlo. Teď teprve vidím, e to, co se zdálo uvnitř jako různé odstíny zelené barvy, je ve skutečnosti modré, červené, luté a tady na rohu svítí také rezatě hnědá. Odhazuji pinavý hadr, který se namotal na nohu stolku, ale vzápětí po něm natahuji ruku. Hadr je toti zmuchlaný kapesník, zapiněný od krve. Avak to jsem zjistil teprve při bliím pohledu na denním světle.

Balím kus zahnědlé látky do kapsy. Noíkem rýpu do stolu. Dřevo je poddajné a docela snadno se ml daří přidat do kapsy saka zahnědlou třísku. A to by snad v tomto ponurém místě stačilo. Vracím skrovný nábytek dovnitř, mrknu přátelsky na pavouka, který pracovitě roziřuje své lovecké teritorium vyuívaje báječného mnoství rohů a růků a opoutím altán.

Tady jste,w ozve se znenadání za mými zády.

Co tu děláte? vyhrknu překvapen a od leknutí si musím zapálit.

Pátrám, prohlauje Dufek významně. Pátrám, protoe jsem se vrátil a chtěl bych se s vámi dohodnout na dalím postupu, soudruhu nadporučíku. Pátrám po vás, upřesňuje.

Beru vyetřovatele za rameno a odvádím ho k zámku. Předevím je potřeba poslat tohle do Budějovic na expertizu, vytahuji z kapsy úlovek. Zjistit, čí Je to krev, jestli je to krev.

Kde jste to objevil? zajímá se Dufek a opatrně bere do rukou oba nálezy.

V altánku.

Tak? praví poručík udiveně. e to chlapi z výjez-dovky nenali!

Krčím rameny a chytám do hrsti pár kapek cinkavé sprky z fontány. Oknem kuchyně v přízemí vidím mla—

dou dívku s vlasy sepjatými do drdůlku a s jednou plavou kadeří padající z čela. Dívka odnáí z plotny hrnek, patrně s čajem. Je útlá v pase, její postava zrovna do této barokní kulisy nezapadá. Uvědomuji si, e jsem dosud nehovořil s Alenou Strnadovou. Náhle mne cosi napadne. Vracím se rychle pod okno lonice Strnadových. A sahám do podpaního pouzdra, kde nosívám sluební zbraň.

x

Podařilo se mi sehnat za těch pár hodin vechno, co bylo dostupné. Moc toho ovem není, seznamuje mě s výsledkem pátrání poručík.

Doufejme/* mourám do kupičky papírů a zápisků a snaím se udělat ve věcech pořádek. Tak co tu máme?

Moná je to můj mylný dojem, pokyvuje rozpačitě hlavou Dufek, ale vrtalo mi hlavou, co drí tu zdejí společnost pohromadě. Dal jsem si s tím trochu práce a zaoural si ve starí minulosti. Nemohu se zbavit pocitu, e vechno začalo mnohem a mnohem dřív.**

Nejspí tak v osmačtyřicátém,** doplňuji vyetřovatele. Dívá se na mě zkoumavě a pak přitakává.

Kvůli tomu jste tady, e?

Teď je mně, abych přikývl. Dufek mi svěřuje, e i on přiel na leccos zajímavého.

Pavel Bartl jako úředník třebovického národního výboru pomohl Václavu Strnadovi k získání místa správce zámku Kometa. ijí tu lidé, kteří si to docela dobře pamatují. Někdy v padesátých letech se Bartl jetě jako referent MNV dostal do podezření v souvislosti s jakousi aférou. Nic mu vak nebylo dokázáno. Ejhle, tohle ani Kalina nevěděl.

Poptával jsem se na to důkladněji, el jsem i na národní výbor. Tam mi úřednice, která jako penzistka vypomáhá a pamatuje Bartla, prozradila, e na něj tenkrát přilo anonymní udání. Prý čachruje s uměleckými předměty, které se pak ztrácejí přes hranice. Bezpečnost udání vyetřovala, ale nepodařilo se nic zjistit. Bartl se cítil dotčen a zaádal o přeloení. Přes známosti  prý snad přes doktora Maree  se dostal do Budějovic do nějakého úřadu a potom k novinám, vysvětluje Dufek.

Začíná se to pěkně rozbíhat!” komentuji.

To bych řekl. Dufek hoří touhou mi sdělit dalí poznatky:

V osmačtyřicátém roce měli Mare s Bartlem, ale kupodivu i Hájek něco s případem jakéhosi doktora třebovické nemocnice.”

Ano, doktor Vondra se jmenoval.”

Dufek na mě kouká poněkud zklamaně, ale usadit se nedá: Přesně tak. A tohle se ml podařilo najít u takového starího vanosty na hospodářském oddělení v nemocnici. Toti..krábe se na bradě …, … dal mi to sám a netrvalo mu to ani moc dlouho. Nějaký podivín, nebo co,” hodnotí svědomitého nemocničního úředníka poručík, libuje si v kartotékách. Má úplné záznamy o provozu nemocnice od pětačtyřlcátého roku. Jen jsem řekl jméno Vondra, ulíznul si pěinku a e prý by snad něco měl. Předhodil mi tyhle výsledky revizí. Vondra byl stíhán jako odpovědný za únik přísně obhospodařovaných léků  ale to vy u asi vechno víte,” dodává vyetřovatel.

Napadá mne, zda jsem udělal dobře, kdy jsem ho neseznámil zatím se vemi materiály, které jsem měl k dispozici o Vondrově případu. Ale asi ano. Jde přece o vradu Milady Strnadové a kolegu vyetřovatele nechci ovlivnit domněnkou, e by snad tento případ souvisel s událostmi starými více ne čtvrt století Od toho jsem tady já z pověření svého éfa, abych minulost lidí, kteří se tu seli v den vrady, bral v úvahu.

Prý to nemám ztratit, protoe s tím měl velkou práci a v kartotéce by to chybělo. A ě mi to sdělil ovem zcela důvěrně. Vondra podle jeho názoru nemůe za vechno, za co el sedět. Muselo v tom prý být víc lidí. A tak jsem zael za doktorem Vondrou,” hlásí Dufek, jakoby se nechumelilo. Protoe vidí, e nemám slov, vysvětluje si to  ostatně správně  jako projev uznání a pokračuje:

Dneska u je to starý pán. Samozřejmě ho to sebralo. Vyetřování, odnětí svobody, pověst v Třebovicích. To by zanechalo stopy na kadém. Nejdřív chtěl mluvit nejvý o počasí. e prý u diávno vechno pověděl a e u se stejně celá věc nedá vrátit zpátky. Tak jsem mu řekl, i kdy jsem střílel od boku, e jeho Informace by mohla leccos objasnit kolem smrti Milady Strnadové.

Kdy slyel, co se tady stalo, začal přece jen se vzpomínáním. Znal ji jako docela mladičkou sestru. Svěřil se mi e po proputění z vězení  velkou část trestu mu zkrátila amnestie  nějaký čas se svým přítelem Líba-lem  to je právě ten iniciativní archivář z nemocnice  pátrali, jak to vlastně vechno bylo. Vondra nepopírá svou vinu a odpovědnost. Ale stejně jako Líbal dodnes tvrdí, e hlavní pachatel, který prováděl rozkrádání léčiv z nemocničního fondu, zůstal nevypátrán/*

A něco dalího o Strnadových se vám podařilo zjistit?”

Vondra se mimo jiné, jak u jsem říkal,1 zmiňoval o Miladě Strnadové. Padlo také její dívčí jméno  Podrouková. Zjistil jsem, e pobývala v tomto kraji od narození a e tady nedaleko  v Kamenově  ije dodnes její otec. Ani jsem to nevěděl, i kdy slouím v Třebovicích, narodil jsem se tam a starého Podrouka znám. A v tom právě je ten problém… zadrhává Dufek rozpačitě. Podrouek je taková podivná existence. Pamatuje mě jako malého kluka, vdycky jsem se ho bál. Třeba se vám to bude zdát směné, ale neumím si představit, e bych ho měl vyslýchat. Kromě toho do Kamenová jsem stejně musel přes křiovatku u kapličky, támhle za lesem. Tak jsem se rozhodl, e se raději zastavím pro vás a k dědovi Podroukovi pojedeme spolu/4

Jestli se nepletu, byl otec Milady vyslýchán i v trestní věci doktora Vondry/4 vzpomínám si a u mi svítá.

Vyetřovatel zřejmě hoří touhou vyrazit do Kamenová. Nejspí si od návtěvy otce zavraděné opravdu hodně slibuje. Jene práce kvapná, málo platná.

Bylo by snad dobře si v rychlosti projít, co se vám podařilo zjistit o rodině Strnadových z jiných pramenů, navrhuji a Dufek po chvilce váhání souhlasí.

Máte pravdu, soudruhu nadporučíku. Třeba u při návtěvě u starého Podrouka se nám některé informace mohou hodit/4

Podporučík Klásek sebou hodil, sehnal co se dalo, a neodvedl o nic horí práci ne můj kolega Kovařík z praské centrály. V rukou se mi tak objevují zprávy o správci Václavu Strnadovi, jeho eně Miladě, rozené Podroukové, a několik poněkud obecnějích informací o Aleně Strnadové, která, jak se zdá, vskutku se zdejím krajem a obyvatelstvem nesrostla.

Václav Strnad podle údajů, které měl Klásek k dispozici, absolvoval nií lesnickou kolu. Po květnové revoluci se jako přísluník Revoluční gardy dobrovolně přihlásil do pohotovostních jednotek, které se tehdy vysílaly na zabezpečování pořádku v pohraničí. Byl povaován za spolehlivého člověka, zapojeného v době okupace do odboje. Slouil v jednotce, která střeila obtíný úsek bainaté a lesnaté západní hranice. Při jedné z přestřelek, kdy se pokoueli odsunutí Němci vrátit v noci zpátky do Kamenová a odehnat na bavorskou stranu dobytek, byl Strnad zraněn a s roztřítěnou stehenní kostí převezen do třebovické nemocnice. Zde se, jak u je známo z dosavadních materiálů, seznámil se svou budoucí manelkou, oetřovatelkou Miladou Podroukovou.

Vzhledem k tomu, e zranění se ukázalo těí, ne původně lékaři předpokládali, a zejména proto, e mělo trvalé následky, rozhodl se Strnad poádat o proputění ze sluby v důsledku sníené zdravotní způsobilosti. Bylo mu vyhověno a Strnad zanedlouho nastoupil na místo správce konfiskovaného zámku Kometa. Zpočátku pracoval velmi aktivně. Pomáhal na Místním národním výboru v Kamenově, často zajíděl do Třebovic i do Budějovic s různými iniciativními návrhy a nápady a tvrdohlavě se snail je prosazovat. Postupně se do své práce zamiloval a pro svou aktivitu a vynalézavost ho nadřízení dávali za příklad. Někdy od poloviny padesátých let vak se situace změnila. Nikdo bohuel neví, jak a proč k tomu dolo, ale fakt je, e od té doby Strnad omezil své návtěvy v Třebovicích i Budějovicích na nejnutnějí minimum, stranil se vědomě lidí, do společností vůbec nezacházel.

Přesto, pokud jde o jeho pracovní hodnocení i občanskou pověst, nebylo sporu, e jde o člověka posuzovaného vesměs příznivě.

O rodinných poměrech Strnadových, jejích objasnění by snad mohlo osvětlit určité aspekty případu, nikdo mnoho nevěděl. Výjimku mohl tvořit starý Podrouek, otec Milady Strnadové, za kterým se chtěl vypravit Dufek. Vida, i Klásek je toho názoru, e bychom se z tohoto zdroje mohli něco uitečného dozvědět Dalí důvod k tomu, abychom se skutečně do Kamenová-vypravili.

O Miladě Strnadové*toho bylo známo pokud mono jetě méně ne o jejím manelovi. Jako děvče nedlouho

po válce proti vůli svého otce  matku v té době u neměla  odela do Třebovic a nastoupila v nemocnici jako oetřovatelka. Tam sé také seznámila se svým pozdějím manelem. Po přestěhování na zámek Kometa pomáhala muovi při údrbě zámku, uklízela a pečovala o zámeckou zahradu a park. Její zaměstnavatel  Okresní národní výbor v Třebovicích  ji povaoval za pečlivou a spolehlivou pracovnici. Veřejně se nikdy výrazně neprojevovala, ale vědělo se, e zpočátku podporovala vemoně aktivitu svého manela. Stejně jako on, přiblině od poloviny padesátých let, omezila styky s okolím na nutné nákupy v Kamenově a občasné zajíďky do Třebovic. Dokonce prý la tak daleko, e přeruila styky i se svým vlastním otcem. Ale zrovna tak jako u Strnada, nebyl nikdo s to ani u jeho manelky alespoň přiblině vysvětlit důvody této změny. Okolí si postupně navyklo, e Strnadovi ijí na zámku jako na pustém ostrově. Nikomu nepřilo, e by se měl blíe starat o důvody. Nikomu, a snad s výjimkou starého Podrouka. Zájezd do Kamenová se stává nevyhnutelnou nutností.

Pokud jde o Alenu Strnadovou, ta byla a je, zdá se, jedinou osobou, která vzbuzovala delí dobu zájem sousedů. Není divu. Objevovala se na venkově jen velmi zřídka, a to jetě větinou ve společnosti stárnoucího mue a v drahém automobilu. Starousedlíci poznávali doktora Maree, advokáta pocházejícího ze zdejího kraje a tady kdysi působícího. Zlé jazyky roznáely po okolí zvěsti o tom, e mladá Strnadové u Maree ije v Praze v jeho rodinné vilce. A zlé jazyky mívají v tomto směru větinou a překvapivě přesné informace.

Stručný poznatek získal podporučík Klásek i na střední kole v Budějovicích, kterou Alena Strnadové navtěvovala. lo o studentku patřící k lepímu průměru, s výrazným zájmem o přírodní vědy. Ve studentském kolektivu neměla vak příli mnoho přátel. Spoluáků se spíe stranila. Ani se spolubydlícími na internátě ani s učiteli nikdy nehovořila o svém soukromí. kola doporučila její ádost na přírodovědeckou fakultu do Prahy.

To jste se s Kláskem museli pěkně zapotit, ne jste vechno dali dohromady, pokyvuji uznale hlavou.

To je předevím jeho zásluha, oponuje skromně poručík Dufek. A je to jakkoli, tahle mladá parta z Třebovic pracuje na plné obrátky.

Inu, to je docela lhostejné, čí je to zásluha, nebo kdo má větí podíl. V naí práci se stejně neobejdeme jeden bez druhého. Vyetřovatel bez operativců a techniků, lékařů, psychologů, prokurátor bez vyetřovatele či vy-hledavatele, soudce bez prokurátora. A obráceně to platí právě tak dobře. Kadý z nás je přece jen malou součástkou celého mechanismu orgánů činných v trestním řízení a pouze spolupráce vech článků můe vést k cíli.** Poručík mě vyslechne a pak povídá:

To je pravda. Ale klidně to můeme také obrátit. Kdyby třeba jedna ze součástek toho mohutného soukolí zaskřípala, je zle. Záleí na kadém z nás.

To je fakt. A proto honem dál do práce. Jede se za Podroukem.

Sotva stačím strčit do kapsy blok a u se eneme k auáku. Cestou si ale na něco vzpomínám a tak se vracím a dávám praporčíku Malinovi pokyn, aby povolil zámeckým obyvatelům volný pohyb v objektu, ale jednotlivě. A pořád pod dohledem. Poručík Dufek s tímto opatřením souhlasí. To u se ovem řítíme zlátnoucím odpoledním parnem k lesu. Na rozcestí s ukazatelem rovně Kamenov 16, vpravo Třebovlce 27, vlevo Rohoz-nice 7, se dáváme směrem na Kamenov.

Vůz kodrcá po horské silnici a tlumiče odevzdaně odvádějí těkou lopotu. Moc toho nenamluvíme. Stačila by jedna díra nebo větí kámen a odnese to jazyk.

Támhle to je, ukazuje hlavou Dufek, sotva vjídíme mezi nízké nevzhledné domky. Kamenov je typický zapadákov. Jako by do umavské malebné krajiny ani nepatřil. Místo pěkných, čistých, bělobou zářících chaloupek nebo docela nových drustevních rodinných domků, jaké vidíte od Klatov a po Krumlov, tu stojí neomítnuté cihlové věchýtky se smutnýma očima okenních tabulek, jen pár domečků se výrazně odliuje a připomíná, e patří do tohoto poehnaného a velebného horského kraje.

Po válce u se Kamenov nezalidnil,” vysvětluje Dufek, kdy si povimne mého úasu. Větina německých obyvatel odtud odela do odsunu. A z vnitrozemí sem osídlenci nespěchali. Bylo tady tenkrát dost nebezpečno. Přilo jen několik rodin lesních dělníků Dobří chlapi, sloventí partyzáni. Zůstali dodnes a pracují na pile. Umím si představit, e v osmačtyřicátém tady ilo moná také pár dětí, jejich otcové střeili v noci se

zbraní v ruce svůj lesní závod proti těm, kteří nechtěli připustit, e Únor ve změnil. Znovu se mi před očima vybavil tátův obraz. Obličej s irokým úsměvem a jiskrným pohledem. A dlouhá jizva na levé tváři, kterou si přinesl z vesnické schůze, kde pomáhali s ostatními komunisty zakládat drustvo. Někteří lidé nechtějí pořád věřit, e prohráli/4 řekl tenkrát mámě. Krev z tváře mu kapala na zem a mně bylo do breku. To nic, Ivane,44 těil mě otec a dodnes slyím jeho slova  pamatuj si tuhle dobu. A bude větí, pochopí.44

Chalupa starého Podrouka patří k těm méně udrovaným. Vcházíme rozvrzanou brankou a na dvoře nás vítá ohluující těkot psa kapesních rozměrů. Ne stačíme zaukat na dveře, objevuje se na zápraí starý vrásčitý mu a podezíravě si nás měří. Náhle odsekne: Nebojte se ho, nic vám neudělá.44

Bereme to jako pozvání a vcházíme temnou předsíňkou do světnice. Sedáme na rozpraskanou dřevěnou lavici k hrubému stolu.

To je nadporučík Riegel z Prahy,44 představuje mne Dufek Podroukovi. Rád by se vás zeptal na pár věcí. Vyetřujeme smrt vaí dcery, pane Podrouek.44

Stařec pokyvuje hlavou, u tu smutnou zvěst slyel. Usedá ke stolu a podívá se mi pevně do očí: Vím o tom, byl tu u jeden z esenbé. Muselo to takhle dopadnout. Muselo…,44 opakuje tvrdoíjně. Kdo to byl, kdo to udělal?44

Zdvíhám obočí a stařec pokračuje, ani vyčkal odpovědi.

Dlouho jsem se s dcerou neviděl. Ze nechtěl. A vnučka za mnou nebyla, co jsem se přestěhoval do Kamenová. Vím o nich jen to, co slyím od lidí. Ale hlavně  dobře si pamatuju, jak začínali. U tenkrát se mi to nelíbilo.44

Povězte mi o tom podrobněji,44 prosím.

Dcera jako mladé děvče nastoupila po kole v třebovické nemocnici. Personálu měli málo a tak ji vzali. Zapletla se tam s nějakým doktorem, to víte, holka bez rozumu. Ale nic z toho nebylo. Pak si udělala známost. Taky v nemocnici, ale s pacientem, co ho postřelili na hranici. A si ho vzala. Já byl proti.44

Hledím s účastí do starcovy tváře a současně si prohlíím napěchovanou knihovnu, která do této místnosti sotva zapadá.

A o paerákovi, co ho chytili v Lhoteckých bainách, nevíte nic? ptám se jakoby mimochodem.

Jak to, opakuje zamyleně Podrouek, e nic nevím? Holenku, já měl na starosti dozor nad odvozem dřeva z lesů na pilu. Vím vechno. Jednou večer někde v bainách zadreli chlapa, co nosil u za první republiky do Bavor cukr a pek a zpátky zapalovače a stolní soupravy. Po válce prý převáděl lidi od nás za kopečky. Říkalo se, e tudy prolo i několik hodně velkých zvířat; po únoru v osmačtyřicátým. Někdo to musel organizovat.

Proč jste byl proti sňatku své dcery se Strnadem?

Musel ze sluby a noha mu zůstala zmrzačená. Pak začaly tahanice kolem Strnadova místa. Chtěl jít dělat hajného. Ale motal se kolem něho takový nepříjemný ouřada z národního výboru. Dohodil ho na zámek. Kdy jsem viděl ten spolek, co do něj dcera zapadla, zrazoval jsem Miladu. Měla monost studovat a já jsem si to hrozně přál. Moná, e jste si viml těch knih tady na polici. Celý ivot jsem se učil a četl, i kdy jsem jen obyčejný člověk. Chtěl jsem, aby aspoň ona..

Stařec se sklání nad stolem, take mu není vidět do tváře. Ramena se mu chvějí. Vyměňujeme si s Dufkem rozpačitý pohled a vyetřovatel se u začíná zvedat.

Dovolte mi jetě jednu otázku, obracím se na Pod-rouka. Víte, rodičům se stává asi dost často, e si jejich děti nevyberou zrovna tu cestu nebo toho partnera, jakého by si oni představovali. Ale s tím se přece musí rozumný otec smířit. Koneckonců je to ivot dětí a ne rodičů.

Já vím, myslíte si, e vám něco tajím. e se asi muselo stát něco zvlátního, co nás s dcerou rozdělilo. Máte pravdu. Začal jsem se hrozně o Miladu bát. Jsem starý člověk a asi si dělám hlavu z věcí, nad kterými by jiní mávli rukou. Ale to u jsem pověděl, kdy tady ráno byl ten vá černovlasý fený kolega.

Kdy pomyslím na feného černovlasého kolegu, je snad jediný v českých zemích, o něm se i stařík nad hrobem takto zálibně zmíní. Jmenuje se Kovařík a podle mých propočtů  aspoň dosavadních  by se teď měl nalézat někde na plovárně v Podolí.

Neříkal, kam od vás jede? drtím mezi zuby.

Do Třebovic a potom na zámek, říká tie stařík.

Vy to musíte zjistit, proč je Milada po smrti a kdo to..

Jako bychom se smluvili, vybíháme s Dufkem na dvůr a hrneme se k autu. Stařec pomalu vychází na zápraí, utiuje pohybem ruky těkající psisko a smutně hledí za naím vzdalujícím se vozem. Snad tam postává jetě ve chvílích, kdy se zlověstným kvrčením pneumatik na písku příjezdové cesty vjídíme, nemluvní a unavení, k zámku.

Můj praský kolega z kanceláře a přítel poručík Kovařík sedí v jídelně, elegantními douky upíjí kávu, pokuřuje cigaretu a tváří se spokojeně. Usedám proti němu a tie pravím: Co tady chce?”

Já?” nechá proběhnout tváří skromný úsměv. Já tu nechci vůbec nic, mile) zlatej. Já Jen pracuju, seč mi síly stačí, pro jednoho ňoumu, který vyetřuje mord na barokním zámku. A tomu ňoumovi Jsem přivezl zajímavý počteníčko o jakémsi Jindřichu Záhořovi.”

Naval to sem, a zapomeň, es tady kdy byl. Poslal tě sem s materiálem éf nebo je to tvoje soukromá iniciativa?”

Ten Podrouek, to byla moje soukromá iniciativa. Myslel jsem, e bych vám tím mohl píchnout. A kromě toho jsem přece měl za úkol sehnat k zdejímu případu co nejvíc materiálů i z minulosti, ne?” brání se sveřepě, pak dopíjí naráz zbytek kávy a prudce se zvedá. Loučíme se mávnutím ruky. A kdy je v tahu, uvědomuji si, e mi je po něm trochu smutno. Je to zkrátka čísílko, ale mám ho rád.

XI

Teď jetě pohovořím s posledním účastníkem osudného večera, s Alenou Strnadovou. Vyetřovatel Dufek si zatím prostuduje materiály, týkající se případu Záhoř, ale hlavně si prohlédne poznámky z mých dopoledních informativních výslechů. Tomu se říká dělba práce nebo, chcete-li, ekonomizace času.

Člověk ovem míní a … najednou zazvoní telefon. Praporčík mi čiperně hází sluchátko Z třebovického oddělení přichází vzkaz, abych tam ihned zajel a volal plukovníka Kalinu. Ani ne po hodině se zhluboka nadechuji a hlásím éfovi:

Nadporučík Riegel.”

Kalina,” ozve se na opačném konci telefonního spoje, ale člověk má pocit, jako by náčelník stál přímo vedle něj. Mimoděk si vybavím stručný rozhovor, který jsem absolvoval před několika málo desítkami hodin. Tehdy pro mne případ na Kometě začal. Dnes po mně asi můj nadřízený bude chtít nějaké hláeníčko.

Chtěl jsem se informovat, jestli jsi v pořádku dostal věci, které jsem posílal.”

V pořádku, soudruhu podplukovníku,. Vechno se to moc hodí. Aspoň pokud jsem zatím dokázal do případu proniknout.”

Rád bych slyel něco bliího.”

Celá situace vypadá asi tak: Milada Strnadová byla zavraděna střelnou zbraní. Podle techniků z Budějovic to nejspí byla jednoranná pistole nebo revolver. Střela uvízla v těle. Exitus byl dílem okamiku, ani bezprostředně poskytnutá pomoc by nemohla nic napravit. Střílelo se z poměrně malé vzdálenosti  tak asi dvou a půl a tří metrů.”

Jak to vypadá s okruhem podezřelých?”

Podle daktyloskopických stop a podle výpovědí přítomných musel vradu spáchat někdo z obyvatel zámku. Cizí zásah lze s největí pravděpodobností vyloučit Technici z Budějovic i soudruzi z Třebovic samozřejmě udělali vechno pro to, aby stopy trestné činnosti byly zjitěny úplně a komplexně. Mimochodem, ač mi to nepřísluí hodnotit, musím přiznat, e se tady dělá báječně. Je tu výborná a sehraná parta.

To rád slyím,” říká náčelník. Chvilku se nc obou stranách linky mlčí. Kadý uvaujeme, co nejnutnějího je třeba jetě sdělit, nač se vyptat.

Trápí mě pár otázek, na které tady zatím marně hledám odpověď,” osmělujl se.

Jestli ti mohu nějak pomoci hned teď, řekni, co má na srdci. Slíbil jsem ti přece vestrannou pomoc. A podplukovník Petřík by ti také pomohl, kdyby ses na něj obrátil.”

Náčelníkova výzva mi pochopitelně dodává odvahy.

Ono vlastně ani nejde o nějakou sloitou technickou pomoc nebo o lidi, materiály. Jedná se mi v podstatě o drobnou informaci.”

Oč jde? Kdo by takovou informaci mohl poskytnout?”

Vy, soudruhu podplukovníku. Nejspí ze veho vy, povídám do telefonu a napjatě čekám reakci.

Náčelník je mu, který přesně a do nejmeních podrobností zná své podřízené. Dovede pustit hrůzu, je-li to zapotřebí. Umí důrazně promluvit do due či velkoryse pomoci tam, kde je to nutné. Nesnáí nedůslednost a přísně dbá, aby pracovníci jeho správy plnili uloené úkoly. Výmluvy na něj nezkouím ani já, ani ádný z mých kolegů. Bylo by to zbytečné.

A právě proto podplukovník Kalina docela přesně ví, e obracím-li se na něj se ádostí o informaci, vechno mám předem promyleno a přinejmením se snaím neobtěovat ho zbytečně.

Prosím,” řekne stručně.

Pročítal jsem si dost podrobně materiály o případu doktora Vondry a Konkáře. Pak se mi dostaly do rukou i poznatky k jednotlivým osobám, které jste mi poslal z Prahy. Něco mi obratem opatřili také soudruzi z Tře- \ bovíc. Ti lidé, kteří jsou dneska na Kometě, jsou tady známi. Starousedlíci si na ně pamatují. Na Hájka, na Maree í na Bartla. A právě pokud jde o Bartla, mám určité pochybnosti.

Vyetřovatel Dufek zjistil od bývalé pracovnice národního výboru, co se o Bartlovi tady tradovalo. Prý měl mít cosi s úplatkářskou aférou a tak dále. Znám sice lidi, vím, e si dokáou navymýlet. Ale moná na tom přece jen něco bude.

Ale nejvíc ze veho mě zarazily zmínky a náznaky,

e Bartl udroval styky s důstojníky americké okupační armády. Přitom se ve spisech hovořilo o podezření, e s paovaným zboím byly tenkrát přenáeny i zprávy a informace nejrůznějího politického, hospodářského a vojenského charakteru. Snad byste mohl…”

U je mi jasné, oč se tí jedná. Domnívám se, e v tomto ohledu ti skutečně mohu pomoc poskytnout. Pokud jde o Bartla, také mi nebyl příli sympatický.”

Přikyvují souhlasně hlavou, nebo pro tu chvíli zapomínám, e nestojím u videofonu.

Na druhé straně drátu slyím tiché syknutí, jako by se Kalina s účastí pousmál. Nae pocity se, pozoruji, příli neodliují.

Touhle otázkou jsem se tenkrát také zabýval, pokračuje podplukovník Kalina. Zejména mne zajímaly Bartlovy styky s důstojníky US Army. On toti jetě během války začal studovat angličtinu. Kdy v pětačtyřicátém přili do západního pohraničí Američani, působil občas jako tlumočník při styku naich orgánů státní moci se zástupci amíků. A při té příleitosti se dostal do kontaktu s řadou amerických důstojníků. Potud je nutno dát lidským řečem za pravdu. Ale pokud se zjistilo, nejednal s Američany nikdy sám, vdy doprovázel jako tlumočník někoho od nás. Bezpečnostní orgány prověřovaly později Bartla i v souvislosti s případem doktora Vondry velmi důkladně. e by pracoval pro americkou rozvědku rebo měl něco společného s těmi léky, se nezjistilo. Bartl podle mého názoru, aspoň pokud vím z té doby, o ní je řeč, byl nesmírně opatrný. Moná tě nepřekvapí, e po Únoru patřil Bartl na MNV k nejagilnějím zastáncům politiky obrozené Národní fronty.

Jak to s ním bylo dál, to u ti nepovím, z Třebovic jsem byl odvelen a el jsem na jiné úkoly.

Jetě něco bych ti chtěl, Ivane, připomenout,” navazuje podplukovník Kalina po krátkém odmlčení. Hovořil jsem o tom s tebou u před tvým odjezdem. Nezapomínej na to, e hledáme vraha Milady Strnadové. To, co víme o minulosti lidí, kteří jsou do tohoto případu zataení, můe slouit jako vodítko. V jejich tehdejím chování, postojích a názorech snad můe objasnit motivy vrady, která se udála dnes. Ale jen motivy! Důkazy proti vrahovi musí najít taky dnes.”

Rozumím, soudruhu podplukovníku.”

Musí rozumět. Právě proto jsi na tento případ jel, to jsem ti přece vysvětloval.”

Ve sluchátku se ozve prasknutí a zasyčení. Můj náčelník si zřejmě zapaluje a pak mi spolu s kouřem foukne do ucha takřka neslyně:

U ví, proč se tam vlastně vichni sjeli? Jestli ne, tak bys to měl co nejdřív vědět. Přeji ti hodně zdaru.4*

Cvak. A náhle stojím zase sám u stolku se sluebním telefonním aparátem. Přemýlím o rozhovoru a hlavně o té poslední větě: U ví, proč se tam vlastně vichni sjeli?”

Inu  vím a nevím. Z dávného přátelství? Za čerstvým venkovským vzduchem? Přijel jeden z nich s úmyslem zavradit Miladu Strnadovou? Po tolika letech údajného přátelství?

Proč se vlastně sjeli? Proč zrovna tihle? Proč vichni najednou? Zkrátka  těch proč je trochu mnoho. Bude třeba se nad jednotlivými variantami opravdu zamyslet. e by příčinou setkání na Kometě bylo jen a jen staré kamarádství, tomu se mi zrovna věřit nechce Kvůli Aleně Strnadové sem mohl přijet nejspí doktor Mare. Je-li pravda, co se o nich povídá a co jsem se dozvěděl v dosavadním průběhu vyetřování, nebylo by na tom nic divného.

Uvaovat lze samozřejmě o mnoha variantách. Aspoň myslím, e hosty na návtěvu zvou manelé zpravidla po vzájemné dohodě, zvlátě pak, kdy je hostů víc a přijedou si na celý víkend, říkám si cestou na Kometu.

Náhle se mi stává to, co potkává snad kadého krirni-nalistu, kdy se ponoří hluboko do určitého případu. V úvahu připadající alternativy se mnoí, otevírají se nové monosti řeení. Objevují se dosud skryté spojitosti a souvislosti. V takové chvíli se člověk ovem nesmí ukvapit. A proto musím udělat to, k Čemu jsem se chystal právě v okamiku, kdy zazvonil telefon.

Jdu do prvního poschodí a překráčím chodbou a ke dveřím, za nimi je pokoj dcery správce zámku.

Alena Strnadové stojí ve dveřích Jetě dřív, ne se ozvalo moje zaklepání.

Musí to být? táe se rezignovaně a sotva slyitelně.

Obávám se, e ano. Hluboce vzdychá a činí očima, rukama i vemi ostatními pohyblivými částmi své fyzické schránky pohyby, které lapidárně vyjadřují pohrdání, odpor, nechu, povýenost, a to ve vůči mé osobě. Inu  snad, kdybych byl básník nebo Instruktor v jízdě na vodních lyích, moná bych touhle osobou byl vzat na milost. Leč já jsem pouhý řadový pracovník Bezpečnosti.

Sedáme si v pokoji proti sobě do křesílek

Asi víte, proč jsem za vámi přiel. Jsem nadporučík Riegel, kriminální sluba,M tvářím se přátelsky.

Upřímně řečeno, nevím. Jen se mi zdá, a to jsem říkala vaemu kolegovi u včera, e byste měli co nejdřív odhalit a zadret vraha. Mám pocit, e Jedete po úplně patné koleji. Matku nezabil nikdo odtud.

Já myslím, e nám skutečně pomůete. Ujiuji vás, uděláme vechno, abychom vraha vypátrali. Ale musíme přesně vědět, co se tady ten večer dělo. To je přece samozřejmé, ne?

Dívka vstává a zamyleně .přechází pokojem, ruce sepjaty před tělem, jako by se modlila. Zastavuje se u staré fotografie, na které na sebe hledí čtyři mladí lidé. Řekl bych, e plexisklový rámeček a mosazný stojánek, do kterého je fotografie zastrčena, není zrovna vrcholem vkusu. Přesně vak zdobí dívčin noční stolek. Pokoj je zaplněn knihami, skripty a seity. To, co mne celou dobu tlačilo v křesle do zad, je bibliofilské vydání Boccacciova Decameronu. Opatrně je pokládám na stůl a jdu si prohlédnout zblízka fotografii za rámečkem na nočním stolku Aleny Strnadové

Nai před svatbou. A tady je Jarka a Pavel,44 informuje mě zběně slečna a mně nezbývá ne konstatovat, e pan redaktor vyhlíí dnes neméně dobře ne tenkrát a stejně tak doktor Mare. A na to blahobytnějí bříko a proedivělou hřívu.

, Vy jste ten večer odcházela s doktorem Mareem, e’ ano?

U jsem to hlásila do protokolu. Z jídelny jsme spolu li a ke dveřím mého pokoje. Tam jsme se rozloučili, spěchala jsem se jetě něco naučit.44

Hovoří docela chladně a obávám se, e jí slzičky, nevím proč, zamrzly. S takovou lhostejností za podobné situace jsem se dosud nesetkal.

Poslyte,44 zkouím to znovu, snad máte na vyetření celé věcí osobní zájem, ne? Vdy to přece byla vae matka. Muselo se vás to přece nějak dotknout.44

Zatvrzele mlčí a potom praví tie:

Asi jsem zlá. Nebo bezcitná. Ale ulevilo se mi, mám-li být upřímná.44 Najednou rudne, rozčileně rozhazuje rukama a začíná hystericky křičet: Prostě jsem ji nesnáela, no. Copak je to tak nepochopitelné? Nesnáela jsem její starostlivost, zvědavost, ustraenost. Nenáviděla jsem ji, protoe zametala s tátou a on se vůbec nebránil. vanila mi do ivota, nechtěla, abych se vdala. Prosím vás, prosím vás,44 náhle se usedavě rozetká a jak se tak ze strany koukám na chvějící se blonďatou hlavu, nic bych za to nedal, e pláče doopravdy.

Uklidněte se, povídám stísněně a átrám po kapsách, abych jí nabídl kapesník k utření slz.

Nechte mě na pokoji/4 zaječí vyponovanou fistulkou. Take ji nechávám. Padá na pohovku a koue poltář. Jak se obrací, shazuje na zem tlustou učebnici. Kniha se

rozvírá a vypadne z ní fotografie formátu tak 18X24 centimetrů. Dívka se po ní vrhá.

Slečno Strnadové, Jen prosím distinguovaně! Nervěte mi ji z ruky! Ne, skutečně, co kdy jde o předmět dolič-ný. Toti moná, e můe jít. A jestli ne, tak vám ji vrátím.”

Obávám se, e mi tu fotku Alena nenechá Rve mi ji z ruky a trhá na kousky, které hází do kamen. To není patné, protoe v kamnech, a to zejména v těhle barokních kachlových, se větinou v letních měsících netopí. Sahám neohroeně na rot a vyhrabávám útrky toho, co jsem neměl spatřit. Alena Strnadové mezitím bledne, rudne, pak si chvějící se rukou zapaluje cigaretu.

Konečně svedu roztrhanou fotografii dát jak tak dohromady. To, co na ní vidím, je dívka na jakési tygří kůi, oděná pouze do sluivých náuniček. Kdoví, Jestli se tomu vůbec říká oděv.

Snad byste mi měla říci, jak jste se k té fotografii dostala,” míním s neústupností ctiádostivého detektiva.

Proč?” nejeví chu. To je snad moje věc.”

Je a není. Aby nelo náhodou o nějaký vztah mezi tím, kdo fotografoval a tou, která fotografii raději trhá, ne by ji měl spatřit přísluník kriminální sluby. Proč? Protoe vyetřuje vradu eny, která byla matkou fotomodelky.”

Ty snímky, to je umělecký akt, snad rozumíte, co tím míním.”

No dobře. Ale stejně si zatím obrázek vezmu do uscho vy, kdy dovolíte. Buďte ubezpečena, e vám jej zase vrátím.”

Hrabu útrky fotografie do igelitového sáčku, který ze zvyku nosím po kapsách. Vechno má svůj důvod.

A já po té fotografii neprahnu, abych si ji mohl prohlíet. Mentorování jsem také dalek. Jenom se mi něco na těch útrcích nelíbí.

Podívejte se, soudruhu nadporučíku,” stvoření si kupodivu vzpomíná i na mou sluební hodnost, ta fotografie, to je jen taková hloupost. Včera mi ji přinesl Pavel Bartl.”

Včera?” krčím obočí.

No tak předevčírem, co já vím. Vechno se mi plete. Jenom se o tom nesmí dozvědět Jarka. On … toti my … no zkrátka, máme se vzít. I kdy nevím pochopitelně,

Jak bude vechno vypadat teď, kdy se stala ta….. těko jí to jde přes rty.

Ta vrada, povídám.

Ale vy budete mít svou pozici teď jednoduí, ne? cvakám naprázdno zapalovačem.

Chcete říci, e jsem matku odstranila, protoe mi kladla překáky v osobním ivotě? Soudruhu nadporučíku, copak jsem… Vdy jsem plnoletá osoba/* třetí dívka oči a zajíká se. Stejná reakce, jako u doktora Maree.

Ale uznejte, e jste první odcházeli s doktorem Mareem nahoru, zatímco vae matka byla u sama v lonici. Poslyte, nemusíte mi odpovídat na otázku, kterou vám teď poloím. Ale v tom případě budu muset postupovat

úředně.

Nenamáhejte se, říká dívka unaveně, jsem v jiném stavu.

Díky/* povídám a hrdlo se mi trochu svírá. Přesto vak chci pokračovat, ale nikdo mne neposlouchá. Alena Strnadové je u v téhle chvíli v říi snů a skoro bych věřil, e omdlela přirozeným způsobem. Jestli ovem omdlévání samo o sobe můe být přirozenou záleitostí. Otvírám okno a dveře na chodbu. Čistě náhodou za nimi stojí redaktor Bartl a sune se nikým nezván do místnosti, jako by se chystal vymáhat interview.

Pohled na bezvládné enské tělo snáíte dobře?** ptám se ho sue. Nejradi bych ho chytil za límec a vyhodil ven.

Překvapen hledí na leící Alenu. Pak. se napřímuje, přezíravě si mě měří a pronese:

Je gravidní. Doufám, e se jí nic nestalo.*1

Jednak jsem jí nic neudělal á potom  nikdo vás sem nezval. V kadém případě, kdy u tu jste, běte pro doktora Hájka/* říkám úmyslně komisním tónem, nebo cítím vůči tomu vudybylovi těko přemáhanou averzi.

Lékař se vzápětí objeví a klade dívce k nosu nějaký tampón. Přitom si málem přede mnou odplivne. Řekl bych, e tahle společnost není přítomností pracovníků Bezpečnosti nadena. Omdlelá procitne, hledí na Hájka a na mne i na Bartla, který se připlíil opatrně ke dveřím a nahlíí do pokoje Pak ji bez nejmeních známek zemdlenosti Alena Strnadova vykřikne:

Vypadněte! Sakra vypadněte!”

Beru to na sebe a mířím ke dveřím. Vak my se, váená slečno, jetě potkáme! Dívka vak tie, ale důrazně rozhoduje:

Vy ne, soudruhu nadporučíku. Vy tu zůstaňte!”

Doktor Hájek se zřejmě cítí pohoren, nicméně bez odmlouvání opoutí spolu s Bartlem místnost.

Sedněte si, povím vám, jak to s tou fotografií bylo. Ale obávám se, e mi nebudete věřit.”

To u nechte na mně,” míním mírně. Alena se dává do řečí. Je to poněkud dlouhé vyprávění, které nepřeruuji otázkami.

XII

Alena Strnadové zapomněla na rodné hnízdo záhy poté, co se stala vysokokolačkou. Pokud se rozjela domů, pak její návtěva rodičů byla vedena spíe potřebou načerpat provozní prostředky. Kdy se jí tenčily, vydala se bez dlouhých okolků z Prahy stopem, na zpáteční cestě autobusem do Třebovic, aby se rodiče zbytečně neděsili, a potom zase hajdy na výpadovku. Vdycky se jí podařilo dřív nebo později stopnout galantního mue s volným místem po svém boku a zpravidla také s neomezenými monostmi a snahou pozvat půvabnou stopařku alespoň na oběd. Z Prahy to lo snadněji, z Třebovic se sice cestovalo o poznání hůř, ale kdy má člověk trpělivost, zvládne vechno.

Na stopu proívala Alena Strnadová vdycky neurčitý, ale intenzívní pocit uspokojení z chuti zakázaného ovoce. Nebo rodiče ji pokadé varovali, aby nesedala s neznámými lidmi do auta. Svezla se v mercedesu, jela se zatoulaným tirákem, jednou dokonce v otevřené Alfě Romeo s pleatým zahraničním obchodníkem, který to hnal sto-třicítkou a občas si pletl řadicí páku s Aleniným kolenem. Nejvíc poznala samozřejmě řidiče kodovek. Mui v kostkovaných koilích i boíhodových kvádrech ochotně kotvili u nohou tíhlé stopařky.

Nedávno, před dvěma či třemi měsíci se jí stala příhoda, kterou se mi rozhodla vypovědět.

Tehdy odjíděla od rodičů v neděli večer, aby stihla druhý den ráno ,loterii4 v podobě semestrální zkouky. Ve Třebovicích vystoupila z autobusu a la na výpadovku. Sotva stačila mávnout, zastavila jí bleděmodrá kodovka s praským poznávacím číslem. Teprve kdy se usadila, zjistila, e za volantem sedí dávný přítel rodiny a známý z Prahy, redaktor Bartl.

Jedu z Třebovic. Dělal jsem tam nějakou reportá, odvětil Aleně na otázku, co pohledává v poumavských končinách.

Proč jste se u nás nezastavil? Nai by vás rádi viděli/* pravila Alena.

Myslí?** opáčil Bartl. Podívej, já mám Miladu a Václava docela rád. Ale e bych musel zase pokadé na návtěvu, to ne. Leda kvůli tobě. Jene to by mi nebylo vůbec platné. Ostatně… ví dobře, co si myslím o tvém vztahu k Mareovi.**

Do toho nikomu nic není. Vycházíme spolu báječně, on je tolerantní a pořád je to kus chlapa, odsekla Alena.

Pak se ve voze rozhostilo mlčení. Dívka si potichu bubnovala do palubní desky. Kdy vůz sjíděl od Cukrá-ku k Chuchli, přeruil Bartl mlčení.

K Mareovi?** zeptal se.

Máte nějaký lepí nápad?** prohodila nezávazně Alena.

Ukázalo se, e Bartl by měl lepí nápad. Zaskočit na jeden drink. K němu, do bytu. A popovídat si přátelsky o tom, co v autě nedopověděli. Bartl se duoval, e půjde o naprosto seriózní posezení a argumentoval tím, e doktor Mare je přece přítel a Alena 1 její rodiče rovně Bartlovi přátelé.

A teď začalo vyprávění slečny Strnadové poněkud pokulhávat. Tím nechci říct, e by mí neřekla pravdu. Moná ano, ale ne celou. Pak je věc o to podivnějí. Spí něco zatajila, to u zní pravděpodobněji. A to je pro ni moc zlé. O to horí, e mám v náprsní kapse fotografii, která mluví jasnou řečí.

Alena přiznává, e se jí příli nechtělo. Druhý den ji čekala zkouka a ve vile zamilovaný Mare. Přesto vak jela na Bohdalec. Bartl vyvíjel dost intenzívní úsilí, aby si přece jen dala říci. Barvitě líčí, jak v pokoji hrála hudba, jak pozorovala Bartlovu tvář skrz nahnědlou sklenici koňaku a jak se jí náhle začala točit hlava takovou rychlostí, e se musela opřít do poduek velkého zeleného křesla. A Alena Strnadové říká:

Bartl se postavil k otevřeným dveřím sekretáře, připadal mi straně unavený. Vysvětlíla jsem mu, e chci odejít. U kvůli Jarkovi. Ptal se mě ironicky, zda se Jarky bojím, nalil dalí sklenice a pak mě poádal, abych mu dovolila si mě vyfotit jako umělecký akt. Prý, aby měl aspoň platonickou památku na mou návtěvu u něj. To jsem mu dopřála. Nevidím na tom ostatně nic patného. Jarek je sice hodně árlivý, ale tohle by snad za důvod k árlivosti nepovaoval. Nakonec  s Bartlem se zná dobře, občas jsme se seli v Praze. Jene potom se stalo cosi podivného, Bartl úplně změnil své chování. Střízlivě řečeno  najednou a z ničeho nic mě vlastně vyhodil. Zavolal taxi a nechal mě odvézt na Hanspaulku.

Ptám se sám sebe, k čemu bylo tohle vyprávění dobré. A pak se na toté zeptám Aleny Strnadové nahlas.

No přece kvůli té fotografii, kterou jste st vzal, mrká rozpačitě útlé stvoření. Neukazujte ji, prosím vás, aspoň teď Jarkovi.

To pochopitelně nemám v úmyslu. Ale uznejte, e ten snímek svědčí pro něco jiného, ne se mi tu snaíte namluvit/1

Dívenka věí hlavu a začíná posmrkávat. Aha, tak s tímhle si na mě nepřijde, milánku. Jen sí breč. Já u toho mám dost. A pak nemám na starosti jen tohle. Vlastně jsem se zbytečně zapovídal a práce přitom stojí.

Něco mi ale přece jen vrtá hlavou. Moná, e to je věc zcela podruná. Moná dokonce, e o tom uvauji v podstatě ze závisti, prostě proto, e jsem asi prachobyčejný suchar. Připoutím.

Ptáte-li se, co e to mám na srdcí, co mě svrbí na jazyku, povím vám to.

Trápím se otázkou, jak často se u nás dvaadvacetileté dívky rozhodují spojit svou existenci na doivotí s mui o pětatřicet let starími. Někde jsem četl, e manelství partnerů s velkým věkovým rozdílem jsou vůbec ta nej-pevnějí. Jen v nepatrném procentu končí rozvodem. Autor té statistiky ovem neopomenul podotknout, e to, co jindy musí po pěti či sedmi letech řeit soud, vyřeí v těchto případech větinou  s odputěním  kmotřič-ka Smrt.

Nic proti té holé skutečnosti, e se mu zblázní do děvčete o dvě generace mladího  ani bych chtěl Mareovi přidávat  samozřejmě nemám a mít nemohu. Zrovna tak bych si nikdy nedovolil kritizovat dívku odkojenou přeslazenými písněmi Torna Jonese, e zaplála láskou k mui, který v jejím věku obdivoval Virginii Cheril-lovou. Nevím ovem přesně, kde hledat skutečné příčiny. Patrně bude mít kadý z těchto případů nějaké zvlátní, konkrétní pozadí. Jednou to můe být skutečnost, e mu narozený ve druhém desetiletí tohoto století vypadá asi o polovinu lépe ne jeho o třicet let mladí spoluobčané. Doktor Mare bezpochyby patří k tomu druhu muů, o nich eny s oblibou hovoří jako o pravých chlapech. Jak to dělá, to vám neřeknu. Prý sport, turistika, správná ivotospráva, nerozčilovat se, víc snídat ne večeřet, kdo by si to vechno pamatoval?

Důvody mohou být v řadě případů ovem mnohem prozaičtějí. Tak například ta známá věta paniček z pavlačí: Víte, paní, ona si ho vzala jen pro peníze. Nedělám si iluze, e by se takovéhle případy dnes u nevyskytovaly. Jednou to jsou peníze, jindy to můe být byt v hlavním městě. Kdo ví, co je to shánět byt v Praze, dá mi jistě za pravdu. Nato pak, kdy objekt mladistvé dívčí váně je shodou okolností majitelem utěeného domečku na Hanspaulce.

A co třeba pracovní a společenské úspěchy, ptáte se moná. A já vám odpovím: Ano, to je dalí lano, kterým si někteří mui dovedou připoutat enu o hromadu let mladí. Zkrátka mohli bychom si vzpomenout na tisíc a jeden důvod, pro který se můe takový vztah zrodit. A jetě bychom nepřili na vechny. Nikdo nemůe například vyloučit, e se ti dva do sebe docela obyčejně zamilují.

Co platí pro doktora Jaromíra Maree a Alenu Strnadovou? Je to oboustranná láska? |e to vypočítavost z její strany? Neuváená a nerozváná touha po nezralém ovoci ze strany advokátovy? Zapůsobil muův sex appeal nebo vidina dobrého bydla? Podle toho, co oba tvrdí, jde o skutečnou oboustrannou citovou náklonnost. Lze jim věřit? Má vůbec smysl uvaovat nad touhle otázkou v souvislosti s vradou Milady Strnadové? Mohl by snad důvod její předčasné smrti být ukryt právě v obavách advokáta a jeho děvčete o osud jejich vzájemného vzta hu? Snad tu sehrála svou roli i skutečnost, e Alena se dostala do jiného stavu. Věděla o tom zavraděná, která si přece nepřála, aby manelství vzniklo?

S obálkou v náprsní kapse odcházím z pokoje a dumám, co dál. V jídelně sedí vyetřovatel. Nevypadá zrovna nadeně, asi taky mnoho nezjistil. Co dělat? Čas běí a já bych měl dneska večer zatelefonovat Kalinovi, jak jsme s případem daleko.

Ne se stačím způsobně posadit ke stolu, ozve se ukání. Doktor Mare strká do dveří pičku nosu.

Něco jsem objevil, soudruzi,” povídá bez dlouhých úvodů, a jeliko mám určité zkuenosti s vyetřovací praxí, musím vám říci, e ohledání stop jste neprovedli nejdůkladněji.”

Dufek vyskakuje a rudne v obličeji. Bojím se, aby něco nepokazil, take ho radi důrazným pohybem ruky vracím zpět na idli.

Počkejte, soudruhu poručíku, doktor Mare nám jistě vysvětlí pravou příčinu svého vpádu. Nemám pravdu?”

Zajisté,” říká právník ledově, natahuje ruku, rozevírá dlaň a klade na stůl pistoli ráe 7,62,

Nael jsem jí pod oknem lonice Strnadových. Leela v trávě a téměř jsem o ni zakopl.”

Doufejme,” beru Maree pod paí n současně za zády dělám prosebné posunky na Dufka, aby zůstal klidný, doufejme, e jste nám opravdu pomohl. Tedf jde jetě o to, zdali je to vraedná zbraň a jestli vrah zanechal na zbraní nějaké otisky.”

No dobrá, ale aspoň se snad zjistí, komu tahle zbraň patří,” namítá odvokát.

Nikde přece není psáno, e jí musel pouit její majitel,” ]á na to, aby4neměl poslední slovo.

Pochopte,” pokouí se právník o důvěrný tón, jestli tu pistoli uil vrah, pak to musel být někdo, kdo byl venku. Třeba mu zbraň vypadla z kapsy a ve tmě ji nenael. Přese nechcete tvrdit, e by někdo veel do pokoje, zastřelil Miladu a vyhodil pistoli s otisky svých rukou jen tak z okna. Vdy měl dost času ukrýt ji na zámku. Zvlát jestli to byla promylená vrada.”

Paklie to byla promylená vrada, mohl sl vzít na ruce rukavice.”

Sotva se mi podaří dostat advokáta z místnosti, Dufek se začne rozčilovat.

Sakra, co má být tohle? Vdy technici tvrdí, e k vradě dolo zbraní větí ráe, konečně, máme střelu … A jak je moné, e tuhle pistoli nenali hned v noci? Vdy to není jehla v kupce sena. A mi nikdo nevykládá, e bychom mohli něco podobného přehlédnout.**

Dovolíte, soudruhu poručíku?” zakemrám a ne se vyetřovatel stačí vzpamatovat, mám zbraň v ruce. Z kapsy tahám zásobník a úderník a po kratičké sborce vracím pistolku tam, kam patří. Do svého hnědočerve-ného pouzdra, opatřeného řemínky na podpadní uchycení.

Vysvětlím, vechno vám později vysvětlím,” mávám rukou, protoe vidím, e se Dufek chystá ke spoustě indiskrétních dotazů. Vechno pochopíte. Ale na to je čas. Ted bychom se měli podívat na případ Jindřicha Záhoře.”

XIII

Nepříli tlustá sloka papírů leí na okraji stolu.

Tak se do toho dáme,” vece odevzdaně Dufek.

Přihrává mi materiály popsané strohou úřední mluvou orgánů činných v trestním řízení.

Listuji sloku a postupně mi vysvítá podstata věci.

Jindřich Záhoř po únoru 1948 odeel ilegálně do zahraničí a v smutně proslulém táboře Valka ho zverbo-vala ke spolupráci americká výzvědná sluba. Záhoř absolvoval několik kursů a po vykolení jej vyslali jako agenta  chodce do Československa. Podařilo se mu vybrat nějaké mrtvé schránky a vrátit se zpět. Při druhé akci na naem území nebyl agentův návrat na Západ tak snadný. Orgány Bezpečnosti zjistily Jeho činnost a přehradily mu cestu k útěku. Při pokusu o zadrení začal agent střílet a unikl. Stopa vedla k hranicím  ke Ka-menovu. Teď zbystřuji pozornost. Byli by ho zřejmě dostali velmi brzo, ale ve zdejím kraji na něho čekal společník, který mu pomohl k úkrytu. Tím úkrytem se stal zámek Kometa! Sundávám brýle, protírám si oči a koukám po Dufkovi. Ten jenom krčí rameny, jako by chtěl naznačit  tohle není můj úkol, já jsem tady, abych vypátral předevím vraha Milady Strnadové. Chtěl bych mu sdělit, e můj dojem o spojitosti předkládaných archívních materiálů s trestným činem, který právě vyetřujeme, sílí čím dál tím víc. Ale potom se rozhoduji, e o tom pomlčím. Protoe Dufek není z těch, kdo by k sobě potřebovali radila.

Mluva dokumentů je strohá a věcná. Konstatuje se v něm, e manelka správce zámku Kometa Milada Strnadové se dostavila dne 11. 3. 1949 na třebovickou úřadovnu SNB.

Vypověděla, e se minulý den na zámku za nepřítomnosti jejího manela, který je toho času na léčebném pobytu v lázních, objevili dva neznámí mui. Představili se jako členové okresní hospodářské komise. Kdy je ádala, aby se legitimovali, jeden z muů na ni namířil zbraň a donutil jí, aby je vpustila do objektu. Také druhý se choval velmi sebejistě a ádal od Strnadové jídlo a poskytnutí noclehu, jinak, kdy odmítne, bude toho prý litovat. Pak ji zamkli v jejím pokoji a neví co v zámku dělali. Strnadové se bála a teprve ráno, kdy nikoho neslyela, tloukla na dveře, aby ji pustili ven. Nikdo se neozýval. Otevřela tedy okno a volala o pomoc. Teprve po dlouhé době, kdy přijel listono, uslyel její volání, dostal se do zámku a protoe ve dveřích nebyl klíč, vylomil je a Strnadovou osvobodil. Chtěli okamitě volat SNB, ale telefon v kanceláři byl vytren ze zdi.

Tolik záznam výpovědi. A dodatek, e na fotografii, je byla Strnadové později předloena, identifikovala mue, který jí vyhrooval pistolí. Byl to Záhoř. Avak druhého popisovala pouze neurčitě, byla prý příli rozruena. A pak je u spisu připojeno několik poznámek rukopisem, který patří chlapíkovi, jen nás obdaroval zprávami o případu Jindřicha Záhoře.

Přítel Kovařík několika větami sděluje, e v operativních materiálech k případu Záhoře, které si v archívu prostudoval, je zajímavý poznatek:

Nedlouho po Záhořově zmizení navtívila Milada Strnadové svého otce ačkoliv se s ním po sňatku téměř nestýkala.

Starý Podrouek  a tady je důrazný vykřičník  Kovaříkem přičiněný, v rozhovoru s mým kolegou prohodil, e prý jeho dcera asi znala onoho druhého mue. Věrohodnost Podroukova tvrzení je naopak opatřena Kovaříkovým otazníkem.

A je to jak chce, přece jen jde o informaci velmi důleitou. I kdy je třeba vzít v úvahu, e starý otec, který přeije smrt dceřinu, má psychicky velmi blízko k tomu, aby vlastním představám dal váhu skutečnosti a začal jim věřit. Navíc  truchlivý konec dcery utvrdil starce

patrně Jetě víc v jeho bolestném zklamání, e si jediné dítě zkazilo ivot u v samém rozpuku tím, e oslyelo jeho dobře míněné rady dát se jinou cestou, ne jakou se dala.

Chtěl přece, aby Milada studovala, aby se jednou stala lékařkou  a zatím mu dělala jen starosti. Provdala se v devatenácti za člověka, který Podroukovým představám nevyhovoval a marně se jí otec snail sňatek rozmluvit. Od té doby se nestýkali, ačkoli otec bydlí nedaleko. A tu najednou dcera po nějaké době spěchá za otcem, právě vzápětí po celé události, o ní se dovídám z archívních dokumentů. Z jakého důvodu? Momentální rozruení? Nebo v tom bylo něco jiného?

Budeme si muset důkladně promluvit se Strnadem/* povídám Dufkovi, sotva dočtu Kovaříkovy hieroglyfy. To je zřejmě jediný člověk, který by o věci mohl vědět víc, ne nám u prozradil archív a Kovaříkovi Podrou-ek.

Obávám se, na to Dufek skepticky, e děda si troku vymýlel. Prosím vás, copak by si mohl nějaký detail pamatovat po tolika letech?”

V tomto ohledu bych nedal nic za to, e vae i Kovaříkova skepse není na místě. Přece sám dobře víte, e staří lidé si s neuvěřitelnou přesností vzpomínají na věci, které se staly před relativně dlouhou dobou. Nejlépe si vybavují záitky z dětství, zatímco čerstvé dojmy a proitky se do jejich paměti u nezafixují nebo jen povrchově. Ale Podrouek přece jen před dvaceti lety nebyl jetě ádný stařec. A kromě toho  zřejmě lpěl na dceři. Velmi citlivě reaguje na vechno, co se jí dotýkalo. Určitě ho muselo hluboce ranit přeruení styků s jedinou dcerou. A proto mu mohl docela logicky uvíznout v paměti dojem, e dcera poznala onoho mue, který vnikl s ozbrojeným agentem na zámek. I kdy mu Milada zřejmě konkrétní jméno tenkrát neřekla.”

Místností se rozlévá mlčení. Oba sedíme s hlavami v dlaních, nae mylenky opustily dávno sevřené prostory čtyř stěn a rozletěly se v čase a prostoru rychlostí, jakou se nedokáe pohybovat nic jiného na světě ne právě mylenky. Ty mé se propadají hlubinami času do světa, který zanechal jen matné vzpomínky v mé paměti, a který se mi připomíná posledními událostmi víc a víc.

Únor 1948. Malí chytráčkové sázející na velká esa, kte

rá takřka přes noc ztratí předstíranou velikost a padají pod stůl. umavskými lesy utíkají ze země prominenti reakční buroazie. Na druhé straně na ně čekají poltářovaná sedadla bouráků amerických značek, bankovní konta a celkem pohodlné doivotí politických zkracho-vanců. A v patách za nimi hledá východisko z prohrané třídní bitvy nejeden z těch, kdo vsadili na falenou kartu buroazní politiky. Na ně čekají sběrné tábory, verbí-ři pionáních centrál a v nej lepím případě chmurné doivotí emigrace.

Únor 1948. Dějinný mezník, který historie nazvala Vítězstvím československého pracujícího lidu. Tak jsem se

0 něm učil ve kolách, tak jsem o něm četl v knihách a memoárech, takový je v naem povědomí. Existuje milión a moná víc osobních Únorů, osudů konkrétních lidí, kteří ty události proili a měli na nich svůj aktivní bojový podíl. Únor 1948 vloil na jejich ramena svůj spravedlivý odkaz, který předávají dalím generacím,

1 mé generaci. Tak proil svůj ,Únor můj táta  komunista. Avak zůstali i ti jejich osobní ,Únor zůstal skryt v hloubi vědomí s nenávistnou mylenkou na odvetu. Takoví, jako byl Jindřich Záhoř… počkat . proč říkám  byl? Co kdy je? Z dokumentace přec-vyplývá, e se mu tenkrát, po vynuceném úkrytu na lometě, podařilo uniknout za přispění jakéhosi člověka který mu pomáhal. Tehdy přes vekeré pátrání se nezjistilo, kdo byl ten druhý. Jediný očitý svědek, který ho viděl, byla Milada Strnadové. A ta jej nedokázala při první výpovědi ani při dalím pozdějím informativním výslechu, konkrétněji popsat. Milada Strnadové u není mezi ivými. A teprve po její smrti  anebo snad v důsledku toho, e lo o násilnou smrt, si její otec vybavuje, e měl dojem, e dcera toho druhého vetřelce znala! Na tyto otázky nejsem schopen zatím přesně odpovědět. Zatím jen promýlím spojitosti a hledám styčné plochy. Ale nejasné kontury případu se mi začínají přece jen rýsovat. Mám pocit, e jsem v téhle chvíli chytil něco, co by mohlo být správným koncem provazu, jeho vlákna jsou spředena nezvratitelnými zákony dialektické logiky a na jeho konci se houpají ocelové klapky elízek. Teď jde o to, strčit do nich ty pravé ruce co nejdříve.

Co kdybychom si zkusili zopakovat, co o celé věci víme? navrhuji Dufkovi a vyetřovatel pochopitelně

M

souhlasí. Vdy nejhorí pocit v naí práci je, kdy člověk sedí na místě, zatímco by měl něco dělat, rozpumpo-vat se do pohybu, hledat, ohmatávat, odhadovat.

A co takhle zopakovat sí to přímo na místě činu?” povídá skoro nadeně vyetřovatel a mám ho tam, kde ho chci mít. Sbíráme se, a poutíme se do prvního patra. Po chodbě přechází uniformovaný přísluník a ubezpečuje nás, e nikdo z těch, kteří se uvolili neopoutět zatím objekt Komety, skutečně zámek neopustil.

Dufek vchází do lonice, v ní dolo k vradě. Staví se na místo, kde podle vech propočtů měla stát Milada Strnadově, kdy veel do místnosti vrah.

Vcházím a v tu ránu je mi jasné, e k rekonstrukci něco chybí. Otočit vypínačem. Rozsvěcuji světlo. Poručík se mechanicky zeptá:

Proč svítíte?”

Protoe se tu svítilo. Vypověděl to přece Strnad i Hájek. Správce viděl vechno z parku a lékař tvrdí, e si viml prouku světla pode dveřmi. Take v tomhle se asi nemýlí ádný z nich.”

Jene doktor taky mohl Jhát. Třeba vlezl do pokoje a sám teprve rozsvítil. Ze rozsvíceno bylo, řekl jen v obavě, abychom v tom nehledali nějaké problémy,” zuby nehty brání svůj názor vyetřovatel.

Ba ne,” namítám, správce přece vypověděl, e viděl, jak se jeho manelka svléká a chystá ke spánku a teprve v tom okamiku veel někdo dovnitř.”

No, já nevím,” nejistě začíná Dufek.

Ale ano, dá se to zhruba odhadnout. Sledujte běh věcí se mnou. Někdo uká. Strnadově se zeptá, kdo to je, a podle toho se zachová. Vzpomeňte si  Strnad tvrdí, e u byla svlečená, kdy uviděl ten stín. Koho za takových okolností pustí ena dovnitř?”

Hájka?” krčí rozpačitě rameny poručík.

Jistě. Lékaře … nebo taky …,” napovídám mu tím, e zvedám dlaně obou rukou k ramenům, sunu je pomalu dolů a současně odtahuji od těla kupředu a zase zpět.

Alenu? No jasně. enskou! Koho by to napadlo!”

Mě. Jene tohle je pouze nae úvaha, e někdo klepal na dveře. Co kdy vrah neukal, ale veel dovnitř rovnou bez ukání. Copak vrah musí klepat na dveře, jde-li s úmyslem někoho zavradit?”

Poručík chvíli dumá a potom klidně řekne:

Taková překvapená enská… Ne, ne, soudruhu nadporučíku. Ta by nenechala vraha v ádném případě projít skoro celým pokojem a pak by se k němu neobrátila klidně čelem. Já vám řeknu, co by udělala. Kdyby byla svlečená, co nejrychleji by se skrčila, zakryla by si ňadra dlaněmi nebo paemi. A v kadém případě by se snaila otočit zády. A pak by nemohla být zasaena střelou zepředu. Zkrátka, obě musela vědět, e tomu, kdo chce vstoupit, se můe ukázat tak, jak ji právě v dané situaci zastihne.

Ted je na mně, abych zíral.

Leda e, pravím tie, leda e střílel někdo úplně jiný; ne jak nám vypověděl Strnad.**

XIV

Vysypávám na stůl obsah obálky.

Sestavuji ze sedmi útrků kompletní fotografii nahé dívky. Slečna hledí poněkud rozveseleně do objektivu. Má blond vlasy, pěknou figuru, o ostatním ani nemluvě. Zajímavý exemplář blondatého naháčka.

Dufek se na mě dívá zkoumavě a nic bych za to nedal, e přemýlí, jak jsem se k té fotce dostal.

To je Alena Strnadové, povídá v tom okamiku vyetřovatel, hledě na obrázek, sloený ze sedmi do sebe zapadajících útrků. Kde jste to nael?**

Nechávám jeho konstatování bez odpovědi.

Spí by vás mělo zajímat, kdo to fotil,** prohodím k poručíkovi.

Bez rozmylení nadhodí:

Vypadá to, řekl bych, na amatéra. Profesionál by záběr komponoval asi jinak, vyuil by k těm blond vlasům ,kontralich  kdyby mu lo o umělecký snímek. Tohle je spí momentka, cvaknutá dost ve spěchu.

Na toto překvapivé zjitění otvírám dokořán oči a v duchu oceňuji Dufkovu logiku.

A teď vás seznámím s tím amatérem, co má zálibu fotit narychlo enské akty, podle vaeho názoru neumělecké, říkám a volám praporčíka Malinu.

Soudruhu praporčíku, zavolejte mi sem pana Bartla. Jestli spí, tak ho vzbuďte,** mrkám na hodinky. Ale rozhodně musí přijít dolů.**

V čase, který by sluel dvoufázově trénujícímu spor—

lovci, se objevuje v jídelně redaktor Bartl doprovázen praporčíkem. Mlčky a zamyleně usedá, přejídí si rukou po vlasech a ne právě nadeně po nás pokukuje. Fotografu, sloenou z útrků, jsem zatím stačil přikrýt svazkem listin.

Tak, Cyrano, tas do klání,” popichuje mne vnitřní hlásek, jako by to vechno u u chtěl mít za sebou.

Pane Bartle, potřebujeme od vás nějaké vysvětlení.”

Bartl sí nápadně hlasitě povzdechne, jako by chtěl co nejdůrazněji naznačit, e u toho veho má dost.

Zdvihám lejstra a pod nimi mu dávám nahlédnout na sloenou mozaiku té zvlátní fotografie.

Bartl střídavě hledí na mě, 11a Dufka, na fotografii, na Dufka a znovu dokola. Začíná se oívat.

Zavolali jste mě kvůli tomuhle?” ptá se s pokusem o údiv.

Přesně tak. A doufáme, e nám pomůete vysvětlit dvě věci,” zubím se přátelsky. Ta první se týká autora snímku, na něm jste zajisté poznal slečnu Strnadovou.”

No,” povídá Bartl, nic bych za to nedal, e jsem tuhle fotku dělal sám. Alence do alba a sobě na upomínku hezkého večera, ve ví počestnosti, podotýkám. Račte se slečny Strnadové zeptat. Tu fotku Jsem dělal s jejím souhlasem.”

Pan doktor Mare ji viděl  myslím, tu fotografii?41 slyím hlas kolegy Dufka.

Nevím, jestli mu ji Alena ukázala.”

Díky,” povídám zase já s ohromným přemáháním. Druhá věc, která by nás zajímala  proč jste ten snímek, jak říkáte, do alba, předal slečně Strnadové a předevčírem? Pokud vím, fotografoval Jste ji poněkud dříve.”

Jo, opravdu to bylo u nějak dříve. Jene mezitím jsem neměl monost se setkat s Alenou a tu fotku jí dát. A tady, na zámku.”

Ukazoval jste tu fotografii jetě někomu jinému, pane Bartle?”

Komu jinému? Dovolte, to je privátní snímek, čistě osobní věc mezi mnou a slečnou Strnadovou. U jsem vám řekl, e to bylo v naprosto přátelské atmosféře… jestli si snad myslíte něco jiného, je to absurdita.”

Tedy kromě vás a slečny Strnadové o tom snímku nikdo nevěděl a také jste jej nikomu z osob, které se tu

sely ve čtvrtek na zámku, předtím neukazoval. Myslím tím manele Strnadovy, doktora Maree a doktora Hájka. 

Nikdo z nich fotografii neviděl.

Kdy jste ji dal Aleně Strnadové?

Hned jak jsem přijel. Přivezl jsem Aleně jetě nějaké módní časopisy a přitom jsem jí mezi čtyřma očima předal v obálce i tu fotku. Zcela diskrétně, jako,., přátelskou, ertovnou upomínku a nic jiného.

Od koho jste se dozvěděl, e slečna Strnadové je gravidní?

Naznačil nám to Mare. Tedy mně a doktoru Hájkovi, kdy jsme se ve čtvrtek setkali. Měl jsem zato, e jsme vlastně byli pozváni jako staří přátelé na Aleniny zásnuby s doktorem Mareem.*1 Mare vás sem tedy pozval?**

To ne.

Kdo vás tedy pozval, abyste sem přijel?**

Doktor Hájek, vlastně Milada, tedy paní Strnadové, kdy byla asi před čtrnácti dny v Praze na návtěvě u doktora Hájka. Jezdila k němu občas, on Jí zprostředkovával lékařské prohlídky u svého známého internisty v nemocnici, kde pracuje. Při poslední návtěvě mě volala od doktora Hájka, abych přijel na Kometu, e se tady zase po čase vichni sejdeme.**

Děkuji vám, pane Bartle. To je ve. Můete jít. Zítra to rozsekneme,** slyím Dufka, kdy jsme zase osaměli.

Zítra to rozsekneme,** tvrdohlavě opakují moje ústa a potom jetě dodávají: Teď u to chce vzít opravdu rozum do hrsti a přemýlet a přemýlet.**

Dva pracovníci Bezpečnosti * vyetřovatel a operati-vec  kadý s jinými ivotními zkuenostmi, jiným způsobem mylení, zkrátka dva lidé naprosto různí a presto nyní spojení společným úsilím rozřeit zamotaný případ, se ujiují, e zítra budou mít pachatele. V místnosti panuje ticho, zneklidňované jen občasnými nálety otravného komára.

Spánek se mi brání, a to úspěně. Převaluji se na nepohodlném lůku zřízeném z dvou koených lavic. Dufek se uvelebil opodál a u spí Beru roztrhané kousky fotografie do obálky. Zvednu se a jdu opatrně do schodů

S respektem míjím praporčíka Malinu, který sedí na

idli na chodbě a vyskakuje. Naznačuji mu, aby zůstal sedět. Kráčím kolem dveří a snaím se rozpomenout, které z nich patří doktoru Hájkovi. První jsou Bartlovy, druhé Mareovy, třetí… ano, na třetí dveře zaklepu.

Ozve se: Dále.”

MUDr. Jan Hájek, CSc., sedí při lampě v křesle a pročítá nějakou cizím jazykem psanou brouru. Kdy mě spatří, sotva potřese hlavou, ukáe pěstěnou rukou do druhého křesla.

Co si přejete, soudruhu nadporučíku?” ptá se bez nejmeního náznaku, e by se cítil obtěován. Mohu vám v něčem pomoci?”

To bych řekl, e můete, doktore. Vichni by mi tu mohli pomoci. Jen kdyby se jim více chtělo. Záleí na tom, jestli skutečně máte zájem.”

Samozřejmě,” povídá nevzrueně a zamne sí v zamylení vysoké opálené čelo. Samozřejmě, e chci. Mám ostatně pocit, e u ta neuvěřitelná situace trvá příli dlouho. Je na čase, abychom věděli, co bude dál.”

Přesně tak,” usmívám se přátelsky. Ale zatírn se mí to vůbec nelíbí.”

Podívejte, soudruhu nadporučíku, já jsem se dostal do velice prekérní situace. Jsem prokazatelně první, kdo spatřil Miladu Strnadovou mrtvou. Vy jste mi naznačil, e jsem mohl být zrovna lak dobře poslední, kdo ji viděl naivu. Chápu vás, nějakou verzi si musíte vytvořit.”

Co to znamená, kdy říkáte  prokazatelně?”

Doktor Hájek dlouho mlčí. Pak roztáhne prsty na obou dlaních, přiloí je k sobě, jako by se chystal něco důleitého říci, nakonec jen sue prohlásí:

Nemám tuení, oč vám vlastně jde. Ale na své předchozí výpovědi trvám.”

Moná, e byste mi přece jen mohl pomoci. Kdy u vás byla paní Milada Strnadové naposledy, myslím v Praze.”

Jezdívala občas na prohlídku, zařídil jsem jí to u nás na interně. Měla potíe s tlakem. Naposledy jsme se viděli u mne předminulou středu. Tohle vechno víte, jak je vidět, jistě lépe ne já. Nevím, proč se mne na to ptáte?”

No dobře,” zamlouvám nepříli ochotnou odpověď a kladu dalí otázku, kdo z obou  Strnadové či Hájek, přiel s návrhem pozvat taky na Kometu Bartla a zatelefonovat mu. Slyím, e to byla Strnadové. Kdy u stojím jednou nohou ve dveřích jakoby na odchodu, vrátím se zpět do Bartlova pokoje a poloím na stůl obálku. Vytahuji z ní jeden po druhém útrek fotografie a skládám je k sobě. A pak se rozhodnu.

Poslyte, doktore, myslím, e mi stejně ochotně řeknete, kdy vám tenhle snímek ukázal vá přítel Bartl?”

Lékař na mne hledí a v první chvíli nabývám dojem, e mi blufování nevylo.

Konečně s jistým přemáháním praví:

Přiel za mnou někdy v květnu do nemocnice. Poradit se o článku, který chtěl napsat o správné ivotosprávě a tak. Reč se stočila i na Alenu a na Maree. Obdivoval jsem jeho lásku v pozdním věku4. Bartl byl poněkud skeptičtějí. A přitom mi tu fotografii ukázal.”

Díky za laskavost,” pravím a sbírám útrky do obálky. Zůstane to ovem zatím jen mezi námi,” připomínám doktorovi důrazně. Ale moná, e bych si teď ze veho nejraději odplivl.

Vyplouvám na kamennou dlabu chodby, zalitou bledým svitem árovek.

Na tesaném kameni výklenku sedí obrovitá postava. Sotva mě spatří, mátoně se zvedá a plouí se ke mně. Pane jo, máme toho oba dost.

Spal bych,” přiznává blonďatý herkules Malina.

Já taky,” souhlasím s praporčíkem.

Jene si jetě musím v hlavě vechno přejet.

Proč mi redaktor Bartl zapřel, e ukázal snímek Hájkovi? A to jetě dřív, ne Aleně?

Soudruhu praporčíku,” říkám eptem Malinovi, chtěl bych vás poprosit, abyste hlídal tyhle troje dveře. Hlavně a pan doktor Hájek nechodí k sousedům. To mu nedovolte. Pustit pány kamkoliv v objektu, ale pouze jednotlivě, tak jako včera a předevčírem.”

Provedu/* lakonicky odpoví praporčík. Správce a dceru do toho taky počítám “

Vidím, e máte přehled.”

Zanechávám praporčíka, který plní vzorně uloený úkol a cítím, e se musím na rozdíl od něho aspoň na několik hodin prospat.

Naposledy, aspoň doufám, e naposledy tak časně uívám dobrodiní místní koupelny. Svědomitý a neúnavný praporčík Malina vstupuje a hlásí, e mám telefon z Budějovic. Spěchám do kanceláře správce zámku. Na druhém konci drátu se ozývá hluboký hlas náčelníka krajské správy. Sděluje, e posílá předběné povolení prokurátora k domovní prohlídce Strnadova bytu a dva lidi na posilu. A výsledky krevních rozborů, které dal vyetřovatel Dufek hned po příjezdu udělat u vech lidí na zámku. A také posílá výsledek zkouky krevních stop, které jsem nalezl v altánku.

Z Třebovic vám posílám vůz s řidičem. Dostal příkaz, aby čekal na Kometě k vaim dispozicím.”

Děkuji, soudruhu náčelníku.”

Zlomte vaz,” ozve se podplukovník Petřík ve sluchátku.

Jdeme na to,” povídá poručík Dufek.

Chvíli na sebe hledíme a potom sl beru slovo:

Myslím, e jedním z nejmarkantnějích rysů tohohle případu je, e vichni, které Jsme vyslechli, snad s výjimkou starého Podrouka, v něčem zapírali nebo ne-řekli vechno. Kadý asi má něco, s čím nechce ven. Vy, soudruhu poručíku, víte, proč Jsem vlastně přijel. Lidé, podezřelí jako moní pachatelé vrady Milady Strnadové, jsou s výjimkou Aleny Strnadové spojeni jakýmisi neviditelnými pouty, která sahají a k osmačtyřicátému roku. A nebudou to pouta ledajaká, kdy udrela takovou dobu pohromadě lidi s úplně rozličnými zájmy a starostmi, s naprosto různými osudy. A teď tu najednou dojde k vradě. Ale ádná vrada není spáchána bez motivu. A motiv, to je právě to, co nám zatím chybí. I kdy mám tuení, e ho budeme hledat a najdeme v minulosti těchto lidí.”

Asi na tom něco bude, soudruhu nadporučíku,” říká zamyleně vyetřovatel. Ale prvořadým úkolem stejně zůstává odhalit vraha paní Strnadové.”

Určitě,” přikyvuji. Začneme třeba tím, e si postupně vyloučíme ty, kteří jsou mimo podezření.”

Měli bychom si rekonstruovat podle zjitěných informací jetě jednou celý průběh večera. Ale zatím nevím, kdo je zcela mimo podezření.”

Začneme okamikem, kdy se společnost rozchází od večeře. Z jídelny nejprve odeel doktor Mare a Alena Strnadová. To nám vypověděl hned na začátku Bartl a potom postupně vichni ostatní, jen doktor Mare tvrdil, e to tak docela nebylo. A měl pravdu.”

Jak to?” podiví se Dufek. Vdy Mare vypovídal toté, co ostatní. Pokud si vzpomínám, a zaznamenal jsem si to přesně, řekl Mare doslova: nejdřív se zvedla Alena a hned za ní já. Co z toho plyne? e neodcházeli společně, se stejným cílem, jak se zdálo vem ostatním. Mare se rozhodl odejít teprve tehdy, kdy se zvedla Alena. Vzhledem k jejich vztahu se vichni ostatní domnívali, e jdou spolu. A také se nikdo nezajímal, kam mají namířeno.”

Pokoj Aleny Strnadové je dál v chodbě ne pokoj doktora Maree, e ano? Mare vypověděl, co se mu zdálo nej pravděpodobnějí. Dokonce tak pravděpodobné, e původně ani neuvaoval, e by v tom mohl být nějaký háček. Jene slečna Alenka si pěkně zalhala. A myslím, e nikoli jednou. Ale na to se jí chci zeptat, a se probudí a vstane.”

Jak jste na to přiel?”

Na Aleninu le mě přivedl vlastně její otec. Vypověděl přece, to si jistě dobře pamatujete, e viděl světlo ve dvou pokojích. V Mareově a ve vlastní lonici, kde se právě paní Strnadová chystala k spánku.”

To souhlasí,” pokyvuje Dufek a bubnuje si prsty do stolu jakýsi tamtamový rytmus. Ale pořád nechápu..

Slečna Strnadová prohlásila, e se ten večer, jako ostatně kadý předchozí v poslední době, učila na svou opravnou zkouku, na reprobaci. Učil byste se vy potmě?”

A co kdy se Strnad zmýlil. Nemusel si přece přesně uvědomit vechno, byl v té chvíli zřejmě plně zaujat sledováním okna vlastní lonice,” nechce se dát poručík.

Tohle nám bude muset vyjasnit slečna Strnadová sama. Ostatně si s ní o lecčems jetě popovídáme,” míním s určitostí. A jeliko čas spěchá, bude ji muset soudruh praporčík vzbudit.” Vyetřovatel, jak jsem předpokládal, okamitě souhlasí.

Praporčík Malina přivádí slečnu Strnadovou ve chvíli, kdy jetě nestačila dokončit ranní ,make up. Pod očima se jí rýsují tmavé kruhy, víčka má zarudlá, zřejmě od nevyspáni a moná i od pláče.

Tak jetě jednou, jak to bylo s vámi ten večer, kdy se stala vrada,” začne Dufek, sotva si odbudeme nutné úvodní pozdravení a upozornění, e chceme slyet pravdu. Mám na mysli situaci, kdy jste opustila společnost.”

Rozloučila jsem se na chodbě a la se učit do svého pokoje. Mám před těkou zkoukou. A potom za mnou přiel můj snoubenec doktor Mare oznámit tu hroznou věc.”

Nael vás v pokoji?” upřesňují si pro jistotu.

Samozřejmě. Seděla jsem oblečená na postelí a opakovala si v knize.”

Nemáme důvodu vám nevěřit. Ale proč jste měla v pokoji zhasnuto? Jetě kdy el vá otec zavírat bránu, bylo ve vaem pokoji tma. A to byla dlouhá doba od chvíle, kdy jste opustila společnost. Teprve kdy za vámi přiel doktor Mare, nael vás, podotýkám, ustrojenou a listovat v rozsvíceném pokoji v učebnici. To znamená, e jste neměla zhasnuto proto, e byste se třeba převlékala a nechtěla se vystavovat zrakům nějakých nočních můr. Slečno Strnadová, vy jste toti předtím ve svém pokoji nebyla!”

Chvilku je ticho. Dufek si měří Alenu Strnadovou zkoumavým pohledem.

Chcete říci..

Nic,” povídám, abych nepustil věc z rukou. Nic nechci. Ale…,” dodávám po chvilce, ale je moné, e jste byla třeba právě v té době v pokoji své matky, ne?”

Proč myslíte?” chvěje se dívka a začínám mít obavy, aby nám opět neomdlela.

Víte co, slečno Strnadová,” praví tie a přátelsky Dufek, já vás tec! prosím, abyste na rovinu řekla, co jste v tu dobu, kdy jste nebyla ve svém pokoji dělala. Uetříte nám Čas a sobě nervy, kdy nám to laskavě sdělíte.”

Ale já to přece neudělala,” rozpláče se náhle blonďatá krasavice. Vdy já pistoli neumím vzít ani do ruky.”

To vám docela věřím,” pravím lakonicky.

Tak vidíte,” drmolí dívka mezi vzlyky. Co se po mně vlastně chce?”

Vědět, kde jste byla, kdy dolo k vradě.”

Tak dobře. Já vám vechno povím.”

Ale doopravdy! ádné vytáčky na nás neplatí. U jsme se tu zdreli dost dlouho. A trpělivost má své meze. Jde o příli vánou věc.”

Tak jo,” zavzlyká zničeně a spustí: Odpoledne po příjezdu jsme se s Bartlem domluvili, e se po večeři na chvilku sejdeme v parku. Řekl, e mi přinesl tu fotografii. Něco mi prý chce k tomu říct. Kdy jsme s Jarkou, tedy doktorem Mareem odeli kadý do svého pokoje, chvíli jsem čekala, pak zhasla a seběhla do zahrady. Bartl u tam byl. Dal mi obálku s fotografií a řekl, e musíme s Mareem zůstat na zámku za kadou cenu a do neděle večer. Jarka se u v pátek navečer netajil tím, e ráno odjedeme do Prahy. Já jsem byla taky pro. Chápejte tu ílenou atmosféru  rodiče byli proti, abych si Jarku vzala. A teď jsme přijeli do situace, e tu jsou jetě Hájek s Bartlem. On Jarka původně vůbec na ten společný víkend nechtěl. A já taky ne.

Nemohu se vyhnout otázce:

Proč jste ten víkend zcela jednodue neodmítli?”

Bartl na mě naléhal, abych Jarku přemluvila. Jinak prý by mi musel tu neastnou fotografii poslat  ale po mém budoucím mui, Jarkovi Mareovi. Chápete?”

Take vás tím vydíral?” zrudne poručík Dufek.

Alena Strnadová vzlyká a přikývne.

Slečno Aleno, posledně jste mi neřekla vechno,” vpravuji se do nej přáteltějího tónu. Myslím pokud jde o vá souhlas k tomu … fotografickému suvenýru. Nevěřím, e byl dobrovolný. Chci věřit vemu, co jste nám tu a dosud řekla. Ale teď nalejte i v téhle věci čistého vína.”

Zdá se, e budoucí paní Mareové lo  a dosud jde hlavně o to, aby se její nastávající nedověděl o jejím důvěrném vztahu k jistému studentovi, jeho jméno určitou dobu spojovali spoluáci na fakultě se jménem Aleny Strnadové. Zkrátka, proedivělý playboy doktor Mare nebyl jediným pánem v srdci tíhlé blondýnky. Tedy nic nevedního u od dob, kdy z takových situací obveselo-vali publikum herci commedle dell arte. Jene roli intrikána v naem případě sehrál pan redaktor Bartl.

Nevím, odkud se dověděl o Petrovi Královi, to je ten můj spoluák. Ale Bartl má dlouhé prsty. Tehdy, kdy mne pozval k sobě do bytu, po té kontroverzi v autě, ml řekl, e si chce se mnou pohovořit o mém vztahu k Jarkovi Mareovi. A tehdy mi také vpálil, e jsem Jarkovi nevěrná s Petrem.”

To chtěl jaksi morální kázání?”

Spí mi naznačil, e by to Jarku Maree mohlo zajímat, to o mém vztahu k Petrovi/4

A znovu vzlyky. Jene u nás nedojímají. Podstatné je, e si pan Bartl dal za své mlčení zaplatit svérázným způsobem. Lépe řečeno, Alena Strnadové si musela vykoupit onoho večera Bartlovu diskrétnost tím, e mu stála modelkou pro fotoamatérskou tvorbu . . Dufek mlčí, já bych si znovu nejraději odplivl. Jene teď tu s poručíkem Dufkem nesedíme jako náhodní diváci v nechutném pa-noptiku. Vyetřujeme vradu. Vradu matky Aleny Strnadové. A ta dává zdánlivé harlekyádě tragický kontrapunkt.

Samozřejmě, otcem naeho dítěte, které budu mít, je Jaromír Mare, zdůrazňuje na závěr své zpovědí Aiena Strnadové.

U mám na jazyku starou latinskou průpovídku: pater semper incertus  otec je vdy nejistý  ale raději mlčím.

Dufek zřejmě doel k tému závěru. Ani pro jednoho z nás není Alena Strnadové typem dívky, kvůli ní bychom byli ochotni ztrácet soudnost. A tak ji vyprovázíme ze dveří, ani bychom uronili povzdech.

Mám pocit, e se nám leccos rýsuje u docela jednoznačně,  tnadhazuji. Dufek postává u okna a opírá si čelo o sklo.

Já tu jednoznačnost směrem ke zjitění pachatele zatím nevidím/4 bručí trochu popuzeně vyetřovatel.

Myslel jsem, e jste chtěl, abych vám co nejvíc pomohl. Dělám, co umím. Ale vy vedete vyetřování. Můete samozřejmě rozhodnout, e budeme postupovat úplně jinak/*

Chvíli se nerozhodně divá a pak povídá:

Ne. To by asi nebylo rozumné. Máte mnohem větí zkueností ne já, soudruhu nadporučíku. Pokračujte tímhle směrem.**

A dává si znovu předvolat Bartla.

Příslovečný kámen mi padá ze srdce zrovna ve chvílí, kdy se objevuje praporčík Malina. Přivádí Bartla a v ruce třímá zalepenou obálku, v ní je ten kámen, o něm je řeč.

Přily výsledky krevních zkouek, hlásí praporčík.

Vrhám se hladově po obsahu obálky, nebo na téhle informaci moc záleí. Ctu výsledek analýzy vzorků krve,

odebraných na Dufkův příkaz vem účastníkům víkendu i krevních stop, je jsem zjistil v altánku. Věda je věda, co naplat. A věda praví, e stopy na kapesníku i na stole zahradního altánku patří do krevní skupiny, totoné s krevní skupinou správce zámku Václava Strnada.

Tak se posadíme, ne? vece mezitím Dufek mrazivě urnalistovi.

Nebudeme dlouho běhat kolem horké kae. Vy jste, pane redaktore, nevypověděl vechno, kdy jste nám vylíčil události večera, kdy dolo k vradě, není-li pravda?” oslovuji příkře chlápka, k němu se stavím nezaujatě jen s krajním přemáháním.

Já nechápu..ohrazuje se Bartl a roztáčí kolotoč prstů.

Brzy pochopíte, uklidňuje ho Dufek.

Předevím byste nám měl vysvětlit, kde jste ten večer byl, navrhuji. Ale nechtějte nám namluvit, e jste hned ve svém pokoji usnul, jak jste uvedl do výpovědi. Vy jste prostě nemohl spát. Z jednoduchého důvodu  byl jste přece tou dobou venku.”

Bartl chvílí ohromeně zírá a přebírá si, co je nutno za podobných situací učinit. Snadno bych mu mohl poradit: nadechnout se z plných plic a vechno přiznat

Dobrá,” zahučí Bartl rezignovaně. Byl jsem chvíli venku z budovy. Ale nic jsem neudělal, to ne …

To nechrne zatím být. Víte, není nesnadné se domyslet, e jste těko tou dobou usnul, sotva jste lehl. Přivedl jste mne na to sám včera, kdy jsem obcházel reflektory v parku. Kdybyste hned spal, nemohl byste vědět, který z obou světlometů opravoval Strnad, nemám pravdu? A nae důvodné podezření, e jste byl venku, se opírá o svědectví slečny Strnadové.”

Tohle je úder, který Bartl nečekal.

Řeknu vám vechno. Ale nesmí se to dozvědět Mare.”

Obávám se, e v tomhle vám nepomůeme. Ale můeme vám slíbit, e od nás se nedozví, jak jste pořizoval fotografii jeho snoubenky. Ostatně to není předmětem vyetřování. Teď nám přesně popite, kde jste byl a co jste dělal, kdy jste opustil jídelnu.”

Já s Hájkem jsme odeli do svých pokojů. Za chvíli jsem sám seběhl do zahrady. Přesněji řečeno  domluvil jsem si tam u před večeří s Alenkou schůzku mezi čtyřma očima.”

Bartl pokračuje a mluví o dalím průběhu stejně jako před chvílí Alena Strnadova. Je-li jejich výpověď pravdivá, pak se oba v kritické době nacházeli mimo budovu.

Kdy jste se vrátil do pokoje?”

Začlo lít jako z konve a spustila se bouřka. Běeli jsme s Alenou zpátky do zámku.”

Předtím jste jí dal tu fotografii?”

Ano.”

Máme vám tohle vechno věřit?” pomalu slabikuje Dufek.

Musíte,” vyhrkne Bartl překotně. Musíte. Přece já bych Miladu… to je nesmysl… jaký bych měl důvod …”

Jaký důvod by měl Bartl? Kdyby byl v této chvíli čas na dalekosáhlá hodnocení, asi bychom doli s Dufkem k závěru, e snad jedinou překákou trestné činnosti pro lidi tohoto typu není vnitřní nesouhlas, morální bariéra, alé strach. Strach z prozrazení. Přihřát si polívčičku i při nekalosti, jen kdy se nic neprozradí a mám z toho prospěch.

Patrně  pokud se bleskovou retrospektivou vracím k Bartlově dokumentaci od dob, kdy se jeho ivotní dráha poprvé proala s dráhou Milady Strnadové  by neměl takový důvod mít. A i kdyby jej z minulosti měl  například odstranění nepohodlného svědka a tak podobně nečekal by s tím téměř tři desítky let. Vnitřní hlas mi napovídá, e Bartlovy dlouhé prsty vězely a vězí v lecčems, ale v téhle vradě ne. Navíc mu svědectví Aleny o schůzce v parku skýtá, stejně jako jí, na kritickou dobu alibi.

Pane Bartl,” listuji ý poznámkovém bloku, posledně jsem si zapsal vae tvrzení, e tu fotografii, co je na ní slečna Alena v nahé kráse, nikdo kromě vás a jí neviděl.”

Ano, to souhlasí.”

Nesouhlasí, Vy jste ji ukázal doktoru Hájkovi. Je to tak?”

Bartlův zrak těká ze mne na Dufka a z Dufka na mě. A jeho hlava mlčky přikyvuje, e je tomu tak.

Vy jste Alenu donutil, aby se od vás dala takhle vyfotografovat. A my víme, čím jste ji donutil. Chtěl jste ji mít v hrsti!” Dufkův hlas vihá jako rány bičem.

Bartl mlčí. Qui tacet, consentire videtur, praví latinské přísloví. Kdo mlčí, patrně souhlasí.

Proč jste ji tou fotografií vydíral?”

Já ji nevydíral!”

Tak jste jí hrozil, e tu fotku dáte Mareovi, kdv nepřijedou ve čtvrtek mezi vás na Kometu. Co jste tím sledoval? Proč vám tak záleelo, aby byli na tomhle společném víkendu?”

S tím přiel Honza Hájek, e se tady tenhle čtvrtek musíme vichni sejít. Za kadou cenu. A e se to nedá odkládat ani o den.”

Dva kriminalisté odstartují jedním slovem jediný dotaz:

Proč?”

Pochopte, Honza se snail zachránit Jardu Maree od toho sňatku s Alenou, kdy se ode mne dověděl, e to dítě nebude Jardovo. Chtěl, abychom si tady jako staří přátelé v rodinném kruhu se Strnadovými a Alenou vechno na rovinu vyříkali. Alena je ve třetím měsíci a Honza měl monost zařídit jí jetě interrupci. Snad víte, e je to krajní lhůta. jak přejde třetí měsíc, ádný doktor si přeruení těhotenství nevezme na odpovědnost. Je to straně riskantní pro tu enu a dvojnásob pro gynekologa, tomu hrozí kriminál. Mysleli jsme, e se nám podaří Alenu přesvědčit. Vdy chce dostudovat a příchodem dítěte by se jí studium zkomplikovalo. A jardu Maree jsme chtěli společně přimět, aby … aby to vzal sportovně, jene Mare Honzův nápad s víkendem odmítl… Nechtěl k Strnadovům jet, říkal, e Milada je absolutně proti dceřině sňatku s ním a e by dolo ke konfliktu. A tak si Honza Hájek vzpomněl na tu moji fotografii. Naznačil mi, e jedině Alena by mohla Maree přimět, aby na ten víkend přece jen Jeli Proto jsem ji tou blbou fotkou trochu postraU. Ono se říká, e účel světí prostředky. A já jsem vlasítně nechtěl nic jiného, ne taky pomoci Jardovi Mareovi, je to starý kamarád. A nakonec by se pomohlo i Aleně, nemyslíte?”

Tak tohle nás nenapadlo.

Bartl povzdechne a klopí oči k zemi. Dokonalý obraz mučedníka z kamarádské lásky. A to je to, co se mi na jeho jinak přesvědčivě znějícím vysvětlení nezamlouvá.

Děkujeme, pane Bartl. Zatím vás nebudeme potřebovat.”

Já vám děkuji, soudruzi, za trpělivost a pochopení,” eptne Bartl a couvá ze dveří.

Podle toho, co jsme zjistili,” povídám Dufkovi, kdy jsme chvíli sami, můeme vylučovací metodou zatím krnout Bartla a Alenu Strnadovou z okruhu podezřelých. V kritické době zůstali uvnitř budovy pouze Hájek a Mare. Strnad byl zavírat bránu a opravovat reflektor. Co říkáte, soudruhu poručíku, tomuhle?”

Dávám Dufkovi listinu s výsledky krevních zkouek, kterou si zatím neměl čas prohlédnout, nebo jsme se věnovali Bartlovi. ť

Stopy Strnadovy krve v altánku nemohou být důkazem, pokud neprokáeme, e souvisejí s trestným činem, který vyetřujeme,” praví moudře mladý vyetřovatel. Souhlasím.

Zeptáme se Strnada, a přijde na řadu,” navrhuji.

Chladivý závan z chodby nám ohlauje dalího v řadě. Jetě dva informativní výslechy a skončíme, nestane-li se něco nepředvídaného. Fakta se pomalu řadí do zástupu, zapadají do sebe v řetězu příčinných souvislostí. Přítí článek tohoto řetězu má doplnit doktor Mare. Nic bych za to nedal, e nepociuje obzvlátní radost, kdy se opět setkává s dvojicí mladích důstojníků Bezpečnosti. Prsty má zaklíněny za opasek dínsových kalhot.

Pane doktore, jistě jako zkuený znalec práva chápete, e jsme povinni zváit vechna fakta a moností. A v tom směru prověřit i vai původní výpověď a konfrontovat ji s ostatními,” oslovuji Maree s omluvným úsměvem. Musíme, a to jistě uznáváte, najít vraha. Zjistit mezi pěti lidmi toho, kdo čin spáchal. Nebo chcete-li, vyloučit ty, kdo vradit nemohli.”

Tohle jsem u někde slyel,” utrousí Mare. Nebylo to v televizní detektivce?”

Vy snad ano, pane doktore. Ale já na televizní detektivky nemívám čas, bohuel,” přijímám hozenou rukavici ironického slovního souboje. Advokátní suverén mi vak nesmí vnutit tenhle způsob konfrontace, to si uvědomují. A proto volím rázný výpad, kterému se v ermu, tuím, říká passato sotto.

Pane doktore, nechce se mi věřit, e jste mi tak snadno  promiňte ten výraz  skočil na pek s pistolí, kterou jsem nenápadně hodil do trávy pod okny lonice paní Strnadové.”

Mareův obličej se přemáhá, aby zůstal jako sfinga. Na Dufkově tváři vidím chápaný úsměv.

Kdybyste byl vrahem, pane doktore, vědě! byste, e ta zbraň v trávě není vae. Navíc lo o zbraň jiné ráe, ne jakou měla smrtící střela. Jene vy jste tu pistoli nevzal do kapesníku, jak by se sluelo učinit člověku, který něco ví o důleitosti daktyloskopických stop, naopak, jak jsem si dal zjistit, ohmatal jste pabu, hlaveň i celý korpus tak vehementně, abyste zakryl otisky prstů toho, kdo mohl pistoli vzít do ruky před vámi. Měl jste obavy, zda tou osobou není Alena. Protoe jste ji střetl oné noci na chodbě, jak běí zvenku bezprostředně poté, co jste s Hájkem zjistili vradu.”

Připoutím,1* vece Mare a nervózně vstává. Nevím, co to Alenu napadlo chodit v té bouřce ven.

Jetě jsme neskončili,” vracím ho zpět do idle. Tím jste nepřímo poskytl alibi sobě, pane doktore. A pokud jde o slečnu Strnadovou, mohu vás ujistit, e pro kritickou dobu alibi má.”

Opravdu? To jsem rád,” slyím ulehčený výdech.

Teď tedy můete odejít,” pravím Mareovi, jeho okázalá suverenita se mezitím scvrkla na minimum.

Jetě maličkost,” zarazí mne poručík Dufek, snad byste nám mohl prozradit, pane doktore, proč jste odtud chtěli se slečnou Strnadovou odjet tak brzy. Vdy jste ve čtvrtek odpoledne sotva přijeli a večer pří kanastě jste u pomýlel na návrat do Prahy.”

Nemám rád, kdy se lidi o víkendu hádají. Stačí ty nerváky, co musí člověk v mém povolání absolvovat během pracovní doby. A tady to u ve čtvrtek začalo hádkou. Alena se chytla s matkóu ohledně naí svatby. A já jsem se pohádal s Honzou.”

S panem doktorem Hájkem? A kvůli čemu, prosím vás?” prohodí oviálně Dufek, ale za tou ovíálností otázky cítím, jak je poručík ve střehu.

To byl vlastně Honzův nápad, vyjet společně na Kometu. Mně se nechtělo, jene Alena si postavila hlavu, e jet musíme a e tady oficiálně v rodinném kruhu oznámíme svatbu. Tak jsem si vzal volno, nakoupil nějaké jídlo a pití a jelo se. Honza s Bartlem u tady byli od odpoledne. Kdy jsme vybalili, přiel za mnou Honza do pokoje, říkal, e je rád, e jsme přijeli a e u se Strnadovými domluvil na neděli slavnostní oběd. Dost mě zarazilo, proč zrovna on aranuje takovou věc, která je ve sluných rodinách záleitostí budoucího enicha a rodičů

jeho nastávající. A taky jsem to Honzovi vpálíl. Ke

vemu mě natvalo i to, e bych měl tvrdnout na Kometě a do neděle, kdy nás s Alenou čeká v Praze tolik práce a ji navíc jetě reprobace. Honza se do mě pustil, e je to blbost a e tady musíme zůstat do neděle, e prý má pro mě nějaké překvápko. Řekl jsem, e mu kalu na jeho prekvápka … zkrátka … seli jsme se a u večeře a moc jsme na sebe nemluvili.”

Take překvápko se konat nebude?” ptá se Dufek.

Myslím, e stačilo u to jedno, kvůli kterému tady s vámi musím sedět.”

U nemusíte, zatím vám děkujeme, pane doktore.” Vstávám ze idle, čím naznačuji, aby advokát Mare udělal toté. Činí tak se zjevným ulehčením.

Proč by Mare nemohl spáchat vradu? Proč zrovna on ne? To mi vysvětlete,” podotkne Dufek poté, co jsme zůstali sami. Sel nahoru mezi prvními, take by měl spoustu času se na ten čin připravit.”

To ano,” připoutím, jene nemohl přece vědět, e paní Strnadové půjde sama spát. Co kdyby číhal v lonici a vrazil tam místo ní správce? Zastřelil by i jeho? To je jeden argument proti. Pak jich je jetě několik. V neposlední řadě i to, e právník Mare dobře ví, co je to zločin. A je mu známo, e u nás zbývá těch ťpomníč-kůŤ nevyřeených případů vrad velice poskrovnu. Nejsme na tom tak, jako třeba nejvyspělejí kapitalistické státy, kde prakticky policie leckdy jen registruje trestné činy a u vůbec není schopna je objasnit.”

To by mi pořád k nevině doktora Maree nestačilo,” namítá Dufek.

Utiuji ho gestem ruky:

Ani nám, pochopitelně. Proto jsem navíc podnikl i ten experiment se svou pistolí. Doktor Mare se dovtípil, e jde o léčku, a kdy jsem mu to řekl. Kdyby byl vrahem, hodilo by se mu, aby se nala pistole s cizími otisky, a u byly číkoliv, jenom ne jeho. Přinejmením to mohlo protáhnout vyetřování.

Konečně ve prospěch advokátův hovoří i Hájkovo svědectví. Uvádí, e po zjitění vrady vyvolal Maree z pokoje. Myslím, e monost, e by Mare byl vrahem, můeme vyloučit.”

Metodu postupu není třeba měnit. Zatím vechno vychází aspoň na osmdesát procent podle mých předpokladů. A proto í kandidátu lékařských věd Hájkovi naznačuji hned úvodem, e jsme dospěli k závěrům, které poněkud změnily a upřesnily obraz vyetřování. Pane doktore Hájku, chopte se monosti vzpomenout si, e vlastně vechno bylo poněkud jinak, ne jste se i vy sám původně snail vypovědět Jinak vás musím znovu upozornit na trestnost křivého svědectví.

Fajn,44 prohlauje doktor Hájek a ani krapítek se nezačervená. Kdy jste se od ostatních dozvěděli tolik, nemám u ani já zábranu něco skrývat. Sám jste přece, soudruhu nadporučíku, přiel s mylenkou, e jsem nemusel být první, kdo nalezl Miladu Strnadovou mrtvou, ale stejně pravděpodobně také poslední, kdo ji viděl ivou, obrací se ke mně. Teď vám, myslím, mohu klidně potvrdit, e vae hypotéza byla správná. Mám pocit, e za současného stavu věci mi li budete věřit. I kdy jsem původně uvedl některé podrobnosti jinak. A já si to sebekriticky uvědomuji. Veel jsem, jak jsem vypověděl, do lonice Strnadových,4* pokračuje lékař, jako by se celou roli učil zpaměti, abych Miladě dal nějaké uklidňující práky. U jsem říkal, e se asi změnil tlak a vichni byli poněkud nervózní. Milada tím trpěla vůbec poslední dobou hodně. Zaklepal jsem a ona mne vyzvala, abych vstoupil. Otevřel jsem dveře a veel. Stála u postele svlečená.44

Uklíbnu se na Dufka a ten mi na oplátku pod stolem lápne na nohu.

Řekla mi, e je jí nevolno a e by chtěla, abych ji prohlédl. Prohlíel jsem ji i mockrát, dlouho jezdila za mhou do Prahy Potřebovala Intenzívní léčení, vyjednal jsem jí návtěvy u známého internisty.

Chtěla, abych si ji poslechl. Víte, jsou pacienti, kteří trvají na některých úkonech a z psychologického hlediska je lépe jim vyhovět, i kdy to fakticky na nic není. Prostě jim to dává pocit, e lékař udělal, co měl. Otočila se k oknu, sehnul jsem se a právě v tom okamiku třeskl výstřel. Okno bylo otevřené a venku hřmělo. V prvním okamiku jsem si myslel, e se mi to jen zdá. Ale ta iluze trvala jen vteřinu, dvě. Pak paní Strnadová beze slova začala klesat Zachytil jsem ji do náruče, poloil na pohovku a snail se zastavit krvácení ze srdeční krajiny.

Nezlobte se, pane doktore, ale tohle není zanedba-1Q0

telná podrobnost. Vdy vy jste původně vypověděl, e paní Strnadova byla u mrtva, kdy jste veel do lo* nice. To mění zcela podstatně popis trestného činu.

Já toti ..

Moment/’ přeruuje doktora Dufek. Výstřel přiel od okna? Vysvětlete nám to!

Ano, od okna. V tom zmatku mě nenapadlo skočit k otevřenému oknu a podívat se ven. Věnoval jsem se Miladě. Nejdřív jsem chtěl křičet, pořád jsem čekal, e se něco začne dít. Pak jsem slyel Václava, jak dupe po schodech. Vyrazil jsem z pokoje a začal volat, e jsem Miladu nael mrtvou.

Ačkoli jste byl očitým svědkem, e ji kdosi zastřelil zvenčí, otevřeným oknem!

Jetě ne můe Hájek odpovědět, vtrhne do dveří praporčík Malina, zcela nesluebně se mí nakloní k uchu a o překot eptá to, co má být určeno jenom mně.

Vstávám a vyzývám Hájka:

Pane doktore, přeruuji výslech. Soudruh praporČík vás doprovodí do vaeho pokoje, z něho se zatím ne* vzdalujte.14 A poručíka Dufka beru za rameno, aby mna následoval z jídelny pryč. Na chodbě mu taky eptem opakuji praporčíkovo hláení Při domovní prohlídce Strnadova bytu byla objevena vraedná zbraň. Strnad přiznal, e mu patří. Musíme tam jít.

XVI

Ne! vzkřikne Strnad po nepředstavitelně dlouhém mlčení. Já jsem ji nezabij!

Důkazy vás usvědčují, pane Strnade, Můete se hájit. Na to máte plné právo. Máte dokonce právo na to, abychom i vedle důkazů svědčících proti vám hledali vechny okolnosti svědčící ve vá prospěch. Věřte, e jsme takhle k celému vyetřování přistupovali. Zapírání není pro vás nejlepí cestou. Důkazy, které byly získány, jasně prokazují vai vinu. Chtěl bych vám něco poradit. Trestní zákon samozřejmě ukládá za trestný čin vrady vysoký trest. Ale soud při jeho výměře přihlíí k celé řadě skutečností, jako je dosavadní ivot pachatele, jeho vztah k socialistickému zřízení, motivy a pohnutky, které k činu vedly; zkoumá také, jestli pachatel vinu přiznal a jestli napomohl orgánům činným v trestním řízení

m

k plnému objasnění případu. Soud mue k takovýmto

skutečnostem přihlédnout jako k polehčujícím okolnostem. A to má samozřejmě vliv na rozhodnutí o výi trestu.

Strnad zničeně sedí na kraji idle a hledí někam do neurčitá, jako by teprve teď plně porozuměl vemu, co se na zámku v uplynulých hodinách stalo. U se začínám obávat, e se správce definitivně stáhne do ulity mlčení. Náhle se jeho obličej svírá do bolestné grimasy a po tvářích stékají slzy. Snad první upřímný pláč, který jsem tu spatřil.

Zničili nás. Vechny nás zničili. Povedlo se jim to, bestiím. Já jsem to tuil, muselo to takhle dopadnout. Proč jsem radi nezemřel já, rozvzlyká se. Ztratili jsme vechno. Rozbili celou rodinu: Miladu zavradili. Alenu zatáhli do takové píny,” pokračuje mezi vzlyky.

Ale manelku jste přece zastřelil vy, namítá Dufek ostře.

Zastřelil, zastřelil,” rozesměje se hystericky Strnad. Ano, zabil jsem ji. To je ta největí tragédie. Víc, ne sí kdy mohli přát. Mají úplně vechno. Na nikom z nás u si nic nevezmou. Já jsem zabil Miladu… já!”

Dufek se na mne obrací, krčím rameny Věci se mi začínají zdát podivné Mají vechno, víc ne si mohli přát… Ale kdo? O kom to Strnad mluví? Vyuívám okamiku, kdy praporčík Malina na Dufkův pokyn podává Strnadovi sklenici vody a skočím do řeči:

Vypadá to, jako byste obviňoval někoho jiného, e má vradu vaí manelky na svědomí. A dokonce se zdá, e mu kladete za vinu jetě daleko víc. Koho máte na mysli? Měl byste nám povědět vechno, bude to prospěné nám i vám.”

Strnad si otře ústa a pokládá sklenici na stůl. Obviňuji. Samozřejmě, e obviňuji. To vechno Hájek. On to zavinil?”

Doktor Hájek?” zdvíhám obočí.

Ano! Hájek. Musíte mi to věřit. Vyádal si tuhle schůzku. Kdy byla Milada u něho naposledy v Praze na prohlídce v nemocnici, přemluvil ji, abychom se tady vichni seli. Hned od počátku mi bylo jasné, e mu na tom moc záleí. Vdy mezi námi u dávno ádné opravdické přátelství neexistovalo.”

Mohl jste přece odmítnout. Nikdo by vás nedonutil,

abyste přijímal hosty, o které nestojíte,11 namítá poručík Dufek.

To nebylo tak Jednoduché. Milada trvala na tom, e si přeje, abych Hájkovi vyhověl. Udělala mi dokonce scénu,” vypráví přerývaně správce zámku.

Drím si čelo dlaní a zapaluji cigaretu. Také Strnad nese třesoucí se rukou polovyklepanou startku k ústům. Cigareta mu ve rtech okamitě vlhne od zbylých kapek vody.

Stejně je mi divné, proč vám návtěva tak dalece vadila. Sám jste mi přece říkal, e jste se občas vídávali. Bylo to snad kvůli doktoru Hájkovi? Maree jste neměl důvod odmítnout. Konečně  ije s vaí dcerou a rád by se stal vaím zetěm. A Bartl vám kdysi dopomohl k tomuhle místu. Máte něco proti němu?”

Nerad o tom hovořím,” přiznává po chvilce mlčení s hlavou v dlaních Strnad. Nenávidím Hájka. Z ryze osobních důvodů. Stýkali jsme se s ním jen na Miladin nátlak. Opatřoval jí v Praze léčení, má tam známého specialistu, tak tam Miladu vodil.”

Jestli tornu dobře rozumím, nenávidíte doktora Hájka, protoe opatřil pro vai manelku odbornou léčbu. Takovému důvodu nerozumím,” uvauje poručík Dufek nahlas.

Důvody! Důvodů je tolik a jiných,” mávne Strnad rukou.

Moná, e se jedná o nějaké staré záleitosti, ne? Vdy se přece znáte s Hájkem a ostatními pomalu třicet let!”

Ačkoliv střílím od boku, zdá se, e jsem správně trefil. Strnad se chvíli zdráhá a pak dostává jeho hlas zvlátní chvění. Čií z něj nenávist i hořkost zároveň.

Milada se Hájka bála. Jednou jsme se pohádali a v rozčilení mi manelka řekla, e na ni Hájek něco ví. Prý by to mohlo zničit celou nai rodinu. Hlavně by to ukodilo Aleně. A já bych přiel o místo tady na zámku. Chtěl jsem znát, oč se jedná. Nakonec mi Milada přiznala, e to je zamotaný případ, který se táhne jatě od osmačtyřicátého roku.”

Ale čeho se tak bála? Jestli se nemýlím, jednalo se o případ toho agenta Zahoře, který se schoval u vás na Kometě. O tom víme. Vae manelka vypovídala u tehdy na SNB a potom Záhoře poznala podle fotografie. Neměli jste se tedy čeho bát. Za to, e Záhoře ukryla,

l

IQ3

nebyla potrestána ani tehdy, protoe se prokázalo, e jednala v krajní nouzi a okamitě ohlásila celý případ naim orgánům. Nebylo tedy třeba mít obavy z trestu ani dnes,” namítám.

Snad ne…, připoutí váhavě Strnad. Jene navíc ..

Navíc co? opakuje rychle Dufek.

Milada byla na Hájkovi závislá Jetě z jiného důvodu. Kvůli tomu vlastně vechno začalo, proto podléhala jeho vlivu a pokadé dělala to, co chtěl on. Nevěděl jsem o tom  a právě to byla ta chyba. Kdybych byl tenkrát poslechl starého Podrouka, svého tchána, bylo by vecko jinak.”

O čem to mluvíte?” dotírá tvrdoíjně vyetřovatel. To, co jste nám zatím pověděl, nijak nedokazuje, e doktor Hájek nese vinu na smrti vaí manelky. Skutečně není kdy na vylévání srdce. Mluvte k věci, člověče, vdy jde o vás!”

Ale hlavně klidně, pane Strnade, klidně a vechno, co víte. Někdy maličkost znamená mnoho. Jestli se opravdu domníváte, e nám můete objasnit něco nového, co by vneslo světlo do případu, který vyetřujeme, pak to povězte. Nechávat si něco pro sebe nemá význam,” krotím poněkud Dufkovu netrpělivost, protoe tuím, e se ze Strnadova rozjímání vyklube právě to, kvůli čemu mne sem poslal můj náčelník.

Milada přila po válce do třebovlcké nemocnice jako oetřovatelka. Byla sotva po kole, docela mladé děvče. A sem do pohraničí přiel i doktor Hájek, taky do třebovického pitálu. Víte, jak to chodívá. Stejně jako ostatní mladé sestry na oddělení svobodnému doktůrkovi nadbíhala. Pozval ji párkrát do svého bytu. Vyvinul se z toho poměr. Hájek měl ovem víc děvčat, Milada na něj nejdřív árlila, rozcházeli se a zase usmiřovali, ale nakonec se rozhodla s ním rozejít. V té době jsem se ocitl v nemocnici shodou okolností i já.”

Přivezli vás tenkrát se zraněním, e? Leel jste přímo na oddělení, kde pracoval doktor Hájek a vae budoucí ena?” ověřuji si o třicet let nazpět události, v nich tuím klíč k motivu trestného činu z předvčerejka.

Ano,” přikyvuje správce. Třebovická nemocnice je tak malá, e i kdybych byl na jiném oddělení, museli bychom se s Miladou vídat. Byl tam skutečně krásný

park, samý keř a strom. Kdy jsem se učil znovu chodit, často jsme se tam procházeli s Miladou/’

Strnad znovu nabírá k slzám. Začíná sentimentálně vzpomínat. Tuím nebezpečí, e mi pravý smysl a cíl výslechu zanikne, rozplyne se ve spoustě nepodstatných řečí a výsledek se bude rovnat nule. Vracím proto Strna dla na původní cestu:

Podstatné, pokud jsem správně pochopil, je to, e v nemocnici vznikl mezi vámi a tehdejí Miladou Po-droukovou citový vztah, který vyústil a v uzavření manelství/*

Jene o poměru Milady a Hájka jsem tenkrát vůbec nevěděl. Slyel jsem samozřejmě řeči. I Miladin táta do mne hučel jednou celý večer. e se k Miladě nehodím, e je zrozená pro úplně jiný ivot a má u známost. Začalo mi to pochopitelně vrtat hlavou. Milada, kdy jsem se jí na to ptal, se mi vysmála do očí. Prý to jsou závistivé lidské jazyky. Přestal jsem o tom přemýlet. Po čase se mi ale manelka přiznala. Pokud jde o to, co se dělo před naím setkáním, neměl jsem ani ádné právo se kvůli tomu na ni zlobit. Proívala svůj ivot za svobodna úplně jinde s úplně jinými lidmi, ne já. Horí bylo, e se mi Milada přiznala i k tomu, e poměr s Hájkem nepřeruila úplně. Pokračovalo to, i kdy za ním jezdila do Prahy na vyetření. e si nedaja pokoj ani teď… proč to dělala, začíná Strnad znovu vzlykat.

Dobrá, to nechme teď stranou. Posuzovat mezilidské vztahy je někdy sloité. Pro nás je důleitějí vědět, jak jste se zachoval, kdy se vám manelka přiznala k dlouhodobé a opakující se nevěře, a to navíc s člověkem, který se tvářil jako dlouholetý přítel vá a vaí rodiny,** usměrňuje Dufek tok Strnadových mylenek.

Nejdřív jsem se samozřejmě rozzuřil. To by udělal nejspí kadý normální muský. Křičel jsem, e Plájka zabiju, jestli mi přijde na oči. A zakázal jsem Miladě dalí styky s ním. Jene../*

Jene se k tomu přidaly nějaké komplikace, e? napovídám.

Ano, přesně tak. Milada se duovala, e je vechno jinak a e má ráda jedině mne a Alenu. Abych nerozbíjel rodinu. Jako kdybych to byl já, který ji rozbíjí… Kdy se před čtrnácti dny vrátila z Prahy, cítil jsem, e se zase jakoby něčeho bojí. Vyptával jsem se jí. Samozřejmě, e ml to vechno připadalo velice podivné. Trvala tolik na tom, aby se u nás sela celá stará třebovická parta. e to domluvili s Hájkem na konec tohohle týdne. Abych si musel dát od Hájka a Milady vechno líbit, to se mi skutečně nezdálo. Celý středečití večer jsme s Miladou seděli. Uhodil jsem na ni, e mi musí vysvětlit, proč to chce, jinak vezme celá věc patný konec. Kdy jsem jí pohrozil, e Hájka vyhodím, jakmile se tu objeví, vyklopila, e by to patně dopadlo, protoe Hájek toho na ni ví mnohem víc, ne si myslím.*4

Tohle vám tedy vae paní řekla ve středu Den před vradou. Chcete, abychom uvěřili, e jste se zalekl takové anonymní hrozby?

Správce klopí na můj dotaz hlavu a svírá prsty, zaloutlými od nikotinu, okraj stolu. Je bledý a tím víc mu vyráí z obličeje nepříjemně tmavý ubrousek vousů, neholených snad ode dne vrady. Znám tohle napjaté mlčení. Přichází ve zvlátních okamicích, a obyčejně, aspoň podle mých dosavadních zkueností, následuje po něm něco jako výbuch sopky.

Řekla mi víc… Přiznala mi vechno. Asi u sama nevěděla, jak z toho dál. Mohl bych dostat jetě vodu?”

Praporčík Malina bleskurychle plní Strnadovo přání. Pod stropem místnosti se válí chuchvalce edomodrého kouře.

Milada se dostala do Hájkova vlivu jetě jinak, ne jsem mohl za celou dobu tuit, začíná přerývavě vypovídat Strnad. Hájek zatáhl tenkrát v nemocnici Miladu do krádeí léků. Byl ve spojení s paeráckou sítí. Léky ly za hranice a byla to, jak se tenkrát říkalo, miliónová melina.

Milada tím byla nejdříve pobouřena. Cítila se Hájkem podvedená a nevěděla, jak a kudy dál. Řekla prý mu, e bez ohledu na to, jaký trest ji čeká, vechno oznámí na SNB.

A proč to neudělala?** zajímám se. Podplukovník Kalina by měl jistě pocit zadostiučinění, kdyby se dozvěděl, e jeho pochyby o úplnosti vyetřování ztráty léků v třebovické nemocnici byly správná. Vůbec se mi celá historie začíná posouvat tam, kde jsem u ádné nové poznatky nečekal. Zdá se, e nitky, které vradu Milady Strnadové spojují s událostmi mnohem starími, jsou konkrétnějí, ne jsem se domníval.

Í06

Takhle daleko dospěla situace někdy na začátku osmačtyřicátého roku. V té době zadreli tady na hranicích paeráka Konkáře  to jméno si přesně pamatuju. Nali u něj také hromadu léků a jetě jiné věci. Vyetřování se táhlo dost dlouho, tenkrát byla v pohraničí sloitá situace. Vy si to pochopitelně nepamatujete, ani Jeden ani druhý.*

Já ani Dufek si to vechno nepamatujeme, ale ze spisů víme, e se podezření obrátilo na třebovickou nemocnici, protoe jiný místní zdroj léků byl krajně nepravděpodobný.

Milada říkala, e ji Hájek tenkrát přesvědčil, aby při výslechu spolu s ním vypověděla, e se léky nemohly ztrácet bez vědomí primáře Vondry.*

A teprve teď jste se dozvěděl, jak to skutečně bylo?*

Ano, teprve minulý týden mí manelka řekla, jak ji trápí svědomí. e vlastně ona přispěla k tomu, aby byl primář Vondra odsouzen. Ve skutečnosti od samého začátku věděla, e léky rozkrádá za její pomoci Hájek, který je zpeněuje. A e má společníka, který je ve spojení s paeráckou organizací. Milada měla pochopitelně hrozný strach, aby nezjistili, e je v tom namočena. Hájek ji drel v hrsti. Oba proto ve svých výpovědích uvedli, e organizátorem krádeí medikamentů je primář Vondra.

Doktor Vondra navíc úplně čisté ruce neměl. Sám při vyetřování doznal, e nějaké léky pro vlastní potřebu a pro potřebu příbuzných z nemocnice odnesl.*

I tohle jsme u zjistili ze spisů. Hájil se tím, e evidence nebyla v pořádku, e nemohlo v jeho případě jít o příli velké mnoství. Vada byla v tom, e Vondrovi příbuzní, kteří by mohli svědčit alespoň částečně v jeho prospěch, mezi tím ilegálně opustili republiku,* doplňuji vědomostmi získanými z dokumentace.

Jene tenkrát se nepodařilo zjistit onoho mue, který v nemocničním parku předával paerákovi Konkářoví medikamenty,* přidává se ke mně Dufek.

Vypadá to, e doktor Hájek věděl o vaí manelce víc, ne vy sám, vstávám a přecházím po místnosti. Co vám jetě pověděla?*

Strnad unaveně átrá po kapse po dalí cigaretě. Nabízím mu ze své krabičky. Trnu obavou, abych neudělal nějakou taktickou chybu.

Strnadovo vyprávění zní věrohodně. Nemá konec konců nejmení důvod, aby lhal. Jeho trestný čin je prokázán. Ale pořád mi řada věcí je nejasná, Dopustil-li se doktor Hájek nějakých nezákonných činů kdysi, v době před více ne pětadvaceti lety, byly by promlčeny. Ne-předpokládám-li, e by se stal pachatelem takového trestného činu, na který se ustanovení zákona o promlčení nevztahují. I v takovém případě by ovem mohl usuzovat, e ze strany Milady Strnadové jeho poklesky zůstanou utajeny. Není-li tedy v mých odhadech chyba, muselo dojít k něčemu, co Hájka donutilo riskovat í dál. Vrada, které se dopustil Václav Strnad, zpočátku zdánlivě dávala Hájkovi monost ze veho se vyvléci. Kdyby se podplukovník Petřík nespojil s Kalinou a nezačali spolu uvaovat o moných spojitostech motivu vrady na Kometě s minulostí zámeckých hostů, zřejmě by po objasnění kriminální stránky případu nikoho ani nenapadlo zajímat se hlouběji ani o Hájkovu osobu. I za předpokladu, e by Strnad přece Jen při vyetřování něco z minulosti naznačil, nejspí by to orgány činné v trestním řízení mohly povaovat 1 za Strnadův pokus odvrátit pozornost od podstaty věcí. A nakonec, jako motiv vrady by Strnadova osobní nenávist vůči Hájkovi, spojená s přiznáním Milady Strnadové, vypadala věrohodně.

Otázek, je se mi honí hlavou, je víc ne dost. Znovu  pokolikáté u  vzpomínám na lekce podplukovníka Kaliny o významu trpělivosti.

Vtom mne cosi napadá. A ne se stačím rozmyslet, jak můe tenhle pokus dopadnout, je to ze mne venku:

Pane Strnade, nezlobte se, e odbočuji. Rád bych se vás zeptal na takovou věc. Jezdí sem na zámek také návtěvníci z ciziny?41

Současně si vybavuji jednu pasá z materiálů přítele Kovaříka. Ve sloce doktora Hájka jsem se dočetl, e od počátku zimního semestru tohoto kolního roku je MUDr, Janu Hájkovi, CSc. na základě pozvání z NSR povolen semestrální přednákový pobyt do Mannheimu.

Občas přijedou .. odpovídá správce zámku, zdá se mi, e dost apaticky. Kometa leí blízko hranic, proč by se tady nemohli zastavit.

Říkáte blízko hranic. Chcete tím naznačit, e jde předevím o návtěvníky z Německé spolkové republiky?

Ano… ano, dalo by se to tak říci. V osmaedesátém jich tu bylo pomalu víc ne naich. Dokonce se tenkrát přijel podívat i syn dřívějího majitele zámku.”

A co v poslední době? Přijel také někdo odtamtud?” kývám hlavou směrem, kterým předpokládám hraniční čáru.

Strnad mne rychle přejede zkoumavým pohledem a pak upře oči do země.

Byla tady nějaká starí manelská dvojice v mercedesu. Ale to s tím nemá co dělat. Normální návtěva. Zapsali se i do pamětní knihy…drmolí správce překotně. To dělají nervy. Viděl jsem to mnohokrát. Kadý má svou mez. Po jejím překročení se náhle vytrácí plná schopnost kontroly nad vlastními slovy. Nikdo nevydrí lhát věčně. U proto má význam znovu a znovu se při vyetřování vracet k výslechům, zkoumat, jak vyslýchaný reaguje, hodnotit, do jaké míry je schopen rychle a logicky spojovat k sobě řadu detailů, do kterých se nakonec, le-li, musí zaplést. Výpověď pachatele není samozřejmě samospasitelný a jediný důkazní prostředek. Ale zkuení a trpěliví vyetřovatelé dokáí v tomto směru pravé divý.

S čím?” přeruuji rychle správcova slova. S čím to nemá co dělat? Vysvětlete mi to, pane Strnade. Pořád tomu nemohu porozumět. Nebude to tím, e jste nám dosud přece jen neřekl vechno? Jo to tak, e?M

Ne, opravdu ne. Musíte mi věřit. U nevím, co povídám. Já u nemohu, řekl jsem vám, co Jsem věděl. Chci mít klid. Dejte mne odvést. U nic vypovídat nebudu.”

Hysterie, Ted musí přijít něco na uklidněnou. Nebo naopak, je třeba vyprovokovat tu strunu Strnadovy povahy, která mu nedovolí přestat uprostřed toho, co načal. Dávám si chvíli na čas. Na Strnadově hrdle divoce pulsuje namodralá ilka, fen klid. Nesmím to zkazit! Nakonec se rozhoduji pro druhou alternativu. Je riskantnějí.

Ne, pane Strnade,” říkám úmyslně pomalu. Nejde o to, e byste nechtěl vypovídat. Podstata věci je v tom, e se bojíte. Máte strach. Teď začínáte být zbabělý. Vae manelka je mrtvá. Dcera… co bychom si povídali. Nemáte se čím chlubit. Čeká vás trest. Zaslouený a tvrdý. S tím byste se měl smířit. Ale právě proto se u nemáte čeho bát. Nic víc a nic míň se vám nestane. Měl byste být chlap. Tak jako kdysi.as

Í1Q

Milada mi řekla … tu středu Ť.. dva dny před smrtí… řekla ml, e tenkrát přiel na zámek Hájek/*

Jak to Hájek? Co to má znamenat. O čem to hovoříte ? vypálí na něho Dufek. Strnad přes vzlykání a slzy přerývaně mluví:

Ten agent Záhoř přiel na Kometu v doprovodu jednoho mue. Milada je pustila dovnitř. Protoe ten druhý byl Hájek. Při výslechu vypověděla, e ji agent donutí pistolí. Ale nebyla to pravda. Hájek ji zase jako tolikrát předtím přemluvil, e toho agenta nakonec schovala. Ten Záhoř, kterého pak Milada identifikovala podle fotografie, byl kápem melinářské sítě, předával v nemocničním parku ty léky paerákovi Konkářovi. Léky, co mu dodával Hájek. Byli spolu spřaení. Kdy mi manelka přiznala i tohle, neuměl jsem si ani představit, jaké by to vechno dohromady mohlo mít následky. Máte pravdu. Bojím se ho. Báli jsme se Hájka oba, já i Milada/*

Tak je to tedy, bleskne mi hlavou. Proto ta Podrou-ková zmínka, e Milada snad měla znát Záhořova společníka. Tohle ovem do značné míry můe celou situaci změnit. Rozhodně to přináí řadu dalích otázek. A mně teď u nezbývá, ne abych ze Strnada dostal vechno. Co jestli ta věc s agentem Záhořem néní jen minulou historií. Je docela moné, e s ním Hájek spojení nepřeruil. Potom je to ovem případ pro orgány Státní bezpečnosti.

Jestli je vechno tak, jak říkáte, měl jste o důvod víc k vradě své manelky. Jinou verzi si dost dobře nedovedu představit, předhazuje Dufek.

Já si spí myslím, e kdy u situace dospěla tak daleko, měli jste se sebrat a co nejrychleji běet na SNB. Kdybyste se byli ke vemu přiznali, bylo by to sice nepříjemné a těké, ale rozhodně byste sí tím nekomplikovali ivot tolik jako řeením, pro ně jste se rozhodl. Nemyslíte si teď, e jste jednal příli ukvapeně? Moná, e se vám v té chvíli na jiné řeení nepodařilo přijít. Jene smrt je vdycky krajní prostředek. Nic se nedá vrátit zpátky, ivot je utracen a náprava není moná. Kdybyste byl uvaoval střízlivě, nikdy byste k takovému kroku nemohl přistoupit/* uvauji nahlas.

Ale vy to vůbec nechápete. Tak to přece nebylo, eptá zoufale Strnad.

A jak to tedy bylo?

líí

Je nutno stále častěji pruně a bezprostředně reagovat na to, co Strnad uvádí, pokouet se rychle kombinovat a hledat nejpravděpodobnějí souvislosti a vztahy.

Hájek hned v pátek po příjezdu mluvil s Miladou. O Aleně, to vím, protoe mi to ena potom řekla. Ale nevěřil jsem tomu. Já vím, e Alena není právě anděl. Ale je to moje jediné dítě. Dali jsme jí vechno, co jsme mohli a mysleli jsme si, e bude mít lepí ivot, ne jsme měli my. Proto jsem také souhlasil s jejím sňatkem s Mareem. Moná, e vám to připadá divné, ale myslím si, e ten věkový rozdíl by nemusel být na překáku. Alena vdycky touila dostat se do Prahy. A u Maree měla zajitěnou existenci, mohla by v klidu dostudovat, odpadly by problémy se sháněním bytu, s nedostatkem peněz..

Počkejte, pane Strnad. Manelka vám něco řekla, čemu jste nevěřil,” útočím zpětně na smysl věty, která mě ze veho nejvíc, zaujala.

Nevěřil, nevěřil… Musel jsem tomu uvěřit, protoe mi to opakoval i sám Hájek. Já ho opravdu měl zabít, u jak vylez z toho auta, tu bestii…

Klid, pane Strnade,” snaí se opanovat situaci poručík Dufek, aby zabránil citovým výbuchům, je jsou při výslechu u obviněných sice běným jevem, ale nepřispívají k přesnému zjitění fakt. Doktor Hájek přijel sám?” odvrací poručík Strnadovu pozornost jiným směrem, co mi je jasné, protoe oba víme, e Hájek vzal svým vozem Bartla. Dorazili na Kometu u brzy po poledni, kdeto Mare s Alenou a později odpoledne.

Ne, nepřijel sám, ale s tím svým věčným nohsledem Bartlem.”

Co to bylo, čemu jste neměl chu věřit?” vracím Strnada k věci, o ní se mu zcela zjevně nechce hovořit.

Hájek řekl Miladě, e Alena je v jiném stavu.”

Taková věc není nic neuvěřitelného, kdy spolu dva lidé ijí v jedné víle a notabene pomýlejí na manelství.”

Jene Hájek řekl, e to je jinak.”

Co tím myslel?”

Tvrdil, e má důkazy o tom, e dítě nebude Mareovo. Alena se prý zapletla za Mareovými zády s nějakým kolegou ze studií a s ním přila také do jiného stavu. To u bylo i na mne příli. Ani jsem nechtěl pomyslet,

co by dělal Mare, kdyby se něco takového dozvěděl. Určitě by se s Alenou rozeel Byl jsem z toho zoufalý. I kdy bych Hájka nejradi v té chvíli zakrtil, začal jsem ho místo toho prosit, aby nás, ani Alenu neničil.”

Bleskem uvauji, co se tedy mohlo ve Strnadově mozku zrodit za kombinaci, kdy se rozhodl zlikvidovat svou vlastní enu? Není to vechno úplně postavené na hlavu? Proč Hájek vytahoval na Aleniny rodiče tuté výhrůku, které pouil Bartl na Alenu? Není to podobný způsob vydírání jako s tou fotografií?

Dufek uvauje asi stejně jako já.

Pane Strnad,” pronáí zvýeným hlasem. Co od vás chtěl Hájek za to, e pomlčí před Mareem o té věci s Alenou?”

Strnad si dává s odpovědí na čas. Pak povzdechne a praví:

e tady musíme vichni počkat, ne přijde pan Baumgart.”

Baumgart? Kdo to je?”

Nějaký Hájkův známý ze západního Německa, já o něm nic nevím, jenom e přijede jako turista na prohlídku zámku, to mi řekl Hájek. A kdy jsem chtěl vědět víc, protoe se mi to hned nelíbilo, Hájek mi odpověděl, e Baumgart zná Miladu a tady na zámku u prý taky jednou byl. A se na nic neptám a o nic se nestarám. Jene já… já asi vím… kdo ten Baumgart je.”

Nejmenoval se dřív Jindřich Záhoř?” kladu otázku, kterou v tomto okamiku nepovauji za sugestivní.

Strnad mlčky přikývne.

Kdy měl přijet?”

V neděli odpoledne.”

Oba s Dufkem pohlédneme na hodinky. Půl jedenácté. A dnes je neděle.

Nepochybuji o tom, e mu, který se moná touto dobou blíí po dálnici ve svém voze k hraničnímu přechodu, má bezvadný cestovní doklad na jméno Baumgart. A u vůbec nepochybuji o tom, e nejede do Československa za krásami naich kulturních památek.

Jaký tady má Baumgart úkol? Co se tu chystá? O tom nic bliího nevíte?” snaím se přimět Strnada, aby ze sebe vyklopil co nejvíc.

To skutečně nevím. Hájek mi pouze řekl, e Baumgart si přál, abychom se tady vichni seli a e mu musíme

vyhovět stůj co stůj: Jinak by prý nám vem mohl zlomit vaz.

Umím si představit, e lidé typu Záhoř nepracují v rukavičkách. Jestli se ukáe, e vechno, co jsme se od správce dozvěděli, se zakládá na pravdě, jde zřejmě o předem promylenou a připravenou akci. Tohle u není záleitost pro nás, ale pro Státní bezpečnost.

Co můe Baumgart alias Záhoř od schůzky na Kometě čekat? Navázat nové kontakty? Oivit starou sí nebo rozířit existující spojení? Lidé, kteří se na zámku selí, by k tomu účelu byli Jistě velmi vhodní. ádný z nich nemá právě nejčistí svědomí z dřívějích dob. A takové lidi dovede nepřátelská pioná přitlačit ke zdi a donutit ke spolupráci.

Situace se ovem zkomplikovala vradou Milady Strnadové. Ví Baumgart vůbec o tom, co se tady stalo? Ze zámku mu nikdo zprávu dát nemohl. Vichni byli po celou dobu vyetřováni pod soustavnou kontrolou. Velká ručička hodin neúprosně postrkuje svou mení kolegyni. Čas se krátí děsivou rychlostí. Posílám poručíka Dufka, aby spěchal k telefonu a zavolal krajskou správu v Budějovicích. Jak dlouho můe trvat soudruhům ze Státní bezpečnosti, ne se dostanou na Kometu?

Zdá se, e moje úloha končí.

My dva, pane Strnade, se patrně u rozloučíme. Myslím, e to nebude mrzet ani vás, ani mne. Poloím vám u jen jedinou otázku. I kdy byla vae manelka zapletena do řady nepříjemností, které vám tak zkomplikovaly ivot, co jste chtěl vyřeit tím, e ji zastřelíte?”

Nechtěl jsem ji zastřelit,” vzlyká hystericky Strnad, ta kulka patřila Hájkovi. Kdy jsem vylezl do okna,” vypraví ze sebe přerývaně, viděl jsem Je oba jako na dlani. Slyel jsem kadé slovo, které promluvili. Hájek Miladě znovu vyhrooval. Původně jsem vůbec nechtěl střílet. Pistolí jsem u sebe nosil teprve od odpoledne po rozmluvě s Hájkem. Ani jsem neuvaoval, proč to vlastně dělám. Ale v tom okně jsem najednou ztratil sebeovlá-dání. Nevím, jak se mi zbraň dostala do ruky. Byl jsem vzteky bez sebe. Namířil jsem a střelil. V okamiku, kdy jsem zmáčkl spou, sklonil se doktor Hájek k manelce. Střela zasáhla Miladu. Vechno se se mnou zatočilo. Sjel jsem dolů po zdi, pamatuji se, e jsem rukou zachytil o nějaký výstupek a tekla mi krev. Běel jsem do altánu,

otřel jsem si krev kapesníkem. Nevěděl jsem, co dělám …”

Strnad brunátní v obličeji a křečovitě se rozetká. Praporčík Malina vstupuje a přebírá dozor nad troskou člověka.

Já s vyetřovatelem poručíkem Dufkem ho střídáme a spojíme na chodbě poblí pokoje doktora Hájka. Neuplyne dlouhá doba a před zámkem zastavují dvě est-settrojky. Na schoditi se objeví tíhlý mu. Pevným krokem k nám míří.

Kapitán Zábranský, Státní bezpečnost.”

O hodinu později pípne několikrát ve sluchátku telefonu vyzváněcí tón a na druhé straně se ozve známý hlas.

Riegel,” představuji se, soudruhu podplukovníku, případ na Kometě je uzavřen. Vae domněnky se plně potvrdily. Vrah Milady Strnadové Václav Strnad byl zadren a bude na něho v dalím přípravném řízení uvalená vazba podle paragrafu 67 trestního řádu. Doktora Jana Hájka jsme předali k dalímu řízení orgánům Státní bezpečnosti,” hlásím svému náčelníkovi.

Konec