Kdy mlčí kastaněty - Josef Hotmar

A já jednou umřu.

s kytarou mne pochovejte.

Federico García Lorca

HOŘEL ROK 1936

,,Bojujte noi a vroucím olejem. Lépe zemřít vstoje, ne ít na kolenou. NO PASARAN!”

Dolores Ibárrurí

Spiknutí pod palmami

Druhá panělská republika si počítá pět let, tři měsíce a tři dny. A záhadní cestující na palubě dvoumotorového letounu, v letitních záznamech Croydonu vedeného jako

O.H.Rapid, ale spíe známého pod pojmenováním Rychlý drak, chystají začít válku. Nic o tom jetě netuí pilot letadla, velký rusý chlapec, vzhledem i rodem Brit - Cecil Bebb. Pořád poněkud vyplaený z tělnatého a olysalého pasaéra za sebou, ničím nepřipomínajícího

paněla, který uprostřed nad Atlantikem, tisíc kilometrů od afrického pobřeí, sundal

vojenskou uniformu a oblékl si flanelové aty. Vyhodil oknem kajuty cestovní pas i

generálskou legitimaci.

Tuení dobře placeného pilota se zvolna mění v jistotu.

Je tomu pět dní, co byl najat za mimořádnou odměnu pěti set liber k malému výletu do

Afriky, kam měl dopravit veselou společnost dvou edivějících dentlmenů v blejzrech a bílých kalhotách, spolu se dvěma rozkonými přítelkyněmi, celými v hedvábí. O jednom z nich ví, e se jmenuje Luis Bolin a zastupuje v Londýně největí panělský list ABC. Druhý -

major královské armády zvlátního pověření - Hugh Pollard mu zůstane zcela neznámý i po letech. Vzpomíná, jak ji čtrnáctého července - dva dny po domluvě s Bolinem - přistál s veselou společností v Bordeaux.

Vechno běí jako na drátku. Jen na půl ucha slyí, e markýz Luka de Teňa, jeden z

majitelů listu ABC, který se vynořil při obědě právě v nejlepím, říká Bolinovi něco o hesle

.Galicie zdraví Francii’, je má výpravu posunout z Casablanky na Kanárské ostrovy. Bebb spí myslí na dostatečné zásoby benzínu, protoe v cestě jsou Pyreneje, s vrcholky větími tří tisíc metrů, s bočními větry dvou moří a turbulencemi, které dokáí udělat z letecké zábavy snadnou tragédii.

Přesně tak vypadá dalí let na jih. Jakmile zdolali první zasněené títy, rázem ztratili vichni cestující náladu.

5

Letoun se propadl do husté mlhy a protivítr cloumal stěnami letadélka jako s cirkusovou plachtou. Tři hodiny trvala nevidomost pilota, stále podmračeněji sledujícího navigátora, kterého vzali na palubu v Bordeaux vlastně jen pro jistotu. Ten vak nejprve ztratil orientaci a posléze vědomí, zřejmě pod vlivem nekontrolované konzumace různých značek proslulého

ročníku 1931. Luis Bolin, přebírající ve strachu ji poněkolikáté růenec, tuí, e nouzové přistání ve panělsku ho můe přivést do republikánského vězení. Pokud vůbec přeijí.

V posledních minutách kontrolovaného letu - palivoměr klesal k nule - spatřil pilot zemi a začal hledat cokoli rovného. Pastvinu, ale třeba i oranitě. Kdy uviděl betonovou dráhu, hlasitě vykřikl radostí. To u se letoun dotkl země a roloval k hangáru vojenské základny v Espinhu. Bolin tím zázračně unikl panělskému vězení, ale nikoli portugalské vojenské

policii.

Snad právě tehdy začala série astných náhod, předurčujících netěstí a tragédii.

Moná, e zásluhou půvabu stále se chichotajících blondýnek, ale spíe nějakým pokynem z vyích míst je vojenskou policií zadrená společnost vybavená dostatkem paliva a odlétá

do Casablanky. Tam z nedostatku jiné zábavy zaměstnávala barmany hotelu Carlton. Jen

Luis Bolin, teď u vedený v knize hostí jako Mr. Tony Bidwell, zůstává stále střízlivý.

Dokonce ostraitý, protoe místní večerník oznámil přes celou stranu, e ráno 13. července byl na madridském předměstí zabit nejvýznamnějí pravicový politik panělska, poslanec a bývalý ministr - Calvo Sotelo. Take i nezasvěcenému je okamitě jasné, e se události dostaly do rychlého pohybu.

Proto ji 15. července brzy ráno opět startuje Rychlý drak. Bolin, obávající se zpravodajců v patách, posílá z Casablanky na Kanárské ostrovy jenom majora Pollarda za tamějí spojkou, doktorem Gabardou. Majorova paněltina málem vyvolá historický zádrhel. Je natolik

zkomolená, e pacient-vyzvědač a lékař-spiklenec si porozumí spíe posunčinou ne řečí.

Nakonec Gabardovi přece jen svitne v očích. A pak se děj konečně pohne.

Dva elegantní mui, kteří střeí pilota Bebba nedaleko Las Palmas od první minuty příletu na Kanárské ostrovy, mu svěří, e vkrátku odveze významného pasaéra na černý kontinent a moná jetě dál.

Proto je 18. července přesně na místě. Na letecké základně Las Palmas, téměř na plái

postává Rychlý drak, střeený dvanácti vojáky. Právě pozorně sledují bárku, probíjející se vzdutým oceánem k pobřeí.

6

Ze směru Santa Cruz na Tenerifě, kde den předtím si generální kapitán Kanárských ostrovů, jetě včera ujiující prezidenta panělské republiky Manuela Azaňu, e se prohřeují na pravdě ti, kdo mluví, e se armáda zpronevěřuje republice’, zavázal přísahou vechny

důstojníky k poslunosti. Pro chvíli záchrany státu, obnovení občanské cti a křesanských pořádků”. V hnědoluté uniformě, patřičně umáčené, jak se brodil po kolena vodou, vylézá z bárky na břeh jeden z 866 generálů panělské armády, z nich 859 se právě vydalo na cestu zrady.

Operace Sin novedad právě začala.

K třem tisícům ji nalétaných kilometrů přidává pilot Cecil Bebb dalí tisícovku. Skok do Casablanky stihne za pět hodin. Tam se ho a pasaéra s jednou aktovkou a jedním kufrem pohotově ujme Luis Bolin. Nastěhuje ho do hotýlku třetího řádu na pustou plá, pár kilometrů od Casablanky, která se hemí různými podezřelými cizinci. Tady v pravidelném pleskání vln a umění oceánu není slyet jeden cizí hlas. Generál v civilních atech se nepřetritě vyptává Bolina, kdy budou pokračovat v cestě. U se mu přejídají sendviče se sýrem, které jako jediné jídlo byl schopen obstarat dobře zaplacený hoteliér. Zatím Bolin stále dobře neví, s kým má vlastně tu čest. Pouze něco tuí v očekávání vzkazu, v něm slůvko .citrón’ bude znamenat let do Tangeru a heslo ,čaj naopak do Tetuánu.

Generálovi v civilu se zatím blíí čas. Předpokládá, e po leteckém netěstí generála Josého Sanjurja-spiklence teď zrovna v lisabonské emigraci - je vlastně prvním na řadě. Určitě nejlépe zapsaným, alespoň po poslední schůzce se éfem řískoněmecké vojenské

pionáe admirálem Canarísem, který ho ujistil plnou důvěrou Berlína. Jestlie, jak pravil, bude generál Franco včas na místě, aby se ujal .historické mise’ na Pyrenejském

poloostrově.

A generál ani minutu neváhá. Je vlastně dávno rozhodnut.

Zvlátě kdy mu dlouholetý přítel Juan March, jediný katalánský miliardář, přislíbil dostatek peněz a ochotných lidí na návrat do panělska a na první horké chvíle. Pro mnohé je zatím muem bez tváře. Ale pro mnohé muem bez pochybností. Vzbuzuje důvěru natolik, e

dokázal obloudit i mocné republiky. Dobrý voják, který stihl být v dvaceti osmi letech plukovníkem a v třiceti dvou generálem. V přegeneralizované armádě nejmladím vůbec.

Snad dokonce nejmladím v Evropě. Předevím vak rozhodný, by i trochu popudlivý.

Vdycky dobře vědoucí, co chce. Jak prostá jsou to přitom přání. Skoncovat s demokracií a vládou Lidové fronty. Proto v duchu sám pro sebe odmítne vekerá pravidla republikánství parlament,

8

vícero stran, vlajku i kdy si zároveň uvědomuje, e obnovu království nebude dlouhou dobu záhodno prosazovat. Dnes jetě netuí, co z pláových meditací

o dobytí moci uskuteční hned a co později.

Zatím vak myslí Francisco Franco y Bahamonde předevím na nejblií. Hlavně na

vojenské operace, které musí být krátké, nejdéle roční. Nejprve dobude Madrid a rozpůlí republikánské území. Pak dokončí bitvu o sever. Katalánsko přijde na řadu poslední, s

očistou pobřeí Středozemního moře. Propadá prvním hnutím velikáství. Zatím vak je

soukromníkem, hledaným policií, která se konečně vzpamatovala a dala si do souvislosti veřejně oznámený útěk generála Franka z Kanárských ostrovů a přílet tajuplného

obchodníčka v Rychlém draku do Casablanky.

Luis Bolin se konečně dozví, e celý náklad citrónů se zkazil, ale přijeďte si pro čaj, jak to nejrychleji bude moné. V několika minutách časného červencového svítání ujídí ji celá skupinka k letiti, na které francouztí flikové z pohodlnosti zapomněli.

Teprve ve chvíli startu dorazí auto, které se snaí rolujícímu letounu přehradit dráhu. Marně.

Právě vycházející slunce spatří Rychlého draka v oblacích a klející policisty dole na ploe letitě.

Zbývají pouhé stovky kilometrů.

Asi v polovině letu generál poprvé projeví zájem o svůj kufr. Opět se svléká. Odloí flanelové aty a znovu obléká generálskou uniformu. Jinak nepromluví ani slovo.

Doprovod taktně mlčí rovně.

Vlastně do chvíle přistání na úplně prázdné letecké základně v Tetuánu. Její rozstřílená okna a pokozené průčelí svědčí o zuřivých bojích, které tady skončily před hodinami. Ale ve městě dosud pokračují.

Franco se vůbec neloučí, pouze beze slova zasalutuje dvěma plukovníkům, kteří ve chvatu přibíhají z letitní budovy s hláením o úspěchu povstání. Pak přikáe zavolat auto. Černý hispano-suize, jediná značka panělské provenience, ho odveze do města. Aby vydal první rozkazy jako vrchní velitel povstání.

Je 19. červenec 1936, 7 hodin ráno.

V madridském ministerstvu obrany na calle de Alcalá, nejivějí ulici města, právě usedá Luis Castelló, čerstvě jmenovaný ministr obrany ke stolu. A podepisuje svůj první dekret, který nařizuje vem guvernérům provincií, je dosud nezradili republiku, aby vydali lidu zbraně.

Země po včerejí fiestě, zasvěcené corridě, vkročila namísto mírové práce do války.

9

V kuloárech republiky

Napohled zcela nesmyslnou větu vysílače v marocké Ceutě ,Nad celým panělskem je nebe

bez mračen!’, odříkanou v sobotu 17. července, v 17 hodin odpoledne, v přestávce koncertu charlestonské hudby, zaslechnou vlastně jen zasvěcení. Metropole panělské republiky,

její obyvatelé vykřikují svá první ,,olé! na býky cupitající do arény na calle Victoria, ji vůbec neslyí. Sledují pouze první houf ,toros, kteří ve dvou dnech vycedí krev podle rituálu známého u od starých Řeků, ale jenom tady povýeného na umění.

Vzruujícího malé i velké, mue i eny, bohaté i chudé. Vichni se seli pozdravit své toreadory, miláčky, kteří tentokrát odevzdají vítězství mladé lidové vládě, protoe se to tak nosí. Prostovlasé hospodyně, dělníci v manestru a mono, úředníci v ountělých sacích a pobudové jenom v cárech. Jsou neklidní a vzruení. Horký vítr vanoucí z Guadarramy,

posledního ulového výběku kastilské náhorní planiny u města, jim vpaluje do očí červeň.

Madrid roku 1936 ztratil mnoho na svém poklidném vzezření, tolik obdivovaném turisty.

Jakoby se probudil ze staleté ospalosti. Dupe a křičí. Stále v pohybu za něčím zcela v nedohlednu. Opravdový symbol republiky, který jedny popouzí jako rudý átek a jiné a těch je opravdová větina pozvedá k lidskému důstojenství občanů, s nimi se jetě včera vůbec nepočítalo.

Nejvíce bouří vládní paláce, kde od 16. února dne volebního vítězství stran Lidové fronty se rodí ideál lidového státu. Pomalu, ale přece. Zatím mlhavý, stále odkládaný, velijak křivený a zpochybňovaný i vlastními navrhovateli. Pořád je toti příli těch, kteří nepřejí dílu. Ačkoliv je v zemi 650 000 nezaměstnaných, přesto v rozporu s vládními rozhodnutími se uzavírá

jedna továrna za druhou. Rolníci musejí chodit i deset a patnáct kilometrů na svá pole, nebo se odkládá pozemková reforma. Baskové, Katalánci a Galicijci nemají ádných

národních práv, protoe monarchistická a klerikální opozice v tom vidí úplný konec

panělska.

Nejlepím jevitěm metropole je nesporné palác Kortesů. Kadý den před 17. červencem.

Budova nepříli vzhledná, zato působivá. Ji u samého vchodu se panělsku koří sochařsky vyvedený Zákon, Moc a Spravedlnost. Stojí jak symbolické na základech bronzových

kanónů, ukořistěných za koloniální války v Maroku v roce 1860. Tehdy jetě domácí stát byl velmocí, se kterou se počítalo na Starém kontinentě. Zatímco dnes, podle názoru a hlavně řečí rtutovitého, á la modně oblečeného Gil Noblese,

10

muíka, jeho dunivý hlas mluví za vechny katolíky země, je potupena velikost vlasti, nejlepí občané jsou tváni ze svých domovů, lidé jsou stavěni mimo zákon zvůlí jedinců, take je jenom otázkou času, kdy vzbouřenecký duch nabude vrchu a země se propadne do

bahna násilí..Sněmovna se přitom nezmohla ani na souhlas, ani na odpor, snad proto, e slůvko povstání konečně padlo.

Rozezněla se, a kdy na tribuně stanula ena celá v černém, s černými, dozadu sčesanými vlasy, s tváří madony z doby reconquisty. Schopná ovem rychlé proměny v obličeji. Vánost vystřídá ibalské vzezření, které vdy tolik fascinuje davy. Mluví Dolores Ibárruri, matka Kurá lidu a poslankyně komunistů:

,,Pane prezidente, pane ministerský předsedo! K tomu, aby se zabránilo nepokojům, je tolik vadí Gil Roblesovi, ale i Calvo Sotelovi a jejich druhům a aby se skoncovalo s neklidem, nestačí uvalit odpovědnost za budoucí události na jakéhosi neznámého jedince. Je třeba vsadit do vězení ty podnikatele, co odmítají uposlechnout vládní nařízení. Je také třeba uvěznit velkostatkáře, kteří oebračují rolníky. Je rovně nutné izolovat generály, kteří prodávají vlastní republiku a hrozí nám, poslancům i vládě vyhlazením. Jetě je čas, jetě zbývá několik dní. Snad hodin. I ty nám mohou stačit..

Jásot, dupot, ale i pískání provázelo statečné opovězení války, ke kterému nala odvahu ena. Varování tím bylo vysloveno, bude stačit několik hodin, aby oběhlo celý Madrid. Přesto vak pro první chvíli oslyeno. Spiknutí je mezitím v pohybu, zbraně odjitěny. A jednotky zabijáků připraveny vyrazit.

Zasedání vlády z prvního dne Frankovy vzpoury nikam nepospíchá a řeí problémy jakoby

cizí planety. Casares Quiroga, větinou zasněný, hezký mu, velice pyný na svoje úspěchy u en, netrpělivě přehazuje hromadu hláení guvernérů a Guardia civil zprava doleva a zase zpět. Dovnitř ani nenahlédne. Nepokoj v očích vak prozrazuje vrcholný stav rozčilení. Zatím mlčí. Obhlíí vládu, v ní povykují socialističtí ministři a mlčenliví zůstávají jeho straničtí druzi

- levicoví republikáni. V domnění, e je na premiérovi, aby promluvil, případně zavelel.

Právě vstupuje do sálu. Vysoká postava, plná činorodosti. Bujně vztyčená čupřina bílých vlasů nad čelem intelektuála, estéta a spisovatele, jeho břitký, vybrouený styl je uznáván novináři, publicisty, ale i politiky z tábora odpůrců. Trochu zestárl, avak elán neztratil. U také oslovuje vládu a sděluje novinky:

11

Falanga nám vyhrouje z Valencie, Dokonce se zmocnila rozhlasu. V Africe se střílí.

Guvernéři Tangeru a Ceuty jsou obklíčeni vojskem ve svých úředních sídlech. Tití

generálové, kteří mne jetě včera ujiovali věrností, nejsou k dostiení. Jakýsi Queipo de Llano prý obsazuje Sevillu, perlu naeho jihu. Přesto není ádného důvodu k panice. Lid, který nás povolal, zůstává pevný. Věří v republiku a její instituce. A satrapové, kteří chtějí zmarnit vlast, národ a demokracii, ve, čemu věříme, jsou předem odsouzeni k poráce.

Nikdo je nepodporuje. Kadý jimi opovrhuje. Proto potřebujeme klid, rozvahu, a pořádek pak jistojistě bude zachován.”

Jetě toho napovídá víc. Slova se mu linou lehce, řadí se a ohluují rozum. Je v nich plno velkých citátů, ale i citů, také horoucích přání, rovně dobrých úmyslů, ale ani jeden čin.

Jakoby i tleskající nadením zapomněli, e občanský klid vyaduje mocenské záruky,

rozvaha pracujících alespoň petku podmínek k ivotu. A pořádek v zemi zbraně. Lid,

schopný největích činů hrdinství, nesmí ve chvíli zkouek zůstat osamocen, zbaven vůdců, tím spíe prostředků obrany.

Zatím shromádění v Consejo National věří v ideál rozumu. A vláda druhé panělské

republiky se proto rozchází hodinu před voláním pučistického hesla Ceuty, ani přijme

jakékoliv rozhodnutí. K obraně, k zatčení spiklenců a izolaci opozičníků. Snad doufá v zázraky. Spíe vak opomíjí zájmy vlasti v hodině nejvyího ohroení.

Proto utrpí první krutou poráku.

Spikleneckému kruhu generálů se leckde podaří vyuít moment překvapení. Jetě večer 17.

července 1936 byla místní posádkou Cizinecké legie obsazena marocká Ceuta. Generální

kapitán panělského Maroka Matias Yague vydal rozkaz k převzetí moci v Tetuánu a

Tangeru. Tím jenom vyhověl místnímu vedení faistické Falangy, které propagovalo heslo povstání ji několik týdnů. Současně si ádá podíl na moci, která je v zámořských koloniích uchvácena vojáky od prvního okamiku. Na poloostrově teprve čeká na Frankovo vítězství.

Souputníci José Antonia Primo de Rivery - syna smutně proslulého diktátora z dvacátých let narychlo uzavírají spojenectví se vzbouřenci. Ve víře, e pro generály něco znamenají.

V neděli 18. července 1936 promluví do děje generál Queipo de Llano, jemu pozdějí

historie propůjčí hrůzný přídomek .spalovač Estremadury. I kdy první rozkazy ,k osvobození Andalusie vydá vlastně hned na úsvitu jedenačtyřicetiletý major Manuel Baturone v

cádizském přístavu. Ji v poledne je vak rozhodnuto i v Seville. Armáda obsadila vekeré veřejné budovy a rozhlasovou stanici.

12

Neodváí se pouze do lidové čtvrti Triany, kterou budou dobývat celý týden. Večer padne Granada a Córdoba, města proslulá maurskou architekturou a letopisem lidského ducha.

Ve stejné době začne válka i na vlnách. Ten, kdo si jen trochu pootočil vysílací frekvenci Rádia Madrid, mohl v osm hodin večer zaslechnout ochraptělý hlas. Vykřikoval s

přestávkami, ale naprosto zřetelně: panělsko je zachráněno! Syčáci, kteří se postaví na odpor vojákům pořádku, budou pobiti jako psi.” To promluvil Queipo de Llano v rozhlasové stanici Sevilla. Vyhlásil konec demokracii a smrt komunistům.

V tu chvíli povstalci v Andalusii ji ovládli vedle Cádizu i Algeciras a Jerez. Z jiních přístavů zůstala věrná zákonné vládě pouze Malaga, protoe vojenské loďstvo odmítlo zúčastnit se vzpoury proti republice.

Ve velkém domě na madridské ulici Serrano se schází politbyro Komunistické strany

panělska. Zcela nevímavé k idlím se zlatým zdobením, k mramoru na chodbách a

schoditím plným pláten mistrů 19. století, z nich vrch má Carlos Rivera a jeho lovecké výjevy. Netečný k okolním krásám a bohatství je i zarostlý stráný s pukou v ruce. Stojí nehybně před pracovnou José Diaze, tajemníka strany, kterému lidé venku familiárně

přezdívají Pepe.

Právě se ujal slov. Snědá tvář, rozpálená rozhořčením nad nečinností těch, jim lid svěřil osud republiky. Jako by se mu vracela bouřlivá léta z doby diktatury Primo de Rivery, která ho poprvé poslala do vězení. V jeho rodné Andalusii, jí frankističtí povstalci právě utápějí v krvi. Na obranu svobody jsou k dispozicí pouze nerovné zbraně. Předovky a lovecké puky.

Albacetské noe, s nimi jdou lidoví bojovníci do ulic, aby zastavili vzbouřence. Vnikají do stok, aby ze zálohy napadli po zuby vyzbrojené vojáky, jisté si vítězstvím. Najednou střílejí i čapí hnízda na komínech. Jak řekl José Díaz, lid nelze ji dále umlčet, kdy jde o vechno”.

Pak mluví dalí člen politbyra, Vincente Uribe, mu mení postavy a ostře řezané tváře.

Zedník dle profese a Bask původem. Jeden z nejzkuenějích členů stranického vedení,

znalý teorie revoluce, ale i politické ekonomie, zvlátě rolnické otázky. Větinou mlčenlivý, ale kdy promluví, jako kdy zaburácí vichr:

Vude pociují nedostatek zbraní. Venkov je dosud svobodný, ale co zmůe s holýma

rukama proti kulometům! A vláda stále váhá vydat zbraně těm, kteří jediní dokáí ubránit republiku.”

Stejně soudí i Pedro Cheka. Druhý tajemník ústředního výboru, tíhlý mladý mu, s bledým obličejem.

14

Teď ovem vzruený voláním o pomoc, které nezní do Madridu jenom z jihu, ale také z

prvních měst severu, dokonce z Baskicka a Asturie. Přiel čas vypořádat se s

nerozhodností. Vyhnat z řad republikánů váhavce, oportunisty a zbabělce, kteří tváří v tvář nebezpečí radí k pasivitě a ke klidu. Nezbývá ne udeřit ze vech sil, protoe národ si nedá vzít poslední naději. Teď nebo nikdy!” vykřikne a zvedne oči k José Díazovi. Vichni vědí, e nastala chvíle váného rozhodnutí.

Antonio Mije, vdy rozesmátý Andalusan s kulatým, téměř slovanským obličejem, vtrhl na zasedání politbyra se zpoděním. A dokonce bez malé odřené aktovky, z ní obvykle

vytahuje nejčerstvějí novinky a letáky. Ani poádá o slovo -co je mu trpěno, protoe je vdy nejlépe informovaný spustí: Vojáci v kasárnách Na hoře se opevňují. Ve městě se narychlo zavírají kostely a klátery. Povstání hrozí i Madridu. Lid nemá ani ruční zbraně. Teď není čas na debaty. Musíme dostat Madriďany do ulic!” A zadívá se upřeně na obličeje před sebou.

Jediná hlava v místnosti zůstane skloněna nad papírem, do něho si ruka horlivě zapisuje.

Dolores Ibárruri je bledá, zblízka se zdá smrtelně unavená. Tím více vyniká její enský půvab, který vnáí do rozhodování stranického vedení, poněkud chlapsky drsného,

teplo a optimismus. Dnes vak zazvučí její hlas rozhořčením a nesmiřitelností. Zbývá

vytáhnout navaja a nastavit vlastní hruď. Dokud nebudeme dret puky a my je dostaneme musíme bojovat ohněm, holýma rukama, klacky a vidlemi. Povstat musí vekerý lid, mui i eny, mladí i staří a bít se tak dlouho, dokud bude ít třebas jeden zbabělý generál a hrozit nám poslední povstalecký zupák!”

Zbývá, aby José Díaz dal odhlasovat za vechny panělské komunisty, kterých včera bylo 20 000 a dnes u 120 000, poadavek, aby odstoupila kapitulantská vláda, zrazující Lidovou frontu a zemi a moci se ujali ti, kdo mají odvahu bránit vlast a bojovat se zrádci. To znamená,e bude ozbrojen lid, zatčeni přisluhovači starých pořádků a povstalci poraeni.

Republika potřebuje jednotu, svobodu a spravedlnost. Kdo se ji postaví se zbraní, musí být zničen a pak zapomenut. To poadují komunisté. To je jejich slovo, ale i slib k obraně republiky. NO PASARAN!

O tři dny později generál Francisco Franco vyhlaoval z balkónu sevillské radnice křiácké taení na Madrid a zfanatizovaný dav mu odpovídal Viva la muerte! A ije smrt!”

V té době zasedala ji druhý den vláda Josého Girala, první vláda skutečných obránců

republiky. Její čerstvé vydané dekrety mluví srozumitelnou řečí o právech dělníků, rolníků a národností země. Ted ji ozbrojených jako tábor obránců země.

15

Občanská válka se rozhořela na vech stranách, Potrvá dva roky, osm měsíců a patnáct dní.

Lid turmuje nebesa

Třetí den povstání se rozdrnčely ozvěnou výstřelů i madridské ulice. Dosud povaované za zcela bezpečné a hlavně za republice oddané. Den co den plné váně diskutujících lidí

větinou v mono plátěné či bavlněné kombinéze co jsou teď uniformy revoluce, ale i

korzující mládee, která se baví a vesele pokřikuje jako uprostřed mírových prázdnin.

Vichni v alpargatas, v bílých plátěnkách, s podrákou z provázků. Jen chlapci se jetě stále nezřekli barevných átečků v horní kapsičce saka, kterými mávají na dívky v zářivých, téměř průsvitných atech, usmívajících se zájmu, jej vyvolávají. Zároveň střílejících po okolí podmalovanýma očima, zvlátě po opoválivcích, kteří je častují lichotkami ,,ó guapal” ,,Ó

mořena!” ,,Ó rubia!”

V kavárnách je pořád plno. Pije se vechno, vlna různých barev a jerez různé síly, protoe veho je jetě dost. Trochu méně se dbá na bontón, take lze vstoupit i bez klobouku a třeba se zapráenými botami. I kdy čističů se stupínkem na jednu nohu a výběrem krémů na kůi I plátno neubylo. Ani jejich pracovní horlivosti. Stačí projevit zájem pouze jedním pohybem.

Tím více jsou Madridané zaskočeni palbou, která se ozve téměř zároveň z předměstí od

Carabanchelu, Legenésu a Getafe, ale i přímo v srdci Madridu, nedaleko katedrály de la Almudena, vlastně na dosah vládního paláce. To opověděl válku republice generál Fanjul z kasáren de la Montaňa a ohrozil bezpečnost celé metropole ve chvíli, kdy se měla stát

symbolem rozhodného odporu proti povstalcům.

Milicionáři, kteří obdreli zbraně před několika hodinami a dosud neměli čas se s nimi alespoň trochu seznámit, vak projeví rozhodnost, hodnou opravdových stráců vlasti.

Nejprve vyčistí ulice a sestřelí několik osamocených zákodníků z výkových domů na calle de Alcalá, z kostelních a kláterních věí památníků tří architektur. Kláter Panny Marie z Covadogna, odkud se na chodce střílí i z oken, prosté zapálí. Pak oblehnou samotný

garnizón Na hoře. Vedeni těmi, kteří projevili největí udatnost, protoe ke zformování opravdových jednotek obrany v čele se zkuenými veliteli dosud nedolo.

16

A tak vedeni úderných oddílů na panělském náměstí se ujímá Juan Bárzana, asturský

učitel, zanícený vlastenec a pouhý poručík v záloze. V palčivém poledním slunci, kdy celé okolí zívá prázdnotou, jsou kamenné zdi s pečlivé zatarasenými branami obklíčeny kruhem barikád z toho, co bylo narychlo po ruce. Z domů na calle de Asturias a de Ferraz je

zorganizováno v první chvíli zmatené a teprve později účinné ostřelování, take v kasárnách nakonec nikdo nevystrčí ani nos.

Bárzana je přitom vude. Povzbuzuje studenty, kteří zděeni z prvního zranění zalehli v Západním parku. Poklábosí s obhrouble ertujícími dělníky getafské letecké opravny na

paseo del Pintor Rosales. Vypije stopku kávy s horaly ze Sierry, kteří si přili do Madridu vyprosit úlevu na daních a skončili v řadách obránců hlavního města. Mladý, vlastně

samozvaný velitel uděluje rozkazy tak samozřejmě, jako by u velel v několika bitvách. A přece nedokáe zabránit podrazu zkueného protivníka.

Kolem jedné hodiny odpoledne spatří lidové hlídky na bráně kasáren bílý prapor.

Křikem předají zprávu dál, rozradostněni, e první střetnutí skončilo pouze několika krvavými rámy. Velitele, zaměstnaného telefonováním generálu Castellovi, kterého ádá o

dělostřeleckou a leteckou podporu, aby uetřil lidské ivoty na obou stranách, nestihnou vyrozumět. To ji celá setnina o stovce muů vyrazí z úkrytů v domech na calle de Irún, aby skončila před vraty kasáren v krvi. Vzata do kříové palby těkých kulometů, kterých se zmocnili uvnitř ukrytí falangisté. Tím vyprovokovali vradění, je má přimět nerozhodné vojáky posádky k odporu.

Od té chvíle lidový vůdce neponechá nic náhodě. Osobně zaváe vechny své velitele k

přísné poslunosti před kadým mimořádným postupem. Pak vydá rozkaz k dělostřeleckému

ostřelování kasáren ze dvou starobylých děl, je dorazí kolem patnácté hodiny. Pamatují africká taení z počátku století a navíc je k dispozici pouze tucet rapnelů, take se jim nepodaří ani pokodit, nato prorazit bránu. Děla střílejí bez síly a hlavně nepřesně.

Celé odpoledne uběhne, ani se něco stane.

Juan Bárzana mezitím jetě třikrát mluví s ministrem obrany. A jednou s velitelem kasáren Fanjulem. První se omlouvá a druhý přímo vysmívá. Dokonce doporučí Juanovi, aby si

vybral, na kterém platanu paseo del Rey chce viset. Jene to jsou jeho poslední výhrůná slova.

17

U je nezopakuje, kdy po zdolání brány a dobytí kasáren ho ozbrojení vlastenci přivedou před vítěze. Je celý edý strachy. Uniforma vojína, do které se na útěku přestrojil, mu směné plandá na těle. Přitom stěí popadá dech při otázce: Budu zastřelen, nebo

oběen?”

Nejprve vás bude soudit lidový tribunál, pane generále bez vlasti,” odvětí váně poručík domobranců, kteří právě zajali prvního vzbouřeného generála. A velkoryse se odřekli třídní pomsty.

Téměř doslova stejný je scénář zajetí generála Godeda jednoho z pretendentů na vrchního velitele povstání který nejprve třikrát ujistil katalánskou vládu, proslulou Generalidad, e armáda, jí velí je zcela loajální republice, aby pak v noci z 19. na 20. července vyvolal v Barceloně krveprolití. Kdy vak dělníci s holýma rukama odzbrojili vojáky, obsadili kasárna Pedralbes a Capitaneriu General, pokusil se rovně uprchnout. Na útěku byl zajat ve

stejném přestrojení vojína a tentokrát na místě zastřelen.

Dvě panělská velkoměsta Madrid a Barcelona tím obstála v první velké zkouce mravní síly, ale i statečnosti. Celý týden se budou vítězové veselit a přejídat. V kastilské metropoli haí z oliv a bobů a v katalánské zase bacalaem, treskou, protoe jsou nejen republikány z přesvědčení, ale i námořníky tělem a duí. Hodokvas bohatě zapijí víny vech chutí.

Přitom ji bedlivě pamětlivi nebezpečí, které stále hrozí Madridu, který se brzy stane páteří obrany republiky, pětkrát bude obleen a dobýván čtyřmi kolonami zvenčí a pátou zevnitř, ale přece vytrvá a do hořkého konce a pozvedne k odporu ty nejlepí z nejlepích. Ochotné obětovat to pejdraí ivot.

.ivot nebo smr to je heslo, ale i přesvědčení lidových milicí, které se postavily do cesty vojsku generála Moly uprostřed Sierry de Guadarrama a je sem přichvátaly, kdy

faistickým povstalcům téměř bez boje padla do rukou Segovía a Valladolid.

Obě strany se ve spěchu zakopaly v končině kamení, skal a jen mála lesů, zato mnoha

křovin a vysokých trav. Mezi bezpočtem soutěsek, údolí, vrcholů a hřebenů, které inspirovaly a přilákaly desítky básníků i malířů. A také několik horních tisíc obyvatel metropole, je sem dali vybudovat první autostrádu státu, vude kolem přeměnit les v park, aby si tu postavili přepychové vily, spíe zámky. Vysazené na úbočí, která se v létě čepýří zelení a v zimě tichnou pod bílou pokrývkou sněhu, jen tu často leí i v květnu.

Teď ovem paleta zářivé obvyklosti vzala za své pod přemírou prachu.

18

Je edý a také vudepřítomný. Zavaluje spálenitě i trosky domů, které vyhořely do základů nebo padly za obě dělostřelecké palbě. I budovy, kde jetě lze přečíst na učouzené tabulce: Pojitěno proti ohni.

Madrid je přitom coby kamenem dohodil.

Právě na tuto krátkou vzdálenost spoléhá generál Emilio Mola rovně pretendent na

nejvyí velení. ene do kamenitých strání kořalkou rozdivočelé Marokánce i domácí

requetes - aragonské katolické dobrovolníky kteří mu vak padají v řadách pod kulometnou palbou. Přesto vytrvale nutí skupiny zvlátě vybraných plíit se do vrchu, lézt po srázných úbočích, zvlátě v noci obcházet hlídky, vyhledávat slabá místa obrany a tam pak vyrazit zase do útoku. Za jednu věčné rozpálenou skálu, za kterou stojí v řadě deset dalích, na jeden zcela neschůdný pahorek, nad ním se zvedá dlouhý hřeben stejných, do nitra jedné velké úlabiny, z ní se větví tucet jetě mokřejích.

Kde vak vude bdí v pohotovosti milicionáři z Ocelových rot Enriqua Lístera, vojenského samouka, jemu osud určil postavit se čelem proti kolenému válečníkovi, který stihl projít vechna kasárna království i republiky. A vude proslul úzkými a důvěrnými styky s

nejkrajnějí pravicí. Mola je i častým hostem v palácích lechty, kde oslňuje vybraným společenským chováním a tíhlou postavou manekýna. Je vítán i mezi monarchisty, před

nimi se netají výrokem, e republika, to je výprodej panělska”. A teď mu stojí v cestě

lůza, která poskvrnila vlast”, jak říká lidovým bojovníkům. Stanovil se dobýt Madrid a dokázat, e o povstání se nerozhoduje kdesi v Africe či Estremaduře, nýbr přímo v metropoli.

Kdo se mu vlastně opováil postavit? Mu zcela bez vojenského vzdělání a bez

společenských styků, ale o to více přesvědčený, e osud panělska je v rukou lidu, nikoli vybraných jedinců, a proto je třeba zastavit povstalce, kteří chtějí vrhnout zemi zpět do dob tmářství a pod vlastnictví feudálů”.

Enriquě Líster je vzrůstem podsaditý mu snědé tváře a ivých očí. Nepoddajné černé vlasy se mu vdy derou z milicionářské čapky na hlavě, kterou jeho podřízení snad vůbec neviděli smeknutou. Patři k veliteli, jako jeho strohé, ale vdy jasné rozkazy. Z nich rozhodující je:

Ani krok zpátky! Madrid nám věří!”

Vlastně celému 5. pluku, který se zformoval jen několik týdnů před povstáním jako

komunistická domobrana metropole. Z těch, co přili a z oněch, je do salesiánského

klátera na okraji Madridu byli posláni.

20

Z továren a řemeslnických dílen předevím. Z několika úřadů, kde se Komunistická strana panělska stihla uchytit. Také z okolních vesnic, v nich najednou na obdělávání

konfiskované půdy velkostatkářů stačí i méně rukou. Těch je větina, zatímco studenti, plni nadení, ale i nekázně doplňují spektrum lidového vojska, jemu připadlo u v první den občanské války osudové poslání.

Kdy se kolili u Salesiánů a poslouchali optimistické řeči.

V blízkém vítězství proletářské revoluce, o mezinárodní solidaritě dělníků, o spravedlnosti pro vechny, neměli tuení, co je čeká, aby alespoň jejich nejblií mohli ít svůj den jak sami chtějí. Jetě kdy seli z asfaltu autostrády a pod nohama jim zachřestil těrk

výmolovitých silniček, jejich prach jim bude souzeno dýchat po dlouhé měsíce, nemají

zdání, co obnáí heslo Fortificar Madrid! Právě oni jsou poslední zdí, přes kterou se ji hrne nepřítel.

A přece dokáí činy nebývalého hrdinství.

Odolají frontálnímu útoku za podpory dělostřelectva. I zákodníkům, kteří útočí předevím v noci a z týlu. Nedají se zaskočit. Ani zastrait barbarským mučením, páchaným na zajatých.

Velice rychle si zvyknou na denní ár a noční chlad.

Vkrátku je nepřivede z míry krev, ani roztrhaná těla po kadém úderu rapnelu. Uvyknou přízračně hvízdajícímu větru, běsnícímu ve skalních varhanách i vytí min, které dopadají ze vech úhlů.

Snad proto, e vědí, proč bojují a kdo na ně jen nedaleko spoléhá. Statečnost si přinesli do Guadarramy v genech po předcích, ale bojový křest a zkuenosti získávají teprve na místě.

Kdy se za kadou neopatrnost a opomenutí platí vlastní krví. Právě to je učí ve dne v noci Enrique Líster. Snad ani nespí, kdy obchází hlídky. A stále dohlíí, aby bylo v zákopech alespoň jednou denně teplé jídlo. Vzápětí stojí v čele protiútoku na včera ztracený kopec. A vkrátku zase těí raněné v polní nemocnici.

Proto vojsko bez těkých zbraní, ale silné uvědoměním vydrí dva měsíce nepřetritých

bojů. Útoků vedených ve dne v noci, kdy přijdou o své nejblií druhy. Zůstanou vzákopech bez nábojů a musejí vytáhnout albacetské noe, ne dorazí posila. Vichni zhubnou,

osmahnou po líci a zhrubnou v hlase. Včerejí chlapci zmuní. Nikdo neodejde z boje, ani nezpanikaří. Od začátku znají pouze jediné: Vydret!” A také vydrí.

Emilio Mola odtroubí dobývání Madridu od severu na konci srpna. Ocelové roty 5. pluku

přitom triumfují. Tolik posmívaná milice mu nakonec přece odolala. Na začátku září, třetího měsíce války, je zřejmé, e první obrana Madridu skončila vítězstvím republikánů.

21

Poraený Mola tím ztratil čáku aspirovat na vrchního velitele. A generál Franco, chytřejí druhých ji tuí, e povstání pozbylo výhodu překvapení a musí se připravit na dlouhou válku. Tím je i dáno, co vkrátku přijde.

1.září 1936 předává admirál Canaris tajné memorandum kancléři Adolfu Hitlerovi. Z něho vyplývá, e na základě prosby generála Franka je třeba rozířit ji poskytovanou

zpravodajskou, dopravní a materiální pomoc národním silám ve panělsku o ivou

vojenskou sílu, předevím o sílu leteckou a tankovou’

Není míru pod olivami

Zelené kopečky Estremadury po maurském lesním ničení obrostlé pouze pichlavými

křovinami mají právo na přízvisko ,hic sunt leones, zde ijí lvi, nebo tak pustě působí i v novověku. Kraj bez konce, ale i beze změn po celá staletí. Země vlastně bez horizontů.

Podobná si nahoře i dole. Navíc svět prázdna a ticha. Větinou také bez zářivých barev, vůní a chutí. A hlavně úplně bez cest. Lidé, kteří tu a tam ijí, je vlastně ani nepotřebují. Zvykli si nikam nechodit. Jako spoléhat na sebe a být stále ve střehu. Pokud se trvale usadili,

postavili si domy připomínající pevnosti, protoe sem se lze dovolat pomoci a za několik dní, pokud vůbec nějaká dorazí. Mui místních končin připomínají duby lesní vzpurníky, kteří jediní vypínají hlavu a nedbají osvědčeného pravidla dret se při zemi natolik jsou hrdi sam i na sebe. Jestlie vám hledí do očí, drí vdy ruku na pabě pistole, nebo alespoň na střence noe, který tu vlastní i největí chudák. O enách nelze nic spolehlivého dosvědčit, nebo jsou vlastně neviditelné. I kdy vám občas celé v černém projdou před očima, zmizí stejně rychle jako se objevily.Ti, co se tu rodí, ijí a posléze umírají, jsou osobitostmi mezi lidem panělska. Pro svou zarputilost. Mlčenlivost. Odvahu. A také bezbřehou víru ve

spolehlivost předků, poskládanou z podivných zvyklostí, v nich dobro musí být vdy dobrem a zlo zlem. O jejich představách světa rozhodovala toti předevím příroda a její kruté zákony. Proto se těmto končinám dobyvatelé poloostrova větinou vyhýbali, táhnouce a

pleníce kdesi daleko za kopci a mimo údolí, z nich i napohled vane hrozba. Přece vak po staletích přijali Estremaduřani část věrouky a poslunosti vůči nejsvětéjí církvi a řádu vlastnictví, který ji ve stínu kříe provázel.

22

Nezměnili se příli, ale poddali se přece. Pánu, donovi, kterému jednou do roku odevzdávají pachtovné jetě dnes a dcery před svatbou jetě včera.

V hlubokém přesvědčení, e i v přírodě je průvodcem ití netěstí. Ovem na vzpouru proti poníení myslet nepřestali vůbec nikdy.

Kdy pak kdosi překročil zasněené hory a ve větinou pustých údolích rozkřičel, e dále není pánů, opili se vichni i silnou kořalkou z medoviny a udělali, co chtěli udělat dávno.

Nejprve faráři, který si musel pro přítě odříci desátek a jetě mu nádavkem pohrozili, e pokud se pokusí jenom jednou polaskat dívčí tělo při zpovědi, zmizí pod kameny. I se svým pánembohem a bohorodičkou.

Pak li obhlédnout mohovité panské sídlo. Zámek tolikrát proklatý, ale straící je i ve snu.

Kdy zjistili, e don dávno ujel ve svém černém cadillaku , v jediném autu kraje na

vzdálenost stovek kilometrů , rozbili ve vzteku, co se rozbít dalo, převrhli, co nelo zničit jinak a nakonec zapálili. Teprve kdy s láskou v očích vynosili na vzduch puky, pistole, dýky, ale i kue a otěpy, protoe co se hodilo kdysi předkům, můe se hodit i potomkům, cítili se opravdu volní.

Dobře toti věděli, co činí.

Kolony povstalců, kteří u stihli povradit dělníky sevillské Triany, postřílet dalí dělníky v Asalto v Córdobé, ale i textilačky zabarikádované v jediné továrně Malagy, vyrazily na sever, do velkých údolí Estremadury. Podivný houf ozbrojenců, falangistů, horlivců z Guardia Civil, ale i mladých monarchistů a statkářských synáčků, na první pohled nepříli vojenský.

Roztodivná je i jejich výzbroj sehnaná z kasáren, ale i co kadý dům dal. Jetě pestřejí je vzhled vojska osvoboditelů poloostrova od bolevismu. Zelené polní uniformy cizineckých legionářů pochopitelně převaují. Falangisté pochodují v čapkách se střapci. Raquetes jsou nejnápadnějí svými hnědolutými koilemi. I kdy ani stoupence dona Carlose v arlatových baretech nelze přehlédnout na pozadí modrých kalhot monarchistických studentů. Se

zpěvem jdou či zuřivé pokřikují z korby starého chevroletu, ale i fordek, dýmajících jako parní stroje. V houfu jezdců na koních, oslech, na kolech a jednom francouzském motocyklu.

Do srdce Estremadury, před Badajoz dorazí v podvečer srpna. V čele s generálem Matiasem Yagůem. Kdysi město královské se jim rozzáří do tolika barev, kolik jich místní rodák Luis de Moráles přezdívaný Zázračný dokázal vtěsnat do svých obrazů. Je celé růové, místy

vlastně přímo rudé.

23

Na kulise modravých nebes ovládá proměnu okrové v lutou. Na střechách domů s vrypy

trojjediné gotiky, renesance i baroka svítí hnědá v zásnubách s bílými stěnami, které tu zůstaly po maurských Alftasidech.

Kdy na kraj padne světlo večera, přehlídka skončí. Nezřetelné kontury komínů paláců a věí katedrál jako by hrozily v mihotajících světlech a stínech tisíců pochodní. Rozali je místní milicionáři, ozbrojení ukořistěnými pukami policistů, kteří se jim vzdali bez boje. Teď nakvap stavějí barikády na okrajových ulicích, kolem mostů a na přístupech k městu. Budou bez oddechu pracovat dlouho přes půlnoc.

Před ránem vak zaspí lstivý útok Marokánců.

Cvičení hrdlořezové vtrhnou do města po nehlídaných březích Guadiany potichu a bez

obvyklého křiku, take za úsvitu stojí před katedrálou San Juana. Dalí je otázkou pouhých dvou hodin. Padne radnice, popsaná hesly Lidové fronty, stránice, i místní kasárna, kde republikáni nechali ve při starém, i kříe na stěnách. Je obsazena pota a větina paláců.

Úzké uličky starého města nechají Marokánci napospas katolickým gardistům, kteří v

domech přeplněných enami a dětmi zahájí vradění ve velkém.

Stotisícové město začne pomalu umírat.

Nejprve byli postříleni mui zajatí v boji. Tam, kde je prvně shromádili do houfu. U bílé zdi s velkým plakátem prezidenta Azaňi. Ve stínu Puerta de la’Trinidad. V zahradě divadla Lopeze de Ayaly. Krátké salvy karabin přitom ruí nepřestávající enský křik, pravé canto flamenco Badajozu 15. srpna roku 1936. Dne Nanebevzetí Panny Marie.

Poslední obránce, zkrvavené a potácející se únavou a ízní straného úpalu, který zápasu na ivot a na smrt vzeel vem zúčastněným nad hlavami, přienou na schody před

katedrálou postavenou Alfonsem Moudrým. Jeden z jáhnů přihlíející zevnitř rychle otevře dveře a dosud zcela nehybné a první dvě řady zajatců vniknou do chrámu. A vrata se zase s rachotem zavřou. Odráejíce svým pevnostním elezem kulky, které vmiku kosí zbytek

houfce, který nestihl vejít.

Postřílení se jetě chvějí ve smrtelné křeči, kdy zasmuilý poručík Ofero účastník vech válek v Africe buí na bránu svatostánku a vyřvává nadávky ,,na kostelní pomahače, které je třeba vyhladit do sedmého kolena”. Marně. Brána katedrály se neotevře. Svatostánek zarputile mlčí. Navzdory křiku, který nabývá stále na síle i na jadrnosti.

Zkuený teniente si vak pomůe.

Poručí na zámek vrat připevnit dva granáty, které pak salvou z náměstí ostřelují tak dlouho, a zahřmí výbuch a v pomalu se rozptylujícím kouři je vidět na kvíru otevřený vstup.

24

Smečku s rozpálenými zraky pak ji nemá co udret. Do ticha katedrály vtrhne s řevem, jako by si dodávali kuráe. Kostelní loď se mihotá v záři svící, mění tvary i barvy. A obličeje svátých ze tětce domácího Zurbarána, Ribera a Leopardiho od sousedů jako by chtěly

zakřiknout ozbrojence, jim kape krev z bot a piní mramorové dladice, před ránem čerstvé vytřené členkami místní kongregace Juana-Bautisty. Právě pod jeho ochranu se uchýlil tucet před chvílí zachráněných zajatců. Klečících na stupni oltáře a přijímajících svátost kolektivní zpovědi, kterou katolická církev zakazuje, ale jáhen, estremadurský rodák přesto poskytuje ve chvíli nejtěí. Protoe puky se ji zvedají.

Poručík křičí na kněze, a odstoupí, ale ten se ani nehne. Kalich s vínem u úst a v ruce hostii podle starého rituálu. Ticho, které nastalo, téměř křičí. Varování. A hrozbu.

Marně, protoe se ozve ,,fuego” a pak zahřmí salva.V tu chvíli si dobyvatelé Badajozu začali uívat. V dělnické čtvrti na tělech en, které jim stály za to. Rovnou před očima dětí znásilňovaných matek, ale i sourozenců, třebas velice mladičkých dívek. Kdy zbylé vyhnali na náměstí de Minayo, kam museli nastoupit vichni místní holiči a kadeřníci, aby ostříhali

,,děvky těch, kteří byli právě posláni za Leninem”. Zbylé donutili jíst chléb namočený v ricinovém oleji, protoe ,.nějak z nich musí to republikánství vyjít”.Pozdě odpoledne byli vítězové zpiti pod obraz, ale stále jetě dychtiví zabíjet. Podle pamětníků začali vyhánět do ulic vechny mue, ale i mladíky kolou povinné, někdy kolem estnácté hodiny. ár jetě neodstoupil, kdy si přili pro čtrnáctiletého bratra Félixe,” vzpomíná Anita Moralesová.

Kolbou paby ho hnali ven na ulici, kde u postávali před ozbrojenci ostatní mui ze

sousedství. Také Sánchez Jurado, devadesátiletý kmet, vemi váený a uctívaný stařeina města. S krvavým rámem na hlavě od pádu, kdy nestačil svým popohánéčům. Tehdy jsem

Félixe viděla naposled. I vechny ostatní tam venku. Sice smutné, ale nikoli vyděené.

Dobře vědoucí, ale tolik statečné i v poslední chvíli,” dodá a ukryje svoji v onu chvíli naráz edivou hlavu do rukou plných mozolů a puklin od věčného praní.Dalí popsali

historikové.Badajozská aréna, dosti neumělá dřevěná stavba, stará stovku let, byla odjakiva a na předměstí. Větina muů určených ke corridě zvlátního raení, musela proto projít celým městem. Za pokřiku, spílání, ale i pod ranami rozjařených gardistů, take okolní ulice byly vkrátku zkropeny nejen potem, ale hlavně krví.

25

Zřetelně viditelnou na kamenných kostkách dlaby i v prachu, v něm měli podle tradice křesanského svátku pobíhat dobře vybraní toros. Býci odpolední panělské pobonosti.

estero celkem, jak si ádají zákony corridy.

est set chlapců, muů a starců určitě a moná o nějakou stovku více, projde Bránou

strachu a shromádí se před zrezavělým kováním slavnostní tribuny arény, teď narychlo

popravitěm nového řádu. Vybaveným belgickými kulomety a domácími katy, zapíjejícími

salvy červeným, protoe slunce a prach vysuuje nadále vem hrdla do ízně přímo africké.

I první pětadvacítce příchozích, kteří sice tuili, ale přesto li na smrt odevzdaně, bez protestů, jen někteří z nich se skloněnými hlavami. I ve chvíli, kdy se roztěkal kulomet a těla začala padat jako na loutkovém divadle. Jedno přes druhé, v propletenci paí a rukou, v nich sem tam prosvítaly tváře před chvíli ivých a teď u mrtvých.

Ti dalí se ji začali vzpouzet. Mnozí i zuřivě bránit. Pokřikujíce prosby, ale také nadávky.

Před na okamik mlčícími hlavněmi se rozléhalo volání o nevině, spolu s obviňováním z

bezpráví a vrady. Nejbouřlivěji protestující omračují stráci pabami zbraní a vlekou ve chvatu na hromadu, která se stále zvětuje, ale také proměňuje, zalévána potůčky krve.

Viditelnou a vnímatelnou vude. Na zemi arény, přepíjející se a do načervenalého bláta, zde obvyklého v jediném kruhu smrti tora, ale teď postupujícího válem a přímo a k

obsluhám kulometů.

Po hodině poprav se zhroutil první střílející. Pokřikující cosi zmateného o hodných lidech a vradách nevinných. Velící kapitán, rovně zmoený z nasládlé pachuti, která prostoupila vekerý prostor, vak nerezignoval. Místo chlapců, kteří měli dokázat svoji odhodlanost, byli povoláni cizinečtí legionáři. Snědí, jeden jako druhý, ale hlavně posluní. Ti potom vydrí a do konce. Do odpočítání poslední pětadvacítky, těsně při západu slunce.

Vradění skončilo za úplné tmy.

Ticho, které se potom vzneslo nad Badajozem, nebylo ze známého světa. I stíny noci zřejmě ochromila hrůza, jako těch pár přeivích, skrčených kdesi v rozvrácených příbytcích, kde nikomu nezbyly ani slzy pro pláč. Jen černé mylenky pro budoucnost. Přikrytou v dusivém, hnilobném zápachu smrti, který se zdvihne a odletí a za několik dní. Kdy velící generál oslaví svoje problematické vítězství slovy: Okolnost, e dobývání panělska naí armádou postupuje pomalu má tu výhodu, e nám poskytuje čas k tomu, abychom zcela vyčistili nae území od rudých ivlů.”

26

To ji ve městě zbude jenom několik tisíc obyvatel. Zatímco ostatní se propadnou na cestách mezi cypřii, peničnými lány, ale i pouhým kamením. Protoe onoho zlořečeného léta

nebylo míru nikde ve panělsku. Ani pro ty, kteří ji stačili dojít do hlubokého

republikánského zázemí, stíhaného častým varováním .zalehněte, letadla!‘a výbuchy bomb, po nich vdy zůstaly na místě dalí desítky nehybných těl.

Tři milióny bude poutníků tříleté války. Celých třicet tisíc z nich budou křesané, opoutějící Badajoz 15. srpna. Jako Maurů za velkého stěhování reconquisty v patnáctém století. Na výsměch dějin, neznajících slitování.

Pod svícny černé aliance

První tajná schůzka ji veřejné války, která svedla generála Franka s admirálem Canarisem, se konala v Cristině, hlavním hotelu Sevilly. A zároveň sídle sluebny abwehru. Od 20.

července 1936, kdy Queipo de Llano nedaleko odtud vydal příkaz, aby povstalci nebrali

zajatce a pro úsporu munice uívali při popravách bajonety, dýky a meče.

Cristině u druhý měsíc hrozí, e praskne ve vech. Tolik do ní nacpali přístrojů a lidí. Těch druhých poněkud více neklidných, jak postávají,

větinou v pozoru, či pobíhají, to zase spíe rychle ne pomalu. Přitom si stihnou vzájemně salutovat, podle nesrozumitelného řádu a hodností uniforem panělských doma i v zámoří, také monarchistických a domobraneckých, protoe jenom vojenský at je teď v módě. I mezi přístroji, které jsou zcela neosobní, kdy v tajné řeči čísel sdělují, jak je plněn program M, který právě skončil přesunem povstaleckých sil z Afriky do paněl za pomoci letadel Junkers 52. Zatímco se teprve začal plnit plán T, co znamená, e povstalci budou brzy vybaveni tankovou silou poslední technické úrovně. Přes mola Cádizu, který se od počátku vzpoury stal hlavním zásobovacím přístavem povstalců.

Ve zmatku uniforem, jen stěí udrujících řád, působí podivně civilní, tak nejspí anglická kostka vysokého mue s orlím nosem i zrakem. Vlastně přímo nevhodně. Přesto vyvolá vřelé nadení i těch nejposlednějích, kteří ho mohou konečně zhlédnout zblízka, jak pomalu, ale zároveň svině kráčí po mramorovém schoditi, zdobeném Kyriadami, po koberci, který

neopětuje ani zvuk vojenských holínek, nato dokonalých lakýrek.

27

Zato obtloustlý generál, který dorazí o chvilku později, nevypadá na to, e by příli dbal na svůj zevnějek. Pomačkaná uniforma zřejmě pamatuje jetě let z Tetuánu na kontinent.

Koile potřebuje pradlenu určitě několik dní. A boty neviděly kartáč, nato krém rovně delí ne kratí dobu. Proto jde téměř nepozorován, jako jeden z obvyklých panělských

návtěvníků, který si dorazil vyprosit přízeň mocného spojence a hlavního dirigenta pohybů, nejen na poloostrově.

Uvítání vak podivnému návtěvníkovi bohatě vynahradí nezájem těch venku.

Admirál ji drí v ruce sklenku oblíbeného martelu, kterou pozdraví svého favorita dříve ne mu stiskne ruku. ,,Na Fuhrera třetí říe, který ve vás vidí přirozeného spojence v historickém poslání zachránit svět pro skutečné caballeros.” Hovoří německy, take se generál oívá, nebo rozumí sotva kadé páté slovo. Jene první říský vyzvědač ví, co se v jistou chvíli sluí. Pozdravy od Vůdce nesnesou přece jiný jazyk ne germánský.

Na francouztinu dojde teprve a kdy usednou do hlubokých koených klubovek. Admirál si neodpustí, aby nepřipomněl, co úsilí jej stálo prosadit vás za prvního mue mezi tolika armádními snaivci, kteří se předbíhali s nabídkami u Ribbentropa, ale hlavně u Himmlera, jeho vliv na Hitlera snad dobře znáte. Take máte těstí, e Sanjurno tak neastně odmlčí se významně havaroval. Mola si nechal napráskat u Madridu a de Llano jaksi nepochopil rozdíl mezi zabíjením vesničanů a velkou politikou.”

Franco stále pokyvuje hlavou a občas se dotkne rty martelu. To jenom symbolicky, protoe nechce urazit pozorného hostitele. Sám dává přednost domácímu, hodné kořeněnému

fundadoru, který se vak svému protějku neodváí nabídnout. Přitom pozorně naslouchá, protoe kadé admirálovo sdělení chápe přímo jako osudové. Zvlátě z těch, které znovu vzpomínají Himmlera.

Na poslední poradě naich velkých H dolo k dohodě, e je vaím posláním zcivilizovat poloostrov. Přítel Salazar dílo začal a na vás zbude je dokončit. Tím spíe, e tady u nejde jenom o Anglosasy a jejich koloniální choutky, ale rovnou o Rusy s jejich permanentní

revolucí a proletářskou spravedlností. A tohle blouznění zastavit bude dvakrát těí

břemeno, ne které obtěkalo Portugalsko. panělsko se teď stalo první frontou tisíciletého pořádku.”

Generál, ztracený v hlubinách křesla tuí, e se musí rovně vyjádřit. Váhá mezi

krasořečněním, kterému nikdy neholdoval a pouhým vojáckým hláením. Přednost dostane

to, co mu je odjakiva vlastní.

28

Kdy admirál zmlkne, dodrí povinnou odmlku, ale nepřidá ani vteřinu navíc. Nakonec je přece panělský grand a generál o deset let dříve, ne tenhle před ním dosáhl stejného stupně v námořnictvu.

Udělám, co mi osud určil udělat,” vykřikne snad příli hlasitě. Pak spustí popořádku, jak si vlastně povstání stojí a ani se příli nechlubí. Stihlo se hodně, ale přece ne tolik. Jsme na poloostrově, ale nikoli v jeho srdci. Máme v moci hlavní přístavy, ale stále ne vechny. Dobyli jsme vítězně sever, ale zatím nestihli obsadit průmyslová a těební centra. Přiblíili jsme se na dotek Madridu, ale nejsme uvnitř, take nebylo dosaeno prvního cíle povstání. Získat metropoli a Barcelonu. To znamená, e je před námi válka podle obvyklých pravidel. A její osud rozhodne teprve počet vojsk a dokonalost výzbroje. Toho prvního přitom máme snad

dosti, i díky vám a vaemu letectvu, které pohotově svezlo jednotky z Afriky,” zalichotí pozorně naslouchajícímu protějku a zase pokračuje:

Jene veho ostatního se nám nedostává. Předevím zbraní a munice. Také těké techniky a hlavně tanků. Nemáme dostatek letadel, ani námořních lodí. O palivu pro ně v dlouhé

válce ani nemluvě. Dokonce se bojím, e chybí i specialisté, protoe teď ji nejde o to druhou stranu zaskočit, ale prostě zatlačit silou palby a vojsk.” Pomalu se přestává kontrolovat a začíná prosit. Ví, e se před spojencem poniuje, ale mluví z něho kruná zkuenost. Je natolik realista, e raději nezakrývá, proč se povstání dostalo do úzkých.

Oni nemají dobrý výcvik, ale jsou ochotní zemřít tam, kam je jejich samozvaní velitelé postaví. A to v bojích obnáí jistou veličinu, jak potvrdily operace u Madridu. Mola přece není zbabělec, ale nakonec neproel. A to proti němu stáli pouzí domobranci, jakási jejich milice, vojíni. Proto teď nerozhodujeme o zítřejích dnech, ale o přítích letech,” nepřiznává se pořád k slabosti, ale ani nezamlčuje, e prostě na události nestačí. Dokonce naznačuje, e válka bude dlouhá a celonárodní. A pokud spojenci v Berlíně a v Římě nepomohou, konec

zůstává trvale otevřený.

Admirál, ji chvíli netrpělivý, mávne rázně rukou a jakoby ve spěchu spustí: Jestlie se ujmete vrchního velení i de iure stav de facto nám přestal stačit jsem zmocněn vám zaručit i podporu lidmi. Ji bylo rozhodnuto, e nebe ve panělích bude patřit naim bombardérům a stíhačkám a vae země tankům z dílny Fiat. Vedle bojových pozdravů Fůhrera vám

tlumočím spojenecké ,avanti i od Duceho. A jistě prominete, e přidám i několik podmínek,”

poněkud strojeně se usměje před dlouhým výčtem, co tohle spojenectví z rozumu bude

nakonec stát.

29

Trvá opravdu dlouho, ne vypočítá, e třetí říe potřebuje pyrenejské uhlí, eleznou rudu, pochopitelně měď a cín. Nezapomene ani na mangan a wolfram. Velice zřetelně stanoví, co bude odděleno z hromady domácích citrusů, ale i poadovaný podíl na obilí a rýi. Ve výčtu bez konce zazní kategorické jistě přijde čas, kdy námi prolitá krev bude vyváena

statečností panělské armády na bojitích mimo poloostrov’. Takhle daleko ovem Franco nedohlédne a tak horlivě přislíbí i dvacet pět tisíc ivotů Modré divize, která za pár let zahyne u Stalingradu.

Poslední zvednutí sklenky stvrdí dohodu.

Její pokračování přinese konec měsíce září. V Burgosu, kam se sjedou vichni členové

generálské junty. Bude chybět pouze Fanjul, zpytující svědomí v Carabanchelu, a Goded, zastřelený v Barceloně. Jinak do metropole severu dorazí vichni. Dychtiví moci a pyní na své válečné úspěchy, by umeneně vlastně u vech jednotlivě i vcelku skutečnou situací na bojitích.

Podzim v okolí města velkého Cida hýří barvami, ale uvnitř města vládne atmosféra

tajuplnosti. Břehy Arlazonu osadily uniformy a vechno je tedy dopředu opatřeno razítkem Tajné!

Snad i me v nejkrásnějí gotické katedrále poloostrova se teď schvalují někde ve tábech.

Láska, city, věrnost, které kdysi hlásal statečný reconquistador, zmizely v propadlu minulosti.

Rytmus doby určuje válka.

Přísná bezpečnostní opatření, co znamená zavřené ,fon-das” i ,tavernas ve městě a prověřování totonosti na kadém kroku. Take burgotí obyvatelé raději vůbec nevycházejí z domů. Mimo těch zvlátě významných, které osobně vybavil propustkami Nicolas Franco, mladí bratr éfa, který, poučen ve francouzském dějepise, si zahraje roli Luciena

Bonaparta. A nikoli bezúspěně, protoe jetě před generálovým příletem stihl obstarat volební podporu v hlavním politickém táboře. Jak u falangistů José Antonia, tak u

Roblesových katolíků - co mu trvalo poněkud déle a musel i více slibovat. Teď ovem má v kapse hlas stran, které zatím jsou vlastně jediným zázemím povstání na veřejnosti. Starí bratr mu proto důvodně, i kdy také bohorovně poklepe po rameni a pronese přede vemi

bien, hermano!”

Jevitě na letiti z 29. září 1936 se opravdu podobá nádvoří zámku Saint-Cloud u Paříe.

Samozřejmě váný generál mající také jako Napoleon pod vojenskou míru a vystouplé

bříko se nevrací z Egypta, ale pouze z Afriky.

30

Jistá historická shoda po 137 letech tu nakonec přece jen je. I v uvítacím volání,,Franco!

Franco! Generalissimo!

Jetě ne zapadne slunce za Kantabrijskými Kordiliérami, stane se třiačtyřicetiletý generál éfem povstání a designovanou hlavou státu, který teprve musí být dobyt. Zvolen větinou bez jednoho hlasu, take nejen Franco, ale i historikové si a do dneka kladou důvodnou otázku, kdo se zdrel.

Větina zasvěcených se domnívá, e pochybnost osudové volby vyjádřil generál Cabanellas, voják, republikán a zednář k tomu, který opustil vlastní tábor a spojil se s pučisty pro vidinu vůdcovství. Také a dosud předsedal juntě, je se po několik prvních měsíců neodřekla

republiky jednoznačně.

Jene situace se zadrhla zrovna u Madridu.

Poráka a ústup generála Moly zplodily přízrak. Vyvolaly strach, e i jisté dnes můe být zítra nejisté, jestlie se nenajde ráznějí řeení. Co v generálských myslích je totoné s totalitní mocí, soustředěnou v rukou jedince. A tak se zrodil dalí diktátor kontinentu. Tím, e přijal titul .caudillo - oslovení sice ryze panělské - ve stylu Fůhrera a Duceho, se i přesně zařadil. Na rozděleném světadíle rovnou do faistického tábora.

Podle toho, ji nejen ze své, ale i ze spojenecké vůle, bude vdy jednat. Svrchovaně a bezohledně. I vůči svým spolubojovníkům, kteří, pokud nepadnou ve válce, odejdou z

politické scény do jednoho. A přijde čas, poděkuje za podporu katolíkům tím, e rozpustí jejich stranu. Ani falanga - celým názvem Arriba Falanga Espaňola nedojde jeho milosti. Sice ji uetří od nejhorího, ale pokoří ji přece. Dokonce pole do vězení na čas vůdce hnutí José Antonia.

Ovem i v době nejtěí dodrí sliby dané Canarisovi. A platí vzácnými rudami, obilím i lidmi.

V dohodnuté váze i počtech. Na rozdíl od lisabonského Salazara, který sice podporoval

Hitlera slovně, ale činy váil vdy na lékárenských vákách. Také nikdy Hitlera nepozval do země, co Franco stihne hned na konci občanské války. To ovem zatím nevědí ani jeho

nejblií.

Nato Burgotí, jim se 30, září roku 1936 dostává cti vyhláení vlády Národního hnutí jak generálové svoji juntu obratně přejmenovali , která ihned pověřila ji generalissima plnými mocemi, jimi se nehonosil mimo Hitlera v Evropě nikdo jiný.

Z Burgosu, ani ne stotisícového města, slavného v dějepise, pak bude řídit válku a vyjídět na fronty jen občas, kdy zrovna nedůvěřoval svým generálům. A přinutí zemi zapomenout na sliby velkorysosti vítězů a národního smíření, jakmile bude dosaeno konečného řeení,

jimi přímo hýřil, kdy stanul v čele povstání.

31

Protoe okolnosti nás nutí nemít slitování ani s nejbliími, jestlie byli nakaeni

komunismem. Kdo jednou zradil vlast, ten nemá vlast. Je třeba s ním jednat jako s cizákem a nepřítelem. Proto vedeme válku, abychom vyhladili nákazu a ozdravili národ, předurčený bohem k historickému poslání v západní Evropě.”

S 600 000 mrtvými, k nim přičiní vlastním podpisem 100 000 dalích postřílených,

Jsem zde, protoe jsem dobrovolník

Miloslav Knesl, jeden z vojenských odborníků parexcellence, navíc i výtečný pilot, vypravený do paněl osobně Klementem Gottwaldem a Rudolfem Vetikou, dorazí do Albacete - města

,internacionalistas někdy během října roku 1936. Za horka a sucha, jakého nebylo v kraji dona Quijota pamětníků.

Měl za sebou dobrodrunou pou na falený pas z Prahy do Paříe, vlastně toté pak v péči soudruhů od Citroena na přesunu do Perpignanu, kde poprvé zhlédne corridu a nasaje

panělské ovzduí, které se stane jeho osudem. A také se doví, e je nenávratně pryč čas, kdy odtud z jihu vyjíděly péčí francouzských komunistů celé vlaky dobrovolníků po trase Port-Vendres, jetě země galského kohouta, směr Port-Bou, ji kraj kastanět, a stále dále na jih, směr Colera, Llansá, Figueras, Gerona, Caldos de Malavella a Barcelona. Tam, kde se pak v kasárnách Pedralles zformovaly první internacionální jednotky - nasazené do bojů v Aragonii ji v červenci, tedy u během prvního měsíce války. Mezi nimi měli zatím převahu Němci a Italové, větinou političtí emigranti, ale zastoupeni byli i Francouzi a Belgičané, Maďaři, Dánové, Portugalci, Jugoslávci, Poláci a dokonce také první Čechoslováci.

Mezitím se situace změnila nadvakrát. Francie, s .bratrskou’ vládou Lidové fronty Léona Bluma v čele, se rovně připojila k politice neintervence a přestala nejen dodávat zbraně, ale uzavřela hranice se panělskem. Take dobrovolník Knesl putuje přes Pyreneje a uije si první četnickou honičku v horách, kde kadý kámen náhle slouí jako úkryt, ale i past.

Jakmile vak dorazí do Barcelony - to je ji 22. října, kdy madridská vláda, v ní jsou poprvé zastoupeni i komunisté, rozhodla přijmout pomoc dobrovolníků - jde vechno ráz na ráz.

Předchozí měsíční přesun trvá teď ani ne týden a ji stojí před velitelstvím brigád v Albacete.

32

Rovnou na paseo Alfonse XII., které ve chvatu doby přejmenovali na paseo Revoluce.

A můe se kochat ovzduím čistého panělství, protoe tady v kraji Levante stále jetě přeívá literární styl, v jeho obrazech se zrodilo cosi jinde neopakovatelného. Stačí přece navtívit první z ,posadas, celou ve dřevě a zdobenou malovanou keramikou, kde zrovna pod nápisem Rosalíasedí u dbánku sangrii.

A je to on, opravdu. Poněkud více protáhlý obličej, vlasy snad katanové, snad trochu

nazrzlé, čelo hladké a klenuté, ovem oči velice veselé, nos trochu orlí, ale stále docela souměrný. Bradu jako stříbro, i kdy nelze vyloučit, e před patnácti, dvaceti léty mohla být i ryzí zlato. Pod nosem mroí kníry a malá ústa s několika zuby, o nich je obtíné říci, e jsou drobné, nebo snad velké, protoe u se chlubí jenom esti a jetě k tomu poněkud

upracovanými a patně rozestavěnými. Co tomuto dobrému domorodci nevadí, aby si

bujaře nepřihýbal.

Trochu víc ne se sluí k jeho nepříli urostlé postavě, naedlé pleti, která mohla být někdy i snědá a jak se říká olehaná, pokud nebyl tolik nachýlený na nohou, od jisté doby nepříli sviných a v kolo poněkud točených, jak viděl svého hrdinu nikdo mení ne Miguel de

Cervantes Saavedra.

Milo tak mu vkrátku budou říkat jeho paněltí druzi vak zatím stihl pouze pokochat se vezdejím vzhledem města, ztraceným v levantských rovinách, plných peničných lánů a

občas i růových rolí. A dosud poklidným pomezím včerejích náboenských svárů, trochu zaostalým, protoe tady se jetě věří na čarodějnice a hejkaly, ale zato ije opravdově a bez přetvářky. Ve společenství rolníků, ti mají samozřejmě větinu, ale i elezničářů, také noířů, jejich navajas, tedy po naem křiváky, znají i v Americe. K tomuto jindy zelenému, teď trochu zapráenému městu, vak rozhodně patří i jedna Jeho Eminence, srozumitelněji

jeden biskup, jeden notář, dva lékárníci, desítka lékařů, dvě porodní asistentky a pět zvěrolékařů, z těch horních pár několika. K nim by se rádo počítalo i tucet kavárníků, pět obecních stráníků, dvacítka gardistů, o něco více obchodníků, spolu s pěti taxíkáři, protoe Albacete chce vypadat pokrokově, a proto má i pohotově svoji střední vrstvu. Kdy pět

prostitutek vzletných jmen Consuela, Petra, Carmen, Emilia a Encarnación je obtíné, kam vlastně zařadit. Ovem jsou rovně tady a přeily i vpád proletářské revoluce a vypálení kostela San Juana Bautisty, kde se před měsícem střetl lid s pohrdáním nejsvětějím. A proto pak hořelo.

Při tom vem se Albacete pořádně povojáčtilo. Na těle i na duchu,

33

co asi není zásluha Luigi Longa - GALLO, Karola wierczewského - WALTERA, Hanse

Baimlera a Maté Zalky - LUKÁCSE, kteří městem vlastně jen projíděli rovnou na fronty, kde se vkrátku proslaví. O proměně venkovanství v polosvět, civilnosti ve vojenský říz, veselosti ve vánost a osamocenosti v sounáleitost rozhodnou s konečnou platností zástupy,

doraziví ze vech světových stran. Ze vech kontinentů. Pokud dáme přednost mluvě

přesných čísel, tak přijeli dobrovolníci z 54 zemí a bylo jich na 35 000, z nich 2168 se hlásilo jako Čechoslováci.

Větina z nich tak či onak se alespoň jednou dotkla Albacete. Při zařazení, při vojenském výcviku, který mnozí dobrovolníci postrádali stejně jako domobranci republiky, při doplňování v bojích zdecimovaných jednotek, při rozkazech veobecného určení, které přináleely do kompetence hlavního tábu, jen odpovídal za pět brigád, dva samostatné prapory a dvacet čtyři dělostřeleckých baterií. Nechyběl ani své době odpovídající táb se zdravotní,

zásobovací, zbrojařskou, administrativní a potovní slubou. Albacetské velení interbrigád přitom mělo i svoji kontrarozvědku, politický komisariát a kádrový táb. Proto se časem Albacete stalo malým a stísněným shromaditěm vojsk. Pak se dělostřelectví odstěhovalo do Almanse a důstojnická kola do Pozo Rubio.

Barevné hemení ovem Miloslav Knesl vidí pouze z dálky. Vlastně je i málo vnímá. ádá o zařazení k letectvu, čeho se nikdy nedočká, protoe situace před Madridem se zrovna

stává dramatickou. A co má v Albacete dvě ruce a dvě nohy, bude muset rukovat do pěího boje proti pěti kolonám.

V Albacete větinou nebyl čas na dokončení výcviku. Vdy pohyb na frontách vdy

předbíhal dobrým úmyslům, avak slávu vojenské přísahy si vrchní velení nikdy nedalo ujít.

Trochu důvodně, protoe ,internacionalistas přísahali ve vlastních jazycích, v daleké cizině a na obranu vlastně neznámých lidí. Kdy ideál člověčenství opravdu váí, a tím i více

zavazuje.

Proto znějí velká slova.

Plaza de Toros jsou si hodné podobná po celém panělsku. Pár bílých domů, několik

kaváren a restaurací, kde lze snadno dostat i narychlo paellu na sedmero druhů,

ale také dobré červené. Hlavně vak velká aréna. Býčí zámek a místo vskutku lidové

zábavy. Jednou zbudované celé z kamene, kdy jinde k dílu musely stačit cihly, jako právě tady, avak i pouhé dřevo přilo občas vhod. Stavba ovem vdy působí mohutně a

slavnostně, prostě jako vhodné místo proslulých ,fiestas,kde est torerů skolí est torů podle pravidel, která ctí zemi a její mue.

34

Proto je v zásobě mnoho křiku a volání slávy ,olé, olé, olé!

Sem se pak chodí v tom nejlepím, co atník nabídne. Jako do kostela. Prostě se nehodí při corridě na sebe nedbat. Anebo se tvářit jinak ne vesele. Ve nevhodné je třeba odloit dole, na náměstí a nasadit zářivý úsměv v očekávání velké chvíle.

Právě tak vypadají i ti, co vcházejí.

Kdy zaplavují arénu, dnes v odění polních barev, naehlených, e puky mohou poslouit jako noe. V řadách pěkně za sebou. Vymydlení, a i jinak vojácky vylepení. Puky po

dlouhé době opravdu vycíděné. Bodáky blýskají do očí ji stejné oslněných od přemíry jasu, který nadělují nebesa od rána, jako by ani nebylo pozdního podzimu.

Drustvo vedle drustva. Spořádané čety. Roty jak mají být. A vzeel prapor. Trochu

slisovaný nedostatkem kruhového prostoru. Na to je ovem pěchota zvyklá, a proto i

veskrzetrpělivá.

By tihle se pyní ve výzbroji i těkými kulomety, proslavenými maximy, take mají něco navíc. I jednu dělostřeleckou baterii, co je obohacení pro ,internacionalistas.

Snad proto na ně zástupy hledí s patřičným obdivem. Konečně místní .habitantes’ z úzkých uliček a domů s velkým dvorem, ale pouze jednou obytnou místností vědí, proč jsou vlastně tihle vojáci tady. A bouřlivé je zdraví. Plni horlivosti, aby smazali pohanu, e z albacetských

.grandezas’ nepřiel vůbec nikdo, protoe trucují ve velkých a bohatých domech, za pevně zavřenými okenicemi.

Nakonec je nikdo nepostrádá.

I tak je dole ivo a nahoře veselo. A ani k tomu není třeba alguacilů’ a ,picadorů, kteří odjakiva tvoří matadorovu ,cuadrillu. Protoe dnes velké představení obstarávají strohé povely a docela obyčejná lidská řeč. K nim vak patří i vypjatá těla, vztyčená čela a zářící oči. Za nimi u padlo rozhodnutí, které je spojilo s touto zemí, za ni jim nebude těko ani prolévat krev.

Před otlučeným burlanderem ji chvíli stojí váný major ze tábu.

Na arénu padlo uctivé ticho, v něm ani mouchy nebzučí. Tolik vánosti je rázem v povětří.

Kde se rozléhá slavnostní slib. Nejprve panělsky. Pokračování zazní samozřejmě ve

francouztině. Dojde na angličtinu a němčinu. Jetě jiné, exotičtějí jazyky odezní. A konečné je slyet četinu: Jsem zde, protoe jsem dobrovolník a jsem připraven bojovat do poslední kapky krve za záchranu svobody panělska a svobody celého světa!”

36

Odpověď pak zazní najednou v deseti jistě, v patnácti jazycích moná. Nae přísahám! křičel v posledních říjnových dnech roku 1936 i Miloslav Knesl. Smířený s osudem, e z nebe

zakotvil mezi blátolapy.

Jako větina jiných i on směřoval do Madridu, protoe taková byla vojenská potřeba na

počátku listopadu prvního roku války. Určitě v den odjezdu zail i místní kutálku, je vyprovázela vechny odjídějící Internacionálou, v podání připomínajícím tango. A přidal se do sboru, který skvěle ovládal vechny revoluční písně Evropy od Bandiera rossa a po

Čapajeva. Předváděné chraplavými hlasy v nejrůznějích řečech, ale s halasem, který

dokázal trumfnout rámusení nočního vlaku a zbavit více přemýlivé bolestivých představ o blízké válečné vřavě.

Jak jich v tu dobu bylo třeba? To stojí černé na bílém v dokumentech Komunistické strany panělska, platných do naich časů:

Interbrigády byly výrazem proletářského internacionalismu protifaistického cítění národů, opravdového vlastenectví. Byly pokračovatelkami nejlepích tradic dobrovolníků, kteří se v dřívějích dobách zúčastnili bojů za nezávislost a svobodu jiných zemí. Na straně povstalců bojovali vojáci pravidelných armád, i placení oldnéři z Itálie, Německa, Maroka, jako i přísluníci cizinecké legie. Dohromady jich bylo 300 000 a z hlediska čistě vojenského přispěli rozhodující měrou k pozdějímu Frankovu vítězství. Proti nim stálo pouze 35 000

skutečných mezinárodních dobrovolníků, včetně dobrovolníků sovětských, a to jest síla

početně malá, ale neobyčejně významná morálně, politicky i lidsky, je byla mimořádně

cennou pomocí v boji panělského lidu. Bezmezné hrdinství mezinárodních dobrovolníků v četných bitvách, jich se zúčastnili, hrdinství vepsané navdy do dějin ivoty 5000

interbrigadistů padlých v bojích proti nepříteli, to byl skvělý příklad i vzor hrdinství pro panělské bojovníky. Příklad jednoty a kázně .dobrovolníků svobody’, který měl velmi kladný vliv na frontě i v zázemí.

Statečné mezinárodní brigády si proto v dějinách světa navdy vydobyly právo na čestné místo mezi bojovníky za svobodu, pokrok a mír a získaly si nehynoucí vděčnost vech

panělských demokratů.

Mezinárodní brigády odkázaly budoucím generacím svůj světlý vzor a nezapomenutelnou

památku, která bude v přítím panělsku pro mladé generace ivou a trvalou lekcí

proletářské solidarity v její nejulechtilejí podobě.” Tak stojí doslova psáno.

37

Druhá bitva o Madrid, která začala na konci září, vrcholila v prvních dnech listopadu a zvolna umlkala v průběhu prosince roku 1936, měla prvně proslavit ,internacionalistas po celé zemi a dát za pravdu aktům historie, z nich bylo citováno.

NO PASARAN!

Pět faistických kolon sevřelo na podzim Madrid do kletí. První z nich útočila ze severního směru od Zaragozy na Siguenzu. Velí jí generál Mola. Ve směru od Burgosu na

severozápadní průsmyky Guadarramy postupuje druhá kolona v čele s generálem Orgazem.

Generál Varela, posílený silnou skupinou tanků, zaútočil přes Navalcarnero, tedy od západu.

A estremadurský palič Yagůe vytáhl od Talavery de la Reiny, co je v dějepise války nejvíce citovaný jihozápadní místopisný název. Zvlátě připomínaný ve vech bitvách o Madrid.

Okřídlená pátá kolona - monarchistů a faistů - má za úkol otevírat brány metropole zevnitř a zaloit tradici, která bude s oblibou pouívána po celou 2. světovou válku.

Ji několikaměsíční boj prověřil vojska i velitele. Na obou stranách si frontoví generálové zapsali četná vítězství, ale i mnohé poráky. Získané i utrpěné z různých pohnutek a důvodů, v nich se stále výrazněji prosazuje zahraniční podíl Německa a Itálie. Franco je díky tomu lépe zásoben zbraněmi z ciziny. Vpravdě řečeno hraje důleitou roli i skutečnost, e

povstalci měli od začátku vojenských operací jednotné velení a celkový plán před kadou operací. Take i bez sociálního zázemí, dokonce s nepřátelským týlem mohli mít výsledky, které zvlátě v dlouhodobých záměrech musely rozhodnout.

Republikánský tábor byl přitom vechno jiné, ne zorganizovaný vojenský útvar. Nikde sice nechybělo romantické nadení a činy velkého hrdinství, které jsou průvodcem kadého

skutečného lidového hnutí, ale bez jednotného velení - jen obraně Madridu se rozkazovalo ze tří míst - opravdové kázně a ovládnutí moderní techniky bylo kadé vítězství vykupováno zbytečnými ztrátami. Přitom jednotky i na hlavním směru často bojovaly bez záloh a dokonce bez zásob munice. Podle toho i mnohé operace dopadly. Navíc se v Madridu nepřetritě

střídaly vlády 4. září byla ustavena ji čtvrtá válečná o ministrech obrany raději ani nemluvě. Proto rozhodnutí o reformování lidové armády z 10. října přilo vlastně v hodině dvanácté. Jene ani poslední vládní akt nebyl dobře pochopen v Katalánsku a dokonce

zcela odmítnut anarchistickými jednotkami.

38

Zatímco komunisté ji 11. října rozpustili proslulý 5. pluk a dali se k dispozici nové tvořeným republikánským silám. A pomohou zformovat est brigád, které v listopadu spolu s

.internacionalistas’ zachrání Madrid.

Město znovu zcela proměněné uvnitř i navenek.

Podivně ztichlé i přes volání čističů bot, kteří shání zákazníky pokřikem ,Trimotores!, zřejmě nadůkaz, e pracují stejně rychle jako letci faistické legie Condor, která od října pustoí metropoli. Po ulicích se vak ji nekorzuje. Vůbec vude ubylo hlavně lidí. Větinou nevrlé hospodyně postávají ve frontách na chléb a mléko.

Porůznu vidí plakáty s podobiznou premiéra Larga Caballera a nápisy Gobierno de la

victoria. Vláda vítězství. Nálada vak je přesto ponurá. A ji tak do krajnosti obtínou situaci jetě zhorují občasné kolony uprchlíků z vesnic kolem Madridu,

které projdou hlavními ulicemi a zase se ztratí někde na předměstí. Samozřejmě na těch, odkud není slyet střelbu a dunění děl. U tak blízké, e se zdá, jako by znělo rovnou uprostřed města.

7. listopadu nemůe být hůře.

Po městě se rozkřiklo, e vláda a nejvyí velení uprchlo do Valencie. A Madrid ponechalo v rukou generála Miaji, tého generála, jeho pouhé jméno - miaja znamená doslova drobek vyvolávalo vdy úsměky. A teď prý předurčeného předat metropoli faistům. Určitě ji proto, e byl do čela junty obrany povolán generálem Asenciem, zástupcem ministra republiky, ale také spoluákem Franka, Varely a Yagúe, s nimi se na studiích velice přátelil.

A zrovna od Asencia dostane Miaja navečer 6. listopadu dopis s varovným příkazem:

Neotvírat do esti hodin ráno 7. listopadu roku 1936! Snad proto, aby se dala útočícím spoluákům ance to u povstalci obsadili břeh Manzanaresu přímo ve městě a zaútočili na Univerzitní čtvr snadněji vniknout do Madridu. Jestlie se výměna velení obrany prováděla se zpoděním více jak dvanácti hodin.

Generál Miaja poprvé v ivotě nedodrí vojenský rozkaz. Dopis otevře kolem půlnoci a čte.

Jakmile dojde ke sdělení předsednictvím junty obrany se pověřuje Vae Excelence”, odjede do tábu a začne organizovat obranu. Zcela sám, protoe ostatní členové junty utekli ve veobecné panice za vládou.

Za stavu krajní nouze volá ústředí komunistů, kde jsou přes hlubokou noc vichni pohotově, a Díaz s Chekou mu okamité slíbí pomoc. A tak před ránem je vysoký, ruměný, úplně

holohlavý stařec, s převislými ducatými tvářemi, s velkými brýlemi z rohoviny na očích, obklopen jen samými komunisty.

39

Přili ti nejlepl, které zocelil 5. pluk podplukovník Rojo, podplukovník Fontán a major Matallana.

Jetě před úsvitem se táb junty doví, jak si vlastně stojí. Jedno hláení je katastrofičtějí druhého. rapnely stačí sotva na čtyři hodiny palby. Celá obrana Madridu vlastní sto dvacet dvě bedny nábojů. O kterých se ví, protoe někde jinde jich bude určitě stonásobně více.

Avak o těch se zatím neví.

Některé jednotky ztratily spojení se tábem a osamostatnily se. Mimo velení jsou předevím tanky, které kolem města plní úlohu dělostřelectva. Jisté je, e na vech hlavních směrech předpokládaného útoku chybí lidé, opevnění a odporu schopné jednotky předevím. Kde je přitom vzít? Generál Miaja najde řeení. Náhle plný činorodosti volá znovu Cheku do ulice Serrano a napůl prosí a napůl rozkazuje, a komunisté okamitě vyvedou práceschopné

obyvatelstvo kopat zákopy, stavět barikády a rozvinovat ostnatý drát. Mue schopné

vojenské sluby poaduje mobilizovat do milice.

Světlo vstoupí do města spolu s vytím sirén.

Dělostřelba z Andělského vrchu a bomby z letadel, kterým nikdo nebrání v bombardování, rozkotávají nejvyí budovy, ničí památky mnoha staletí, ale hlavně hubí lidské ivoty. Hoří palác vévodů z Alby. Bomby trasují krátery okolí Prada. Městem projídějí vojenská auta s tlampači, které vybízejí občany k činům obrany. .Fortificar Madrid!’ se stává prostou

skutečností. Ti, kteří zůstali, nezatínají jenom ruce, ale chystají se udeřit. Jestlie se nepřítel odváí a vtrhne do města.

Pamětníci si zapsali vzpomínku z chvíle nejhorí…

Čekají… Do ticha těhotného hrozbami, nebezpečím

S krvavými překvapeními zazní odměřený, rytmický, otřesný zvuk pevných kroků, jen sílí, jen se blíí… U jsou zřetelně slyet údery okovaných bot na uliční dlabě.

Nastává chvíle ohromení, nerozhodnosti. Kdo to přichází? Kdo se to blíí? Kdo jsou ti mui, kteří 7. listopadu 1936 pochodují ulicemi naeho Madridu, němí, vzpřímení, přísní, na rameni puku s nasazeným bodákem, pod jejich nohama se chvěje zem?

Za přivřenými okny sledují horečné pohledy pochodující mue, zatímco ruce křečovitě svírají zbraně i granáty připravené k vrení. Zoufalé eny říkají muům: .Pronikli do města! Na co jetě čekáte?’

Je slyet rozkaz, velitelský hlas hovoří cizím jazykem, jen zazní ulicí jako leh. Rytmické pohyby neznámých lidí doprovázejí první vere drahé a milované hymny. Vzduch se

rozezvučí chvějivými a slavnostními tóny spolu se slovy, je Madriďany dojímají.

40

,Boe můj! Není to sen?’ ptají se eny hlasem, v něm je slyet vzlykot.

Mui, kteří defilují ulicemi obleeného Madridu zpívají francouzský, italsky, německy, polský, maďarsky, dánský, česky a rumunský Internacionálu.

Tak slavně veli .internacionalistas’ 7. listopadu do panělské metropole.

Vlastně rovnou do zákopů a ruin Univerzitního města, kde zatím jednotky Milicia Popular opět dokazovaly nemoné. Proti tankům a dělům se postaví téměř s holýma rukama. Ovem

také s větí vojenskou obratností ne v létě. Antonio Coll - první dynamitero 20. století -

zřejmě inspirován hrdiny filmu My z Krontadtu,

se vrhá před útočící italské obrněné vozy a zničí lehký tank pouhým svazkem podomácku

vyrobených granátů. Jeho stejně nedbale vyzbrojení druzi, jen s několika karabinami,

zastavují útok po jeho vzoru. A Italové ustoupí.

Mezitím dorazí dalí .internacionalistas’. Posilují ji několik dní bojující prapory Paříská komuna, Edgar André a Jaroslaw Dobrowski, teď u vyzbrojené účinnou sovětskou palebnou technikou. I oni se povzbuzují křikem ,no pasarán!’, kdy jdou do útoku ve zcela rozbité Univerzitní čtvrti, která zaije v listopadu vůbec nejzuřivějí boje.

V Univerzitním městě snad není kámen, který by nemohl vyprávět. O zoufalství, ale i naději.

O odporu, který byl vdy hrdinstvím. O statečnosti, která se stala vedností. Kdy se

bojovalo vude a vemi prostředky. Na chodbách, uprostřed laboratoří a mezi lavicemi

poslucháren, které se jetě včera honosily věděním o tom nejlepím - o člověku. Právě o něm, který se teď v prachu, mezi omítkou a rozbitým sklem, uprostřed roztrhaných knih a anatomických atlasů, plíí, v jedné ruce karabinu a v druhé nů. Někdy i pouhý kámen.

Pořád připraven vyskočit a udeřit. Také zabít.

Zápolí se o kadý sál, o kadé patro nahoru i o sklepy dole. Je slyet křik a steny ve vech světových jazycích. Dokonce arabské nadávky. To po sobě volají mui z druhé strany. Z

těch, kteří z nevědomosti snědli laboratorní zvířata, otrávili se a teď umírají vlastním přičiněním.

Jedni i druzí jsou tady. Nikdo z nich neviděl na vlastní oči slávu Madridu. Prado, Puerto del Sol, srdce města, ale i země, Consejo National, kde teď nikdo nevládne a Catedral de la Almudena, kam se teď nechodí na bohosluby - jen tuí, e jsou před či za nimi. Útočníci si budou muset odřeknout jetě větí dva roky a obránci alespoň několik dní, ne skončí

porákou bláhový rozkaz generála Moly ,o dobytí elmy v doupěti!’, je se tím u podruhé nehorázně blamuje.

42

I svou jakoby ertovnou objednávkou, e 7. listopadu vypije kávu v mondénní kavárně

Molinero.

Nejzuřivěji se bojuje o Casa Blanku. O bílý výkový dům na okraji čtvrti. Stále obklopený závojem prachu a pokřikem muů uvnitř i venku. Dávno zbavený oken, ale i dveří a někde dokonce i schodi. Několikrát vyměnil majitele, kteří mu říkají různě Casa bianca, Maison blanche, Bela kuča, Bialy dom i Féher ház, prostě Bílý dům. Kolik z těch, kteří se ho dotkli, vak bude moci o něm vyprávět. Jak zůstal nakonec v rukou obránců.

A stejné tak Casa Rioja, Červený dům, stojící v jetě horím stavu jen o pár set metrů dál.

Rozvrácený, protoe se na něj zastřelovali dělostřelci útočníků. Avak stále jetě ijící a odolávající útokům, které neberou konce ani kdy se náhle změní počasí.

Z modravého, veskrze vlídného nebe začne padat dé a vichr.

Vlastně z ničeho nic zaduje ledový vítr z Guadarramy a profoukne uniformy věčně

udýchaných obránců. Vletí i do města, kde dlouhotrvající obranou vysílené eny ztrácejí rozvahu ve frontách na pouhou petku potravin. Zima vejde domů, kde se netopí, protoe není čím, take začnou mrznout děti. A protoe se útočníkům nedaří, mstí se městu legie Condor. Bombarduje Madrid téměř nepřetritě. Tam, kde je nablízku podzemní dráha se

obyvatelstvo stěhuje do podzemí. Dělnickým čtvrtím vak takový přepych není dopřán. A tak se tady umírá nejčastěji.

Nikdo přitom nereptá, protoe kadý tuí, e tam na březích Manzanaresu a v parcích

Ciudad Universitaria je daleko hůře.

A tak vládne trpělivost v čekání na lepí, které přijde a čtyři kolony zase poodstoupí. Kdy pátá se po včasném zatýkání policejních sil vůbec nemohla ukázat veřejně.

Tím se ani kavárna Molinero nedočkala ohláeného hosta.

Přijel vak host neohláený. Generál Lukács, spolu s veliteli obrany Univerzitní čtvrti, vtrhl mezi ply a chrom jako velká voda. Dosti nápadně, protoe v tyto dny je i na calle de Alcalá větinou prázdno. A obsluha kafírny ze světových bedekerů se můe nudou ukousat.

Ze zástupu uniforem vak ádné nadení neprojevuje. Spíe naopak. Nevímavost a

pohrdání k neobratným pohybům dlouho nemytých a zarostlých muů, kteří si dobře

nedokáí poradit se idličkami kolem stolů, a proto je generál vede bez zaváhání ke

klubovkám, do kouta vyhraeného jen nejlepím hostům. Zděení přihlíejících je tím úplné.

Na námitku se vak nezmohou.

43

Desítka zapráených muů ji usedla u obrovitého okna, s výhledem na linii ulic z čítanek.

Mlčí, ačkoli jsou u stolu ji hodnou chvíli a pokalávání trpělivého mue ve fraku stojícího vedle začíná být netrpělivé, ovem jen do určité míry. To samozřejmě Lukácsovi neujde a ani hne hlavou zavelí: Cafés cargados y coňaces! Pak u neřekne nic.

Dokud vichni u vytrení nespočinou zraky na kouřících álcích a nablýskaných číích. Svět dosud ije a nepropadl se do prachu a ruin války. A jak líbezně voní.

Generál se zvedá s číí v ruce.

Soudruzi, v Moskvě právě slaví 7. listopad. Vypijeme na Říjen!”

44

Jestlie je ve panělsku strom zbarvený

krví,je to strom svobody

Jestlie jsou ve panělsku hovorná ústa,mluví o svobodě

Jestlie je ve panělsku sklenka čistého vína, lid ji vypije.

Paul Eduard

KDY SE PSAL ROK 1937

Faisté přili do paněl se skromným úkolem, zorganizovat Apokalypsu 20.

století.

André Malraux

Triumf lhostejných

Dvakrát měl Londýn dramaticky vstoupit do osudů panělska třicátých let. Poprvé, kdy v červenci roku 1936 vzlétl z croydonského letitě Rychlý drak, aby dopravil povstalcům na poloostrov generála, beznadějně uvízlého na Kanárských ostrovech. A potom vkrátku jetě jednou, kdy na Downing Street 10 představitelé tolik obdivované světové demokracie

zformulovali zásady neintervence, která slovy sledovala nestranickost Evropy v občanském konfliktu, ale ve skutečnosti stavěla madridskou vládu mimo mezinárodní právo. Tím spíe, e i paříský Matignonský palác velice stál o čest být prvním spravedlivým v činech

nespravedlnosti.

Konzervativec Stanley Baldwin se v cihlovém domě britských premiérů setkal poprvé se

socialistou Léonem Blumem 25. července 1936. A přesto, e ostrovní tisk jetě několik dní před tím pařískou vládu Lidové fronty nazval trojským koněm komunismu”, velice si navzájem rozumí. Asi i proto, e León Blum před odletem v Orly vyhlásil: V zájmu dobré věci jsem se rozhodl zastavit dodávky zbraní do panělska.” A samozřejmě opomněl

alespoň zmínkou uvést, e obchod za dvacet miliónů liber terlinků, garantovaný dvěma

sesterskými vládami Lidové fronty, byl uzavřen ji v prosinci roku 1935.

Blum před Baldwinem nehne ani brvou, kdy se mu dostane důvěrných sdělení o výsledcích jednání Thomase Jonese, premiérova pověřence, který byl nedávno přijat v Berlíně Hitlerem a přitom ujitěn, e případná říská akce na poloostrově nebude namířena proti ádné třetí zemi, nebo má jediný cíl - vyhlazení pyrenejského bolevismu”.

45

A dokonce Britům nabídl společný postup, protoe historie míru nám dá za pravdu, jestlie se dokáeme včas pochopit”.

A pochopením Baldwin přímo hýří. Horlivě přesvědčuje svého kontinentálního kolegu, e v léčení nemocí, které zachvátily i západní Evropu, jsou důvodné jakékoliv prostředky, třebas i spojení s čertem”. Přímo se opájí dobrozdáními k Berlínu a Římu, protoe to jsou jediné vlády, které epidemii zaehnaly na vlastním území a mohou být příkladem, jak na to”.

Protoe jeho tirádám nikdo ani slovem neodporuje, rozohňuje se a spílá madridské vládě

pomatenců, pomahačů Moskvy” - to jetě panělská republika ani diplomaticky neuznala Sovětský svaz. Zatímco druhou stranu nazývá rytíři slávy panělska, obdivuhodnými

vlastenci a naimi přirozenými spojenci”. Trvá mu dlouho, ne se vymluví a spočine tázavým zrakem na návtěvě.

Léon Blum vak stále nic neříká.

Jeliko ani neodporuje, bez dalích velkých řečí se s protějkem dohodne na veobecných zásadách neintervence, které ovem musí přijmout celá demokratická Evropa,” jak si nakonec přece jen vyádá Blum. Musíme získat k účasti i Německo a Itálii a tím dát

iniciativě univerzální charakter. Ano, společná akce, jak si přeje můj britský kolega, ale jenom ve společné akci Evropy.” Francouz si vůči Britovi snaí zachovat úroveň a snad i chová nějaký dobrý úmysl izolovat občanskou válku od světa a pomoci tak lidovým silám

zvítězit. Ovem i jeho polovičatost se vak nakonec obrátí vůči zákonné vládě, nebo rovně umoní pokračování agrese.

Vdy daleko mocnějí zatím zcela kategoricky rozhodli, co opravdu bude.

Stále jetě mlčí vláda Spojených států - zákon o neutralitě ve panělském konfliktu schválil Kongres a 1. května 1937-ale zmocněnci monopolů se mohou přetrhnout, aby Franco

dostal, o co ádá. Zatímco republikánský pověřenec marně buí na dveře Pentagonu, a je nakonec zcela odmítnut se svou ádostí o nákup zbraní, protoe vláda USA povauje něco podobného za neádoucí”, naftové sestry Standart Oil a Gulf Oil se mohou potrhat s dodávkami pohonných hmot povstalcům a dokonce sdělují telegraficky do Burgosu: S

placením si zatím nedělejte starosti.” Přitom roční zásilky z Ameriky se budou pohybovat od 400 000 po 700 000 tun kadý rok.

Čile obchodují s povstaleckými oblastmi i společnosti Ford, Armstrong, Cork, Standard

Electric, Internacionál Telephone and Telegraph, tedy i proslulý organizátor státních pučů ITT a také Fireston.

46

Pevně usazení ve panělích ji od dvacátých let a teď trpělivě omotávající ekonomiku

dobytých krajů tisíci pavučinami. Kdy na území republiky okamité zavřeli vechny provozy i kanceláře s výmluvou válečného ohroení. Dobou, si proto zcela právem bude moci

pochlubit či postěovat jejich velvyslanec Bowers: Nae počínání představuje významný příspěvek k vítězství sil OSA - Německa a Itálie - nad panělskou demokracií.”

Přesně tak si vede i Výbor pro vměování.

Kdy 8. září prohlásil Berlín a s ním zároveň, e jsou ochotni se podílet na politice nevměování”, sela se celá Evropa u 9. září v Londýně,

členem Výboru byl krátce, několik týdnů Sovětský svaz.

A tak na jednom z prvních jednání Výboru 7. října roku 1936 vystoupil sovětský zástupce a snesl důkazy, e dva členové shromáděni, v rozporu se schválenými zásadami

neintervence, mají na území panělska desítky vojenských letadel a dokonce se zúčastňují bojových akcí vojenskými osobami. Přitom mluví jen veobecně, nepadne ani jedno číslo, ani jeden geografický údaj. Přesto musí několikrát zvyovat hlas proti pokřiku a nadávkám, kterými je častován obviněnými. Lordova palička tentokrát nepomáhá. Křik vzrůstá a

zasedání se hrozí rozpadnout.

A James Plymouth konečně dosáhne klidu a ádá věcné důkazy, nebo omluvu. Ivan Majskij jakoby čekal na předsedovu výzvu, vstává znovu a v naprostém tichu čte. Jeho seznam

přístavů panělska, ale i Portugalska, kudy bylo dopraveno za necelé tři měsíce války čtyři sta tun válečného materiálu, spolu se jmény lodí a daty vykládky nenechá nikoho na

pochybách, e mluví čistou pravdu. Jene sovětský velvyslanec zdaleka neskončil. Trochu přidá na hlase a zase pokračuje.

Seznam republikánských měst a vesnic, bombardovaných stroji Junkers a Messerschmitt

trvalo sestavit jisté týdny. Data jsou pořád stejně přesná a dokonce doloená hodinami útoků, jejich celkové číslo 462 omráčí shromádění. A Majskij obratně vyuívá vhodné

chvíle a navrhuje, aby Výbor nařídil účinnou kontrolu nad portugalskými přístavy, co lord Plymouth odmítne bez hlasování, protoe jde o neprůkazný útok na jednoho z váených

členů Výboru”.

M. Majskij se vak nedá vyvést z míry. Ukloní se předsedajícím a pak si bere slovo potřetí:

Mám tu čest předat Výboru pro nevměování, který plní historickou úlohu a jeho kadé rozhodnutí můe uvrhnout Evropu do dalích a dalích nebezpečí, války nevyjímaje, nótu sovětské vlády …  Protoe se v sále zvedne um, stáhne ji nataenou ruku s listinou určenou předsedovi, rozevírá ji a opět čte:

47

Zjevným poruením dohody členy Výboru pro nevměování se dostali vzbouřenci ve

panělsku do privilegovaného postavení, a proto sovětská vláda, která nechce zůstat v

situaci bezděčně napomáhajících nespravedlivé věci, spatřuje jen jedno východisko z této skutečnosti. Vrátit legální panělské vládě právo a monost nakupovat zbraně v zahraničí, nebo taková práva a monosti mají nyní vechny vlády světa, a účastníkům dohody

ponechat na vůli, zda chtějí nebo nechtějí prodávat panělsku zbraně ..

Nově se zvedá vlna křiku, větinou protestů, ale i několika volání na souhlas. Snad se k podpoře návrhu přidal i československý delegát. Lord Plymouth, celý rudý v obličeji, tluče paličkou tak zlobně, e zlomí drátko a tlouk odletí do sálu, za nepřirozeného veselí

přihlíejících. Majskij stále jetě stojí a čeká.

Dokud nenastane ticho, bez přičinění předsedajícího. Chvíle je a příli váná.

A zase se rozlehne jadrný hlas, ovládající angličtinu jako studenti z Oxfordu: Sovětská vláda zároveň upozorňuje, e nebudou-li tyto spravedlivé návrhy přijaty, nebude se dále cítit vázána dohodou o nevměování o nic víc, ne kterýkoliv účastník této dohody.” To jsou i poslední slova sovětského delegáta, která Výbor uslyel, protoe lord Plymouth sice přijal listinu u v plném důstojenství svého stavu, ale vůbec se nenamáhal ukončit zasedání, kde ho u dobu nikdo neposlouchal. Natolik vechny vzruilo stanovisko tlumočené z Moskvy.

Svět se pak jetě výrazněji rozdělil. A také hlas rozumu se stal více slyitelným. Přece vak nedolehl, kam měl dolehnout.

Výbor se pak po čtrnáct dní vůbec neseel. Ovem ji 23. října tého roku vystoupil lidový komisař zahraničí SSSR Maxim Litvínov s prohláením: Sovětská vláda není ochotna nést dále odpovědnost za situaci,

která se vyvinula, a která je zřejmě nespravedlivá vůči zákonné vládě panělské republiky a vůči panělskému lidu a je nucena dnes prohlásit, e se necítí dále vázána smlouvou o

neintervenci.” Přitom nezůstalo jen u slov. 24. října zakotvily ve Valencii, Alicante, Cartageně a Barceloně sovětské lodě s tanky, letadly, děly, ale i lehkými automatickými zbraněmi, které fronty obránců demokracie tolik postrádaly.

Historikové vědí, e červencová dodávka dvaceti tisíc puek a dvaceti miliónů nábojů, která z rozhodnutí prezidenta Lázara Cardenase dorazila z Mexika, rozhodla první bitvu

o Madrid. Stejně významnou roli sehrály sovětské dodávky z druhé poloviny roku 1936, které byly nasazeny v druhé bitvě o Madrid. A republika tím byla znovu zachráněna.

48

Avak spiknutí lhostejných dále pokračovalo.

Britský diplomat Georg Thompson, jedna z čestných výjimek v soukolí zrady, ve svých

vzpomínkách barvitě líčí praxi politiky nevměování, která pravidelně střídala komično s tragédií. Jeliko si nebere ádné servítky a ostře napadá londýnskou vládu za lhostejnost k demokracii a zbabělost vůči faismu, který nám vkrátku krutě oplatí”, stojí za připomenutí.

Jen tak si lze vyloit skutečnost, e lord Plymouth dovolil, aby kontrolu téměř

tisícikilometrového pobřeního pásma od Malagy na sever, které bylo v rukou republikánů, svěřil Výbor Němcům.” Pak barvitě líčí, co se vlastně dělo ve stínu mezinárodního dohledu.

Jak .kapesní’ německý křiník Deutschland a tři torpédoborce s hákovými kříi, ale také se znakem Výboru pro nevměování na vlajce, vyzvídaly v republikánské obraně a ihned

rádiem sdělovaly Frankovi i svému letectvu důleité cíle k bombardování. Zvlátě spadeno měly na sovětské dopravní lodi, které i jako nezúčastněné byly rovně napadány: Vdycky jsme si myslili, e ten, kdo spojil znak nevměování s germánskou svastikou, měl dosti cynický smysl pro humor,” končí jeho vzpomínání.

Kdo vak slyel ojedinělý varovný hlas z vlastního tábora?

V Berlíně a Římě dávno rozhodli, e komunismus ve panělsku nesmí projít, a to stojí, co stojí”. Proto nasazují vojenskou sílu vlastně od počátku. Ji 30. července stojí pohotově na letiti v Tetuánu dvacet Junkersů 52, aby dopravily na Pyrenejský poloostrov první

kontingent cizineckých legionářů. Začátkem listopadu, po vánivých výzvách leteckého

marála Góringa, aby nebe od Barcelony po Madrid, od Bilbaa po Santader a Gijón, od

Zaragozy po Brunete, od Teruelu po Córdobu patřilo naim pilotům”, je agrese zcela veřejnou věcí. O vyslání celého leteckého sboru - legie Condor - se stavem stovky strojů a 4500 muů, rozhodl osobně Hitler. Snad, aby se připravila, a přijde rozkaz napadnout

Varavu, Rotterdam, Coventry a Leningrad.

Benito Mussolini nezůstal pozadu ani o píď. Italů nastupuje na bojitě povstalců hned v prvních týdnech dvacet tisíc. Větina z nich okusí jak chutná poráka v druhé bitvě

o Madrid. Zároveň se s ním hrne k hodokvasu nad panělskými surovinami. Protoe Němci

si ji zabrali měď, mangan, wolfram, musejí se Italové spokojit se elezem a uhlím.

Posluen hlasu svého srdce nabídl pomoc i António Salazar. Nejprve dal k dispozici

dopravní monosti Portugalska: přístavy, letitě, silnice a eleznice. Právě tudy směřovaly povstalcům dodávky zbraní v prvních měsících války. Malé Portugalsko mělo jen dvě zbrojní továrny, ale obě pohotově začaly vyrábět pro Franka.

49

Na bojitě v západním a severním panělsku ochotně připochodovala Legion de Viriathe,

která měla v seznamech počtů patnáct tisíc muů. Přitom patřila k těm nejbarbartějím jednotkám, které se objevily na frontě. Potrhat se mohla i PIDE, státní policie diktatury, která pořádala honičky na republikánské uprchlíky a ochotně je vracela do spárů povstalců.

Jestlie na přelomu roku 1936 a 1937 bojovalo na panělských frontách 160 000 Italů a

20000 Němců, pak na konci války stavy nasazených vzrostou na 250 000 u prvých a 50 000

u zbývajících. V duchu berlínské směrnice o zařazení Pyrenejského poloostrova do Evropy a jejího tisíciletého řádu. V něm jedni u mysleli na světovou válku a druzí chtěli zachránit mír ústupky.

Válka o Evropu vlastně začala u Madridu.

Čechoslováci píí dějiny

Zima roku 1937 byla velice krutá. Mrazivá a větrná. Snad proto i zpomalila vojenské operace na obou stranách. Ačkoli se bojovat nepřestalo ani na jedné frontě obrany. Útočí se v obou směrech u Madridu, v Aragónii i na severních bojitích. Zimou vak nejvíce trpí vojska kolem hlavního města. Nepřipravená na mráz a sníh, a proto i nepatřičně vystrojená.

Take ani nejromantičtějí z obránců nevnímají jednu z báječných proměn panělského

nebe, schopného si navléci v slavnostní a třpytný at po měsících edi a praných vidění.

Obzory nad Madridem, a zvlátě kousek tam dál, ve směru na jih, jsou najednou průzračné, světlé a tím i hluboké. Cosi křiálového se rozklenulo do íře. Oblaka jsou nezvykle čistá, přesných kontur a divokých tvarů. Vnímavým cosi napovídá, e odtud shůry brali inspiraci Velázquez, Ribera a Goya. Schopní tvoření povýeného na nebesa.

Pak se vak obzor města rychle zatáhne. Krajinu zalehne plachta pinavých mraků, zaduje vichr a spustí se ledový dé. Je vlezlý a studí i tam, kam zrovna nevnikl. Čaro zmizelo a vládu převzala eď vednosti.

Celý leden a únor se brodí obránci břehů řeky Jaramy - historikové jetě v průběhu bojů jí začnou říkat panělská Mama v bahně a kaluích. Počasí jim prostě nepřeje. Klidu jim

nedopřejí ani povstalci, teď přesvědčení, e po porákách na severu, západě a jihozápadě od Madridu, nali konečné řeení v útoku od jihu, po celém povodí Jaramy, od La Maraňosy a po Alcalá de Henares, co je město na východě metropole.

50

Dosaení strategického záměru má pojistit i osobní účast generalissima Franka, který

vlastně poprvé vyjede přímo na bojitě. Neprozřetelně.

V končinách plných olivových a korkových hájů, spíe rovinatých, jen občas si dopřávajících potěení dolin a roklin, vzduté krajiny i propadel země, vzchází jaro. Zvolna. Vlastně neznatelně. Avak přece je cítit. Slyet. I vidět.

S kadým rozbřeskem ustupují noční mrazíky a holiny vůkol zaléhají mlhy. Cárovité a

veskrze rozevláté, protoe slunce, které nabylo na síle, nedovolí, aby mu někdo bránil v díle oivování přírody. Ji se zazelenaly včera nahnědlé kopečky a vzdálené horizonty najednou vybízejí k veselí. Krajinou sevřenou do mříoví bezpočtem potůčků a říček a jedné řeky kvačí příslib lepího.

Jarama si přitom počíná jako dravec. Obvykle klidná a rozváná se teď valí v hukotu vod, které nabrala daleko blízko a dává tak okolí vychutnat, co mohou vzduté vlny, nepříli čisté, o to více vak divoké. Snad něco tuí a propadá tíze odpovědnosti, e rozdělila dva světy, a proto píe i dějiny. Trochu zmatené, o to více vak kruté.

Dne 6. února 1937 zaútočily povstalecké kolony v síle čtyřiceti tisíc muů a stovky tanků ve směru na La Maraňosu. Ohroeno je i San Martin de la Vega a Ciempozuelos. Republikáni

sami připravují ofenzívu, a proto bez významnějích opevnění ve směru útoku začnou

ustupovat. Vzpomenutá města padnou. Avak povstalci se radují jenom první tři dny.

Poté 10. února dorazí jednotky jednoho z nejlepích velitelů občanské války - Juana

Modesta, kterého rovně dal zemi 5. komunistický pluk. V prvních měsících války v jeho řadách velel Thálmannovu praporu, jeho součástí byli i interbrigadisté.

První komunistický generál, velitel proslulý svojí rozváností, ale i statečností. Říkali o něm lichotivé první na postupu a poslední na ústupu”. Také na něho psali básně.

Přechod přes Jaramu se díky jeho divizi povstalcům nepodařil. Ti se vak ani na chvilku nevzdávají, útočí znovu a znovu. Přijdou dalí kritické dny. Vlastně kadý den je kritický.

Nepřetritě hřmějí děla. S děsivým halasením se hrnou na koních do útoku Maurové tak

přezdívali republikáni Marokáncům. V pohybu jsou tanky a obrněná auta. Fronta se roztáhla od předměstí Madridu a k Cuesta de la Reina, vzdálenou dvě stovky kilometrů od

metropole.

Obrana mobilizuje zálohy. Nastupují vekeré jednotky, které jsou k dispozici kolem Madridu, ale i v zázemí Levanty. Mezi nimi i 11, 12, 14, a 15. brigáda internacionalistas. Do bitvy o Jaramu je nasazeno vekeré dělostřelectvo interbrigád.

51

Ani se nestačí rozhlédnout a ji zapadá do vřavy boje.

Situace vypadá chaoticky a stále se mění.

Právě tehdy zřejmě 13. února, pokud jsou vzpomínky pamětníků přesné zasáhnou do boje Čechoslováci.

Nejprve ikova rota, součást Dimitrovova praporu z 15. mezinárodní brigády. Zformovaná v Mahoře, nedaleko Albacete, během ledna druhého roku války. Asi stovka jich nastupovala do nepřetritě se valícími útoky zcela rozdrásané krajiny. Zrovna proti prvnímu faistickému předmostí na Jaramě, které obsadili 12. února s cílem prorazit přes mírně se svaující planinu a k Moratě, do údolí řeky Tajuňa, u v hlubokém zázemí republikánské obrany.

Náraz jednotek byl i pro ostřílené vojáky děsivý. Ji v první sráce padlo na čtyřicet srbských studentů, vlastně celá studentská legie Dimitrovova praporu. Jednotka se zachvěla, ale neustoupila ani o píď. Právě tehdy přijde osudová chvíle ikovců, o nich zapíe do kroniky velitel praporu: astný národ, který má takové výborné bojovníky, jako jsou ikovci.” A to jsou teprve na začátku své dlouhé cesty, na ní poznají mnohá vítězství, ale i hořkost ústupu, nikdy vak útěku.

Na Jaramě zaijí čtrnáct dní vpřed, zpátky, vpřed, zpátky, vpřed vak vdy nakonec. Bijí do protivníka ručními granáty, kterými ani oni neetří. Útok na bodák zaijí i desetkrát za den.

Na tank se musí zastřílet do průzorů kulomet. Tohle připadá i zkueným střelcům zhola

nemoné, protoe nemají granáty, dokonce ani pukové protiletadlové střelivo, kterým se chlubí Modestovi Thálmannovci vedle nich. Pak se vak kulometčíci opováí a lehkým

italským tankům upadávají pásy. Stačí střílet přesně.

Mezitím bude jetě hůř, protoe se prosadí převaha faistického letectva a dělostřelectva.

Fronta, roztaená jen na hlavním směru do dáli deseti kilometrů, se zalyká. Mauři a cizinečtí legionáři útočí jako podle hodinek sedmkrát denně a obránci nemají čas na oddych ani na jídlo. Kdy se zdá, e usnou na pozicích vysílením, docházejí čerstvé jednotky Enriqua Lístera, zaútočí v chodu na kopec Pingarrón a obsadí před několika dny dobyté předmostí.

Dokonce proniknou za řeku a teprve v přímé dělostřelecké palbě velkého seskupení hlavní ustupují. Stále se bojuje o kadý metr. O kadý olivovník.

Dne 14. února jsou obě strany vysíleny do krajnosti. Boje vak pokračují v neztenčené míře.

Ostřelována je kadá píď země. Vrch Pingarrón opět změnil majitele. Thálmannův prapor byl obklíčen, ale vytrvale se bránil proti jedenácti útokům. Dvanáctý, který mohl rozhodnout, ji povstalci nestihli. Zaútočil Dimitrovúv prapor a obklíčeni protrhl. Zatím nikdo netui, e ve strané vřavě nepřestávající bitvy se schyluje k historické události. A přece překvapení obchází velice blízko. Odehraje se zároveň na zemi i na nebi. Tam, kam interbrigadisté občas obracejí zraky, aby sledovali letecké souboje.

52

Poslední dny velmi časté, protoe nad frontou se potkávalo denně i sedmdesát letadel obou stran. V soubojích, které berou dech.

Přitom skutečným vládcem nebe je ji delí čas legie Condor. Dobře vycvičená a létající na nejdokonalejích strojích junkers oné doby. Navíc schopná bombardovat pětimetrákovými

bombami a torpédy i z výe jednoho kilometru, kam vyeptalá republikánská děla ze

kodovky a od Wickerse prostě nedostřelila. A tak Goringova legie nejen zapalovala, jak si vdy přál její tvůrce, ale zároveň byla zcela nepostiitelná.

Tím spíe, e republikánská Gloriosa tak se nazývalo letectvo Madridu a její .chatos’

neboli,muky’ sice proslula činy hrdinství, ovem zdaleka nemohla být vude, nebo převaha protivníka byla i v počtech letadel nejméně trojnásobná.

Tím větí je význam odvety, která se chystá za frontou.

Kdy ústřední výbor Komunistické strany Československa rozhodl, e u Madridu bráníme

Prahu” a zároveň začal vysílat dobrovolníky do paněl od podzimu roku 1936 v úplné tajnosti, protoe praská vláda podle pokynu londýnského Výboru pro nevměování něco

takového přísně stíhala - přednost dostávají vdy vojentí odborníci. Klement Gottwald na jedné z porad organizátorů pomoci řekl doslova: Velitelů je tam třeba nejvíce.

Připravit,vycvičit, organizovat, velet pochopitelně. Vojsku, jejich lidu, ale i naim, kteří budou následovat. Do války, která je i naí válkou.”

A tak v lednu přijídí do panělska i redaktor Rudého práva Bohuslav Latovička. Nikoli aby psal, nýbr aby velel.

Co mu je docela vlastní, protoe má za sebou dráhu aktivního důstojníka dělostřelectva, kterého degradovali, a pak vyhnali z armády pro komunistickou činnost. Právě on se v

levantské Almanse ujímá československých dobrovolníků-dělostřelců, kteří se nemohli

dostat do lepích rukou. Politický pracovník doma se vkrátku v cizině proměňuje ve

vynikajícího velitele. Jarama přinese o tom důkaz pravdy.

Někdy na přelomu ledna a února roku 1937 obdrely interbrigády speciální dělostřeleckou výzbroj, první toho druhu, součást sovětských dodávek přes Valencii. Kdy k otevřeným

bednám povolají Latovičku, přímo zajásá.

54

Před ním leí zatím rozloená, ale zcela jistá čtyři poloautomatická děla ráe 7,62, vzor 1931, vyrobená v roce 1935. Vybavená přístroji pro plynulé zajiování prvků střelby a jejich automatické předávání na děla. S nevídanou palebnou silou dvaceti dvou ran za minutu,

která se později ukáe zvýitelnou, protoe děla daji i třicet výstřelů. Něco nevídaného v zaostalých dělostřeleckých poměrech republikánů. Navíc se o zásilku osobně staral kapitán Rudé armády - českosloventí dělostřelci ho poznali pod jménem Semjonov nabízející první pomoc ve výcviku.

Národní jednotka, kterou Latovička navrhl pojmenovat po Gottwaldovi, se začala rodit.

Několik agitátorů se rozjelo do táborů, ale i do nemocnic a hledalo jetě do stavu chybějící dělostřelce. Pohotoví se vak ji dávno cvičili. Obsluhovat ,zaměřovat. Jen střílet na cíl se zatím z důvodů přísného utajení nedoporučovalo. Hlavně vak nebylo nazbyt munice.

V tichu a s oznámením, e přepravují protitankové kanóny, dolo k přesunu nejprve do

Madridu. A pak do olivového sadu za obcí Morata de Tajuňa, těsně za linií fronty, rozdělenou řekou Jarama. Dělostřelci slyeli výhruný hukot fronty, ale počínali si přesto klidně a s rozvahou. Jen tři vyí velitelé věděli něco bliího o ,dárku pro legii Condor, který se připravoval pod olivovníky nasazujícími na květ. 15.únor nadeel v edi obvyklosti.

S duněním děl, těkotem kulometů a krátkými údery karabin. Občasný křik, ale i volání

raněných potvrzovaly, e fronta se opět do sebe zahryzla. Bitva na Jaramě si psala do

kroniky desátý den.

Těsně před polednem, vlastně se značným zpoděním na německou přesnost, se z oparu

na jiním obzoru vynořily stíny třímotorových junkersů. Letěly si podle svého zvyku, jako na přehlídku. Pouze ve stometrové výi, protoe se nebály ani kulometů. Prapory Thalmann, Dimitrov, Edgar André, Paříská komuna, Garibaldi a Dobrowski vyhlíely, kam dnes zamíří a vysypou smrtonosný náklad. Rovně beze strachu, protoe podobným okázalostem dávno

uvykly, ale se vztekem v srdci, e nic nemohou dělat.

Tím více se podiví, kdy se z jejich týlu ozvou plynulé salvy poloautomatických děl - něco nevídaného na frontě bez protiletadlové obrany a v povětří se začnou skládat obláčky

rozpadajících se rapnelů. Jásot, který se ozve v několikakilometrové íři fronty opomene, e na boj nepřipravená baterie, střílející bez přístrojů, zatím nezasahuje cíl. Nicméně to pro bojovníky v zákopech znamená posilu. Procházky Condora po nebi končí.

55

Kdy za několik hodin přiletí německá letadla znovu teď v kilometrové výi jistoty ani nezačnou bombardovat a čtyři junkersy jdou v ohonu dýmu dolů. Zbytek letky odhodí bomby kam se dá a rychle mizí ve výi. Take nevidí, co za radost zůstává za nimi. Vdy byla sestřelena první nepřátelská letadla ze země. Legie Condor si bude muset odvyknout létat nízko nad zemí a na přítě bombardovat a z bezpečné výe tří kilometrů.

Vítězství protiletadlových dělostřelců opravdu předznamenalo zlom v bitvě na Jaramě.

Od 16. února boje zvolna ustupují. Na sile ztrácejí předevím útoky povstalců. Poslední pokus frankistů obsadit Moratu de Tajuňa ztroskotal 17. února. Dalí den zaútočila

Modestova divize a dobyla Maraňosu. Lísterovci se nedali zahanbit a obsadili San Martin de la Vega. Faisté se stáhli na pozice, odkud li do ofenzívy. I vrch Pingarrón - Mamajova mohyla Jaramy - jim byl natrvalo vyrván.

Dne 27. února nevídaná průtr mračen ukončila dvaadvacetidenní bitvu. Republikáni ztratili patnáct tisíc muů a faisté určitě víc jak dvacet tisíc, co podle odborníků odpovídá čtyřiceti, moná padesáti procentům do boje nasazených vojsk.

Madrid byl zachráněn potřetí.

Od obrany do útoku

Válka o panělskou republiku získala na jaře roku 1937 zcela nový rozměr. Znovu se

potvrdilo, e povstalci nejsou schopni vyhrát ádnou dalí bitvu bez pomoci svých

německých a italských přátel. Podle Enriqua Lístera bitva na Jaramě prokázala, e

republika má ji pravidelnou armádu, která je schopna se nejen bránit, ale také úspěně zaútočit’. Důkaz o tom měl být podán v dalích čtrnácti dnech.

Vláda v Madridu zatím ovem získala právo na oddech. Vlastně poprvé vůbec. Přitom jen

krátký, spíe kratičký odpočinek.

Metropole navzdory jarním deům se také patřičně raduje. Kavárny jsou náhle plné. Nabité.

Dokonce se otvírají ji po měsíce zavřená muzea. Studentky v zářivě jarním se po stovkách hlásí jako průvodkyně .internacionalistas, kteří si konečně smějí prohlédnout Madrid.

Navazují se krátké známosti. Patří to k jaru, které vydechují parky, jejich líbeznost činí vcelku mondénní velkoměsto na Manzanaresu tím, čím vskutku je. Přehlídkou zahrad a

milenců. Tady nikomu nevadí, e se páry i dosti v letech vodí za ruce.

56

Trochu se vylepilo i zásobování. Některé potraviny určitě chleba a máslo lze opět získat bez front a rozčilení. Levante a Murcia se opravdu starají. Zřejmě zvýily dodávky do

Madridu po trasách, které byly zachráněny vítězstvím na Jaramě. A tak se ulevilo předevím enám a dětem. Těch je najednou vude plno. Nabízejí své spolehlivé sluby a zaručené

informace. Předčasně dospělé, schopné přesně rozliit výbuchy bomby od úderu rapnelu.

Vyznají se rovně v hodnostech, co v pestrém zastoupeni panělských uniforem , republika jich má jetě více ne protivník je přímo zázrak vědění.

Válka vak přesto vystrkuje rohy na kadém kroku. Na oprýskaných průčelích domů,

pokropených střepinami. V děrách, kam se propadla celá lidská obydlí. V převaze

vojenských kabátců mono stále vede v oděvech muů, ale i pouhých chlapců. Také na

pořád ustaraných tvářích matek a en, jejich ivitel vzal před několika měsícemi uzlík s kusem chleba, dvěma cibulemi, strhl ze stěny karabinu, kterou získal neznámo kde a el. A od té doby o něm vůbec nikdo nic neví.

Přízrak ničení je přítomen i v Consejo National, kde teď o vem rozhoduje Largo Caballero.

Starý, jak mu přezdívají ministři, ale také vojáci. Včera skutečný vůdce mas a přes svých edesát sedm let neúnavný jako mladík. Rád se ukazuje v mono, v něm vyniká jeho

olehaná a opálená tvář. Ovem ve smokingu vypadá stejné dobře.

Kdy v prvních měsících války vánivě kritizoval předchozí vlády z byrokratismu a

neschopnosti sjednotit politické síly, měl pochopitelně pravdu. Jakmile se vak stal

předsedou vlády, on, typický reformistický odborář,povolal sice komunisty ke spolupráci, ale sám uchvátil vekeré rozhodování, zvlátě ve vojenských záleitostech. Jeho protivníci rázem měli o důvod více poukazovat na megalomanii íleného fanatika,

který nikdy nic nemyslel zcela doslova - vdy spolupracoval i s Primo de Riverou - take se mu nedá důvěřovat, zvlátě ve vypjatých situacích”.

Teď leí na jeho stole ve stylu Ludvíka, v modré pracovně premiéra, podrobné hláení

rozvědky. Dvacátého druhého února se vylodila v Cádizu u druhá italská divize nasazovaná ve panělsku. Nazvaná vzletně ,Černá křídla’, ale jinak očíslovaná na praporech stejně jako v Etiopii - které se jetě říkalo Habe - odkud byla narychlo přesunuta. Pro přesnost a přesvědčivost sdělení jsou uváděny jednotky 751, 530,636, 638, 730, a rovně počty

dělostřelectva a malých tanků. Dokonce se stejným generálem, který jim velel v africkém taení. Coppi se jmenuje a podle dobrozdání italských informátorů je to velmi schopný velitel a bývalý generální inspektor pěchoty.

57

Zpráva působí naprosto věrohodně. Uvádí, e divize se po přesunu z Etiopie shromádila v kasárnách Avellino a doplnila stavy podle doporučení faistické strany a přesně dodrované zásady: do jedné jednotky mui z jedné ulice či vesnice. Jen velitelé se vůbec nezměnili, protoe se zřejmě osvědčili, jak tvrdí zpráva. Nezvykle podrobný záznam neuvádí pouze, zda divize připlula do Cádizu stejným parníkem Lombardia, který ji přivezl z Etiopie. Asi to není důleité. Jako chybějící informace, kam se vlastně Italové poděli z Cádizu. To se nikam nespěchající Largo Caballero jetě několik dní nedoví.

Dokud Italové ve velkém seskupení nezaútočí na Guadalajaru - to se stane 7. března a

nevypukne panika. Vdy Madrid je opět přímo ohroen. A jeho jednotky obrany velmi

unavené, docela vyčerpané. Výstroj rozedraná a dále vlastně nepouitelná. Zbraně

opotřebované a neopravené. Vojska na pozicích téměř bez záloh a munice. Protoe někdo

opět zapomněl a nespěchal rozhodnout.

Largo Caballero, který se zmocnil ministerstva obrany a věřil na dlouhodobou platnost

zázraku na Jaramě? A nebo ten zmatkař, schopný zničit vechno a vechny” nabyl náhle vrchu a přestal vládnout, kdy republika uvěřila, e má v čele jedinou správnou osobnost?

Mue, uznávaného v hateřivé domácí společnosti, ale i v zahraničí, kde oceňují, e je spíe buroa ne opravdový socialista. Proto tolik uitečný právě ve chvíli stařecké nemoci

levičáctví, která uchvátila poloostrov.

Vrchním velitelem guadalajarské operace jmenoval Franco vůbec poprvé cizince. Itala

Manziniho. Jemu a jeho padesáti tisícům muů telegrafoval Mussolini: Vítězství musí být dosaeno za kadou cenu.” K posílení morálky úročníků nastoupil po jeho bok domácí generál Moscardo, ověnčený slávou obrany toledského Alcázaru, který republika zbytečné ztratila na konci minulého roku.

Plán útoku od severovýchodu byl a podezřele prostý. Náhle objevené nikoli dvě, nýbr

dokonce čtyři italské divize, vedle .Černých křídel, jetě ,Búh tomu chce’ generála Amal-diho, .Černá pera’ generála Nuvoloniho a ,Littorio generála Bergonzoliho, dobyvatele Addis Abeby, měly toti zdrcující převahu v lidech. Na některých místech i deseti ku jedné. Protoe dostaly i nové tanky, vyzbrojené vedle kulometů rovně plamenomety, ly do útoku plně

uvěřené ve své síly. Jaramu bylo přitom zakázáno vzpomínat, take nikdo nevzal

v potaz, jak se změnily poměry v republikánské armádě. Kdy oficiální historik Frankovy epopeje Pedro Aznar později hodnotil bitvu u Guadalajary, mluvil právem ,,o italské lehko-myslnosti a iluzích, za které museli krutě zaplatit”.

58

Jen zapomněl dodat, e v operaci věřil i Franco, take druhým hlupákem ofenzívy byl

generál Ramón Moscardo.

Tentý velitel, který ádného dalího vítězství se ji neměl dočkat ani v budoucnu. Franco mu toti přítě nesvěří velení na frontě. Natolik ho rozlobil spoluúčastí na ostudné bitvě.

Zatím vak komanduje divizi Soria.

Počátek operace Italům vyel. O jejich seskupení čtyř divizí neměli obránci ádnou

vědomost. Caballerovi se zdálo zcela neuvěřitelným i hláení leteckého průzkumu, který mohl vzlétnout kvůli počasí pouze jednou, e na francouzské silnici” - spojnici Madridu-

aragoza-Perpignan - je shromáděno neuvěřitelné mnoství vojsk, aut a tanků. Nemůe jít o jednu či dvě divize, nýbr o celý sbor. V počtu”, sdělil letecký pozorovatel, který nebyl u Madridu dosud spatřen.” A i dalí varování premiér odkládá. Konečně ta čina venku odradí od útoku kadého,” řekl jen tak mimochodem svému pobočníkovi a el si dočíst poslední kapitolu Caesarových Zápisků o válce Hispánské.

Venku přitom opravdu vládlo počasí, které zatím nepřipoutělo, e jaro má vrch nad zimou.

Prí jen se leje. Kapky se pravidelně střídají s vločkami. Mraky letí tak nízko, e východní madridské pláně se podobají mořské hladině. Horizont splynul s krajinou, kde je bláta po kolena, rozrývaného čerstvými potůčky, protoe vodou přesycená země odmítá dalí a dalí tekutou nabídku. Kalue se přitom čeří pod doteky vlezlého větru, který jakoby foukal ze vech stran a hrozil odnést obránce, zvyklé přes zimu na vechno, ale teď zvlátě popuzené, protoe několik dní neviděli teplé jídlo a spí v pokrývkách, je připomínají houby nasáklé vodou.

A tak Algora a Mirabuena padnou, ani se někdo zmůe na odpor. Také Trijueque, Casa del Cobo a Palacio de Ibarra. Teprve 8. března vypukne první opravdová bitva. Na přístupech k Brihueze a Cifuentes. Madrid se toti konečné vzpamatoval a začal přisunovat posily. Mezi prvními dorazí divize Enriqua Lístera, jeho jméno stačí, aby se demoralizovaní obránci vzpamatovali a začali bojovat s urputností, která útočící jednotky vyvádí z míry. Brihuegu, středověké kamenné městečko, plné líbezných zákoutí, arkýřů na domech a kaen na

ulicích, vak jetě dobudou 10. března. V rozběhu, který republikáni zachytili a se značným zpoděním.Tím se vak vyčerpají úplně a Guadalajaru, první cíl útoku před Madridem, uvidí jen z předměstí.

Dva dny se fronta nepohne ani o píď. Nikomu se zřejmě nechce do nové povětrnostní

kalamity, která rozpoutala peklo na zemi i na nebi.

59

Proudy vod, řinoucí se z mraků, neberou konce. Padají vojskům na hlavu, omývají u tolikrát omyté a derou se do bot, které nestačily vyschnout po několik týdnů.

Přesto se schyluje k něčemu nevídanému.

Promáčení a hladoví republikáni 12. března zaútočí. Se vztekem, ale o to odváněji.

Obsazují před několika dny ztracené vesnice. Na hlavním směru Lísterovci a Garibaldiho prapor. Italové proti Italům. A jen na straně jedněch je přitom pravda dějin.

Dne 13. března se ofenzíva generála Manziniho zhroutila úplně.

Právě v den, kdy Duce pozdravil telegramem svá vojska, tající jako do kaluí padající sníh.

Na palubě parníku Pola, jím jedu do Libye, jsem obdrel hláený o velké bitvě na

guadalajarském úseku fronty. S pocitem jistoty v srdci sleduji vývoj této bitvy, protoe jsem přesvědčen, e nadení a houevnatost naich legionářů přemohou nepřátelský odpor.

Zničení internacionálních sil bude úspěchem obrovského významu a zvlátě úspěchem

politickým. Uvědomte legionáře, e kadou hodinu sleduji jejich činy, které budou

korunovány vítězstvím. 

Kdy opak na frontě byl ji pravdou.

Jetě tý den přeběhlo na republikánskou stranu několik stovek Italů, se zdvienýma rukama a odznaky savojské královské dynastie.

Volají ji z dálky ,fratelli!, aby panělé a interbrigadisté v nedorozumění nestříleli na ,bratry’.

Ti více odvání skandují ,abbaso il fascimo!’ a snad opravdu chtějí skoncovat s faismem a jeho nepřetritými válkami.

Určitě ti, kteří zrovna vylézají ze sklepů osvobozených vesnic, líce zsinalé, včera zbrusu nové uniformy potrhané, puky dávno odhozené do sutin. Jakmile promluví, vyptávají se, zda mohou vstoupit do Garibaldiho praporu .internacionalistas. A podezřele rychle se chtějí zavděčit svým strácům. Spílají důstojníkům a hlavně Mussolinimu. Předvádějí se opravdu?

A č k o l i … Co má s pochybnou faistickou expedicí společného zedník Betino Marrone, kovář Mario Stopini, ale i holič Pascual Esperanza, zajatí v Mirabueně. Vypovídají svorně:

Sotva jsme se zbavili Habee, horka, ravého hmyzu a nepřetrité ízně, je to tady zase. Za poslední rok jsme si uili válčení a a. Útok pěchoty s tanky. Zteč na bodák za lijáku, kdy není vidět na krok. Zakopat se do bainy. Vlastně zlý sen. Nakonec se nám zhroutil i kapitán.

Plakal jako dítě a vykřikoval: .Dělejte si, chlapci, co chcete, já toho mám po krk a velet dál nebudu!’ 

60

Lítost přitom střídá naivita a vechno dohromady překrývá ubohost snadno zneuitých.

Snad právě jejich veliteli patřil vojenský deník, který citoval evropský tisk: ,,S vývojem událostí mé nadení stále více klesá. Nejvíce ze veho skličuje byrokratismus, intriky, neschopnost naí armády. Vude kolem nic ne le a klam. Jeden druhého podvádí a

panělé klamou předevím nás,panělská falanga jen ere, chlastá, a čeká, a jí dobudeme Madrid. Kdybych byl věděl, e vechno bude tak hnusné, byl bych se vyhnul této válce, která zdálky vypadala tak lákavé.”

Jene v březnu roku 1937 vytáhli na Madrid i zcela jiní oldnéři.

Rovně kapitán Giuseppe Volpi. Dávno si strhl nárameníky a pokouí se tvrdit, e je pouhý četař. Dokud mu vyslýchající poručík neukáe jeho fotografii v uniformě se čtyřmi hvězdami.

Zdraví faistickým pozdravem. Se stromu nad ním visí oběený zajatý etiopský bojovník.

Nejprve vyhrkne: Splnil jsem rozkaz. Jako přísluník italské armády jsem nucen podřizovat se svým velitelům. Náleím a budu náleet faistické straně, která osvobozuje svět od

zaostalosti a diktatury falených proroků.” Zřejmě by pokračoval, ale ve chvíli, kdy před něho vysypou z tlumoku staré pergameny a dvě kostelní miniatury, určitě lup z Brihuegy, skryje tvář v dlaních a mlčí.

V připalujícím slunci, které si přichvátlo počítat zajaté, poddůstojníci z republikánského týlu sestavují nekonečné seznamy kořisti. Tahače Fiat, náklaďáky Lancia těch je sedmdesát. A osobní auta Isotto Frascini. Jsou jich celkem stovky a jen benzínu na sto tisíc litrů. Děl napočítají na padesát, modířů na třicet, dokonce najdou na silnicích patnáct oputěných a zcela nepokozených tanků. Nikdo není s to se dopočítat puek, beden nábojů a rapnelů -

jen v Brihueze jich nali pět set ručních granátů a ostnatého drátu. A těch bot a uniforem. Tři brigády republika vystrojí a vyzbrojí na účet Říma.

Ernest Hemingway, kdy navtívil místa bojů a pozdravil Lístera a Lukácse, shrnul právě zavrenou událost lapidárně: To je opravdu první poráka faismu. To je doufám i začátek vítězství nad faismem.” A dohlédl vskutku daleko. I kdy asi sotva tuil, kolik zlého jetě přijde.

62

Prsty Apokalypsy

Jestlie frankisté se dokázali zmocnit větiny severu panělska, ani narazili na vánějí odpor , proto tam důvodně zbudovali svůj hlavní stan , neproli v Baskicku. Jejich boleviky nestačí postřílet, nýbr je třeba zcela vyhladit, a to do posledního ivého. Jako kadý zvrhlý lid, který se postavil proti nepřemoitelné národní mylence,” vykřikoval po měsíce rázným tónem hlasatel Radia Burgos. Zřejmě podle scénáře, kterým se Emilio Mola, velitel asturské fronty, chtěl zavděčit Frankovi. Aby odčinil, co natropil na Alto del Léon, v poslední soutěsce Guadarramy, loni v létě.

Zatím si jetě Euzkadi ije po svém.

Zcela spokojená zvlátním způsobem ivota, který zákládali její předkové někdy před třemi tisíciletími. Tehdy dorazili na lberský poloostrov dlouhým pěím pochodem a odněkud z Malé Asie. Aby obsadili hornatou, vdy líbezně zelenou, také občas sněhem bělostnou

krajinu dneního francouzsko-panělského pomezí. Kde se nikdy nedařilo zemědělství, ani po vynálezu elezného pluhu. Zdejí lidé museli hledat obivu na blízkém moři. Nejprve v rybářství v pobřeních vodách a později ve velrybářství třebas a na picberkách. To vkrátku dovedně ovládali místní mui. Větinou podsadití, hnědovlasí, vdy s černým baretem, jeho lem jim rozděluje čelo na bílou a opálenou polovinu.

Jejich eny ivých očí a boubelatých tvarů se stále v odloučení, ale vdy svědomitě staraly, aby vypadaly k světu bílé domy s vezděnými trámy, natřenými zeleně a černohnědé. Přímo zaplavené vlnami kytek na oknech a balkónech s kamenným zábradlím. Pod rozloitými

střechami s nepravidelnými takami, zatíenými jetě nepravidelnějími kameny, ale také někdy kryté pouze indely. Kadá vesnice končiny si udrela polopevnostní ráz a do dáli ířené katolické přesvědčeni. Vyjádřené výstavným, větinou barokním kostelem, jediné

velké stavbě v zemi, která nemá girald, meit, aicazarů, akvaduktů ani visutých teras a gotických katedrál.

Zkouka opravdovosti Baskicka se ovem blíí mílovými kroky.

A má dopadnout v tak hrozivé podobě, e ani větci katastrof jetě neznají obraz hrůz, který je přitom ji někde nakreslen.

Určitě ve tábu legie Condor, která od Jaramy jaksi ztratila na bojovnosti a létá na fronty jen občas. Oddychu si ovem nedopřeje. Protoe setrvale napadá Madrid, zvlátě jeho dělnické čtvrti. To nejhorí má přitom v zásobě.

Na den 26. dubna 1937.

63

S krásným jarním ránem, plným vůní rozkvetlých zahrad a sadů. Na lukách svítí první

senoseč. Několik desítek baskických městeček se chystá na svůj pravidelný roční trh,

zasvěcený svátému Otonovi. Fronta, kde faisté od 31. března nepřetritě útočí, se

spolehlivě drí a tak nikoho nenapadá, e se něco váného můe stát. Děvčata se proto

oblékla do bílého, ozdobila se květy na ňadrech a za pasem. Chlapci, spíe děti, protoe i patnáctiletí narukovali, si vyletili holínky z kozinky a oblékli zvlátě květované kamizoly.

eny jsou na náměstí plné křiku celé v černém. Starci přihlíejí, vychutnávajíce slunce před domy, a občas utrousí nějakou pepmost, na stále stejné enské parádivosti.

Tritě se zalyká bohatou nabídkou rané zeleniny, ale i pečivá, celého do zlatova. Mnohé se kupuje a jí hned na místě. Tady je nejivěji, zvlátě u koláčů. Pověst praví, e je stačí sníst a milý, a je kdekoli, dostane chu na domácí chleba. Ten tu hnětou černý, trochu nakyslý, ale přece jen chutný, jistlie je čerstvý.

Pomaleji jdou obchody u sedlářských krámů zaplavených opratěmi, velikým dalím

řemením a dokonce celými chomouty pobitými mědí, kterou někdo vycídil, a bodá do očí.

Plno je i u kovářů s jejich domácím náčiním a eleznými erty k potřebě nebo jen potěe.

Bednář nabízí sudy, na nich vybubnovává jakýsi temný song. Truhláři vystavili idle a stoly.

evci celé iky bot, v nich převaují vysoké vojenské, protoe jsou mnohoúčelné. Nejlépe se hodí do rozháraného času.

Dorazil i jeden zlatník, ale jaksi neuspěl. Samá ena a dívka kolem, ale jen mrknou, zaustí sukněmi a jsou pryč. V ruce sice pevně svírají peníze, take přily vskutku nakupovat, ale vude jinde. Věci jen potřebné k ivotu, kdy paráda musí stranou. A v lepích časech. A se vrátí hospodář, a zase bude příleitost si vytočit ,fandango. Kolový taneček oblíbený vude v Baskicku. Doprovázený kvílením píal, kterým říkají .chirul’ a drnčením tamburín, podle nich ttunttun zvaných. Vak a slunce více poskočí na obloze, zkusí to i tak. Jen aby nevyly ze cviku. Třebas jenom enské páry.

Guernica, s přídavkem y Luno v názvu, tedy měsíční’, se nastrojila. Jak se patří na poutní místo, je tolik milovali biskajtí králové a dodnes milují vichni Baskové. Pro svátý dub spíe jeho torzo , který měli vysadit první osadníci, kdy po velkém pochodu dorazili na břeh řeky Mundaca a rozhodli se osídlit kraj od moře a k horám. Tady pod umícími větvemi se soudilo. Nejprve podle ,fuero interno’, zákona chovaného v hloubi due, ale snad ji tisíc let podle verdiktů vyčtených z litery pergamenů.

64

Nikdo nepamatuje, kdy byla vztyčena obrovitá dřevěná báň, zbudovaná na osmi kamenných

sloupech, kam se ji před staletími veel baskický parlament, ale i tři tisíce přihlíejících v rozhodování, v něm příkazy, národ, jazyk a samostatnost měly vdy přednost. Patřilo se ovem, aby svatyni Basků ozdobila kadá generace čímsi zvlátním. Lepí střechou,

zdobením stěn, ulovou podlahou a bránou, na ní nesmělo být pouito eleza. Kadý sem spěchá, aby se poklonil. Slávě svých předků. Tradici národa. Ideálům, které daly světu nejen velké námořníky, také piráty, ale i velké revolucionáře. Vdy třeba Simon Bolívar, jemu nedaleko svatostánku vztyčili pomník, byl rovně Bask.

Teď tu postávají v zamylení mladí i staří, snad aby se posílili v republikánském nadení, protoe ádní králové biskajtí, ani navarrtí, nato pak Habsburkové a Bourboni neuznali, e Baskové jsou svébytným národem. Teprve druhá panělská republika napravila staletou křivdu a uznala po dvou letech váhání autonomii země a jejího lidu. Kterou vak červencové

,pronunciamiento vzalo v pochybnost. Jene oni umějí být věrní. Stanou se obránci

republiky, statečnějí druhých. Baskicko promění v pevnost svobody. Nedokáí ustupovat, umírají na místě. Jejich obrana vlasti je tak účinná, e padesátitisícová armáda útočníků pořád nestačí. Nezdolné a vzpurné Basky má proto zastrait hrozba biblického ničení. Přijde rovnou z nebes a zasáhne Basky rovnou do srdce. První letka legie Condor zaútočí v 16

hodin 40 minut. Podle kněze Alberta Onaidiy (později se stane Frankovým osobním vězněm, protoe se odváil svědčit pravdu) byl trh právě v nejlepím. Lidé po dlouhé době jakoby oili. Domlouvali se, smlouvali a samozřejmé nakupovali. Plné bylo hlavně náměstí. A právě doprostřed největího shluku dopadla první 450 kilogramů těká puma. Lidé začali straně křičet. Rolníci prchali, zanechávajíce svá zvířata na trhu. Během chvíle dopadly dalí bomby.

A město se proměnilo v peklo. Trvalo tři hodiny, ne se letadla nasytila shazování bomb, kterých musely být desítky. Výbuných i zápalných. Doprovázených palbou z kulometů a

osamocenými údery ručních granátů. Piloti toti létali tak nízko, e mohli házet výbuniny lidem přímo na hlavu, rovnou mezi houfy, do kterých z neznalosti svolávaly eny své děti.

Vkrátku začalo hořet, a kouř stoupal tak husté, e nebylo vidět ani na pět metrů. Oheň začal polykat město, vystavěné ze dřeva, nebo borovicové lesy rostou vude kolem. Tam také

poár vkrátku přeskočil a údolí se změnilo ve zkázu, podobnou zkáze biblické Gomorry.

66

Nejhroznějí byl křik, sténání a nářek. Lidé, zachvácení hrůzou, místo aby prchali, klekali na zem a modlili se. S rukama zvednutýma k nebi vzývali boskou prozřetelnost. Dokud zase nezaburácelo v oblacích a do jejich řad nezaduněl dalí výbuch, po něm ji nebylo třeba ničeho. Ani pohřbu, jak nám přikazují zvyklosti církve.”

Vzpomíná Alejandro Valdes, pozdějí účastník úspěného atentátu na Carrera Blanka,

Frankova zástupce a určeného nástupce. Ani čtvrt století stanného práva nezkruilo Basky, stále jetě volí raději smrt, ne ivot beze cti.

Matka jej vzala poprvé na trh. Tolik jsem se těil. Snad si proto dodnes pamatuji, co komu říkala, kde nakupovala a jak se těila z kadé maličkosti. A také se mnou chlubila. Snad pro nový kabátek a botky, které den předtím přinesl otec, kdy projíděl Guernikou. Nic jsem neslyel. Ani hukot letadel, ani výbuch bomby. Musela mne omráčit ta první, take jsem dlouho o sobě nevěděl. Ani e bomba zabila maminku, její tělo se nikdy nenalo.

Kdy jsem se konečné probral, vlastně mne ze sutin a prachu vyhrabal starí bratr,

umouněný a zakrvavený, e jsem se z něho málem pomátl strachy. Kolem bylo slyet hrozný křik, volání o pomoc, ale i spílání. Vechno se mi popletlo. Trosky, kouř a krev. Určitě bych tam zahynul, protoe pomoc raněným přila a ráno. Avak bratr mne chvílemi nesl a pak vedl z města rovnou do lesa, kde najednou bylo úplné ticho. To jsem se poprvé doopravdy rozplakal. Volal jsem matku i otce … I toho ji nadarmo.

Nic jsem neznal o válce a utrpení, které s sebou nese. A do 26. dubna odpoledne. Tehdy se nevědomě, ale přece zrodila má touha mstít se.”

Tak zahynulo první město pod faistickými bombami. Sto jich shodili o trhavé síle, která dokázala rozvrátit Guerniku do úplných sutin. Zabíjet i ve sklepech. Co se nerozpadlo ve výbuích straných explozí, mělo shořet na troud v poáru, který trval tři dny a týden hnal mračna a na Biskajský záliv. Obě náletu -1654 mrtvých a 889 raněných - vzbouří svědomí nejen demokratické Evropy, ale celého světa. V řadě - Guernica - Lidice - Oradour -

Marzabotto.

Ve chvíli, kdy se ve tábu generála Moly na hoře Sabigán sela večerní porada nad zisky dne a zároveň podle rozhodnutí, e stejně bude vyhlazeno Durango - 520 mrtvých a 950

raněných - a do třetice i Caldacán - 305 mrtvých a 610 raněných usedá v paříské ulici Grands-Augustins ke stojanu, malý, zavalitý, ji poněkud proedivělý mu.

67

S tmavýma, hlubokýma, pronikavýma, neobyčejnýma, téměř nehybnýma očima. Nemotorné

pohyby, enská ruka, patné oblečený. Téměř polobůh, ale i polodělník. Také malíř.

Dávno ho umělecký svět zná jako Pabla Picassa.

Ji dlouho podle pasu Francouz, ale duí stále paněl. Teď do hloubi due pobouřený.

Téměř pláče, kdy na plátně o délce 7,76 metrů a íři 3,51 rozetře první ze tří barev, které pouije. Určitě začal s purpurovou, ne omočil tětec v namodralé, spíe edé a pak jetě v hnědé. Aby stvořil temnou scénu, pospojovanou dohromady pouze náznaky temných tvarů,

pravděpodobně budov, snad krajiny z neznáma, v ní zase vystačí pouze s pěti figurami: býkem, raněným koněm, ptákem, mrtvým vojákem a enou, která odkudsi ze era osvětluje

konec světa svící. Snad jsou, snad nejsou přítomny jetě dalí stylizované enské postavy.

Matka s malým synem v náručí, ena prchající z města a poslední, která stojí v troskách domu. Vechny zasaené symboly hrůzy, násilí a pekla.

Kdy odloí tětec, oznámí tisku, e tento obraz věnuje panělské republice. Později, to u obraz má za sebou triumfální pou světem a je vystaven v newyorském Muzeu moderního

umění, kde ho shlédne sto padesát miliónů návtěvníků, rozhodne, e jeho největí dílo patří panělskému lidu, ale a se zbaví Franka.

Proto Guernica připutuje do madridského Prada teprve v září 1981.

Dějiny se neopakují.

Tam, kde se střídají úrodné končiny Katalánska a vyschlé pastviny jiní Aragonie, dolápla bota války s ročním zpoděním. O to zuřivěji. Jako ničivá vichřice.

Najednou berou za své dokonalé zavodňovací vynálezy tady poprvé stvořené za éry Maurů, ale i blahobytné velkostatky, s pravidly souití pán-poddaný, které dosud nevzaly v úvahu, e se píe novověk. Cestou necestou se valí vojska, neetřící ani studny, kde trvá deset minut, ne rumpál vynese na světlo vodu. Naposled, protoe svazek ručních granátů ji zavalil ivotodárný zdroj, aby nemohl poslouit protivníkovi. V končinách, v nich voda je prvním přikázáním ivota.

Kolem toti platí doslova, e pouhé tři měsíce tu kraluje zima, ne převezme devítiměsíční vládu peklo. Co znamená doslova nepřetritá, velká ízeň.

68

K tomu nádavkem zalepené oči od slunce, které nesvítí, ale lehá plamenem. A ve výhni

jetě poletuje prach, schopný proniknout i pancířem. Stepní opar s přízračnou lutou v převaze přivolává horečnaté vidiny, fatu morganu zelených lučin, modrých jezer a zpívajících dívek. Ve skutečnosti jenom pochodujících kolon, které jdou, potácejí se, ale stále výhrůně chřestí zbraněmi. Dokud nedorazí k městu z pohádky. Z rodu těch, která nikdy nebyla

dobyta, protoe husy zakejhaly a vzbudily spící obránce. Protoe panny nelenovaly a

převzaly z rukou unavených bijců meče. Protoe nevinná dítka vyla dobyvatelům s třeněmi v ústrety. Protoe se stal zázrak a válka byla rázem vyhrána.Takové je rovně Belchite, připomínané ji lbery jako Beligio.

Počítá si určitě dva a půl tisíce let, pokud nemá dokonce víc. A kolikrát o něm psali v éře před i po.

Vdy před jeho hradbami sklonil meč slavný Kartáginec Hamilcar Barka, otec později jetě slavnějího Hannibala. Do dobře opevněných bran nepronikl ani zkuený Napoleonův

marál Suchet. A tak, jak kvačila století dějepisem, sláva města a jeho obránců se nebes začala dotýkat. A přiel spravedlivý trest. Za hřích, e bez boje odpadlo od republiky.

Někdy v polovině srpna roku 1937 přitáhla mezi holé a skalnaté pahorky 11. mezinárodní brigáda. Zaryla se do písků vlastně afrických, v nich dbánek vody se stal největím

bohatstvím. Spalující ár a tíseň nekonečných pustin vydreli .internacionalistas’ snad hlavně proto, e měli za sebou krátký oddech v Albacete. A potom jetě v očích uchovanou krásu rýových polí, pomerančovníkových a citroníkových hájů, z nich jim přátelsky kynuly na cestu eny, začínající sklizeň a také několik chlapců, ji zdravících sevřenou pěstí.

Zjevení bělavého Belchite v hnědoluté pláni nezapomenutelně zapůsobí i na ikovce, kteří přitáhli před město spolu s Dimitrovovým praporem. Povzbuzovaní stále veselým Jánem

Javorčíkem. Nádeníkem, který musel putovat za prací do Francie, kde se kupodivu dobře

uchytil. Avak volání o pomoc ze panělska neodolal. A byl na místě poprvé u Jaramy, aby činem dokázal, e ,u Madridu se bojuje za Prahu’. On Slovák, věřící ve spravedlivé

Československo.

Právě tam málem zahynul, kdy rota utrpěla těké ztráty, hned při nástupu do postavení.

Jetě se potácel, otřesen výbuchem miny, přesto sháněl do vojenského tvaru zraněné

kamarády, z nich jeden mu oznámil celý vyděený: Je po Dimitrovově praporu!” A co my?”

křikl na něho Javorčík a postavil se do čela prvního protiútoku.

69

Brzy o něm kolovala pověst, e se mu kulky vyhýbají. Také, e má smlouvu s čertem. Proto vedl zákodnický oddíl, který za jarní ofenzívy u Brunete pronikl do tábu generála Varely, a tam málem zajal proslulého velitele vech bitev o Madrid.

Pak se stal jetě slavnějím, docela prostým počínáním. Začal psát a rýt své jméno na

vechny dobyté domy, na místa moná i nemoná. To dosvědčují spolubojovníci z Boadilly del Monte a od Quinta.

Teď stojí před Belchite se svými druhy, z nich jeden si zapsal:

Pahorky okolo města hoří slunečním árem. Kulometná hnízda, zde vybudovaná, ovládají

okraje města a přístupy k němu. Masívní budovy, jako kláter, nádraí a mlýn, jsou

proměněny v mohutné pevnosti. Na věích faisté umístili odstřelovače. Letci legie Condor nás napadají shora. Italové postřelují děly z pahorků za městem.”

Kulisy války jakoby násobily počínání vojsk. Přitom vak nestačí zobrazit přesnou pravdu o zápolení, které nebere konce. Město je zcela obklíčeno od 30. srpna, ale nevzdává se. Je třeba dobýt zákop po zákopu, dům od domu, ulici po ulici. Nezapomenout na sklepy a

střechy. Requetés spolu se zbytky posádky mají stále jetě dva tisíce bojeschopných muů.

Navíc obratných a dobře vycvičených.

V krátkých chvílích oddechu se obě strany častují:

Prý vám komisaři zavazují kalhoty i dole, abyste netrousili hrdinství u cestou do útoku?”

zeptá se kdosi z města a sám sobě se směje, a se ozývá ozvěna.

Věíte kadého, kdo umí číst a psát?” spustí právě dotázaný a zrovna tak zvědavý na odpověď.

U vám Stalin poslal náhubky, aby nebylo slyet, jak skučíte, kdy vás bijeme jako psy?”

ozve se poněkud zprava.Hitler poslal Frankovi polní záchod z porcelánu, s kytičkami a kolínskou, aby se alespoň jednou odváil na frontu, hlásilo včera Rádio-Burgos,” trumfuje protivná strana.A enské máte stále jetě na příděl?” vloí se do debaty nějaký sukničkář.

,,U nás dokonce bojují, a kde je má ty, srabe jeden?” neudrí se napadený. Dokud ho nepřeruí prudká palba, která příli nepřeje ertíkům.

Válečný kruh se zvolna, ale pořád stahuje. Blí a blí. Krumpáče třískají o kámen, který stojí v cestě. Dalí a dalí chodby razí nejméně unavení do okrajových domů, které vkrátku

poslouí jako východitě k útoku. Kolikátého ji? Kdy jeden z přítích musí být ten poslední.

Úspěný a vítězný.

Zatím se requetés brání zuby nehty. Kadé okno střílí. Kadý kámen je ve smrtonosném

pohybu.

70

Kadá jáma hrozí být pastí. Krátké třesky značí, e vystřelila karabina. Staccato, často opakované, prozrazuje kulomet. Rámusení jakoby udeřil blesk, znamená zásah ručním

granátem. Mezitím je slyet křik, zoufalé výkřiky a sténání. Jen chvilku je ticho a opět se koncert válečného stroje zopakuje.

Přitom nemilosrdné slunce vůbec nikam nepospíchá. hne, e oči se mí únavou. Zvolna

obcházejí barevné kruhy, je cítit umění v hlavě a slabí na těle i duchu slyí i tajemné hlasy.

ízní vojáci na obou stranách. Douek opravdové vody se směňuje za láhev vína. A přesto voda stále chybí a ohrouje bojeschopnost vojsk, která se chystají k poslednímu vzepětí.

Drené v linii nikoliv silou rozkazu, ale uvědoměním.

Dne 5. září se podařilo interbrigadistum dobýt poslední pahorky kolem města, po měsíce opevňované pod dohledem německých odborníků. Obsazeny byly i poslední přístupy k

Belchite a první ulice. V podvečer byl odraen náhlý tankový protiútok, který se pokusil obklíčení prorazit. Deset zničených italských tanků bude hořet celou noc a osvětlovat bojitě.

Pomalu se rozednívá. Je 6. září 1937.

Na bojiti, vlastně kolem celého města se rozhostilo ticho. Krátká noc jakoby spolkla obvyklý ár. Nad průzračným obzorem se pomalu zvedá narůovělá svatozář. Slunce jetě není

vidět, ale světlo u je předběhlo. Před chvílí stále nezřetelné kontury pahýlovitých stromů, hromad kamení odjakiva i od včerejí dělostřelby a ruin osamocených domů, nabývají na ostrosti. Jsou zřetelné a náhlé blízké.

Nic vak nenasvědčuje tomu, e chvíle opravy dějin nastala.

Hromovým pokřikem, disharmonickým, ale tím více působivým , se ene nepříli vojensky

vypadající ik do zákopů, na ně před několika vteřinami dopadly přesné zamířené rapnely.

A na první chvíli umlčely obranu. Take útočníci ji vskočili dovnitř. A bijí se bodáky i polními lopatkami. Kdy jim vypadnou zbraně z rukou, začíná souboj pěstmi.

První zákopy jsou dobyty vlastně v běhu.

Dalí u odolávají dlouhé, nekonečné minuty.

Děla dávno zmlkla, protoe útočníci se promíchali s obránci. Nad bojitěm se zvedá prach, podle kterého ve tábu určují, kde se vlastně bojuje, a kam mají poslat zálohy. Přitom těch je vlastně pomálu. Zatímco mrtvých stále přibývá, kdy o raněné se nikdo nestará, protoe jednou to proklaté město musí padnout, a pak bude čas i na lidskost.

Slunce zatím stojí vysoko na nebi, a to .internacionalistas začínají bojovat opravdu ve městě. Spolehlivě drí několik dobytých ulic. Konečně padl i mlýn a kláter, dvě ze tří pevností requetés.

71

Okolní sklepy jetě střílejí, ale na tohle stačí několik granátů. Nikdo nebere zajatce. Nikdo se také nevzdává. Zuřivost bitvy přesahuje vechno, co zatím válka přinesla. Avak konce

zápolení zdaleka není vidět.

Vcelku úspěný útok začíná ztrácet dech. Obránci jsou stále silní. Pevně drí střed

městečka.

Kostel svátého Miguela sice ztratil půlku věe a kus střechy, ale pořád ovládá blízké okolí.

Stojí po aragonském zvyku na jediném kopečku Belchite, take rozhled má parádní. A

střelné pole pro dva těké kulomety velice iroké.

Zrovna tohle čeká na ikovce.

Mají za sebou dobývání dlouhé ulice, která nikdy více nebude obnovena, několika

renesančních domů, tří dvorů s bučícím dobytkem a také jednoho zámečku, vlastně tvrze, o ní se v dějepise tvrdí, e patřila pánům Conchasům. Leela v troskách u před poslední bitvou, ale po vytrvalé dělostřelbě a útocích ručními granáty, nezůstala stát ani jedna stěna.

Během krátkého odpočinku jim chybí do kostela jen stovka, dvě stě metrů, to raději

nepočítají, jako který z druhů nedorazil. Jen doufají, e nejsou úplně mrtví, tam někde vzadu mezi rozpáleným kamením. Kadý si bez domluvy kontroluje zbraň. Mlčí. Čekají na rozkaz.

Vlastně na podpůrnou dělostřeleckou palbu, která má zkusit těstí a vyřadit vradící kulomety, tam v kostele nahoře.

Z oparu v dálce zasvití a v krátku se ozve výbuch.

Prvý málem rovnou v ikové rotě. Teprve druhý rapnel rozsekne stěnu kostela, zanechá dlouhou jizvu, ale dovnitř neprorazí. Pak zabuí několik výbuchů za sebou. Poručík Jozef tefek, rodák z Bratislavy, sleduje hodinky. Minuta, dvě, t ř i …

Úderem páté zavelí na zteč a vyrazí první. Kulomety mlčí a vichni se v duchu radují.

Předčasně, protoe jeden, ten na střee, kdy věe kostela ji není, se roztěká a snad první dávkou zasáhne tefkovu hruď. Útok vak nezastaví. ikovci běí. Padají. Zvedají se. A zase běí. Konečné jsou mimo monosti kulometu, a to zrychlí jejich úprk o ivot.

Vyvrácenými dveřmi vběhne dovnitř první poručík Josef ejc, rodák z Prahy. Za zády mu

supí Ján Javorčík. To je poslední, co mohl vytuit, protoe za několik minut nebude ani on mezi ivými. Zabit obsluhou kulometu, kterou el znekodnit s jediným granátem v ruce. A dílo za něho musel dokončit Javorčík.

Bitva zvolna zhasíná k polednímu. Občasné výstřely nic neznamenají. Belchite je pevně v rukou internacionalistas. Pohádka u neplatí. Protoe ve skutečnosti nejsou rajská údolí, zázračné prameny,

72

nesmrtelné ostrovy, rozhodné bitvy, ale ani nedobytné hrady a města. Vdy i Belchite

jednou v ivotě padlo.

Nikdo vak nepřemýlí, co to vlastně znamená. Přila chvíle počítání mrtvých a oetřování raněných. Také se pohřbívají zabití nepřátelé, protoe v tomhle vedru nelze váhat. A dává se do pořádku výzbroj a formace jednotek. Je přece válka.

Jen Ján Javorčík není k nalezení. Právě krábe své jméno na stěnu napravo od hlavního

oltáře kostela. Tam, kde ho bude moné najít jetě po čtyřiceti letech.

Přátelství nejvěrnějích

Kdy panělská válka rozdělila svět na horlivé, kteří se ze vech sil snaili .vyhladit mor komunismu’ a na liknavé, kteří .bohorovně přihlíeli, jak je deptáno mezinárodní právo a zákonná vláda Madridu cílevědomě zbavována monosti alespoň se bránit’, mělo se najít i několik vskutku statečných. Dějiny prozrazují, e do čela těch, kteří ádali .spravedlnost pro lidem zvolené a trest pro povstalce, zrazující ústavu a vojenskou přísahu’ se postavila sovětská vláda. A to jetě v době, kdy neměla se panělskem diplomatické styky, protoe Madrid uznal Moskvu teprve 25. srpna 1936.

Přesto ji v červenci roku 1937 jen několik dnů po zahájení povstání se schází v Kremlu porada, které předsedá J. V. Stalin, a na ní jsou přítomni předseda Nejvyího sovětu M. J.

Kalinin, předseda Rady lidových komisařů V. M. Molotov a komisař zahraničních věcí M. M.

Litvínov. Úplně na konci stolu sedí i marál K. J. Voroilov, komisař obrany. Větí vánost událostem pod Pyrenejemi nemohla být prokázána.

Rozhodování je krátké, ale veskrze věcné. Po shrnutí stavu situace ve panělsku referoval Litvínov se porada vyjádřila pro okamitou pomoc politickou, ale i materiální. Z iniciativy Kalinina byla schválena veřejná kampaň podpory republiky, ale také sbírek na nákup

potravin, oacení a léků, které je třeba okamitě dopravit do svobodných přístavů, protoe celý svět musí vidět, na čí straně stojíme”.

Pak se dostal ke slovu Molotov, který spolu s Litvínovem zaručil aktivní roli sovětské diplomacie ,,v akcích ve prospěch republikánského panělska a při izolaci povstalců v

zahraničí”. Komisař zahraničních věcí obdrel plné moci v souvislosti s iniciativami vlády Velké Británie a Francie, k vytvoření mezinárodního orgánu, pokud bude dbát práv

panělské republiky - pak do něho i vstoupit a pouít jeho tribuny k odhalení mezinárodního spiknutí proti samostatnému a suverénnímu státu.

73

Stalin pozorně naslouchal a teprve na závěr porady si vzal slovo. To je vechno dobré, ale nelze zapomenout na hlavní. Ti generálové nejednají jenom za sebe. Stojí za nimi Německo a Itálie. Ji dnes lze mít za jisté, e je povstalci potřebují také vojensky. Jestlie je proti nim celý národ, proto neprojdou bez Hitlerových letadel a Mussoliniho tanků. A co uděláme, a bude zřejmé, e ve panělsku se intervenuje vojensky?” Přitom se dívá upřeně na marála Voroilova.

Take máme připravit táby na to, e operace na Pyrenejském poloostrově můe začít i pro nás?” dotazuje se vyzvaný. Stalin se nedá přeruit a pokračuje. Ta země je ztracená, jestlie jí někdo nepomůe vojensky.

A to nelze čekat od Francie, ani s Blumem v čele, nato od Británie, kde vládnou

konzervativci, koketující přes různé vévodkyně s Berlínem … Tak a jsme opravdu

připraveni. Zvlá letečtí a tankoví odborníci. Ti budou potřeba nejvíce. tábní důstojníci samozřejmě. Co se tam naučí, zítra rádi najdou. A jetě, a týl začne počítat. Republika nemá zbraně. Hlavně moderní zbraně. Tak připravte návrh, co můeme postrádat, ale

nebuďte příli opatrní. Oni bojují i za nás.”

Neuplyne ani týden a v Barceloně přistane loď Zyrjanin s dary od ivanovských textilaček, leningradských strojařů a moskevských komsomolců. Pak budou připlouvat dalí lodě. Jen nevojenské pomoci bude v roce 1936 na edesát miliónů rublů. I kdy nebylo nikdy přesně spočítáno respektive zveřejněno, co vechno země Sovětů poslala do paněl, je zřejmé, e lo o největí dodávky pomoci, které republika od koho obdrela. Zvlátě po 23. říjnu, kdy Sovětský svaz vystupuje z londýnského Výboru pro nevměování, protoe jeho vláda se po známých okolnostech povauje za zprotěnou závazků, je ve smlouvě učinila a které jiní signatáři bezostyně poruují”.

Tehdy píe generální tajemník Vesvazové komunistické strany (boleviků) Josef Stalin, generálnímu tajemníkovi Komunistické strany panělska José Díazovi: Ujiuji vás, e

pracující Sovětského svazu splní svou povinnost a budou pomáhat co nejvíce revolučním

masám panělska. Uvědomují si, e osvobození panělska z útlaku reakce a faistů není

soukromou záleitostí panělů, nýbr společnou věcí veho vyspělého a pokrokového

lidstva.” Zároveň vydá pokyny, aby se plnila i vojenská opatření, dohodnutá v Kremlu na červencové poradě. Lodě Něva a Turksib, přistávající ve Valencii v říjnu, vozí ji předevím zbraně.

74

Druhá bitva o Madrid je blízko. Vlastně za dveřmi.

A pomoc v ní nesou nejen sovětské zbraně, které obdrely vechny jednotky na hlavním

směru útoku, tedy i .internacionalistas’, ale také rudoarmejci, převelení narychlo do Madridu z nejrůznějích posádek Sovětského svazu. Stovky z nich zasáhnou do bojů ji v listopadu 1936. Desítka z nich, předevím letci a tankisté, se stánou Hrdiny Sovětského svazu za účast v bitvě o Madrid. Mezi nimi Anatolij Serov, eso nočních náletů, Alexandr Minajev, sestřelený nad Getafe. Slávou se ověnčí i tankista major Pavel Adam a Viktor Novikov, kteří se vyznamenali nejen v bojích, ale i při výcviku republikánských vojsk, vznikajících vlastně z ničeho.

V letopisech Rudé armády stojí zlatým písmem jména marálů Sovětského svazu Rodiona

Malinovského, Kirila Mereckova, Alexandra Radimceva a Nikolaje Voronova, kteří do

jednoho dýchali prach panělských boji a poprvé měli monost pořádné stisknout

faistického protivníka právě tam. Jak se zdá podle nedávných zjitění, krátce pobýval ve panělích i osvoboditel Prahy marál Ivan Koněv. 557 důstojníků Rudé armády zasáhlo do bojů na vech frontách.

Určitě mnozí z nich se stali předobrazem hrdinných verů básníků, kteří o nich psali:

Dal jsem, co chtěl jsem, a co dát jsem musel, aby mohli ít jiní.”

Těko vědět, kdo se vlastně skrývá za jménem Gemalála Golze, kterého svérázně zobrazil Ernest Hemingway v knize Komu zvoní hrana. Snad nejsugestivnějí postava románu vedle

.inglése’ Roberta Jordana. Sovětský voják tak vstoupil poprvé do cizí literatury jako voják svobody, cti a hrdinství. To konečně dosvědčil i André Malraux ve své Naději, napsané jetě dříve ne Hemingwayovo dílo.

Sovětský příklad, sovětská pomoc a hlavně vak sověttí lidé tak vstoupili bez klepání do srdcí panělského národa. Právě v Madridu se stalo samozřejmostí - podle pyrenejského

zvyku umísovat svaté ve svých příbytcích ,

e u věčného světla se objevil obraz Stalina, ale i dalích oblíbených sovětských činitelů.

Dokonce hleděli na obránce z balkónů a z výkladních skříní. Nikdo o tom nerozhodl. Nikdo něco podobného neorganizoval. Prostě byli tam, jako tam dříve byli církevní otcové a králové na pokyn shůry. Tihle pouze na pokyn srdce.

Podobně cítili i nejlepi duchové země. Indalecio Prieto, jedna z nejvýznamnéjích osobností protikrálovské opozice, ale vdy také zarputilý sok komunistů v době míru, dokonce kritik Sovětského svazu, se stane ministrem letectví a námořnictva ve vládě Larga Caballera.

76

A ochotně vystoupí na prvním setkání panělských a sovětských důstojníků 3. ledna 1937.

Přitom don Inda jak mu říkají Madriďané, prohlásí se sobě vlastním patosem: Sovětský svaz poskytl svou pomoc panělsku jednodue tím, e dal ve co mohl ve prospěch vítězství

zákonné vlády republiky, kdeto jiné evropské demokratické země, jejich vlády jsou pod vlivem socialistických stran nebo v nich tyto strany poívají velké vánosti, nám v nejlepím případě nabídly naprosto nedostačující pomoc, nebo nám dokonce někdy svými opatřeními

znesnadnily dodávky válečného materiálu, na jeho nákup měla republika zákonné právo.

Jednoho dne to bude muset socialistická strana veřejně prohlásit, nikoli vak z povinné vděčnosti, nýbr z vlastního upřímného přesvědčení.”

Co se stane rychleji, ne sám předpokládá.

Předseda Kortesů Diego Martínez Barrio a poslední prezident panělské republiky, kdy

mluví k prvnímu výročí vyhláení vzpoury, řekne doslova a realisticky: Bez pomoci

Sovětského svazu by nae republika ji dávno zmizela z mapy světa.”

Spontánní přátelství k prvnímu státu socialismu vak vyjádřil předevím prostý lid. Ve sovětské se stalo synonymem přátelství a pomoci a vrylo se do vedního dne bojujícím

republikánských oblastí. Amigo soviético se stalo pojmem na frontách i v ulicích Madridu.

Metropole v druhém roce války se znovu proměnila. Z města bylo evakuováno dvanáct

ministerstev. Madrid začal ít zcela jinak. U bez závislosti na státním centru, které v této zemi znamenalo vdy cosi nahoře, něco lepího. Ve městě toti zůstal milión obyvatel.

Obrovité vládní budovy a na ministerstvo obrany, teď přemístěné do centra, před sochu Gonzáleza z Córdoby, slavného středověkého vojevůdce jsou zavřeny, vlastně zabedněny.

Mramor, koberce, obrazy a gobelíny zmizely v eru zavřených okenic. Staleté archívy se vůbec neotvírají, protoe staří dozorci, jejich obvyklí stráci, se bojí, e nikdo nebude na blízku, kdyby volali o pomoc. Ve městě má staené aluzie mnoho domů boháčů, kteří odjeli do bezpečí na venkov. Na vratech zůstavili list papíru, kde stojí černé na bílém, jak se majitel zaslouil o stát a o republiku. O to druhé jenom málokdy.

Metamorfózou prola rovně ulice. Ted veskrze lidová. Trochu více válečná, protoe

domobranců je tu nejvíce. Vojáci chodí v řadách nejen po chodnících, ale i vozovkou. Po čtyřech, po pěti. Drí se za ramena a zpívají.

77

Na Puerta del Sol před chvílí dopadl rapnel. Vyvrátil strom a vyryl kus dlaby. Lidé se rozběhli, ale u jsou zase pohromadě. Obklopují slepého muzikanta, házejí mu do klobouku měďáky, a prosí ho, aby zahrál Internacionálu. A on hraje a dav začíná zpívat.

Začal hlad, ale lidé se chovají klidně. Trnice jsou jako vymetené, ale s potravinami se nemelí. Jedna z velkých zvlátností města ve válce. Je trpělivé, vdy připraveno si

pomáhat. Prodavači doprodávají zboí, které znovu nedostanou, avak ceny nezvýí. V

kavárnách dostanete jenom jeden álek kávy je-li to jetě káva s cukrem jen tak, aby se neřeklo. Avak obslouí vás s úsměvem. Potíe jsou i s novinami. ,lnformaciones mají

zrovna vybombardovanou tiskárnu. .Heraldo de Madrid’ se skvělou americkou rotačkou,

hladovou na elektrický příkon, nemá třetí den dostatek proudu, aby se vůbec rozjela. A tak jsou pro Madridany záchranou občas docházející noviny z Barcelony.

Oslavu 7. listopadu 1937 vak.MundoObrero’ ohlásilo včas. Titulky ,na velkolepé, jedinečné veřejné shromádění’ v biografu Monumental. Tak jak je to zvykem kadoročně. Pod rudými prapory. A obrazy Marxe, Stalina, Díaze aThálmanna. Nad hlavami shromáděných sice

hučí junkersy, ale Madriďané védí, e není Němec jako Němec.

Přili ti nejlepí z metropole. Obránci, kteří leí v zákopech, jen několik desítek a dokonce pár kilometrů od slavnosti. Dělníci narychlo zřízených opraven a domácích muniček. eny v átcích a dnes po dlouhé době s úsměvem na tváři. Kluci sotva kole odrostlí, ale znalecky posuzující hudbu, hrající vechny revoluční písně Evropy. Teď právě střídají Varavjanku s Marseillaisou.

Kdy na tribunu vstupují Antonio Mije, Pedro Checa a Dolores Ibárruri, cítí mnozí z účastníků slzy v očích. Bouřlivě tleskají kadému vystoupení. Mijeovi s jeho strohým výčtem obtíí obrany Madridu. Dokonce mu volají vstříc ,muya bien’ k výzvám o kázni, pořádku, k

mobilizaci dalích dobrovolníků.

Pak mluví anarchista Juan Ariel a levý republikán Regulo Martínez. Oba se duují

přátelstvím sovětskému lidu. Ti dole vak u myslí na Dolores. Co řekne, čím povzbudí, jak začne? Ta právě vstává:

Soudruzi madridtí dělníci! Nechce se věřit vlastním očím, e v této chvíli, kdy nepřátelské rapnely stále ničí nae hlavní město, kdy povstalecká letadla stále napadají bombami nae děti, nechce se věřit vlastním očím, e jsme se tady dnes seli v takovém počtu.

Avak jsme tu, abychom povznesli svého ducha.

78

Seli jsme se vak rovně proto, abychom zachovali ná oblíbený zvyk, seli jsme se tady, abychom ocenili nádhernou zemi, která se jmenuje Svaz sovětských socialistických republik.

Abychom jí poděkovali za velkomyslnou pomoc, kterou prokázala a prokazuje panělskému

lidu ..

Shromádění bouří. Vlastně povykuje. Volá Viva Dolores!” ,,Viva Unión de Repúblicas Socialistas Soviéticas!” Kdy vzadu spustí Internacionála, kterou se panělské hudby dávno naučily dobře hrát, vichni stojí, zase slzy, ale i vypjatá těla a zaaté pěsti. Zpívají společně, jednotně, dychtivě …

Dne 7. listopadu 1937 zní Madridem hromovládné písně proletářského boje a vítězství na počest nejlepího soudruha ve zbrani - na počest Sovětského svazu.

79

Po věích běí slunce, vyzvání zvon kovadlin z kovárny do kovárny. Hrob z kamene a ze sna vytesaný tam nad plačící vodou z fontány, je bude věčně říkat:

Ten zločin!

Antonio Machalo

KDY BYL ROK 1938

Stojí tam nahoře, stále před nepřítelem, ustavičně ostřelováni, skličováni horkem, kolem nich pořád hadi, roje much a salamandrů.

Měsíc po měsíci, den po dni, noc co noc, soudruzi.

Egon Ervín Kisch

Druhá bitva o Teruel

Divoké končiny kolem Teruelu - města připomínaného lbery, ale slavného teprve za Římanů, kteří ho nejdříve museli dobýt v krvavém obléhání - poznali zblízka dva Čechoslováci. Oba v lítých zimních bojích, kdy od nepřetrité dělostřelby se rozehřívala na kost zmrzlá zem. Čech Vendelín Opatrný, hrdina od Dukly a Slovák Gustav imovič, jeho pou tady skončí.

Ve vřavě války jim asi nikdo neměl čas vyprávět jednu z nejpamátnějích mileneckých

pověstí Evropy, spojenou právě sTeruelem. Hodnou pera Shakespeara, ale proslavenou i

méně obratným talentem Tirso de Moliny, panělského dramatika 16. století. A popisujícího v tehdy módních redondilách tragickou lásku Isabely de Segura a Diega de Marcilla.

Milenců, kterým otec dívky nepřeje, protoe vybral bohatího a vyími lechtickými

přídomky ověeného enicha. Jene Diego se nevzdává. Odchází do světa dobýt jmění i

čest. Stihne to v pěti letech. Avak - jaká hrůza! vrací se právě v den svatby své milované Isabely. Nevida jiného řeení, zabíjí se vlastní rukou a před očima nevěrnice. Ta pak koná po jeho vzoru, symbolicky v den pohřbu svého vytoueného milence.

Sarkofág s těly mladých milenců, vskutku objevený po třech stech letech od tragédie v

kostele San Pedro, vak uvidělo v lednu roku 1938 bezpočet interbrigadistů.

80

Kdy byl Teruel po více jak ročním obléhání opravdu dobyt republikány. A tím skončila

horská epopej, o které obě strany píí, e v ádné předcházející bitvě občanské války nebojovalo tolik pluků, nestřílelo tolik děl, a nezahynulo tolik vojáků ..

Zvlátní rys bitev o Teruel, uctívané středisko Maurů i v době, kdy zvítězila reconquista ze čtyř památečných kostelů města jsou dva vystavěny v mujaderském, tedy maurském stylu

obstaralo provinční metropoli okolí, patřící do Aragonie. Avak má blízko k Levante, co vlastně i určilo jeho strategickou pozici. Zoufale drenou frankisty. Vytrvale dobývanou republikány, kteří právě tady po Jaramě a Guadalajaře měli prokázat svoji vojenskou

hodnotu. A korunovat předchozí dvě vítězství opravdovým triumfem.Můeme poděkovat

Vendelínu Opatrnému a jeho vzorně vedenému válečnému deníku, e o Sierra de Gúdar a

Sierra de Javalambre, v jejich údolích Teruel leí, víme o něco víc, ne se píe v obvyklých frázích bedekerů, asi následovně: Divoce skalnatá, přímo rozeklaná pohoří, dosahující výe dvou tisíc metrů, téměř bez zeleně, ale za to se stříbropěnnými potůčky činí z okolí Teruelu div z cizí planety.”

Gottwaldova četa z čapajevova praporu dorazila v zimě. Za dvacetistupňových mrazů. Po

výmolovitých cestách, které vysoko zakrýval sníh. Za větru zvedajícího návěje do neobvyklé výe, take doprava se stala téměř nemonou i pro mezky, zvyklé na nejhorí. Přesto bylo třeba kopat zákopy v zemi na kost zmrzlé. Také útočit na předem, v lepím počasí

zbudovaná opevnění protivníka.Hory plné podivné tesknoty, snad proto tolik působivé,”, spatří Opatrný 23. prosince 1936 z Alfambry, vesnice zcela vyloupené faisty, kde se

připravuje spolu s četou na frontu, vzdálenou ji pouhých dvacet pět kilometrů. Chystá si zbraň, přílbu, také masku …Zároveň se rozhlíí po pláních, které Slovákům připomínají Nízké Tatry, jenom jsou méně lesnaté. Kamení si je prý podobné vude. Teď pod příkrovem sněhu ovem docela roztomilé, pokud se nemusí přelézat a stačí po něm vzhlí e t … Jsou to krásné hory, které moná vidíme naposled, a proto se k nim stále zraky vracíme. Udiveni, e nikde nemají konce, v té pustině, která nás obklopila a hrozí pohltit. Prosté majestát přírody, do něho se vlastně nehodíme. Jako ti chudáci, které válka obrala o vechno a kteří trpělivě čekají na jetě horí. A teď s údivem vzhlíejí na sedm set peset, je jsme v četě vybrali,a něco koupí dětem. Zítra je přece tědrý den.”

81

Pak ji zase píe jen o bojích a také o mrtvých.

26. prosince útočíme podruhé na předměstí Teruelu. Při tomto útoku jsme ztratili naeho velitele, soudruha Lorence Lajdla. Byl smrtelně raněn a ne ho čtyři druhové donesli na obvazitě, zemřel. Soudruh Lajdl, praský rodák, ná starý papá, jak jsme mu vichni říkali, prodělal světovou válku jako desátník rakouské armády. V posledních letech pracoval ve Francii a opustil dobře placené místo u Renaulta, aby pomohl svým panělským bratřím v boji proti faismu. Byl to nejlepí a nejstatečnějí soudruh, kterého jsem ve panělsku poznal. I při útoku na Teruel se ji prvního dne vyznamenal. Dostal se jednou a na okraj města a jen pro nedostatek posil musel zase ustoupit.

Naeho prvého padlého jsme pohřbili se zdvienými pěstmi, se slibem, e ho pomstíme.

Ztráceli jsme nejlepí bojovníky, nikoli vak bojovou odhodlanost.

29. prosince večer jsme znovu zaútočili na opevněný pahorek faistů. Na jednom místě se nám podařilo vniknout do jejich pozic. Kozderka ihned vztyčil vlajku naí čety nad první linií, bohuel nemohli jsme tuto pozici dlouho udret. Faisté zahájili zuřivou palbu a protiútok. Asi po jedné hodině jsme se museli stáhnout zpět, protoe jsme nedostali posilu. V tomto boji jsme ztratili druhého kamaráda, soudruha Sobotku. Byl sice jen lehce zraněn, ale nezůstal klidně leet. Chtěl si hned a sám poranění obvázat, a to bylo pro něho osudné. Faistický kulometčík ho zpozoroval, nali jsme ho pak mrtvého, provrtaného mnoha střelami.

31. prosince, tedy poslední noc roku jsme strávili v irém poli. Jsme v první linii a stavíme střelecké zákopy. Začíná nová fáze boje - poziční válka.”

Potrvá a do prosince roku 1937.

Aragonská fronta se opět stává hlavním bojitěm války. Jde o zítřejí osud Katalánie, ale i Levante. Frankisté se chtějí dostat na západní pobřeí Středozemního moře stůj co stůj.

Začíná soustředěním frankistických vojsk v nebývalém rozsahu. Tři sta tisíc vojáků zatím nebylo ve válce nasazeno na jediné frontě vůbec. Protoe se nedařilo rozhodnout válku u Madridu, měla být republika zasaena na srdci i na hlavě. Aragonská ofenzíva mířila ve skutečnosti na Valencii a Barcelonu. Nástupitě na teruelském výběku mělo proto strategický význam,” píe Frankův dvorní dějepisec Aznar v knize Historia militar de la Guerra de Espaňa.

Protoe Teruel byl povaován pro orlí výku v tisíci metrech, a přirozený úkryt v údolích plných erozních zlomů, s nepřehlednými holinami a skalami navíc, za zcela nedobytný

vekeré pokusy o vzetí města republikány skončily na vrích Santa Barbara a Monte Viego -

dopustí se generál Aranda, nový objev nacionalistů z Burgosu, tragického omylu.

82

Sice horlivě připravuje ofenzívu na frontě o stovce kilometrů, ale přitom zanedbá právě dvacetikilometrový teruelský výběek.

Zrovna na něj zaútočí republikáni 15. prosince 1937.

21. prosince, v den ročního výročí bojů o město vstoupí do Teruelu a 7. ledna 1938 ho

konečně dobudou. Tím zdrí faistickou ofenzívu o měsíc a rovnováhu na frontě rozvrátí dokonce na celé dva měsíce. Dobytí Katalánska a Levante musí být odloeno na neurčito, protoe, jak přiznala i Vojenská akademie v Berlině, republikáni nejen dobyli Teruel a způsobili nacionalistům těké ztráty,” oni i říkali, e jejich nedávno vycvičená vojska jsou silnějí, ne se veobecně věřilo”. A e jejich velení poprvé v této válce vnutilo svou vůli nepříteli a projevilo svou strategickou obratnost…

Na dalím ohromení Franka a jeho německých poradců bude trvat půl roku, ne se ze oku vzpamatují měly podíl i československé jednotky. V bitvě o Teruel tentokrát zasahuje

Gottwaldova baterie, protoe z tisícovky frankistických strojů nejméně čtyři stovky letadel útočily právě tady.

A na třech desítkách sestřelených strojů si měli Gottwaldovci odepsat sedm.

Legendou teruelské operace se na počátku roku 1938 stane ovem osobnost Gustava

imoviče.

Tvrdí se, e rodáka z hlohoveckého kraje přivedla do paněl zpráva o hrdinné smrti

slovenského učitele Jozefa Májka dobyvatele, ale i obránce famózního Bílého domu v

Madridu. Pravděpodobně i imovič nebyl zpočátku komunista. Přirozené antifaistické cítění ho vak dovedlo na první frontu boje s faismem.

Kdy přitáhl s 11. republikánskou divizí, měl za sebou dlouhé období ivota mezi Lísterovci.

Zail Guadalajaru, Zaragozu a Brunete. Je nejen velitelem praporu nejvyí vojenské

zařazení Čechoslováka ve panělsku s čákou stát se velitelem brigády. To u je také

členem Komunistické strany panělska, jemu i mylenka na smrt mezi druhy z Lísterovy divize byla sladká”, jak píe domů přátelům. Ani přitom tuí, e mu osud krutě vyplní jeho předpověď.

V době, kdy republikáni dávno nevolají .Resistir para vencer!’ .Obranou k vítězství!’, ale po vzoru imoviče mají jiné heslo: .Atacar para vencer! - .Útokem k vítězství!’. Protoe ji je ,EI Valiente’, udatný mezi udatnými, jak mu přezdívají jeho vlastní vojáci.

Milující jeho bezprostřednost, starostlivost, ale hlavně statečnost. Vdy při útoku vstává vdy první a běí s revolverem v ruce vpřed.

84

Leden roku 1938 byl rovně nebývale mrazivý. Rtu klesla, ji několik dní zůstala na dvaceti stupních mrazů. Vítr přímo běsnil, právě na El Muletónu. To se ji schylovalo k finále.

Rozkaz rozhýbat údy, zahřát se útokem, na předměstí Teruelu,” obdrel imovič od plukovníka Rodrígueze, který převzal od Lístera velení divize. Promrzlý prapor byl na konci sil. Zcela prochladlý - kdo zrovna odeel do nemocnice, toho čekala amputace a také

nespokojený, e dosud nepronikl do zcela obklíčeného města. Take útok znamenal vlastně osvobození od ztuhlé země, z nepříli hlubokých zákopů, navíc stále postřelovaných a

bombardovaných. Gustav imovič postává podle svého zvyku vpředu. Celý zřervenalý

mrazem, v obvykle snědé tváři. Má na sobě letní kombinézu, jako větina jeho vojáků. Ruce podivné zkroucené zimou, ale i křečí. Přitom pevně drí revolver a vysvětluje velitelům rot, který dům dobudou nejprve. Na dlouhé ulici, je vede a ke katedrále, pamatující Maury.

Velitel praporu nemá čas vzpomínat. Dávno není sentimentální. Také netuí, co ho vlastně čeká. Je třeba splnit rozkaz. Vejít do města. Dobýt Teruel, na kterém si frankisté tolik zakládají. Konečně ho i urputné brání, déle ne rok. Kolik kamarádů tu padlo právě před rokem? Kolik jich padne dnes a zítra? Avak tentokrát to nebude určitě nadarmo. imovič cítí, e se blíí vítězství. Proto ani nevnímá mráz, který spíe přituhl, ne ustoupil.

Poslední kontrola zbraní. Prapor hledí na velitele, který sleduje hodinky. Ten náhle mávne rukou a vyskočí z okopu. Chvilku zaváhá a pak se rozběhne. Něco křičí slovenský, ale kdo mu tady rozumí. Je slyet palbu ze vech stran. Obránci z města střílejí jako pominutí. Zatím pánubohu do oken. A tak prapor uběhne větí kus cesty beze ztrát.

Je třeba odpočinku. Chvilka na zemi. Opět vstát a kupředu. imovičovi stále v čele letí hlavou ztřetěný film z předchozích bitev. Slyí nadávky, je poslouchal z druhé strany, a které vdy začínaly voláním: Rojos!” - Rudí!’ A tak v posledních přískocích před domem, ji mu zbývá k němu vlastně jenom kousek, stačí jetě pár kroků, vykřikne náhle a srozumitelné pro vechny: Samos los Rojos! Viva la República!” - My jsme rudí! A ije republika!”

Poslední slova, která od něho slyeli pamětníci.

Sotva dořekl, vypálil několik kulek do okna před sebou, vztyčila se před ním postava,

vystřelila a zasáhla ho do prsou.

imovič padl, ale jeho prapor se řítí dál. Dobude první dům, druhý a jetě dalí. Za jednotkou bez velitele se valí do Teruelu celá 11. divize. Vítězství je úplné. 7. ledna kapitulují poslední houfy obklíčených frankistů ve středu města.

85

Po desítkách let budu trpělivě hledat slavný hrob, který poctil na hřbitově u kostelíku Santa Barbara i Enrique Líster. Dlouho budu chodit mezi prostými hroby, ale i hrobkami zvící pevnosti. Najdu několik cizích jmen, snad anglických, snad německých. Slovenské ani jedno.

A přece právě tady, s výhledem na červené pahorky teruelské, ho pohřbili. Take vítězové se mstili i na mrtvých, ačkoli Franco tolikrát ujioval svět, e naím programem je smíření, jednota vytvořená z vědomí nezbytnosti odputění a milosrdenství, jak nám přikazuje bůh”.

Pan farář od Barbory mi je v patách. Jsem jediný návtěvník na větrném kopečku. Trvá mu, ne pochopí, po čem vlastně pátrám. Pak sepne ruce, zvedne zrak k nebesům a pronese

tie: Hledání hodné boí milosti je marné. Tenkrát nebylo odputění na zemi.” Nevím, na co v tichu, které zrovna neruí ani vítr, myslí. Určitě si nepřipomíná, co zrovna tehdy vykřikovali jeho biskupové. Třeba i tegteruelský, proslavený nadávkami na moderní obludu -

marxismus a její ďábelský dvůr s .internacionalistas’ v čele”.

Tajná fronta

Zvlátní kapitolu války o panělsko měli psát písaři tajné fronty, která se tvořila, přelévala, vracela a znovu vybuchovala na vekerém území obsazeném povstalci, a to nejen na

venkově, ale i ve městech, která frankisté povaovali za svoji spolehlivou batu. A jak se mýlili? Jestlie zail střelbu do oken .Capitania General’ Queipo de Llano v Seville. A výbuch pumy na bráně Diputatión provincial, největí budovy Burgosu, a proto i sídla vlády, odkud ze Sala Cidiana, pracovny ve stylu 12. století, vede Franco svou svátou válku, kterou ani jím navěky .osvobození’ nechápou, a proto mu posílají dynamitové pozdravy. Protoe ho přímo nenávidí, a podle toho mu také činí. Úderem ,navajas, střelbou z předovky a granáty jako za éry Napoleona.

Ten a jeho marálové, jetě po sto dvaceti letech iví odboj příkladem, co lze i v

nemyslitelném. Protoe rovně dějiny se občas opakují. Zase toti platí, e armáda, a leí kdekoli, je obklopena nepřáteli, a přitom není vlastně vojska, s ním se lze utkat. Avak ke gerilám dochází vude přesto, e střetnout se s nimi není moné. Jsou to neviditelní

nepřátelé, obratně měnící tvář. Jsou to znovu a znovu oívající hydry, které na povel svých velitelů stejné rychle mizí, jako se objevují. Jsou neustále o vem informováni, dovídají se o vech pohybech nepřítele a díky pomoci a obratnosti místních obyvatel dostávají rychlé a přesné zprávy.

86

Kadá posádka je ohroena moným útokem. Kdy vak proti nim vytáhne vojsko, určitě

nepotká nikoho. Oni dokáí vdy a včas ukrýt zbraně a rozejít se na vechny strany, jak jim přikazují, aby se vkrátku zase seli, na docela nové straně a protivníkovi způsobili nové pohromy. Rozdíly mezi hláeními Napoleonových důstojníků a Frankových zpravodajců jsou zcela zanedbatelné. Obě strany mají toti proti sobě v zázemí nikoli vojska, nýbr povstalý lid. Vyučený partyzánské válce u od dob Římanů, kteří v Hispánii právem poadovali

příplatky k oldu za obtíe války.”

Od začátku se ujal vůdcovství v lidové válce ústřední výbor Komunistické strany panělska.

V jeho směrnicích ze srpna 1936 stálo: Je třeba podpořit vytváření skupin partyzánů, kteří ji vyvíjejí značnou aktivitu v zázemí nepřítele, a kteří jsou výrazem nespokojenosti

venkovského obyvatelstva se zločinnou a loupenou politikou faistů. Zároveň je třeba

navázat spojení s ozbrojenými skupinami, které se raději uchýlily do hor, ne by se podrobily faistům. Je proto třeba najít spolehlivé prostředky, ale i velitele, kteří naváou s těmito skupinami spojení. Pomohou jim přísunem potravin, zbraní a munice a sjednotí jejich úsilí, protoe válku, kterou vedeme, je třeba proměnit v celonárodní. Vdy také jde o osud celého národa.”

Právě to a přesně tak se i stane.

Do Andalusie, Estremadury a Galície odcházejí skupiny bojovníků, větinou zkuených

komunistických funkcionářů, z těch s vojenským kolením, aby osamocené ostrůvky odboje za nezávislost vlasti poměnili v rozsáhlá území”. Začíná se téměř z ničeho, ale výsledky na sebe nadají dlouho čekat. Záznamy z let 1936 a 1937 jsou plné zpráv o vykolejených

vlacích, vyvrácených stránicích, do vzduchu vyhozených mostech a tunelech, o zničených týlových jednotkách, jako i přepadech velkých seskupení. Vkrátku se frankisté pohybují v zázemí pouze v houfech, vdy ozbrojeni a raději jenom ve dne. Trestu se bojí zrádci,

funkcionáři Falangy, ale i kolaborující kněí.

.Hnízdem zmijí’ nazvou v hláeních .Guardia Civil’ vesnice Estremadury. Generál Queipo de Llano mluví ted často o horské frontě’, kde dobývání vdy končí vypalováním celých vesnic.

Přesto odboj neutichá a dokonce se přelévá na jih, do nejdříve pacifikované Andalusie.

Příklad povstalců ze Sierra Navada mezi Malagou a Granadou, kteří se vlastně nikdy

nevzdali, vstoupil do lidových vyprávěnek a byl tak působivý, e jetě ve čtyřicátých letech gardisté raději vůbec nechodili do hor.

87

Nepřetritou válku Frankovi a jeho zločinnému státu” vyhlásili Baskové, kteří neodevzdali zbraně ani po čtvrtstoletí stanného práva, dragonádách nástupců generála Moly, kterého si rovně nala jejich kulka, take se nikdy nedočkal kávy v kavárně Molinero. Čtyři provincie País Vasco střílí ve dne v noci. Dobře umístěné dynamitové náloe vybuchují v elektrárnách, u zdí továren, ale i v kasárnách a na soudech. Ohroovány jsou přístavy, celnice a

památníky frankistického vítězství. Ty nakonec podivní vítězové raději dále v Baskicku nestaví.

Baskové spolu s Asturci svedli i nejslavnějí osvobozovací akci, při které získaly svobodu tři stovky vězňů. Větinou komunistů, vysokých důstojníků a komisařů. Kdy byla

v května 1938 na několik hodin dobyta pevnost Corchuna nedaleko Motrila na pobřeí

Atlantiku. Skvělou operaci proti stráím, které měly 157 muů, svedlo pouze jednadvacet partyzánů. Jeden z účastníků byl Čech, Alois Samec, ilegálním jménem Luis Caballero

Bravo, který měl zřejmě smysl pro humor, ale i opravdové hrdinství. Proto navrhl, aby útok byl naplánován přesně na hodinu, kdy v Moskvě začíná přehlídka na Rudém náměstí. To

znamenalo brzy ráno, pokud větina stráí sedí u snídaně.

Později sám vyprávěl, co druhý pak zapsal:

Čtyři rybářské bárky nás vylodily na břehu samý sráz a keř jetě za tmy. Ověené

samopaly, automatickými pistolemi, po kapsách granáty a v botách noe. Vypadali jsme,

jako kdy se chystáme na jevitě divadla. Větinou divoce zarostlí, hodně otrhaní, ale zato dychtiví ve tváři.

Větí část z nás začala před ránem minovat jedinou silnici do vnitrozemí. Pečlivě na délce asi sto metrů, aby v případě obléhání pevnosti bylo moné rázem zničit i větí pomocnou jednotku. Minéři se dosti nakopali a také namaskovali své poctivé práce. Na rozdíl od tří chlapců, kteří prostě rozřezali telefonní dráty a vyvrátili pět sloupů. To ovem teprve ve chvíli, kdy devět zbývajících vyskočilo z kamení u brány dvoupatrové pevnosti, obehnané vysokou zdí s jeatými pylony, samý ostnatý drát, do volného prostoru.

Strání před bránou ani nevzdechli. Albacetské noe pracují přece potichu a spolehlivě. Pak stačilo počkat, a vyjde třetí, se kterým se střídali v obchůzkách. Znovu zabořit nů do hrdla, zvykli jsme si na řeznickou práci ji dávno a honem dovnitř, do první stránice, která zela prázdnotou. Zbraně ovem byly na místě. Pečlivě srovnané na stojanech, jako na přehlídce, směrem k jídelně, kde právě rozdělovali kořalku, kterou nestačili vypít.

88

Větině vypadla sklenka z rukou pod nohy. Tak se lekli, e se ani nevzpouzeli. Pouze jeden z důstojníků vytáhl pistoli, ale tu mu v poslední chvíli vyrazil vedle stojící poddůstojník. A to byl také jediný padlý. Zastřelený pro výstrahu.

U před vězni, kteří se shromádili na dvoře, celí dychtiví, co se bude dít. Tam jsme je ozbrojili získanými pukami a dvěma kulomety. Na koho nezbylo, vzal do ruky co se hodilo.

Nů, vidle a třebas jen lopatu. Jetě jsme se v klidu najedli, protoe ani po obědě se nic nedělo. Pak pečlivě zamkli v celách stráné a vydali se pochodem k frontě. K čerstvě

vzniklému svobodnému území. Průzkum mezitím zjistil, e fronta je jenom slabě osazena, take nálada tří stovek muů byla skvělá. Také stačilo dát smluvený signál a nai se pohli nám v ústrety. Ve veobecném zmatku jsme zaútočili na vyděené faisty z týlu.

A protoe v panice opustili linii v délce několika kilometrů, připochodovali jsme ke svým v útvaru a se zpěvem. Vrátili jsme se vichni, ale rázem nás bylo hodně přes tři sta.”

Boj o Asturii, který frankisté vyhráli v loňském říjnu dobytím Ovieda a Gijónu, tím vlastně pokračoval. Také na jihu.Kdy Miloslav Knesl, zcela smířen s osudem, který mu odepřel

létat, dorazil do Estremadury, střílel tu sice kadý strom, ale jednota akcí oddílů

komandovaných spíe podle zvyklostí jednotlivých údolí, ne podle politických zřetelů a vojenských potřeb republiky, zcela chyběla. Estremadurci nenáviděli faisty, ale přísnému vojenskému velení se dlouho bránili. Smysl výměny informací, jednoho velitele, souhry více oddílů jim dlouho unikal. Proto bylo třeba trpělivé práce, lidského sblíení, nekonečných hodin vysvětlování, lidových příměrů, svérázného kolení, ne se kraj kopců, údolí a vlků stal opravdovým bojitěm, které se mohlo postavit po bok Baskicku. Asi méně významný pro

řídké osídlení, ale přesto váným nebezpečím, svým irokým zázemím a vlivy zasahujícími hlavně na méně výbuný jih.

Proto generál Queipo de Llano vydává 6. srpna 1937 strohé nařízení:

V Provincie Huelva a Badajoz, jako i část provincie Sevilla, ohraničená silnicí ze Sevilly do Badajozu je vyňata z moci civilních orgánů a povaována za vojenské pásmo, které bude

podle potřeby rozířeno, jak si to bude vyadovat potlačení nepodrobených marxistických ivlů.

Zvlátě pro tuto oblast se vztahuje nařízení vydané z mé pravomoci, týkající se stanných soudů, vyhláené poprvé 8.února t. r. a které je nutno provádět podle těchto zásad:

89

Za vzpouru bude povaováno:

1. poskytnutí potravy nebo jakékoliv pomoci osobám, je uprchly do uvedené oblasti a na ně se vztahuje toto nařízení;

2. poskytnutí informací uprchlíkům o situaci ozbrojených sil, nebo o místech, kde se

nacházejí;

3.oputění obcí, které jsou v horské oblasti, bez dokladů vydaného vojenským velitelem kraje;

4.neuposlechnutí kadého rozkazu tohoto velitele, jak osobami civilními, tak osobami

vojenskými;

5.nedbalost, nebo vlanost při vykonávání vojenských rozkazů a vojenských slueb

nařízených velitelem oblasti;

6. přechovávání uprchlíků, nebo osob, které jsou povaovány za povstalce;

7.neoznámení povstaleckých individuí těmi, jim je známá jejich existence, bude

povaováno za povstání, nebo za napomáhání povstání;

8.rovně pohyb, nebo prodlévání na horském území bez uvedeného oprávněného důvodu,

účelu a cíle cesty, můe být povaováno za povstání.

Výrazné zelené vyhláky, rozvěené vlastně podle pravidla ,na vech sloupcích’ vak

strhnou neviditelné ruce, jen ozbrojení vylepovači zajdou za roh či za ohyb cesty. Do tábu velkého partyzánského seskupení v údolích Guadiany, kam se ji neodvaují po dlouhé

měsíce ani velké frankistické jednotky, je ovem donesou ochotné ruce. A teniente Checo teď nové jméno Miloslava Knesla na ně odpoví účinnou válkou proti spalovači Estremadury generálovi de Llanovi. Nejistou se stane na dlouhé měsíce i Sevilla.

Kdy republikáni zahájili 20. července 1938 ofenzívu do Estremadury, jejím cílem bylo dobýt almadénské rtuové doly, v oné době nejbohatí světové nalezitě, pomáhá místní

zázemí svým druhům ve zbrani ze vech sil. Kneslovi partyzáni útočí najednou od

Guadelupe a po Zafru. A zatímco .Guardia Civil’ neví, kam dříve skočit, proklouzne ve směru na jih několik desítek muů, kteří se rychlým pochodem blíí k Seville.

Udeřit přímo do srdce Queipo de Llany byl vytouený Kneslův sen. Jeho výprava,

připravovaná nejméně rok, vak byla někde nedaleko Sevilly zrazena. Podle kusých zpráv, které jsou často protikladné, celá jednotka se dostala do pasti a zahynula v bojí, v něm se nebralo zajatců. A velitel, vylákaný na schůzku s informátorem zřejmě britským agentem byl zákeřně zajat. Někdy v prvních dnech měsíce srpna roku 1938.

90

A tak Sevilla měla na Den Nanebevzetí Panny Marie zaít jednu parádu navíc. Tuhle pečlivě naplánovali ve tábu generála Quepiho de Llany a namísto do katedrály, honosící se ostatky mnoha svátých a jen jednoho Krytofa Kolumba, ji umístili rovnou na největí náměstí na Plaza de la Falanga Espaňola. Za protagonistu divadla měl poslouit Miloslav Knesl.

Odsouzený na smrt bez řádného soudu, ale zato s vojenskou pohotovostí vude kolem,

hodnou návtěvy nejvyího éfa.

Jen Sevillanů nevpustili na dotek narychlo zbudovaného leení příli mnoho. Z prosté

obavy, aby se oslava nezvrhla v lidovou nespokojenost.

Miloslav Knesl zemře na garrotě-středověkém panělském krtidle v podvečer 15. srpna

1938. Nic nevíme o jeho posledních slovech, protoe desítky bubeníků, jako kdysi na

Staroměstském náměstí ve dnech habsburské msty, zdusily vekerý křik. Víme vak, e

před pokleknutím u krtidla pozdravil dav zaatou pěstí.

Take jeden z nesmrtelných hrdinů Estremadury odeel mlčky.

Středomoří je stále rudé

panělské břehy Středozemního moře opěvovali ve verích ji Kartaginci. Po nich Římané.

Nejlepí strofy svedli o krásách vod a země vak teprve Maurové. Samotným panělům

mělo trvat staletí, ne nali vzruení v obrazech, kde je nebe, kde je zem? Azur se líbá s azurem. Sirénám stříbro stéká z hlav, moře je páv . . , ” V břehu let vpravdě dobrý lidský ivel obsadil pobřeí, vzletně zvaná Costa Brava, Costa Levantina, Costa Dorada, kdy jedině Costa del Sol opustilo republiku. Vude jinde ovem drí prapor svobody hrdě

vztyčený.Jetě tu nemají potuchy, co obnáí éra turistiky, ale i tak se umí patřičně potěit z pláí lutých, přímo zlatých, a po bílé, přímo stříbrné. Tiché vesničky a rybářská hnízda jsou spojená s vnitrozemím jedinou klikatou silničkou, kde zatáčky zásadně klopí do protisměru a ovce zrovna křiující směr vylučují rychlou jízdu. Tady se přece odjakiva cestuje pomalu.

Větinou pěky a nebo na oslu. A podle toho i ije. V doteku krás přírody, nebes, ale hlavně vod. Nekonečné mořské hladiny, schopné proměn do sedmera barev a jetě více nálad. Od

poklidné, tklivé, a po zuřivou, jako noční běs. A také tu leí v objetí skal mnohá města, která poznala dějiny vech civilizací. Pravé perly krajiny.

91

Mezi nimi královna Valencia, od pohnutého listopadu roku 1936 sídlo vlády a veho a vech, kteří k tomu vlastně patří. Nejprve v čele s Largo Caballerem, na něho tady vichni sborem hubovali. Nepřátelé nahlas a stoupenci potají. Pro jeho drsné způsoby, nikdy nepřipoutějící námitky. Hlavně o vojenských otázkách, které soustředil, ani byl s to se v nich dobře vyznat.

A tak hromadil celé haldy listin i první důleitosti, překládal je z hromady na hromadu, a ztratily na významu. Úderem deváté večer odcházel spát a nikdo se nikdy neodváil

.starého’ vzbudit, dokonce ani při kritické situaci na frontě. Říkalo se tehdy, e kdyby zrovna padl Madrid, tak Caballero by se novinu dozvěděl a ráno. Mezi sklenkou jerezu a kávy. Od l8.května 1937 má Valenice nového premiéra Juana Negrína.

Skromného a nenápadného socialistického předáka.

Poprvé se objevil na veřejnosti a 15. června na pohřbu generála Lukácse. Famózního

vojenského velitele, který podobně jako Líster měl čarodějný vliv na vojáky. Jen pro

zasvěcené byl i známý jako maďarský spisovatel Maté Zalka.

Negrín vystoupí pak jetě jednou 4. července 1937 na Kongresu demokratických

spisovatelů, který ho zvolil svým předsedou, ale on se začervenal, mile vechny pozdravil a předal předsedování Martinovi Andersenovi Nexómu, patriarchovi selosti. A rychle se

omluvil. Prací, protoe na rozdíl od Caballera nehromadí odpovědnost - vláda má zase

ministra obrany ale ani spisy. Rozhoduje. Někteří říkají, e úřaduje, ale pak se za příkrá slova omlouvají. První socialista, jeho pracovitost uznají vlastně vichni. Určitě v letech 1937 a 1938.

Dokonce připustil řádnou čistku v armádě a odvolání těch, kteří měli v posudcích

neschopný, ale nekodný … poctivý, ale bezradný . . c o  se obvykle zle promítlo do poměrů na frontách. Teď ovem rovnou k lepímu.

Jestlie Caballero povolal komunisty do vlády, ale pak jejich práci cílevědomě omezoval, Negrín jim dal v mnohém směru volné pole. Opřel se o ně ve vojsku, co vytvořilo rovnováhu profesionality a lidového ducha armády. Věří jim, a oni proto zvýili osobní aktivitu

věnovanou věci republiky. Jsou vlastně vude. Podněcují venkov. Uklidňují vysílená města.

Vedou do odboje ztracená území. Jsou tvůrci Charty obrany, kterou vláda slavnostně

vyhlauje 1. května 1938, a to hned, jakmile ji Kortesy nebo to, co z nich zbylo, schválily.

Republika má rázem novou ústavu, nesrovnatelnou s předchozí a jedinečnou v celé západní Evropě. Vdy zaručuje:

1.Naprostou nezávislost a nedotknutelnost panělska.

2.Osvobození území od vech cizích vojsk, která vstoupila od 18. července 1936 do

panělska, jako i od cizího vměování.

92

3.Lidová republika, zaloená na demokratických zásadách, vykonává svou moc

prostřednictvím vlády, která je zvolena veobecným hlasováním a trvale podřízena vůli lidu.

4.Společenské a zákonné zřízení republiky bude určeno svobodně vyjádřenou vůlí národa

plebiscitem, který se uskuteční hned po skončení války.

5.Respektování regionálních svobod při zachování nedotknutelnosti státní jednoty.

6.Občanům budou zaručena plná sociální a občanská práva, svoboda svědomí, přesvědčení

a náboenského vyznání.

7.Soukromé vlastnictví nabyté zákonným způsobem je zaručeno v mezích stanovených

vyími zájmy národa. Vlastnictví cizinců bude zachováno, jestlie nepodporovali povstání.

8.Provedení radikální pozemkové reformy, která zlikviduje staré aristokratické a polofeudální vlastnictví půdy.

9.Pokrokovým zákonodárstvím, přizpůsobeným zvlátním potřebám panělského ivota a

hospodářství, zaručit práva pracujících.

10.Kulturní, fyzický a mravní rozvoj národa.

11.Armáda ve slubách lidu.

12.Zřeknutí se války, jako nástroje zahraniční politiky. Podpora Společnosti národů a politiky kolektivní bezpečnosti k zajitění míru. Přiznání mezinárodního postavení panělska jako středozemní mocnosti, která je schopna se bránit vlastními prostředky.

13.Veobecná amnestie pro vechny paněly, kteří se chtějí zúčastnit obnovy a

vestranného rozvoje panělska.

Platí proto doslova, e Madrid proslul jako lidová pevnost obrany republiky. Valencie se měla vkrátku stát zase příkladem vskutku lidové vlády, protoe nikdy předtím, ale zatím ani nikdy potom, nebyl soustředěn takovýto vzorek různorodých politických a společenských sil země, jako pod Negrínovým předsednictvím. Od levých republikánů a po anarchisty. Take i přes obtínou dobu byly roky 1937 a 1938 astné a nadějné. Demokratické panělsko zase

věřilo ve svoji hvězdu, přemýlelo o budoucnosti, snilo o mírovém ivotě po vítězství ve válce.

A Valencie předevím. Jen v prvních měsících války zaskočená, e je konec s jiním

lenoením - tudy vedla od počátku jedna z hlavních zásobovacích tras republiky do Madridu s ivotem ,valenciano, to znamená ve znamení moře, květů a ovoce, nabrala druhý dech.

93

A raduje se z toho mála, co jí zůstalo. Třebas z nabídky pomerančů, dávají je i zadarmo, protoe zlatý pobření koberec, ale ani stromy na hlavních ulicích, uprostřed asfaltu, mezi sloupy svítilen a elektrickým vedením nikdo nesklízí, nebo není kam plody odváet. Na sever se teď přece dopravují karabiny, kulomety a děla. Hlavně munice, předevím munice.

Vdy fronta je pouze sto třicet kilometrů daleko, jak varují plakáty na kadém kroku. Nikdo si jich vak příli nevímá. Ulice jsou plné, veselé a docela mírové. Nejvíce je kolem povalečů v odvedeneckém věku. Potulují se a posedávají u jedné kávy u stolků na chodnících. Stále se dobře jí. I kdy potravin ubylo.

Ovem restaurace, kde se stravuje i větina vládních úředníků, nabízejí maso veho druhu, zeleninu v bohatém výběru a ovoce bez omezení. Pochopitelně .paellu a la valenciano

předevím.

S přibývajícím létem zalévá Valencii příval horka. Město se vylidňuje, protoe posedává a polehává na plái. Tam si utíkají odpočinout od přehřátých lejster i vládní úředníci. Ovem milice přísně kontroluje také mezi naháči a vrací zpět provinilce proti státní kázni.

V áru upadá ostraitost a vláda pracuje obnaená jako ti na plái. Snad z únavy, snad z hlouposti se za vrchol ostraitosti povaují přímé telefonické rozhovory do Madridu, kde je po dlouhé trase odposlech cizími zvědavci zcela jistý. A proto valencijtí důstojníci konspirují jako v operetě.

,,Haló, plukovníku, ptáci u přiletěli?”

,,Ano, generále. Přiletěli dnes v poledne.”

,,A kolik, plukovníku?”

,.Čtrnáct lehkých a čtyři těcí. Dva těcí ptáčci si při přistání nalomili podvozek.”

,,A elvy jsou u na cestě?”

Vechny ne, generále. Dvě čety elv opravují housenkové pásy.”

Kontrapunkty ovládají Valencii. Chce se ít, přímo ivočině ít a tak na balkónech domů rámusí slípky a kohouti. Děti shánějí alespoň nějakou zeleň pro králíky, kteří se chovají i v koupelnách. Ve vech dvorech dříve vyhrazených pouze stromům, ční k nebi a

osmiposchodové kurníky. Přitom se o zahradu panělska také zuřivě bojuje.

Vlastně celé jaro roku 1938, a do pozdního léta se valí útoky od severu a západu. Faisté se v červenci vylodili i od moře. Malé územní zisky frankisté a Italové zaplatili krvavě.

94

Hlavní cíl dobýt Segorbe, pak Sagunto a Valencii, byl opět na dlouho odloen.. Republika uhájila ivotodárný břeh Středozemního moře. Účtování bylo odsunuto na neurčito.

Přímo v ohni se vak znovu ocitla Gottwaldova baterie.

Nejprve plnila úkoly v Levantských horách doslova v Sierra de Cuenca a v Sierra de Gudar za jarních operací.

A od 1. května se baterie zakopává, zařazena k protiletecké obraně Sagunta, starého

římského města - tehdy mu říkali Sagonte dobývaného Hannibalem, který tu nezískal zhola nic, protoe vlastenečtí Římané spálili nejprve na velkém ohni vekerý svůj majetek a pak se sami vrhli do plamene, aby afričtí barbaři veli do zcela prázdného města”, jak píe Tacitus.

Historka z roku 213 před n. I. se teď často připomíná při vojenském kolení na velkolepých kamenných hradbách a na místním Koloseu - Římané se po válkách punských znovu vrátili

a Sagunto obnovili v jetě větí kráse protoe statečnosti město nemá nazbyt. Chráněno z moře pouze baterií z prvních světové války a na nebi stíhačkami z blízkého letitě, pokud zrovna nemusí narychlo zasahovat jinde. Proto také dvě stě ji uskutečněných náletů

nepřítele zcela rozbilo domy a obyvatelé museli být větinou evakuováni. A je vlastně

zázrak, e pracuje poslední hutnický závod republiky, kvůli kterému je tady celá ta tlačenice.

Moderní baterie vak rázem změnila situaci v oblacích.

Nejprve zcela ustalo denní bombardování hydroplány, přilétajícími z Mallorky. Vůbec

nedokázaly nalétnout na závod, který musel být vdy za náletu vyklízen. Kdy vak

Gottwaldovci svedli zahnat na útěk i staré známé z legie Condor, závod napřítě

nepřeruoval práci ani během náletu. Takovou důvěru si baterie získala hlavně mezi enami, které tvořily větinu osazenstva, vyrábějícího dělostřeleckou munici, letecké pumy a pancéře pro obrněné vlaky.

Celý měsíc máj nevyla Gottwaldova baterie z boje.

26. května hned po ránu zaútočilo noc strávili dělostřelci v souboji s hydroplány několik desítek bombardérů. Ačkoli z první vějířovité vlny spadly tři stroje S 86, dalí nalétávaly jako na divadle. Nakonec se bomby trhaly přímo nad baterií. Střílelo se přímým zacílením, na pouhý jeden kilometr. A opět přeila baterie i závod.

Jetě tý den zaútočilo znovu patnáct třímotorových JU 52. Ani junkersy neproly. Donuceny účinnou palbou změnit směr a shodit náklad do sadů. Od onoho dne bombardovala i legie

Condor pouze v noci. Patnáct letadel, která zůstala v polích kolem Sagunta varovalo.

95

Dne 20. června navtívila baterii delegace závodu. V zástupech přily svátečně nastrojené eny, nesoucí hrdě nápis: BATERIE ANTIAÉREA GOTTWALD. A milá slavnost se málem

proměnila v tragédii.

Na město zaútočilo devadesát třímotorových strojů savoy a dvoumotorových JU 87. Z výky 4800 metrů, kam nebylo moné střílet přímým zaměřením spolehlivě, začalo bombardování.

Města, továrny, ale hlavně kopce s baterií. Koberec dvoumotorových bomb rozpoutal peklo.

Výbuchy se zvolna přibliovaly k postavení dělostřelců.

Snad na poslední chvíli zazněl povel: Do krytů!”

V tu chvíli dopadla puma přímo mezi děla. Natěstí nálet nezničil továrnu. Zcela

nenahraditelnou pro potřeby obrany. Zatímco náhradní děla obdrela baterie jetě tý den.

Tak spolehlivě ji pracoval týl republikánské armády.

Take faisté do Sagunta v roce 1938 neproli. Po zemi ani po nebi. A dělostřelci nestačili přijímat gratulace. Přijel generální inspektor mezinárodních brigád Luigi Longo - GALLO a ministr Gonzáles Peňa. Dopisy psali dalí a dalí. Gottwaldova baterie se stala mýtem

obrany.

V praském Vojenském muzeu je mezi historickými zástavami s daleko větími rozměry,

ověenými stuhami a vyznamenáními, jedna méně nápadná vlajka. I kdy pečlivě vyvedená

a z drahé tkaniny. Na bílém rubu má lutý nápis - SAGUNTO, který vyily panělské eny. S

láskou, která přetrvala desetiletí. Jak svědčí vzpomínky těch, je Saguntem procházeli za války na útěku před nacisty, ale i těch, kteří sem přijeli potěit se krásami moře a země, třebas nedávno. Kdy nejkrásnějími shledali lidi, kteří dodnes nezapomněli.

Ebro je rovně panělská řeka.

Pyrenejský poloostrov, proslulý dávnými dějinami, vzestupy a pády přemnohých civilizací, krásou hor, vrchovin i níin, hlavně vak moří, které ho obklopují, rovně svérázem lidí mnohonárodního původu, oplývá do počtu i mnohými řekami. Větina z nich, a to je Duero, Tajo, Guadiana a Guadalquivir jménem, míří do Atlantického oceánu. Z těch větích pouze Ebro do Středozemního moře. A právě ono se stalo jednou z řek, často citovaných v

letopisech války.

Její krásu, bohatství vod, čarovné břehy, úrodné vinice proslulého červeného, lehce

kořeněného vína opěvovali tvůrci vech generací. Odtud brali svoje laskavé a úsměvné

náměty autoři vesnických selanek mnoha minulých století.

96

Řeka a její vodnatý um přitom oplodnil ivotodárnou silou různorodé panělské končiny.

Zbojnickou Navarru. Vdy veselé Katalánsko. Bojovnou Aragonii. I usedlé Levante.

Je to tok rozporů, přemetů a protikladů. A přesně takový i vstoupí do války.

Dlouho, téměř dva roky rozděloval ve dví dva tábory. Frankistickou Navarru a Aragonii od republikánského Katalánska a Levante.

A do 25. července, kdy XV. a V. armádní sbor republiky, pod velením Juana Modesta, člena ústředního výboru Komunistické strany panělska a prvního generála z jejích řad, zahájily přechod řeky.

V ranní mlze, s pouitím pontonů, rybářských bárek, velijakých lávek a třebas i jenom po nohou, a po krk ve vodě. V ohbí mezi Mequienzou a Ampostou, kde výkové rozdíly krajiny dosahují i osmi set metrů a strmé břehy činí kadou podobnou operaci velmi nejistou.

Modesto vak věděl, co činí., Faisté na pravém břehu, kde se příkře zvedají hory, se cítili zcela bezpečni. O to větí bylo jejich překvapení,. Na rychlý ústup se daly dokonce i jednotky Marokánců z Ifni, proslulé svým pohrdáním smrtí, a proto vdy statečný protivník v boji. Do rukou republikánů se dostaly během několika hodin pobření vesnice, několik městeček,

silnice mezi Fragou a Leridou, část opevněných postavení v Sierra de Caballas a Sierra de Pandols. Na dotek útočících vojsk se dostalo město Gandesa, strategický střed obrany

protivníka. Frankisté se vzpamatovali a druhý den, kdy se jim podařilo zorganizovat

dělostřelce a hlavně získat Němce k letecké podpoře, k bombardování přechodů přes Ebro, protoe vojska vpředu potřebovala odpočinek a střídání. A tak 26. července zaútočily na republikány poprvé vůbec střemhlavé bombardéry typu ,,tuka’, se sirénami pod trupy

letadel. A vojentí odborníci zatím připoutějící, e tento náhlý postup republikánů je jejich největím úspěchem za celou válku”, mohou začít opěvovat i novou zbraň. Vpravdě působi-vou, protoe při prvém pouití vyvolala skutečnou paniku napadených. Jene pravý břeh

Ebra byl ji obsazen v íři téměř dvou set kilometrů. A postup republikánů dokonce

pokračoval, zvlátě na jiním úseku fronty, zatímco na severu faisté dosáhli rovnováhy sil.

Do bojů mezitím zasahuje větina mezinárodních brigád a V. armádní sbor Enrique Lístera.

Jetě na počátku srpna je místně roziřováno ji dobyté území. Od 1. srpna vak přecházejí republikáni větinou do obrany. Začíná urputná pozemní válka. Nad hlavami vojsk se míhají stovky německých a italských letadel.

97

Počty tanků, které nepřetritě útočí, se blíí pěti stům. Stralivá bubnová palba

dělostřelectva rozmetá i nejhlubi zákopy, které republikáni v kamenité půdě znovu a znovu budují. Zuří nejkrvavějí a nejtvrdí bitva celé panělské války, kdy obě strany vrhají do boje vechno, co mají k dispozici”.

Pozorovatelé mají monost si ověřit na vlastní oči stav motorizace německé a italské

armády, která ohlauje blízký čas blitzkriegu. Děje se cosi srovnatelného pouze s 2.

světovou válkou.

Jakoby obě strany věděly, e na Ebru se rozhoduje, co bude dál. Franco zpočátku

podceňoval svého protivníka a dokonce přecenil vlastní s í l y . . p í  í jeho poradci do Berlína hned po prvních dnech operací. Druhá strana vak nemohla vydret zátě několikaměsíční bitvy, v ní poslední slovo měly zálohy, zásoby zbraní a munice,” zaznamenaly britské noviny News Chronicle.

Rozvahu vak ztrácí předevím faisté. Velící italský generál Berti navtívil z rozkazu Mussoliniho Franka, aby v přítomnosti svého velvyslance informoval, e přiel čas učinit třebas nemoné a co nejrychleji ukončit válku. Itálie přitom bude ochotna, jestlie si to bude Franco přát, poslat jetě několik divizí, dalí letadla, tanky a děla, a co bude jetě potřeba, ovem za podmínky, e vrchní velitel italské expedice bude mít rozhodující vliv navedení operací…

Faističtí spojenci teď stále častěji pochybují, zda volili správně. Válka vstoupila do třetího roku a republikáni pořád odolávají. Dokonce úspěně útočí. A to v době, kdy události v Evropě se zadrhávají a stávají se nepřehlednými. Z mapy Starého kontinentu zmizelo

Rakousko. A na pořadu je Fall Grun, pohlcení Československa. To si uvědomuje s celou

váností velvyslanec von Stohrer, kdy 12. září píe svému ministrovi:

Vývoj krize ve střední Evropě je přirozeně sledován v nacionalistickém panělsku s

nejivějím zájmem … Dosti veobecné se říká, e kdyby vypukla válka v Evropě, bylo by vítězství panělské nacionalistické věci mimořádně ohroen o …

v krátké době by učinilo vojenskou situaci Franka, není beztak příli skvělá, neudritelnou, nebo by byl téměř zbaven německo-italské pomoci a tím i monosti dret větinu front.”

Zářijové období Československa 1938 a stín Mnichova těce doléhá na československé

dobrovolníky. V nově vznikajících jednotkách, v praporu ,Divisionario a v dělostřeleckém oddíle Rosa Luxemburgová bylo od počátku zařazeno mnoho Čechoslováků. Tři z nich ve

funkcích velitelů rot. A kdy byli nasazeni na Ebru, nezůstali vůbec nic dluni slávě druhů z jiných jednotek.

98

Smutné zprávy z Prahy z nich činí jetě statečnějí bojovníky. Teď, nebo nikdy!” bylo heslo Gustava Lohna, který padl na pravém břehu Ebra 23. září, kdy prapor Divisionario ztratil téměř tři čtvrtiny svého stavu. Za bodákového útoku Marokánců, kteří měli a pětinásobnou převahu. Za bojů, které připomínaly nejhrůznějí operace 1. světové války.

Země pukala, rozpadala se. Svahy kopců, které obdělávaly nekonečně generace sedláků, z jejich potu a krve vzely vinice, se obracely vniveč. Během stále opakovaných

dělostřeleckých přepadů mizely terasy s ulechtilou révou, její plody oceňovali i na

královských dvorech. Půda, kterou vynosili do vrchu na mezcích, či na vlastních zádech, se sesouvala do údolí. Tím mizela i poslední monost úkrytů v zemi. V brázdách vyrytých

rapnely zůstávalo leet jen kamení. Dávno byly rozvráceny borovicové lesíky. Obránci

brkali o těké a dlouhé ocelové střepiny, teď stejně časté, jako úlomky skal pod nohama.

Vzduch se dávno nedal dýchat.

Nad hlavami vojáků visel mrak prachu, střelné spáleniny a kouře, nutícího ke kali. Slunce téměř nebylo vidět, protoe bojitě neutichalo ani při úsvitu ani v podvečer.

V oficiálních hláeních hlavního tábu frankistů ze Salamankyse často opakuje. Z 19. září:

Na různých úsecích fronty na Ebru ničí nae dělostřelectvo postavení, zejména opevnění a komunikace spojující první a druhou linii protivníka.” Z 22. září: Nae vojsko nasadilo dosud nepouitý počet děl, take jsme nedovolili protivníkovi, aby si na chvíli oddychl.” 25. září:

Marokánské prapory, které tolikrát osvědčily svoji odhodlanost, musejí postupovat pouze po deseti metrech a granáty ničit ivou sílu nepřítele, kterého nerozbilo ani předchozí

bombardování, ani soustředěná dělostřelecká palba.” Z 30. září: Nepřítel, který se na pozicích opevnil ve velkém spěchaje rozhodnut pokračovat v boji a do úplného vyčerpání svých sil a klade zoufalý odpor. Ná postup se děje pomalu a za velkých obětí.”

Celé září, ale pak i říjen trvají líté boje. Frankisté, kteří stahují do zázemí k výměně dosud nasazené divize zjiují, e jim chybí a osmdesát procent důstojníků a přes sedmdesát procent stavů mustva. Přitom se fronta sice místně vychýlila, ale v podstatě leí na čáře, kam republikáni doli na konci července. Pohoří Pandols, Caballs, Pocosa a Fatarrela,

dosud drí Modestova a Lísterova armáda. Unavená, do krajnosti vyčerpaná, bez monosti obnovit síly, ale drí. Neustupuje. To spíe umírá.

Teprve nový útok frankistů sám caudillo je opět na frontě, tedy podruhé a naposled za války vůbec z 30. října otřese obranou.

100

Čerstvé jednotky, odvelené z Jaramy, Estremadury a z katalánského seskupení jdou do

boje, za jetě větího nasazení dělostřelectva. Na ztráty se nehledí. Důleité jsou pouze územní zisky. 7. listopadu se podaří obklíčit Sierru de Caballs. Jetě est dní budou

republikáni odolávat v Sierra de la Picosa. 15. listopadu padne Sierra Fatarrela. 16. listopadu oznámí generál Yagůe, e osvobodil od rudých městečko Ribarroja”, take celý pravý břeh Ebra je zase v rukou frankistů.

Zbývá bilancovat. Za republiku to udělá José Díaz 29. listopadu 1938, kdy na setkání

komunistických velitelů osloví slavnou armádu na Ebru, o ní nelze mluvit, ani se nehovoří slovy nejvyího ocenění, o jejím sebezapření, hrdinství a vysokých vojenských ctnostech …

Ofenzívu a obranu na Ebru, které trvaly téměř čtyři měsíce a byly nejdelí bitvou v jedné geografické oblasti, lze označit za velkolepé vítězství republiky, v něm byla podrobena stralivé zkouce nepřátelská vojska a zcela rozvráceny jejich vojenské plány.”

Přesto má republika namále.

Prvního prosince se schází v berlínském říském kancléřství důvěrná porada. Je přítomen Adolf Hitler, Hermann Goring, Joachim von Ribbentrop, marál Wilhelm Keitel a admirál

Wilhelm Canaris. Vůdce je vydráděn do krajnosti.

Brumlá si pro sebe a těká po přítomných očima, kdy kruhem stolu rozdává zprávy

velvyslance Stohrra, z nich pak von Ribbentrop potichu předčítá:

Nacionalistická ofenzíva proti rudým na Ebru neměla dlouho úspěch a dokonce hrozila se proměnit v neúspěch, protoe panovala nedostatečná součinnost zbraní, nízká bojovnost

Frankových vojsk, zatímco na straně rudých je dnes velení nesporně na vyí ú r o v n i …

Únava z války v nacionalistické oblasti panělska, v týlu jako na frontě, se bezesporu projevuje více a více …

Podle německých a italských vojenských kruhů a mínění prvých musí být pro mne ve

vojenských otázkách směrodatné, nelze vůbec očekávat, e by Franco vyhrál válku v

nejblií budoucnosti, jestlie Německo a Itálie se nerozhodnou přinést panělsku dalí velké oběti v materiálu a lidech …

Snad je moné konečně uvolnit dodávky, které byly zadreny v důsledku známé zářijové

situace ve střední Evropě ..

Přesto je nutné počítat, e se válka protáhne do přítího r o k u … 

K ádnému věcnému jednání nedojde. Hitler se pouze oboří na Canarise s výčitkami, co

vechno stojí vá neschopný favorit v době, kdy je třeba uvolňovat ivotní prostor Německa jinde”,

101

ale zároveň rozhodne, aby stav německých vojenských sil byl ve panělsku zvýen na

padesát tisíc muů a vojenský materiál dodáván Burgosu bez omezení, protoe s případem panělsko je třeba rychle skoncovat.” To mluví ke Keitelovi.

Pak kývne na Ribbentropa a přikazuje i Římu: Řekněte příteli Ducemu, a rozíří svá vojska třeba i na čtvrt miliónu, avak ji letos prolomí vechny fronty. e mu chci na Nový rok podat ruku v Madridu.” To u vlastně odchází a ani nepozdraví.

V prosinci 1938 se zalykají Malaga a Cádiz italskými dodávkami. Zatímco Němci se vylodují ve dne v noci v Bilbau, Saotaderu a v La Coruňa.

102

Vak jedno vím můj mrtvý: bulváry Madridu

zas půjdou dělníci a budou zpívat tvé písně, básníku.

Jaroslav Seifert

KDY ZAČAL ROK 1939

panělsko je třeba povaovat za obě podlého útoku a povstalce postavit mimo mezinárodní právo. Protoe svoboda je faismem ohroena nejen ve panělsku, ale vude…

Klement Gottwald

Viva Cataluňa!

Severovýchod panělska jsou končiny převáně hornaté, divoké a do nepřirozenosti, ale zároveň pyné na krásu země, ale také moře, jeho proslulý pláový pás se dobou dočká

slávy Miami Beach. Zatím si jetě ije v tichosti, i kdy se o něm dobře ví. Konečně,

přitahoval chtivé i dříve. A tak v toku století místní čarovné kraje zuřivě dobývali Římané a Arabové od jihu, zatímco Vizigótové a Francouzi od severu. Z důvodů mnohých, v nich

touha po plodech země a vod byla vdy určující pohnutkou.

V krutých zápasech o pouhé přeití se po staletí formoval místní lid, milující nadeve svoji vlast, jazyk, také písně a tance a svoje rázovité písemnictví, které proslulo ji v dobách rytířských, aby zůstalo na úrovni Parnasu dodnes.

Katalánsko a Katalánci, kteří jedno jsou,

uměli odolat mečům dobyvatelů, zlobě potlačovatelů a útlaku velijakých pánů, z nich

poslední se usadili v Madridu pod bourbonskými liliemi.

A přila druhá panělská republika, která ji v den svého vyhláení - 14. dubna 1931

uznala národnostní práva Katalánska, a to bez podmínek, jen s imperativem drby územní celistvosti jednotného státu. Tím se stal jazyk, písemnictví a kolství ryze národní věcí. A v Barceloně získala mimořádně autonomní pravomoci místní junta proslulá Generalidad. Od oné chvíle pak začalo platit doslova rčení, e paněl je republikán duí, zatímco Katalánec předevím rozumem.

Kdy vypuklo 17. července 1936 faistické povstání a jih poloostrova se vzdával bodákům de Llany, sever úpěl pod dragonádami Varely, dokonce i v Madridu se střílelo na ulicích, v Barceloně vládl úplný klid.

103

Jen generální stávka vyhláená na třetí den vzpoury 19. července lidový hlas odporu proti povstaleckým generálům, veskrze jednotná, ale naprosto klidná, vyjevila, co si srdce a hlava Katalánska opravdu myslí.

Přesto málem dojde k nejhorímu.

Generál Goded, jeden z těch, který slovem i písmem ujioval svou věrností, se vrátí v podvečer dne stávky z Baleár do Barcelony a v Capitanii General na paseo de Colón vyhlásí vzpouru proti Generalidad a velijakému republikánskému svinstvu, které vkrátku naházíme do moře.

A zároveň vyvede vojsko do ulic s ostrými v hlavních.

Pak se sám sobě nestačí divit.

Jenom zazněly výstřely u vysílače, poty a radnice, město se zahemilo a zároveň rozdělilo stovkami barikád, které vojsko promění ve zmatené houfce, je se vzdávají dělníkům,

ozbrojeným pouze holýma rukama. Bojuje se teprve o kasárna Padralbes a Capitaneriu.

Avak i tam jenom krátce, take je zaskočen předevím generál Goded, který je zajat, ale pomstě zrazeného lidu neujde. Bude zastřelen.

Mezitím nad Barcelonou vlají ve svornosti prapory republiky, spolu s oranovou vlajkou s rudými pruhy, barvami Katalánska. A severovýchodní hranice, rázně přimknutá k republice, se stává pevným zázemím státu, kterým bude a do konce války. Vdy právě tady, nejprve svobodně a pak ilegálně přijedou a přijdou z Francie tisíce dobrovolníků. Katalánsko bude branou pro zbraně, potraviny a léky, pokud to Léon Blum zcela nezakáe. Nakonec zůstanou po ruce svobodné katalánské přístavy, hlavně Barcelona, největí vodní překladitě státu. A republika si tím udrí volnou cestu do zahraničí, vlastně a do hořkého konce.

Svérázná země, s jetě svéráznějím lidem, který si povolal do čela autonomní vlády

křehkou koalici komunistů se socialisty ti předběhli dobu a sjednotili se do Jednotné socialistické strany Katalánska ale i anarchisty a trockisty, zaije těké zkouky, ale vydrí téměř po tři roky. Protoe, jak trefně poznamenal prezident Generalidad Luis Companys

lidé, kteří hájili povstání ve panělsku a zaplavili zemi cizími vojsky, jsou tí, je vdy pronásledovali katalánské vlastence. Ti, kteří zakazovali katalánský jazyk a nutí teď

panělský národ podřizovat se vojenským povelům v cizích jazycích…Republika vak

uznala autonomii, a proto dnes vechny národy poloostrova, semknuté kolem republiky,

bojují v řadě jednotné armády, za duchovní a územní nezávislost republikánského

panělska.”

104

Přitom Katalánci dokáí z mála, co válka dovolí, uívat z plna hrdla. Předevím Barcelona si ije spokojeně, vesele, jakoby války jenom o kousek dál, nebylo. Dělnické rodiny, odsouzené ít v jediné místnosti, často s vchodem rovnou na pinavý chodník, obdarované rotou dětí, které při hrách znají jenom asfalt ulice, neztrácejí ivotní elán. Vude je cítit spálený olej, z kae oliv a bobů, jediného teplého jídla na vední den, kdy bacalao, větinou nevábně vonící treska, má vyhrazenou pouze neděli. eny se starají, jak jenom umí, i kdy ivitel třebas propíjí poslední duro v aperitivech blízkého baru. Růový opar spokojenosti překrývá přece jen zvolna narůstající válečnou bídu. Vichni ovem spoléhají na lepí zítřek.

Proto dojdou sluchu v brlozích nejchudích agitátoři anarchistické FAI - Federación

Anarquista Ibérica a trockistické POUM Partido Obrero de Unificatión Marxista vztahují ruce po výlučné moci. Sami vnitřně roztřítění, plni kvasu a varu, nestálí v politice, hlavně pak v drení slova. Neschopní obětí anarchista Buena ventura Durrati, který padl při druhé obraně Madridu je čestnou výjimkou ve chvíli zkouek. Je jich plno na Rambla de Canaletas nejveselejí třídě Barcelony kdy vykřikují hesla o permanentní revoluci, protoe ji zítra odstraníme vládu, armádu a policii a vekerý útlak, který lid nepotřebuje”.

A věnčí přitom květy pomníky Bakunina, Kropotkina a Trockého, které metropole Katalánců stavěla hned v řadě s Marxem, Leninem a Stalinem.

Dne 3. května 1937 vypukne v Barceloně vzpoura trockistů a anarchistů.

Právě ve chvíli, kdy republika zvítězila na Jaramě, hnala Italy od Guadalajary a chystala se osvobodit celou Aragonii společným útokem z jihu a východu. Katalánský spojenec vak

musel bránit vlastní metropoli. Ji podruhé přímo v ulicích, kam nikoli faizující generál, nýbr ministr Generalidad Andreas Nin mimochodem bývalý sekretář Trockého vyvedl své milice, aby prosadil ryze dělnickou správu, která jedině je s to dostát historické úloze v dnení situaci”. A proto nechá střílet do komunistické Milicia Popular a zabíjet funkcionáře Generalidad.

Take v Burgosu mají důvod k jásotu a v domnění, e pouliční přestřelky v Barceloně,

Geroně, Figuerasu a Tarragoně, které se jistě změní v řádné vojenské operace, nám umoní převzít iniciativu ve velkém na celém severu … nemuset dobývat Katalánii, kterou nám soudruzi anarchisté a trockisté ve svornosti nesou na talíři”.

105

Předčasně, protoe ve třech dnech se ukázalo, e POUM a FAI jsou sice silné ve slovech, ale velice slabé v činech. Nakonec se vzdávají vude, kde jsou zaskočeni opravdovou

vojenskou silou. Na ulicích, ve vyrabovaných domech, krámech a kostelích, větinou dosti ovíněni vím, co bylo zrovna po ruce.

Ovem tisíce mrtvých a desetitisíce raněných z bratrovraedného puče alují. Obalována je i madridská vláda, její premiér Largo Caballero, ten reimní seladon, sluha Primo de Rivery, vdy se rád předvádějící, stále jen sliboval, ale nakonec pouze přihlíel, jak to v Katalánsku dopadne.” Generalidad si vak opravdu stačila “pomoci sama. Dokonce vládě republiky vůbec nikdy nevyčítala liknavost, která zaváněla na hony zradou. A kdy Largo Caballero 17. května 1937 padl, disciplinovaně poslala své zástupce do ústřední vlády.

Poprvé se cítí dříve utitěná menina odpovědnou i za rozhodnutí vdy náročné a dominující větiny.

Varování z Katalánska bohuel zapadne v důvěřivém nadení z vítězství.

Rok 1937 a větina roku 1938 je pro zemi lesů, vod a strání astný čas. Nepřítel nedokáe překročit hranice. Teď hájené domácími jednotkami, ale i posilami z Madridu. Ačkoli se situace na jiných frontách nepřetrité mění, Katalánsko jedna třetina území republiky a pět miliónů obyvatel zůstává pevnou ve víře, ve slovech i v činech obrany vlasti. Prostě se drí.

Pamětníci vzpomínají, jak tehdy byla Barcelona slunná v povětří a krásná ve tváři. Jak dychtivě ila a zároveň věřila, e věc republiky je věčná.

Ve dne se sice vude pilně pracuje, ale večer se hlavně zpívá a tančí. Tklivé písně a divoké tance je slyet a vidět vude. Třeba i na ulici. Stihne se vechno a leccos i navíc. Dokonce se rodí více dětí, ne v dobách míru.

Práce má vak zřejmě přednost ve vem. U se nevyrábí tolik, co za první světové války, kdy se celá Catalufta dala do slueb bojující Francie, ale místní závody stále chrlí o překot motory do letadel, tanků, ale i aut. Odtud dostávají republikánské fronty větinu kulometů, minometů, puek, granátů a munice domácí výroby. Továrny úrovní výroby spíe

manufaktury dávno zastavily výrobu modelů pro salóny a dobře svedou vojenské boty,

uniformy, prádlo, veliké taky, čepice a lodičky. V dílnách, kde se po měsíce nemyla okna ani podlahy, stojí u strojů eny, starci a děti, teď jediný lid práce, protoe mui jsou zapotřebí jinde.

Na podzim roku 1938 vak začíná být těko i Barceloně. Váznou dodávky chleba, mléka a

uhlí. Najednou i katalánská metropole zakouí fronty na kadou maličkost potřebnou k

ivotu.

106

Tísnivě působí stále větí počet raněných a invalidů, viditelných i na ulicích. Několikaletá válka, by jetě pořád daleko, je cítit stále víc. Najednou nějak ubylo i aut, dříve

samozřejmých a hlavně rámusivých podle věku i síly svých motorů. Větinou pěkně

poramocených, s okny vytlučenými, ale zároveň veselými záclonkami z korálů, stuh a

panenek. Jezdí jich po městech jenom pár a obrovská křivá písmena od olejové barvy

.Katalánie nebude nikdy italská!” a .Braňme se Katalánci a do smrti!’ potvrzují, e slouí frontě.

Dne 23. prosince 1938 zaútočí na Barcelonu italské bombardéry z Mallorky. Mají převahu dvaceti ku jedné. Zároveň se pohne fronta s tři sta tisíci mui dva, ale i pět na jednoho s dělem na kadých dvaceti metrech, s těkým dělostřelectvem, které vůbec nemá protivníka, a také těkými tanky, proti nim není munice. Obrovité nadení, které dosud stačilo zmoci kadou situaci, se hroutí v prostých vojenských počtech. A kdy sele předem zrazená

ofenzíva plukovníka Casada, je rozhodnuto.

Těká poráka, kterou po několik týdnů oddalují interbrigadisté, ji vlastně mimo boj od září 1938 odvolaní panělskou vládou z boje na sebe nedá dlouho čekat. Dopadne na

Katalánsko jako morová rána. Svou rychlostí a rozsahem nesrovnatelná se vím, co zail ostatek země, ji uvyklý hrůzám ve velkém.

Dne 26. ledna 1939 bude dobyta Barcelona a začne exodus, který způsobí, e kadý druhý Katalánec druhé poloviny dvacátého století se rodí v cizině. A demografové se dodnes přou, kolik lidí přes milión odelo v zimě bouřného roku poráky do ciziny, kde na ně čekala francouzská andarmerie s karabinami a Senegalci s ostnatými dráty. Ti se jim postarají o první ohrazený a přísné střeený domov za hranicemi.

V paměti si přitom Katalánci nesou obrazy zkázy rozkotaných domovů a křiku početných

zástupů, jim střílí do zad italská vojska na dotek. Kdy nelo rychle utíkat a bylo moné pouze jít a mnohdy dokonce nezbývalo ne postávat, protoe silnice, ale i cesty stoupající do mraků Pyrenejí zatarasil zuboený dav. Lidé odevad. Jdoucí dny, ale i týdny. Ve dne a také v noci, kdy se tlačenice zrovna protrhla. Spící ve stoje, ale i v bahně příkopů. Třesoucí se zimou. U neschopni slova. A také umírající z chladu a větru po stovkách, které leí celé týdny tam, kde upadly naposled.

Hlavně starci a děti. První s bambusovými holemi v rukou, často pokousanými od toulavých psů, kteří si a příli rychle zvykli na lidskou potravu. Druhé s panenkami v náručí a s udivenými zraky, které jim vkrátku vyklovou dravci.

107

Kdy větina stále la a la. Vlastně zcela tie, ale se stranými bolestmi aludku, protoe dávno nevědí, kdy naposled jedli. Take padají a umírají dalí z hladu. Ti mají břicha nafouklá a jakoby plná jídla, pro které se tady v horách teď i zabíjí.

Zástupy zoufalců se prodírají do zmrzlých výek. Vichni dávno potratili zavazadla, nebo jde o holý ivot. A co v takovou chvíli znamená nějaký majetek. Ačkoli otcové těch několika rodin pohromadě a starci, kteří svedli zázrak dojít, tisknou u prsou pinavý uzlík.

Hrst rodné země. Poslední pozdrav domoviny, který uzmuli zamrzlým mezím těsně před

francouzskou hranicí. A budou chovat jako skvost, čtyřicet i více let, pokud se vůbec doijí návratu do vlasti.

Nářek oputěných

Zkáza Barcelony měla vkrátku dopadnout jako blesk na osud Madridu.

Zrada, která provází válečné osudy panělské republiky, zrovna vrcholí. V zahraničí nejprve.

Vlády, které dopustily Mnichov, aby byl zachráněn mír na sto let, nevidí a ani neslyí. Proto nepřijmou prosící ruku republiky, její Kortesy jednají naposled 1. února 1939 ve sklepě památné katalánské pevnosti Figueras.

Mluví premiér Juan Negrín a poaduje znovu nezávislost a jednotu panělska, bez cizího vměován í … právo panělského lidu na svobodné rozhodnutí o formě vlády … záruky proti válečným akcím cizích států’. Jetě stále jako snílek věří, e lze zachránit zemi, aby

neutonula v krvi, nezaila éru nenávisti a pronásledování, která by na generace znemonila jednotu naí vlasti a vydala ji cizí nadvládě, násilí a teroru.”

Kdy dávno rozhodnuto jest, protoe 27. února uznávají Velká Británie a Francie burgoskou vládu, činíce ve víře, e zadrí Hitlera. Ten se jim do pěti měsíců odvděčí světovou válkou.

Mezitím ovem panělsko dopije kalich hořkosti do dna.

Po Katalánii padne 1. března 1938 Menorka, poslední republikánská bata na Baleárách.

Tam si s Italy zaválčí dokonce i britský křiník ,Devonshire, snad aby potvrdil dobrou vůli londýnské vlády skoncovat s rudou nákazou jednou pro vdy”, jak napíí noviny v Berlíně i v Římě.

Dne 3. března se pokusí republikánské loďstvo, jeho velení zcela propadlo demoralizaci, ujet do tuniské Bizerty. V Cartageně, největím válečném přístavu země,

108

vypuknou pouliční boje, protoe hlavní stan republikánské skupiny středjih pod velením podplukovníka Nicoláse Garija po válce povýeného Frankem na generála vydal rozkaz

zatýkat komunisty a otevřít frontu. Ve zmatku, kdy najednou nikdo neví, kdo je kdo a co se vlastně děje, promluví plukovník Segismudno Casado. Mu, jeho před dvěma lety označila Dolores Ibárruri v Kortesech za zbabělce a zrádce národní věci”, a jemu republika dále svěřovala významné vojenské hodnosti.

V noci 5. března 1938 nastala přesně situace popsaná Marxem v Osmnáctém brumairu.

Onen nestřeený okamik, kdy národ je znásilněn prvním namanuvím se dobrodruhem.

Zrada začíná jako na operetě.

Casado nejprve navečer odmítne právě zveřejněné rozhodnutí vlády o jmenování

generálem, protoe z rukou kůdců vlasti i zaslouené je hanbou”. Pak svolá svůj táb a sdělí v pozoru stojícím důstojníkům, e přila chvíle záchrany panělska”. A od kadého si vyádá slib osobní věrnosti, čím je vlastně přinutí zradit přísahu. Pak poručí telefonistce, se kterou u měsíce spí, jediné eně na shromádění, je ho přitom obhlíí jako svátý obrázek, a volá madridský rozhlas. Vyádá si ředitele a vojáckým hlasem mu nařídí, a vysílá, e plukovník Casado a nikoli generál Casado, právě povstal proti vládě.

Ten si nechá zopakovat sdělené, co obstará ji pobočník jeho Výboru obrany kolikátá to je asi fronta války? protoe Casado zatím vydává příkazy k útoku na Madrid.

Ve chvíli, kdy přemlouvá anarchistu Cypriana Meru, aby se svými dvěma divizemi z

guadalajarské fronty vytáhl na pomoc, zazvoní telefon. Casadova milenka s úlekem v očích pitne: Volá Consejo National.” Pro nikoho tu nejsem, ne pro Negrína,” odsekne Casado.

Právě on volá,” ozve se nesmělý dívčí hlas znovu. Plukovník jí vytrhne sluchátko z ruky a poslouchá: Co se tam děje?” Povstali jsme!” Proti komu?”

Proti vám!”

.Proti mně?”

Ano, proti vám!”

Jste sesazen!”

To jsem nečekal.”

Pak ji je na drátech ticho. Juan Negrín, volající přímo ze zasedání vlády, jetě dlouho drel sluchátko v rukou a rozpačitě se rozhlíel po ministrech. Stále neschopen uvěřit, e něco podobného je vůbec moné. A telefon zaklapne teprve, kdy komunista Vincente Uribe ádá, aby vláda dále jednala a hlavně okamitě postavila plukovníka Casada mimo zákon.

109

Tíha doby vak zřejmě vrcholí. Negrín sedí za stolem, hlavu v rukou. Několik ministrů se tie domlouvá, jeden rychle běí pro vodu a sklenku něčeho ostrého. Uribe stojí opodál a

chápavě pokyvuje hlavou. Pak si zase bere slovo: Kadá minuta je teď drahá. Přece jsme na zradu zvyklí. Není to první důstojník teď vlastně také generál , který zběhl od praporu republiky a přece jsme se nikdy nedali zaskočit. Lid, který tolik trpěl, vydrí i tuto zkouku.

Jetě není pozdě.

Máme statisícovou armádu. Zkuenou a zocelenou ve vítězných bojích. Patří nám větina

středomořských břehů, kde jsou silné přístavy. Máme za sebou pracovitý lid Levante a

Murcie. Za námi je Madrid, nae město, nae víra, nae největí vítězství. Nepřipusme, aby ho nepřítel dostal na kolena, anebo dokonce srazil do prachu.

Je třeba rozkázat vojskům, aby rozehnali Casadův táb. Okamitě poslat na vechny fronty zmocněnce s přísnými rozkazy vlády. Kdo se přidá, musí být zastřelen bez soudu. Kadé

zdrení můe přivodit katastrofu. Kadé opomenutí poráku. Kadá nerozhodnost teď obnáí prohranou válku.

Vláda musí vládnout!”

Sklidí ticho, skelné zraky a nepochopení. Ministři postávají, nemluví, ale nikdo se nepřidá.

Jakmile se Juan Negrín zvedne a odejde stařeckým krokem, vláda se rozběhne jako

vyplaené hejno vrabců. Hlavy skloněné, oči uhýbající do strany, ruce křečovité sevřené od strachu sami o sebe. Poraená moc jetě nic netuící republiky.

Jedině komunisté jednají. Jako u tolikrát předtím. Shromáděni v Elde, nedaleko Valencie.

Je přítomen Uribe, Cheka a Ibárruri. Telefon drnčí. Dveře se netrhnou. Do města se rozbíhá jeden posel za druhým. Snad dojdou včas. I kdy zatím nebylo dosaeno spojení s ádným významným komunistickým velitelem v armádě. Lístera Modesto jsou někde na cestě, aby

byli k dispozici ministerskému předsedovi, ale zatím se nehlásili. Natěstí mlčí i rozhlas. Od zprávy o Casadově spiknutí přeruil vysílání. Nikdo vak neví proč, co rovně nevěstí nic dobrého. Tím spíe, e nebylo zveřejněno ádné rozhodnutí vlády. Ono vlastně ani nebylo přijato. Teprve před ránem se v komunistickém sekretariátě objevuje Negrín. Přepadlý, ale zase činorodý. Doprovází ho Julio Alvarez del Vayo, jeden nejlepích madridských novinářů, teď zrovna i ministr. Socialista tělem a duí. Známý přítel Sovětského svazu a častý

vyjednavač delikátních poslání na komunistickém vedeni.

110

Negrín si ho vzal s sebou, aby prokázal svou dobrou vůli. Nebo snad podlehl jeho

přemlouvání?

Návrhy komunistů přijímá bez odporu. Nejprve podepíe dekret o jmenování plukovníka

Luise Barceló, starého bolevika, ale srdcem snivého Madriďana, velitelem obrany proti Casadovi. Tím mu podřídí vechny jednotky, které jsou dosud věrné vládě. Jene, které to jsou? I to je třeba teprve zjistit.

Pak konečně souhlasí, e vystoupí v rozhlase a vysvětlí, co se vlastně stalo. Ukáe na zrádce a potvrdí, e se vláda republiky nevzdala a dále ji brání ze vech sil. Dokonce si nechá vnutit komunisty připravený text vystoupení, který i del Vayo povauje za vlastenecký a hodný těké chvíle panělska. Vekeré úsilí je vak marné. Madridský rozhlas beznadějně mlčí. Ani intervence prezidentské kanceláře nepomáhá. Spojení s Madridem je přeruováno, na drátech se tentokrát ozývají výhrůky z vlastního tábora. Metropole je jakoby nedobytná.

Ukazuje se, e sídlo vlády v Eldé lázeňském městečku na pomezí Murcie a Levante je

hrozný omyl, protoe vude je straně daleko. Zvlátě ve chvíli krize. Právě zpozdilosti vlády a oputěnosti Madridu vyuije Casado nejprve. Zmocní se rozhlasu a vyvolá dojem, e je pánem metropole. Navíc sděluje, ve jménu junty, e zastaví krveprolévání” a jako pravý vlastenec vkrátku dosáhne čestného míru a smíření”, jestlie, a to se konečně prořekne

armáda a vláda bude zbavena komunistů”. Právě těch, kteří jako tolikrát předtím zase stojí vpředu a brání republiku. Samozřejmě i v Madridu.Jednoho zrádce v těké hodince republiky neni dosti. Jetě 5. března v noci se postaví po Casadův bok jeden z vůdců socialistické strany, ambiciózní a vdy nespokojený poslanec Julián Besteira. Republikán slovy a

monarchista přesvědčením”, jak o něm tvrdí jeho vlastní druzi z Kortesů. Jetě vánivějí v slibech a proroctvích, jak dobře bude zítra. A skončí komunistická nadvláda, socialistické poklonkování a vlast se vypořádá s moskevskými despoty, jejich místo je u Volhy, raději vak za Uralem”. Jeho slovník hned od prvého vystoupení v rozhlase, kdy se slavnostně odřekl i Juana Negrína jako pomahače komunistů”, nabývá násile. Vkrátku nepřipomíná nic z dikce Socialistické internacionály, ale naopak se blíí volání Josefa Goebelse z Berlína.

Take má zřejmě pravdu frankistický historik, který oslavil madridské spiklence jako hrdiny vítězství nacionální mylenky”.

To ji operetní puč ve stylu Offenbacha se zvolna mění v tragedii hodnou Sofokla.

Metropole tolikrát ukřiovaná a přesto nezdolaná, se probouzí do kalného březnového rána.

112

Jaro je tady, ale nikoli pro Madrid. Jemu začíná nejdelí zima v historii. Bude trvat několik desetiletí. Beznadějných a smutných, často krvavých.

V tradici erosvitu oputěnosti a přízraku zrady onoho rána.

Kdy nemohlo být hůře. Hlad zalehl město. ivot ztratil lidské rysy pod ernovem několikaleté únavy z nepřetritých bojů blízko i dál. Zle je opravdu vude. Bída postává za kadými dveřmi. Strach zamluje okna. Očekávání nejhorího vstoupilo do očí těch statisíců, které zbývají v kdysi miliónovém velkoměstě. Pro ně se právě otevírají krámy jako kdysi. Avak teď nemají co nabídnout. Prázdné jsou i sklady, oputěné krysami, nemajícími co rát.

Mléko, pokud se jetě prodává, je pouze obarvená voda. A chleba, snad na pultech jednou za týden, jenom zapečené piliny.

Předčasně zestárlé eny a nevčasně dospělé děti si čtou plakáty, jediné dostupné noviny, z nich jetě kape lepidlo. Pak se vyděeně rozhlédnou po prázdných ulicích a kvačí domů.

Do vlhkých a chladných čtyř zdí, z nich dávno vynosili a prodali, co mělo nějakou cenu. V

nic nevěří, natolik jsou otrlí. Jen v koutku mysli skrývají sen, e snad se dočkají a válka skončí a pak bude lépe. Dobře vak nevědí, co to přesně znamená.

Proto se zase přikrčí, kdy začne střelba a město se otřese výbuchy. To válka znovu vela do ulic Madridu. Nikoli shora, na bombardování si Madriďané dávno zvykli, protoe teď se bojuje dole. A se chvěje zem, neschopná přijímat dalí krev.

Osm dní budou trvat urputné boje.

Začnou ve středu města, na honosných paseos a avenidas, pak se rozhoří účelově

sestavené rondas a dávné děje pamatující plazas, ne vejde oheň s mečem do bezpočtu

calles. Větina obránců Madridu se toti nevzdává ani vlastním velitelům, kteří ve strachu o ivot se chtějí zavděčit Frankovi, eptandou rozířené heslo obrany plukovníka Barceló

jenom přes nae mrtvoly!” jetě jednou probudí hrdiny z pohádek. Snad opravdu platí v boji proti takové zradě, jaké je Casadova, není třeba ničích rozkazů. A kadý komunista plní svou povinnost.” A tak jetě 6. března je dobyto Jaca, sídlo Casadova hlavního tábu, řada ministerstev a povstání zatlačeno na předměstí.

Jene 7. března zaútočí Franco. Opět se pohnou čtyři kolony.

A komunisté se ocitnou v dvojím ohni. Hájí kadý dům jako pevnost. Ulici za ulicí. A jim dojdou síly, to jich zůstává vlastně hrstka a anarchistům zbývá jenom řeznická práce. Ve městě se popravuje tam, kde byli vzati zajatci či ranění. Těch druhých je více, protoe obránci se nevzdávají.

113

Dne, 15. března je Casado pánem Madridu.

Dne 28. března ho enou z města ven dvě italské divize, marokánské jednotky a cizinecká legie. Je konec s metropolí panělské republiky, ale i s vládou zrádců vlastních ideálů.

Galeazzo Ciano, ministr zahraničí Mussoliniho vlády si zapíe do svého deníku, za který jednou zaplatí ivotem: Je to nové a ohromné vítězství faismu. Moná, e dosud

největ í … Duce mi ukázal atlas otevřený na stránce s mapou panělska. Přitom řekl: ,Byl otevřen takřka tři roky, nyní ho mohu zavřít. Vím vak, e ho musím otevřít na jiné straně.

Před dalím vítězstvím.” A epilog zbývá pronést americkému velvyslanci Claudu Bowersovi, který se sobě vlastní schopností pochopit podstatné, zapíe v knize Mission in Spain: Po léta se Frankovi nepodařilo dobýt Madrid, přestoe měl Maury, italskou faistickou armádu, německé letce, inenýry, techniky, důstojníky a vojáky a mnoství zbraní dodaných Osou.

Hlavní město padlo a tehdy, kdy intriky zosnované jednou z nejsilnějích mocností Evropy”

má na mysli Británii dokázaly rozdělit síly, které hlavní město bránily.”

Tak skončila heroická obrana Madridu, která trvala dva roky, čtyři měsíce a jednadvacet dní.

Hodokvas krkavců

Franco si příli nepotrpí na pravidelné zasedání vlády, stačí mu, kdy se s ministry potkává na církevních slavnostech, v těch se naopak přímo vzhlíí a dokonce přísně dbá na jejich lesk a pompéznost. Vdy tam je příleitost ukázat se ve ví obřadnosti, hruď vypínat a medaile chřestí a také pohrozit stále připraveným mečem.

Na 19. března roku 1939 vak vládu svolal. Pro jistotu ji nechal čekat dlouhé minuty, snad aby přítomní lépe vychutna lesk poboční zbraně, kterou nesejmul v atné, a nové uniformy generalissima inspirované v době Karla V. a jeho vnějí okázalost milujícího dvora s ní spojí i dlouhou řeč, plnou církevních obratů o vítězství dobra nad zlem … boí

prozřetelnosti, která vedla nae k r o k y … o harmonii lidu a státu, který je přáním nejvyí autority”. Mluví dlouho a nezvykle laskavě o matcé církvi, která ostříhala nae kroky, a do chvíle konečného vítězství”. Pak vyzve vládu, aby historické zasedání před konečným účtováním zahájila modlitbou. Přitom se ukloní fialovému taláru kardinála Segura

toledského zběsilce, který ehnal i popravám , jedinému přizvanému hostu vlády ve chvíli osudového rozhodování, které posvětí ná zaslouený mír na věčné časy.

114

Kdy kardinál vládě ehná, dokonce poklekne a zarachotí mečem po dlabě.

Věci přítí jsou opět jeden dlouhý monolog. Trochu zčervenalý Franco v poslední době si dovolí sklenku fundadoru hned po ránu, dobře ví, co chce. Ani nemusí tasit meč, protoe jeho řeč vyjde nastejno. Natolik je vojensky strohá a vůdcovsky panovačná. Rozkazy jenom chrlí. Vechny jsou určeny armádě, jediné a vemocné síle estado nuevo.

Konečně ve vládě zasedá jen samý generál a plukovník. Jakoby na jiné nebylo spolehnutí. A tak uniformy jsou povolány rozkazovat i Movimientu. Velet Guardia Civil. Konečně i radit církevní hierarchii, která to nevidí ráda, ale nakonec poslouchá také. Proto není ádných pochyb, e estado Espaňol, nový panělský stát, jak stále opakuje Caudillo, je vlastně velice dobře fungující moc plukovníků a generálů. To znamená doslova, e Franco potvrzuje do

praxe ryzí paternalismus se ví ignorancí, brutalitou a hloupostí. e přijdou zároveň

nepořádky v hospodářství, a to nedozírného dosahu, ale i nevyléčitelná lhostejnost

společnosti a projevy anachronismu nahoře i dole, nikoho nevzruí.

,Jde nám o stát, co znamená předevím o vládu, která musí mít neomezené prostředky.

Jen tak lze zaručit klid v zemi, mezi občanstvem, také v novinách, jen mi nezačínejte s ideologií to téměř vykřikne s tímhle hlavně a nikdo nechodí do kol. Konečně armáda zůstane připravena udeřit, jen to zkuste, soudruzi, a dopadnete jako v Madridu,” jeho odbočení jsou častějí a častějí.

Zaplétá se, ale nadením nad blízkým vítězstvím jenom hýří. Dokonce slibuje odměny

přítomným i vzdáleným. Pokloní se bratrům západní civilizace”, Francii a Británii, e se odřekli zhoubců panělska a uznali jeho pravou vládu. To jim nikdy nezapomene, jako

Američanům, kteří stále jetě váhají.” Kdy přece jen končí svoji řeč, vydáním rozkazů k operacím u Madridu a ve směru na Valencii se nezdruje, tímhle přece nebudu zatěovat vládu ani naposled”, jaksi mimochodem sdělí shromáděným, e nekonečnou vděčnost, kterou cítím vůči spojencům, hlavně svému příteli, vůdci německého národa Adolfu Hitlerovi, si dovolím tlumočit osobně i za vás. Jejich boj je ode dneka ná boj, jejich starosti jsou nae starosti. A tak tomu bude i zítra.”

Odejde s vojenským pozdravem a zařinčením meče.

Začíná březnová panychida druhé panělské republiky. Bude trvat tucet dní.

115

Na kulise, která předvídavě určuje budoucnost země. A příli krůtě.

Země líbezné přírody a veselého lidu zarytě mlčí. Panuje podezřelé ticho i na tritích, kdysi lidových parlamentech panělska. Dokonce i fiesty u se zase na příkaz shora konají,

jakoby pozbyly jim obvyklý rámusivý háv. Corrida, kdysi pýcha země, navíc svérázná zábava pro vechny, rovně potratila na lesku. Kadé ,olé! zdravící i oblíbeného torera se podobá pohřebnímu vzlykotu pozůstalých. Stín leí na kadém, kdo zůstal ve stínu ,estad falangista’.

Válkou téměř vylidněná města se zatím nezaplňují. Snad proto chátrají navenek i uvnitř, nebo není nikoho, kdo by se o ně poctivěji staral. Domy se nachýlily. Střechy zrosochatěly.

Dlaba vykotlala. Ulice se topí ve píně, kterou nový pořádek zřejmě nepovauje za újmu na své osobní cti a tak vechno nechává být.

Lidé ijí jakoby věčně vyplaení a stále v očekávání dalích netěstí. A mají proč. Vdy stačí slovo, povzdech, i náhodné setkání a přiběhnou vdy bdělí gardisté. A hned zasednou vojenské soudy, stanné tribunály, které znají dva rozsudky: doivotí a smrt, co vyjde najedno. Take historikové mohou začít při, kolik panělů zahynulo ve válce zřejmě kolem 600 000 a kolik jich udolaly očistné procesy a kriminály smíření. Tady se musíme spokojit pouze s nepřesnými součty. Víme vak určitě, e do vězení a táborů odputovaly na dva

milióny muů a en.

Po celém panělsku se hemí houfy nezaměstnaných, lidí rozedraných, se ztrhanými rysy a strachem v očích. Nejhorí je pohled na tlupy podvyivených dětí, s bříky nafouklými od hladu, které u ani neprosí o pomoc, protoe na ni nikde není naděje. Mezi dopředu

odsouzenými jsou i starci a stařeny. Jim také není pomoci, protoe válka rozbila lékařskou slubu a za doktorem se musí putovat i edesát kilometrů daleko. Lidí umírá denně tolik, e ani umíráček není obvyklý, kdy přijde chvíle smrti.

Nejen burgoská vláda, ale i církev má teď jiné starosti. Vítězové upevňují moc. Ve městech i na venkově. Tam polofeudálními způsoby, kterým republika udělala přítr, ale frankisté zase věří. Pachtovní systém, který ve panělsku před republikou proslul nevolnickými rysy, opět rozhoduje o přeití rolníků. Statkářům je zaručena bezmezná moc nad venkovany. V

Estremaduře a Andalúsii je opět samozřejmé, e hacendero či don rozhoduje o sňatcích, o jménu právě narozených, o monosti či nemonosti dát dítě do koly. A o nejhezčích

děvčatech vdy, a si odslouí svoje na statku či na zámku, tady na sídle, které odpovídá desetitisícům nebo statisícům hektarů pánova panství.

116

Bohorovnost a ignorance charakterizují rozhodování Franka z oněch dní. Dávno se postaral o sídelní město a jeho vánost. Věnčenou vojenskými uniformami, které vcelku snadno

vytlačily venkovské haleny a baskické barety. Obklopen kamarilou důstojníků, těm dává ve vem přednost, ale i opelichaných úředníků z doby monarchie, na ně musí spoléhat v

byrokracii, a sem tam nějakou sutanou, protoe církev je teď rovně u veho. Také u vojska, které v neděli putuje hned po snídani na mi. I s plukovním praporem. Snad proto se Vatikán tolik stará, aby vítězství bohulibého syna církve - generalissima Franka bylo úplné a konečné.”

Věci přítí se projektují nikoli podle prvních slibů o smíření, národní pospolitosti, velkorysosti vítězů”, nýbr v duchu předpovědi prozíravějích, e nebude odputění na zemi, ani na nebi”. Proto jsou rozkotávány vekeré památníky republiky, ale i hroby těch, kteří za ni poloili ivoty.

Je třeba zapomenout a hledět kupředu,” učí děti ve kolách. V estado Espaňol také neplatí ústava z roku 1931, svým sociálním duchem a demokratickou formou jedna z nejlepích na světě. V poslední dny války je zruena agrární reforma a rovně autonomie Katalánska,

Baskicka a Kanárských ostrovů, jako politická zpozdilost, která uvrhla panělsko do

zmatků”.

Caudillo je svědomitý. Na nic nezapomene, protoe tuí, e v míru na mnohé nebude

vhodná chvíle. Proto dbá i na maličkosti. V sérii březnových zákonů vyřídí s konečnou

platností problém politických stran. Je povolena pouze jediná, dávno zglajchaltovaná

Falanga Espaňola, ted přejmenovaná na Movimiento Nacional. Dojde i na jeho povstalecké druhy z armády. Z nich nejlépe dopadnou ti, kteří zahynou ve válce, jako Emilio Mola, zabitý v Baskicku. Ostatním sice ponechává hodnosti, ale ji jsou podepsány dekrety o jejich

odsunu z velitelských míst.

Zatím si nepřipustí starosti, co s obnovou veskrze zničené země, která nevyrábí ani polovinu toho, co před válkou. Na hláeních, která jeho ekonomičtí poradci z Opus Dei laického

sdruení zanícených katolíků snad jediní, kteří myslí na budoucnost, stroze zapíe pouze jediné: Splácet dluhy Německu a Itálii předevím!” Na to bude přísně dbát v letech hrozného hladu, který postihne zemi hned po válce.

Opojení z moci je a neuvěřitelné. Franco jde z jedné slavnosti do druhé. Nechá slouit desítky oslavných mí. Pořádá přehlídky. Je u jednotek, které se chystají dobýt Madrid.

117

V soukromí se přímo kochá, e jeho malá válka v zájmu velké věci právě končí. Přímo se vysmívá Juanu Negrínovi, a jeho úsilí zachránit, co se zachránit dá. A tentokrát ji nebude ničím zaskočen.

Na jeho stole leí desítky hláení o zradě uvnitř umírající republiky. O paktech Casada s anarchisty. O vzpouře Besteira uvnitř socialistické strany. O nabídkách důstojníků z obrany Madridu na spolupráci. Dokonce dobře ví, e britský konzul v Madridu odmítl jednání s

Negrínem o zprostředkování záchrany ivota obyvatel metropole.

Ano, trest musí být omračující a konečný. Nikdo nesmí být uetřen. Kadý zaplatí svůj díl, protoe nám jde o velké panělsko, o čistotu národa, o věrnost ideálům církve,” zapíe si do svého deníku 28. března.

Mezitím v Berlíně si Adolf Hitler čte pokorné pozvání přítele a bratra k oslavě vítězství v Madridu, který dnes moje jednotky slavně dobyly”. Spokojeně se usmívá a dokonce potratil jindy obvyklý tik na levé tváři. Po Vídni a Praze přiel na řadu Madrid. Je třeba plánovat návtěvy dalích dobytých, metropolí,” řekne Josefu Goebbelsovi, který ji od rána dohlíí, aby vítězství pod Pyrenejemi” oslavil tisk a rozhlas nové Evropy jak se sluí a patří.

Dne 29. března v podvečer přiletí Adolf Hitler do Burgosu. Na letiti je vítán s pompou, kterou mu zatím dopřál pouze Duce v Římé. Caudillo stojí shrbený u schůdků letadla a

podává hláení. Hitler ho vak přeruí jetě stále trpí třaslavým letem dokonce ani

nepoděkuje. Jen letmo se ukloní červenoluté vlajce, kývne vojákům připraveným po—

chodovat před vítěznými vojevůdci a nasedne do pancéřovaného mercedesu.

Prvního přijetí v hotelu Almirante, proměněného na pevnost, se Franco dočká a pozdě v noci. Diktátoři hovoří v přísném soukromí a pouze několik minut. Podle tváře generalissima, který odchází ve spěchu, je vechno na dobré cestě. Hlavně sláva v Madridu, kterou dlouho do noci zajiuje stále více podráděným hlasem. A přece nezajistí.

Madrid 30. března 1939 je vechno jiné, ne město radující se z osvobození. Ulice plné suti a zimního svinstva nestačili poklidit. Dlouho nemytá a často vybitá okna vypadají jako oči raněného zvířete. Dojem nespraví ani nekonečné řady nevyspalých vojáků, převahu mají

snědí Marokánci, co Hitlerovi, ji dobu brblajícímu nespokojeností, neujde.

Nakonec ani vítání podle scénáře se nekoná. Kolona mercedesů Franco musel vzít zavděk pozváním hosta, který je ke vemu panělskému krajně nedůvěřivý a hispanosuiza stroze

odmítl prolétne do paseo del Prado jako blesk.

118

Dokonce ani nezpomalí na Puerta del Sol, kde Franco se snaí svojí neumělou němčinou

vysvětlit, e se právě nacházejí v srdci země, celého poloostrova, na místě svátém vem panělům. Hitler jen mávne rukou a ofér jetě přidá plyn. Ke katedrále de la Almudena celým jménem de Santa Mariá la Real de la Almudena proto přijedou dříve.

Jetě není rozvinut rudý koberec na schodech. Kadidlo se teprve zahřívá. Těch několik

děvčátek v růovém nestihne rozsypat kvítky pod nohy hostů, kteří spěchají do nabitého svatostánku. Je vidět samou uniformu, jen pár civilních kabátů, ale pouze bílé obličeje.

Napohled selost umrlců.

V úplném tichu, protoe varhaník se také jetě někde loudá. A Hitler s úklebkem na tváři má důvod k poznámce, co vechno ,,ti Pyrenejci pokazili, ačkoli měli být připraveni na místě určitě od půlnoci”.

Do hnědého křesla ádné dubové lavice dosedne téměř v běhu, kterým proletěl loď od

markýze architekta de Cubase, a po hlavní oltář od Isidora Lozana. Mlčí. Na Frankovy

pokusy o rozhovor neodpovídá. Také nepoklekne, kdy arcibiskup spustí ,,ite missa est”.

panělsko ji tuí, kdo je jeho opravdový pán.

Kalich hořkosti.

Křiování a houbě napité lučí a octem v opět ryze katolické zemi neuniknou ani

interbrigadisté.

Mimo panělskou hru ji vlastně od 21. září roku 1938, kdy premiér Negrín vystoupil osobně před shromáděním Společnosti národů v enevě se slibem: panělská vláda ve snaze

přispět nejen slovy, ale také činy ke klidu a zmírnění napětí, jich si vichni přejeme, rozhodla odstranit vechny záminky, které by jetě mohly udret pochyby o národním

charakteru věci, za kterou bojuje republikánská armáda. Usnesla se okamitě odvolat

vechny zahraniční bojovníky, kteří se zúčastnili bojů ve panělsku v řadách vládních

v o j s k …  Svoje gesto dobré vůle, za které krutě zaplatí stavy cizích vojsk na druhé straně se naopak na přelomu roku 1938 a 1939 zvýí promění v čin ji 23. září, kdy

.internacionalistas’, odcházejí z bitvy na Ebru. Na začátku října opoutějí dobrovolníci i Madrid a frontu v Levante.

Začíná loučení, při něm zazní mnoho velkých slov, slibů a dokonce přísah. Konají se

improvizované mítinky a přehlídky. Na jejich počest, vlastně naposled před krutým pádem, se slavnostně vyzdobí Barcelona.

119

Vekerý lid vyjde do ulic vzdát čest. Vude je přitom plno květů, girland a praporů.

Defilují, jak byli odjakiva zvyklí. Pevným krokem, ale zcela prostým vojenského drilu. Jdou do paseo de Colón dojati posledním sbohem. Staré uniformy jakoby vyzařovaly slávu bitev, kterými proly. U nemají zbraně, v náručí drí pouze květy od en a dívek na chodnících.

Za ruce vedou děti. Vyměňují se poslední polibky, stisky rukou a vánivé domluvy. Zpívají se známé revoluční písně a popěvky nedávno zrozené na frontě. Z oken padají barevné

konfety. A ije mezinárodní solidarita!” Volají davy. A ije svoboda!” křičí dobrovolníci.

Dojati, ale zároveň se slzami v očích. Kdy stojí před narychlo zbudovanou tribunou na Plaza Puerta de la Paz, pozdraví je Juan Negrín. Přátelé panělska! Kdy vám říkám sbohem,

vím, e nejraději slyíte taková slova, která vám dají jistotu, e nae neohroenost nepovolí.

Vy, rekové svobody, máte na toto ujitění právo …

Odcházíte se zmučenou duí. Viděl jsem, jak jste plakali proto, e musíte odejít z fronty.

Avak můete odejít ubezpečeni, e nae bojové odhodlání se nenechá z v i k l a t …

My nebudeme poraeni, nebo jestlie morální síla vyburcuje lid a národy, je mono utrpět poráky, ale není mono být přemoen.

Proto, přátelé panělska, můete v nás mít důvěru. ivoty, které poloilo pět tisíc z vás, se promění v sémě, z něho vzejde ivý plod víry a n a d  e n í … “

Odpověď interbrigadistů je stejně bolestná, jako patetická:

Naí zbraní je jednota. Vude tam, kde bude jediný bojovník za panělsko, bude to vdy bojovník za jednotu. Na shledanou, paněltí bratři! Třímejte vysoko slavné prapory, pod nimi jsme společné dva roky bojovali. A ije republika a bojová jednota proti faismu!”

Smutný je i odjezd dobrovolníků, který začal v listopadu, kdy se vrátila do vlasti větina Francouzů, Belgičanů, Angličanů, Američanů, védů, a postupně zůstali ve panělsku

pouze dobrovolníci z faistických zemí, z Německa, Itálie, Maďarska, ale také Poláci,

Jugoslávci a Bulhaři.

Neodjeli ani Čechoslováci. Přesto, e o svoji občanskou a vojenskou účast v zářijové krizi velmi stáli. Kdy byla v Praze vyhláena veobecná mobilizace to se stalo 21. září 1938

jedná generální inspektor mezinárodních brigád Luigi Longo-Gallo s československým

velvyslanectvím v Barceloně o urychlení repatriace naich interbrigadistů do vlasti. Navrhl několik schůdných cest návratu. Tři českosloventí zástupci v delegaci přitom odeslali prezidentu Edvardu Beneovi urgentní telegram, v něm se přihlásili k obraně republiky.

120

Bohuel, jejich ádost zůstala celý týden bez odpovědi, a byla nakonec zamítnuta. Tím praský Hrad rozhodl o tragickém osudu mnohých z dobrovolníků. A cestu do vlasti

prodlouil na léta větině československých interbrigadistů.

Kalvárie .internacionalistas’ zatím pokračovala ve velkém.

Jetě jednou měli zasáhnout opravdově do války. Na začátku ledna 1939, kdy je prudkým

tankovým útokem ohroena Barcelona, vyzve ústřední výbor Komunistické strany panělska mezinárodní dobrovolníky soustředěné v Katalánii větinou ji u francouzských hranic , aby proboha pomohli. A oni znovu rukují. Do narychlo sestavených jednotek. Vyzbrojeni lehkými zbraněmi, které jsou zrovna při ruce. Čechoslováků nastupuje naprostá větina. Vlastně vichni zdraví.

Málokterým z nich se podaří zasáhnout do obrany Barcelony. Jetě vstoupí do obranných

bojů u LaGarrigy, Llagostery a u Gerony na sever od hlavního města Katalánska. Srdnatě kryjí ji dosti zmatený únorový ústup vojsk republiky. A hlavně masový útěk obyvatel k hranicím.

Teprve pak se pokouejí sami přejít do Francie, kde se úřady svědomitě starají, aby zvlátě internacionalistas dostali mimořádnou péči. V táborech v Argeles-sur-Mer na holé zemi, hlídaných kordóny Gardes Mobiles, smutně proslulých ze stávkových bojů. Zavřeni pro

jistotu za ostnatým drátem.

Jetě dramatičtějí byl vak osud interbirgadistů z jiních front.

Soustředěni kolem Valencie, v Catadu, Lombai, Alfarpu a také více na sever v Aranjuezu, kde v prvních měsících roku 1939 vysílá československý rozhlas - stanička o dosahu

několika stovek kilometrů, který v rámci desetijazyčného zpravodajství se snaí vnést řád do evakuace vude moně soustředěných a nebo dokonce ztracených dobrovolníků. Je právě

zásluhou slova z éteru, e celá řada interbrigadistů la na pomoc ohroené Katalánii.

Časadův puč a ztráta Madridu znamenala vak definitivně konec. Rozhlas v Aranjuezu

rozbilo těké dělostřelectvo. Interbrigadisté prchající na jih zjiují, e pučisté mají v moci Valencii, dřívějí oázu poklidu a teď obrovitou past na komunisty a dobrovolníky.

Nic ze včerejka ji neplatí. Nepořádky se proměnily v chaos. Není spojení, táby nejsou dávno tam, kde mají být. Silnice jsou blokovány neznámými jednotkami. Vstupy do měst, ale i vesnice postřelovány zpředu i zezadu. Veobecné pomatení se hrozí proměnit ve vradění.

Veliké fámy ohroujíbi jinak klidné hlavy.

122

Kadé rozhodnutí je proto riskantní. Vdy můe znamenat zkázu pro stovky lidí.

Ohroeny jsou i vedoucí kádry komunistické strany, vichni poctiví socialisté a samozřejmě interbrigadisté. Franco, který souhlasil, e Casado a jeho nejblií spolupracovníci mohou odejít ze zcela obklíčeného Madridu, si rezolutně vymínil, e mu budou vydáni vichni

vedoucí komunisté, kterých se casadovci zmocní. Tak ji v Madridu zahyne zradou poslední velitel skutečné obrany metropole plukovník Luis Barceló. Ohroeni na ivotě jsou rovně vichni členové ústředního výboru, kteří jetě v polovině března organizovali obranu

Levante. Zachrání se na poslední chvíli tím, e přejdou do ilegality a zemi opustí a později.

Dne 28. března 1938 se dotkne přístavu Alicante přízrak.

Ve stejný den, kdy padne Madrid je slyet dunění děl a rachot obrněných kolon, někde od serpentin Sierra de Alcaraz. Tedy nedaleko města, které vlastně neije, pouze ivoří ji několik týdnů. Jakoby v křeči, která rozryla dřívějí přímořskou krásu do oklivosti umírání.

Vdy tudy putovaly po tři roky odváné zástupy bránit republiku. Jedna loď stíhala druhou a kadá znamenala pomoc. Také naději.

Teď v podvečer velikých obav a divných očekávání je na rejdě, plné haraburdí z krabic, slámy, rozbitých desek a nevábně vonících zbytků čehosi neznámého, téměř pusto. Jen

desetitisícová Marítima s anglickou vlajkou se kolébá na vlnách zcela prázdná,

protoe čtyřiasedmdesátičlenná Casadova junta se dosud nenalodila. Ačkoli na molu, které musí vyčistit pendreky zvlátní policejní jednotka, u kdosi přichází. Spíe poklusává.

Brigadýrky a klobouky naraené do čela. Honem pryč. A neslyet spílání, hrozné nadávky o zradě obrany a zradě vlasti útěkem. Nékolikatisícový dav, který stále vzrůstá, je vak stále trpělivý. Tím spíe, e za casadovci jdou řadou i interbrigadisté. Ti vak vstupují na malý, ani ne tisícitunový parníček Stambrook.

Pozdravováni zdvienými pěstmi a voláním solidarity. Dav tentokrát nikdo nedrí a ulička kudy procházejí je přesto průchodná. O slavnost jiného rodu se vak postarají celníci.

Dlouhý had jde pomalu, protoe se pečlivě prohlíejí zavazadla, větinou pouze příruční brany a tlumoky. Také se zkoumají tváře. O to se starají nenápadní pánové v civilu, jim kdosi vzadu domlouvá německy. Není to mýlka a dav začne být důvodně neklidný.

Stambrook se toti vkrátku zaplnil na svou maličkou palubu přijme 3600 osob a ádná z dalích, tolikrát slíbených lodí není v dohledu.

Je před půlnocí. To se mezitím střílí i na okraji města. Na molu je shromáděno určitě patnáct tisíc lidí a moná jetě něco více.

123

Hlavně vojáků, kteří právě shazují do moře nákladní a osobní auta, aby bylo alespoň místo na vydechnutí v tlačenici, která hrozí smést přes zábradlí ty na kraji.

Nad přístavem se zvedá hluk tisíce hrdel. Křičí se mnohojazyčně a s hroznou zlobou. Lidé ztrácejí rozvahu, proklínají sami sebe. Rychle pozbývají lidskou tvář. A právě tehdy několik odválivců ve vojenském a s karabinami v ruce vtrhne na policií hlídanou palubu Marítimy.

Na můstku dojde k arvátce. Padne několik výstřelů a kdosi spadne do moře. Tím je loď v rukou republikánců.

Kapitán se zabarikádoval v radiostanici a vyhrouje zuřivým tónem, e přivolá britskou válečnou flotilu z Gibraltaru a vydá vojáky jako piráty. Kupodivu jeho hrozby zapůsobí. Ti, kteří po léta hleděli smrti do tváře si odplivnou a odejdou z lodi bez pozdravu. Tam je čeká poslední schůzka se smrtí. Jeden z odcházejících se vak zdrí, a kdy kapitán vyjde z kabiny, prostřelí si hlavu přímo před ním.

Mezitím umlkla střelba ve městě a dav, ve kterém někdo íří, e na moři jsou dalí lodi směřující do přístavu, se zklidnil. Nikdo proto nebrání lodi Stambrook, aby zvedla kotvy. A pomalu se začala odpoutávat od mola. Tichý chod parníku vak přeruí pronikavé volání

vojáků. Zástup muů prosí za enu, která nikdo neví jak, se protlačila a k parníku.

Je to manelka velitele armády Modesta, kterou casadisté uvěznili na posádkovém

velitelství, odkud jí vak někdo pomohl utéci a dostal ji a do přístavu. Teď tady stojí v kruhu prosících muů. Vlasy rozevláté a ruce sepjaté. ena, které hrozí pohanění a smrt.

Kdosi hodil z odplouvající lodi lano visí od mola několik metrů na které ji ochotné ruce připoutají, pak se provaz zhoupne a pomalu začne stoupat. Dav volá na kapitána

skandované ,,gratias! Ten stojí u zábradlí a pláče. Snad padesátkrát zakotvil v přístavech republiky, nedbal blokády a rizika potopení. Nikdy nedal najevo hnutí mysli. A o půlnoci 28.

března pozbyl britské důstojnosti a poddal se vzníceným citům.

Před ránem 29. března, to ji odplula i prázdná Marítima, zaútočilo na přístav italské letectvo. Jejich druhové na zemi zatím dorazili na tancích a kulomety oblehly vechny

východy od moře.

Jeden z pamětníků vzpomíná na dalí:

Byly nás tisíce, úplně bezmocných a odsouzených lidskou zlobou a také třídní nenávistí právě v takovou chvíli pochopíte, e něco takového opravdu je a jde přes mrtvoly a k nebytí.

124

Tam na jedné straně vzduté moře a za naimi zády kohorty po zuby ozbrojených Taliánů.

Take kadý jednal sám za sebe. Někdo skočil a pokusil se uplavat kulkám. Jiný se zastřelil na místě. A zbylí se pomalu hnuli vstříc hlavním … “

Tam začala poslední epizoda války.

Přísné razie, osobní prohlídky a hned popravy vyzrazených komunistů. Před očima vem.

Mezi třemi tisícovkami mrtvých onoho dne bylo několik set en. Přesný počet popravených nebude nikdy zjitěn. Proč také? Ve stínu padesáti miliónů mrtvých druhé světové války, která vypukne za pět měsíců a dva dny.

Kdy jedna malá válka faismu právě skončila. Po dvou letech, osmi měsících a patnácti dnech. Vlastně prostým hláením Radia Burgos z 2. dubna 1939, odvysílaným ve 13 hodin a 15 minut: Dnes nacionalistické jednotky dosáhly svých konečných vojenských cílů. Válka skončila. Podepsán Franco.”

Stojím na kopcích Aragonie, někde nedaleko silnice ze Zaragozy do Huesky. Je 17.

července. Mnoho desítek let po hláení vysílače v Ceuté ,o panělsku, kde je nebe bez

mračen. A vidím znovu před sebou ten obraz …

Ji druhý letní měsíc valí se pod Pyrenejemi cestou necestou moloch války. Třeskají

karabiny, rachotí kulomety a duní děle. Je slyet steny umírajících, hned po radostných pokřicích těch, kteří zatím přeili. Vude panuje chvat, mající blízko k chaosu.

V palčivém slunečním svitu, kterému nic lidského není vlastní, natolik mučivé jsou jeho paprsky, kráčejí lidé. eny obklopené houfem vyplaených dětí. Ty nejmení, narozené a v týdnech po odchodu ivitele, nesou v náručí. Prchají starci, hrbící se nad holemi. Uprostřed houfu vemi oputěných ztracenců drkotá vozík taený oslem, obtěkaný těmi, kteří u

pěky nemohou. Vichni pořád v pohybu, bez jídla a pití, pokud jim síly jenom stačí.

Schváceni vidinou naděje, e snad stihnou dojít tam, kde jetě vládne republika.

Přes hlínu a kamení, holiny téměř africké. Za rachotu bouře velkého lidského sváru, který se zmocnil země i jejích hospodářů. Viditelného a slyitelného dodnes i po desítiletích pomsty vítězů a zapomínání poraených.

Oni jsou přece pořád tady. Stačí se pozorně rozhlédnout.

125

Čtyři čerstvě nabílené stěny klátera, který pouze domorodci z Tardiente znají pod jménem Ermita. Důkaz jakéhosi v čítankách nezjistitelného zastavení křesanských dějin, uprostřed nicoty, která se cítí dotčena, a proto bičuje pravidelné tvary v nepravidelném prostředí vemi způsoby. Hlavně árem a stále poletujícím pískem. Vytrvale dlabajícím v nápisech, jejich kontury jsou dosud zřetelné: FRANCO - NO!

V objetí meních a jetě meních sdělení, vyvedených v desítce řečí Evropy, které dávají k dobrému, e ,,my mrtví tu leíme, jak zákony k nebytí. kázaly nám!

Od onoho dávného parného poledne, kdy se na kopcích bez ivota zablýskly zbraně,

zahřměly výstřely a ozval se křik bezpočtu hrdel, ale i jazyků. Jako přízračný zvon války, která u týdny zuřila na celém poloostrově mořeplavců, ale teprve tady svedla poprvé ke klání uchvatitelů mladé panělské republiky a internacionalistas, dobrovolníky, jejich ideál pravdy a spravedlnosti se stane mementem první sráky lidstva s faismem. Tehdy, kdy se svět jetě těil z míru, ale ohnivá vichřice u cloumala veřejemi domů na třech kontinentech.

Proto jsou tady. Opravdoví chlapi, domlouvající se panělsky a katalánsky, německy a

dánský, anglicky a vlámsky, maďarský a védsky, ale i polský, česky a slovenský. Pevně svírají puky od zbrojařů ze vech koutů zeměkoule. Leí za kulomety, které pamatují

zákopy na Marně a Visle. Počítají náboje, je se hodí i nehodí k muzejní výzbroji republiky, zrazené vlastní armádou. Shromádění z vlastní vůle. Vědí, e jejich věc je spravedlivá.

Proto jako jeden mu právě vstávají a jdou. Tady se toti běhat nedá. Zato si zpívají.

Nepříli melodicky, ale veskrze výhruně. V deseti jazycích rozhlauje vudepřítomný vítr do dáli ,,Ji vzhůru psanci této země … ” Dokud se nesrazí kov o kov a lidská hrud o lidskou hruď.

Nikdo nepopsal bitvu ze ztracené končiny Aragonie. Pamětníků zůstalo neznámo kde jen

několik. Není psané ani mluvené pravdy. Přesto se stačí dobře rozhlédnout. A pozorně

poslouchat. Země toti svědčí. A vydává důkaz i po desítkách let ve státě, který chtěl zapomenout, ale nakonec neuměl. Usiloval odřeknout se, ale přesto nemohl. Protoe pravda o prvních dnech světové války zůstala pravdou navdycky.

Ve zpola zavalených zákopech s bodláky jako tropické křoví. V dosud patrných kulometných hnízdech, které někdo hájil, a jiný dobyl. Jsou tady i kruhovité okopy pro děla. Dokonce v rez se rozpadající nábojnice z oněch časů. Jen tolik zůstalo po sráce, která patří do učebnic. A přece v nich nikdy nebude.

126

Snad proto vznikla tato útlá kníka.

Na počest neznámých hrdinství, ale památku zapomenutých, kteří neváhali a obětovali se ve víře, e svět jetě včas prohlédne. I kdy jejich varování bylo marné, zůstává platným jejich ČIN.

Konec