Konec černého vraha - Petr Kettner

Kapitola první

Praha, 27. září 1941 CTK: Vůdce a říský kancléř Adolf Hitler pověřil SS-obergruppenfuhrera a generála policie Reinharda Heydricha na doba nemoci říského protektora von Neuratha výkonem funkce zastupujícího říského protektora v Čechách a na Moravě.

NOVÝ PAN NA PRASKÝ HRAD

Od Terezína svitěla kola mercedesek rychleji. Jako by z řidičů opadla únava namáhavé cesty z Berlína, čím více se blíili k cíli. Mnozí z nich nejeli tuto trasu poprvé, vezli u nejrůznějí nacistické hodnostáře k jednání v Praze.. Ale tentokrát je účel cesty významnějí: Do hlavního města protektorátu přijídí nový pán. Jmenování je ovem formulováno vyhýbavě.

Generál Heydrich bude prý Jen zastupovat” nemocného Neuratha. Jene řidiči a kadý z toho průvodu pospíchajících limuzín ví, Jak je to doopravdy. Nadarmo si s sebou neveze Heydrich celý svůj táb, sekretářky, radiotelegrafisty, spojaře, fotografy a archiváře a samozřejmě své osvědčené referenty a důvěrníky, připravené splnit bez odmluvy vechny příkazy. Kadý z nich chápe, e příkazy to budou tvrdé a nemilosrdné. Protoe záleí hned na prvních krocích nového vladaře.

Na Praském hradě sedí posluné loutky, které národ, Jemu vůdce nabídl velkoryse svou ochranu, nebere váně. Senilního presidenta Háchu a jeho vládu přijímají lidé jako kývaly, kteří plní jen rozkazy z Berlína. A připojení protektorátního území pod mateřská křídla Velkoněmecké říe nazývají okupací a na zdi píí za noci hesla OKUPANTŮM SMRT! Ti věrní, faisté a oddaní spolupracovníci říe, jsou tupeni jako kolaboranti a zpupní Čei jim hrozí pomstou Situace je nebezpečná a krize vrcholí Je nutný spolehlivý, tvrdý zákrok, dřív ne bude pozdě. Vypukne-Ii otevřené povstání, znamená to oslabení říe. Vojenský zákrok by odčerpal jednotky, potřebné na frontě, právě v době ofenzívy, a vojenské akce proti civilnímu obyvatelstvu Je vdycky nepopulární, i kdy se správná vysvětlí a postaví se v propagandistických prostředcích jako bol proti hrstce podvratných elementů, s nimi byl čas, v zájmu ostatní veřejnosti i bezpečnosti říe rázně zúčtovat

Kadý z průvodu nového mocipána věděl jetě víc. Starý von Neurath byl příli měkký a pustil si Čechy k tělu a státní sekretář Karl Hermann Frank, který si na funkci protektora dělal zuby a záměrně Neuratha v Berlíně denuncoval, musel nutně ostrouhat. Hitler tu chtěl mít mue, jemu mohl stoprocentně důvěřovat, e splní Jeho plány z Mein Kampfu. A tím byl právě Heydrich.

Na pohled vládl vude pořádek a klid. Veřejné démon strace a viditelné projevy odporu byly zlikvidovány Obyvatelstvo bylo loyální, co museli vlastnoručně podepsat vládní činitelé; prohlaovali, e vechno dělají v zájmu svého národa, dobrovolně a rádi, bez jakéhokoli donucení, a němečtí ochránci jsou tak velkorysí, e do vnitřního ivota země nezasahují.

Pod nánosem spořádaného klidu vřely utajené síly Heydrích sám se nedal mást ldylou, do ní vjíděl. Ani přivoněl ke kytici růí, kterou mu připravili na pracovní stůl jako pozornost, usedl krátce po příjezdu v nové pracovně a podepsal první sérii poprav. Alois Trneček z Rousínovce, Rudolf Pospíil z Drnovic, Ladislav Kumzák a Václav Franc z Prahy, to byla první jména na rudých plakátech s černým písmem.

V sobotu 28. září 1941 se ubytoval na Hradě nový pán a druhý den se objevily tyto plakáty na ulicích českých měst poprvé. A pak tam visely stále. Vyměnili je vdy za nové a nové, jen s Jinými Jmény Se jmény hrdinů, je tady hanobili jako zrádce A zrádci byli naopak vynáeni za svou loyalítu. Jene matení pojmů zůstávalo Jako neomylný průvodce své doby a lidé sl věci vysvětlovali po svém. Naučili se poslouchat zprávy a číst noviny .Dokázali najít mezi řádky i to, co tam nikdy nebylo Protoe Jinak se nedalo ít a vydret.

Pankrác a Kobyliská střelnice se stávaly symbolem nacistické krutosti, kterou vystupňoval Heydrichův příjezd A kadý den jeho pobytu v budově Černínského paláce znamenal nové oběti. Bezejmenní hrdinové i legendární postavy odboje dostávali v této chvíli svého kata.

Kdo byl Reinhard Heydrich, zastupující říský protektor?

Na začátku jeho kariéry byl zločin. Čestný soud vyloučil roku 1931 tehdy sedmadvacetiletého nadporučíka telegrafické a zpravodajské sluby Reinhards Heydricha z říského námořnictva pro čin takového druhu, e se jej ve veřejném oznámení rozsudku neodváil nikdo ani blíe označit. Němečtí námořníci se neodhodlali k tak tvrdému a neobvyklému zásahu pro nic za nic. lo o kriminální zločin sexuální povahy.

Konec konců, kdy Heydrich jako estnáctiletý vychodil ve svém roditi v Halle nad Saalou reformní gymnasium, ukázal hned, po jaké kariéře prahne: V roce 1920 se přihlásil jako dobrovolník do úderného sboru Halle ve středním Německu. Později se dal k námořnictvu. Udělal rychle kariéru … a pak stejně rychle spadl.

Ztracené existence, mladíci, títící se pořádné práce, ale ochotní k ledasčemu, měli útočitě v Hamburku, kde se právě formovala jednotka SS. A v této organizaci se Heydrich osvědčil dokonale. Hravě rozbíjel hlavy svých politických odpůrců, komunistů a sociálních demokratů, dělal pořádek na veřejných schůzích, v dělnických čtvrtích v Hamburku, při demonstracích. Dovedl organizovat zdařilé masakry proti odpůrcům nacismu s takovým liáctvím, e to neuniklo Himmlerovi. Heydrich byl na přísluných místech dobře zapsán. Počítalo se s ním pro budoucnost.

Přila záhy. Nacisté převzali moc v Německu. Hamburský rozbíječ hlav byl povolán do Himmlerova mnichovského policejního presidia. Ale to byl jen začátek. V roce 1934 je Heydrich jmenován

SS-brigadeführerem, co se rovná hodnosti generála, a stává se Himmlerovým zástupcem ve vedení tajné státní policie. A pak dalí skok: Sicherheitsdienst. Nacistická bezpečnostní sluba. Vechna jmenování podle zvyku schvaloval sám Hitler.

Začíná rok 1936. Dvaatřicetiletý Heydrich stojí na vrcholu moci. Za pouhých pět let od chvíle, kdy ho čestný soud kamarádů vyloučil z námořnictva, se z pouličního rváče stává éfem Sicherheitsdienste, éfem gestapa a kriminální policie. Mu, skrývající se za osobou Himmlera. A přece si Je vědom, e jeho moc jetě daleko předstihuje moc Himmlerovu. Heydrich důvěrník a oblíbenec samotného vůdce. Mohl si přát víc?

Věděl vechno na vechny. Byl pánem nejtajnějích materíálů v říských policejních archívech. Zpravodajská sluba SD, kterou obstarávali nejspolehlivějí nacisté, piclovala ve vech vrstvách německého obyvatelstva. Hledala nepřátele říe ve vech krajích země, ve vědeckých ústavech a laboratořích, v posluchárnách vysokých kol, v úřadech, mezi umělci, v továrnách, mezi prostými lidmi ve městech i na vesnicích. Vude měla své konfidenty. Nikdo si nebyl před působením tajné sluby jist, a byl přísluníkem nacistické strany nebo ne.

Sicherheitsdienst dostávala důleité Informace ze zahraničí. Heydrich byl prakticky nejvyím náčelníkem německé zahraniční civilní pionáe. Pohrdal mezinárodním právem, řídil nájezdy svých gestapáků na německé emigranty, kteří pracovali proti Hitlerovi za hranicemi.

I Československo se seznámilo s Heydrlchovou činnosti daleko dříve, ne usedl za protektorský stolec na Praském hradě. Z jeho podnětu a podle Jeho instrukcí byla zorganizována v lednu 1935 vraedná výprava proti Hitlerovu odpůrci inenýru Formisovi, kterého zavradil Heydrichův mu, esesák Alfred Naujocks. Na Jeho příkaz zastřelili nacističtí agenti v Mariánských Lázních německého antifaistu profesora Lessinga. Dvě fémové vrady, které ve své době vzruily svět.

Z Heydrichovy úřadovny vyly příkazy německému vyslanci v Praze ke pionáním akcím, k budování páté kolony. A Jak ukazují objevené dokumenty, sehrál Heydrich svou provokatérskou, krvavou úlohu i v akci Fall Grün (Případ Zelený), co Je krycí název pro přepadení Československa. Pozdějí protektor měl prsty i v celé řadě incidentů, které vyprovokovali lidé pod Jeho vedením, a Heydrich měl ji předem vypracované ospravedlnění, proč bylo porueno mezinárodní právo. Dával příkazy a přímé pokyny nacistické propagandě, jak jeho argumentů vyuít. Sám Himmler v jednom svém projevu řekl, e právě Heydrich měl velkou zásluhu na tom, e se podařilo nacistické armádě bez vlastních ztrát obsadit Rakousko a Československo, e se povedla invaze do českých zemí a odtrení Slovenska.

Heydrich pomoci své vyzvědačské sítě získal a sestavil seznam nepřátel nacismu, vypracoval podrobný přehled demokratických sil v těchto zemích, seznam jejich organizací a funkcionářů. Kdy potom začala válka, řídil Heydrich nacistický teror od nejsevernějího Norska a k nejjinějím výběkům balkánského poloostrova, od francouzského pobřeí a po Ukrajinu a Bílou Rus.

Jak Heydrich zasahoval ji před rokem 1938 a na začátku roku 1939 do českých a slovenských záleitosti, vypověděl před Mezinárodním tribunálem v Norimberku po prohrané válce plukovník Alfred Naujocks, přísluník tajné sluby blízký Heydrichův spolupracovník, jeden z vedoucích Činitelů slcherheltsdienstu. Onen Naujocks, který se pak z Norimberka záhadně ztratil, aby uel potrestání. Co vypověděl Alfred Naujocks po svém zatčeni do protokolu vyetřujícího soudce? Citujeme přimo z dokumentu:

….. Začátkem března 1939 nebo asi Čtyři a pět dni před slovenským vyhláením samostatnosti přikázal ml Heydrich, abych se hlásil u Nebeho, velitele kriminální policie. Heydrich řekl Nebemu, aby urychlil výrobu výbunin, které jeho odděleni připravovalo pro potřebu určitých slovenských skupin. Výbuniny byly v malých konzervách, váících přiblině pět set gramů. Dovezl jsem je v automobilu do malé vesnice Engerau (Petralka  pozn. autora) těsně při slovenské státní hranici u Bratislavy Bezpečnostní policie měla v této vesnici úřadovnu, zabývající se Činnosti SD. Odevzdal jsem výbuniny v kanceláři a nael tam skuplnu Slováků včetně Karmazina, Macha, Tuky a Ďurčanského. Sdělili ml, e výbuniny mají být odevzdány Hlinkovým gardám za slovenskými hranicemi pro incidenty, které měly pomoci, aby se vytvořila vhodná atmosféra pro ťrevoluciŤ.

O týden nebo dva později Jsem se setkal v Berlině se slovenskou delegaci, skládající se právě z Macha, Tuky, Durčanskěho a Karmazina, které jsem poznal ji v Engerau. Letěli do Berlina na konferenci s Goringem. Heydrich mě ádal, abych je osobně hlídal a hlásil mu, co se přihodilo během konference, na ní se jednalo hlavně o organizačních otázkách při uspořádáni nového slovenského státu  Tolik výpověď Naujockse. Svědectví o novém pánovi Praského hradu. Takového mue dostala tedy Praha. Vůdce očekával od Reinharda Heydricha mnoho. Zastupující říský protektor vůdcovu důvěru nezklamal. Jeho první kroky na praské půdě to dokázaly nadmíru přesvědčivě.

NE PŘIEL HEYDRICH

Novinyl Zítřejí novinyl Národní práce, České slovo, Národní politikal Zítřejí novinyl

Kamelotův hlas se zařezával do Jednotvárného umu ulice Nikdo nesáhl do kapsy pro peníze. Co se to s těmi lidmi děje? Kamelot, zvyklý na pravidelný cinkot drobných do koené braničky na krku, proel celé Příkopy. Prodal sotva dvacet čísel.

Ředitelé vydavatelstev seděli s tukou v ruce nad remitendou. Jindy se počítala na procenta. Na desetiny procent. V prvním zářijovém týdnu roku 1941 se vrátila nejméně jedna polovina nákladu.

Celý týden znamenal pro zfalzovaný protektorátnl tisk sedm černých dní. A sedm černých dnů, to byl výsledek bojkotu protektorátního tisku, obrovská odezva centrálně řízené akce. Akce, která dokazovala Jednotný postup odbojových organizací.

V té době patřil k nejaktlvnějlm ÚVOD (Ostřední výbor odboje domácího). Organizace sdruovala zástupce tří zakázaných politických stran a několik dalích odbojových skupin, například skupinu JINDRA - sokolskou organizaci profesora Ladislava Vaftka, který přiel do Prahy z Brna a uíval rovně krycího jména Jindra. V Praze začal hledat spojení s komunisty, s Karlem Aksamitem, Karlem Hanuem a dalími Spolupráce byla nezbytná.

Týdenní bojkot protektorátního tisku znamenal tedy začátek. Ale nezůstalo Jen při něm. První akce ukázala, Jak velké Je odhodlání naeho lidu bojovat. Nepodlehnout depresivním náladám, které ířili opatrnícl svými teoriemi klidu, loajality, teoriemi přeít, vyjít s Němci, prostě se podřídit a mlčet.

Hnutí národního odporu po příchodu nacistických Jednotek neustále sílilo. A výsledky? Rostly nové ilegální organizace, obyvatelstvo se aktivizovalo, protinacistická propaganda se ířila vude a mnoily se akce, směřující k ohroení faistické okupační moci v protektorátě. V srpnu 1941 dolo k velké sabotái v Praze, při ní byl zničen hlavní stoár dálkového elektrického vedení, spojující Prahu s Ervěnicemi. O čtrnáct dnů později byla zničena tra na důleitém úseku Praha  Vlárský průsmyk v blízkosti hranic. A to vechno se dělo v samém srdci země, přímo před očima nových moclpánů.

Okupantů se zmocňoval zmatek. Cítili, e se Jim situace vymyká z rukou. Co dál? Sicherheitsdienst hlásí z Prahy do Berlína v tajné depei:

Ilegální činnost jednotlivců i skupin se mění v masový odpor národa Jako celku… Tato vlna je patrně důsledkem skutečnosti, e nebyl splněn vůdcův rozkaz dobýt během tří měsíců Moskvu… Objevují se nebezpečné sabotání akce..Ť”

Situace nedává spát ani odpovědným nacistům v protektorátě.

Bylo to 17. září 1941. Praskými ulicemi mířily přepychové automobily s nacistickými hodnostáři v nejrůznéjlch uniformách k Petschkovu paláci. K té smutně proslulé budově, kde sídlilo gestapo, hlavní ústředna německé tajné státní policie pro celý protektorát. Byli tu představitelé gestapáckých slueben z Prahy a Brna, zástupci sicherheitsdienstu z Prahy, velitelé vyích jednotek SS v protektorátu, nejvyí představitelé NSDAP. Jediný vůz tady chyběl. Jediný mu z nejvyích nebyl mezi účastníky tajného zasedání v Pečkárně: Říský protektor v Čechách a na Moravě, svobodný pán Konstantin von Neurath.

Zasedání konstatovalo, e odpor českého lidu Je masový, e je to odpor vedený jednotným orgánem a v tom orgánu hrají význačnou roli komunisté. Usnesení: Vypravit zvlátního posla s dopisem přímo k Adolfu Hitlerovi. Obsah dopisu: Otevřená ádost o přímý zásah v této situaci.

Ve vůdcově hlavním stanu zprávu z Prahy ani na okamik nepodceňovali. Hitler svolal poradu svých nejbliich spolupracovníků a rádců a rozhodl: Praha potřebuje mue silné ruky.

Pak byl určen Reinhard Heydrich.

Proč právě on? Pro svou oblibu u vůdce? Pro své zkuenosti policisty, gestapáka a pióna? Pro své zásluhy? Byl přece u v Polsku, Norsku, v Holandsku, ve Francii a konečně i v SSSR. Copak právě tam nevyuil dokonale svých zkueností z masových poprav norských vlastenců, kdy ve Smolenské oblasti SSSR nechal zavradit několik tisíc nevinných obyvatel? Nebo snad právě proto, e v jeho berlínské pionání úřadovně na Prinz Albrecht-Strasse 8 se ji řadu let sbíhaly nitky o vem, co se v Československu dělo? e právě v této ďábelské dílně byl vypracován za Heydrichova osobního vedení návrh na provokační pokus o atentát na německého vyslance v Praze Eisenlohra, jeho vrada se měla stát záminkou k bleskové operaci Fall Grün, co byl krycí název chystaného přepadení Československa? Nevadí, e toto spiknutí nevylo. Československá zpravodajská sluba se dozvěděla o chystané provokaci včas a tak dolo tehdy k paradoxní situaci: Četí policisté střeili ivot německého vyslance Eisenlohra, nepřítele republiky a mue, který organizoval proti nám nepřátelské akce, pioná a diverze. Střeili jeho ivot proti jeho vlastním lidem z hitlerovského Německa.

Nebo padla volba na Heydricha proto, e z Jeho pionání centrály v Hlavním úřadu říské bezpečnosti proudili u léta před okupací pióni, kurýři a vyzvědačl do českých zemí, kde měli speciální úkoly, příkazy k vradám, teroru a sobotáím?

Skutečností zůstává, e muem tvrdé ruky, který měl určovat dalí osudy protektorátu, byl Heydrlch…

Říský protektor, svobodný pán von Neurath, protřelý diplomat ličí tváře, se choval navenek noblesné. I kdy u za jeho vlády se teror začal stupňovat, přlostřoval se, umíraly první oběti studenti, funkcionáři protifaistických organizací, bylo to hnědé smečce okolo Hitlera v Berlíně stále málo. Protektor von Neurath byl pro ně příli měkký. Nechal prý se ovlivňovat tak zvanou protektorátní vládou. A tak dovril tajný dopis z Prahy vůdcovu” trpělivost. Neurath musí pryčl

S decentností, v nacistické straně neobvyklou, dostal Neurath náhlé doporučení, aby se odeel léčit.

Noviny přinesly diskrétní zprávu: Říský protektor v Čechách a na Moravě, svobodný pán K. von Neurath povaoval za nutné navrhnout vůdci, by mu udělil delí zdravotní dovolenou za účelem obnoveni Jeho otřeseného zdraví. Poněvad nynějí válečná doba vyaduje plného uplatnění říského protektora, poádal pan von Neurath zároveň vůdce, aby ho přechodně zprostil a do doby, ne se obnoví Jeho zdraví, funkce říského protektora a ustanovil na tuto dobu Jeho zástupce.

Vůdce skutečně nemohl za současných okolností nevyhovět ádosti pana protektora von Neuratha o dlouhodobou dovolenou a nejmenovat Jeho zástupce.

Při Neurathově příjezdu do Prahy, kdy krátce po okupaci se ujímal svého úřadu, nahnali studenty, kolní děti a osazenstvo úřadů a kanceláří do ulic, aby manifestovali” svou radost nad příjezdem pana protektora. Heydrlchův průvod přijel neohláen, Jako zdrcující úder, který vede útočník bez výstrahy. Jen několik pracovníků odboje a náhodní chodci viděli tu kolonu přijídějící smrti Jen bezpečnostní sluba hlídala cestu vraha v černé uniformě…

Kapitola druhá

Dokumenty, řeč faktů, která léty nestárnou. Naopak, kadý dalí vnáí nové pohledy na události, naváté třemi desítkami let. Ze naloutlých stránek strojopisu, objeveného dlouho po válce, vyniká výrazné Heydrichovo písmo. Z textu, doplňovaného a opravovaného perem zastupujícího říského protektora, k nám hovoří koncentrované zá proti vemu Českému. Vysvítá z nich osud, který nacisté připravovali českému národu.

NÁSTUPNÍ PROJEV

Nástupní projevy, to bývá často formalita. Zastupující říský protektor se ovem nemínil zdrovat formalitami. Rozhodl se Jít hned k jádru věci. Protoe byl přísluníkem SS. A Jak sám formuluje definici, SS Je údernou slokou strany vude tam, kde Jde o zajitění vnitřní politiky prostoru a o národně socialistické ideje. Tam Jednáme Jako výkonné orgány, které Jsou si vědomy poslání naeho vůdce a říe, onoho poslání, které postupuje od Velkoněmecké říe k říi velkogermánské.

Právě týden po nastoupení svého úřadu v Praze 2. října 1941 si zavolal do Černínského paláce, kde se sám usídlil, 35 nejvyích představitelů nacismu na protektorátním území a k nim pronesl svůj nástupní projev. Prohlásil jej za přísně tajný a vichni účastnící byli zavázáni mlčením. Třicet pět posluchačů tleskalo vývodům zastupujícího říského protektora a doplňovalo je vlastními návrhy.

Nyní jsme za vůdcova vedení obsadili v Evropě nesmiřný prostor. Je to vojenský předpoklad pro dalí vedeni a vítězné ukončení války. Musíme si uvědomit, e obsazeni těchto prostorů v mnohých zemích není samozřejmě přechodné. Je lhostejné, jaká bude forma vztahů těchto zemi k nám, ale je to pouto definitivní” prohlásil nový pán v protektorátu. Bude nutno rozeznávat tři velké skupiny. Předevím země s germánským obyvatelstvem. To jsou lldé mající nai krev a tím i nai povahu. Myslím tím Norsko, Holandsko, Flandry, o dalí budoucnosti Dánsko a védsko. Prostory, které Jsou osídleny Germány a !e nějakým způsobem to si bude třeba jeté ujasnit, zda ve svazu států, upách či Jinak  budou patřit k nám. Je Jasné, e s těmito Itdmi musíme Jednat Jinak, ne s přísluníky Jiné rasy, národy slovanskými.

Druhá skupina Jsou východní prostory, osídlené částečně Slovany. Tam st musíme uvědomit, e dobrotivost si budou vykládat Jako slabost. To Jsou území, která nyní máme na východě spravovat a podret st Je. Do nich musí být dosazena současně s vojenským postupem hluboko do ruského vnitrozemí německá vedoucí vrstva. To Jsou území, která budou surovinovou základnou pro velké hospodářské úkoly..,

Po vzoru četných německých historiků mluvil Heydrich o českých zemích Jako o zemích pruněmeckého původu. Řekl, e ji v dějinách vycházely zákeřně rány k zničení říe nejčastěji právě odtud. Tak i dnení pokus ohrozit říi ilegálním hnutím odboje a vpadnout Ji do zad v osudovém historickém boji proti bolevismu.

Situace v posledních týdnech byla taková  pokračoval protektor, e lze mluvit o těkém ohroení Jednoty říe. Vřelo to pod povrchem, a proto bylo nutno včas zakročit. Kadý Němec, který zde má význačné postavení, se musí povaovat za vůdcova politického vojáka. Vekeré počínání Němců musíme usměrnit tak, e v dané chvili nesmíme z válečně důleitých a taktických důvodů přivádět Čechy k zuřivosti a k výbuchu. Ze stejných důvodů vak musíme být dnes i tvrdí, avak musíme Jednat tak, aby se Čei nedomnívali, e Jim nezbývá ne Jít do rozhodného povstání. Hlavní mylenka a cíl naeho Jednání musí zůstat nevyslovena. e toti tento prostor bude německý a e Čech v tomto prostoru konec konců nemá co pohledávat!

Heydrich pak rozdělil svůj úkol v českých zemích na dvě etapy: bezprostřední válečný úkol a úvod ke konečnému řeení české otázky. Řekl:

První bezprostřední úkol Je diktován nutností: Vedeme válku. Potřebuji tu klid, aby český dělník podřídil svou pracovní píli úplně německému válečnému úsilí a abychom při zdejí ohromné síle válečného průmyslu nezdrovali přísun na frontu a dalí nae vyzbrojování. K tomu ovem patří, e se českým dělníkům musí dát přirozeně narat tak, aby mohli konat svou práci… Tento bezprostřední úkol předpokládá, abychom Čechům ukázali, kdo je pánem v domě, aby zcela přesně věděli, e zde platí německý zájem a e Jediným rozhodujícím činitelem Je říe… Ani Jeden Němec nesmí Čechovi nic odpustit právě tak, Jako v říi idům. Nesmí být Jediný Němec, který by řekl: Ale tento Čech Je sluný…

V dalí části projevu hovoří Heydrich o třech monostech, které Čei mají: I. Čei schopní poněmčeni se po němčí. II. Dalí část národa se vysídlí k Ledovému moři, kde budou působit v zájmu říe. III Zbytek se odstraní v plynových komorách a tzv. sonderbehandlungem, tedy likvidací bez soudu.

Nástupní projev byl pronesen. Heydrich se odebral do své pracovny. Byl spokojen. Dva úkoly mu dal osobně vúdce, kdy ho jmenoval do nového úřadu: rozbít ilegální hnutí v protektorátu a zlikvidovat český národ jako celek. Poněmčením, vysídlením, vyvraděním. A konečně tu byl třetí úkol, který si dal Heydrich sáml Najit neznámého mue, který se podle jeho názoru skrýval v protektorátu Mue s krycím jménem René nebo také Franta. pióna, který znal nej důleitějí plány wehrmachtu, Říského hlavního bezpečnostního úřadu i Ribbentropova ministerstva zahraničních věcí. Heydrich měl mnoho důvodů věřit, e tajemný René ije právě zde. Nejene Jeho zprávy dostávala britská zpravodajská sluba Intelllgence Service. Měli je i pracovníci československého odboje a není vyloučeno, e to byli právě oni, kdo tyto zprávy zprostředkovávali …

Nejlepí lidé Heydrichova bezpečnostního úřadu, osvědčení borci kontrapionáe, přijeli s ním také proto, aby Frantu konečně vypátrali. Stanné soudy se rozbíhají, následují popravy českých vlastenců. A třicet lidí umírá kadý den. A pro likvidaci českého ksindlu, jak s oblibou nazývá lid, který vůdce vzal do své ochrany, Ji podnikl první kroky. Seznámil mue, kteří budou jeho příkazy vykonávat, se svou důkladně promylenou koncepcí likvidace. Jenom René  Franta, záhadná postava pionáe, se kdesi skrývá.

Heydrich se posadil do křesla ve své pracovně Jeho prsty si bezděčně pohrávaly s textem právě předneseného tajného projevu. Oči bloudily po prejzových střechách historického města.

STŘETNUTI KRALÚ PIONÁE

Ji v minulé kapitole jsme si poloili otázku: lak to, e právé Heydrich se stal muem, kterému Hitler svěřil nesnadný úkol dát do pořádku protektorátní záleitosti tak, aby odpovídaly nacistickým představám Bylo to pro ]eho zásluhy? Nebo nékdo ovlivnil vůdcovo rozhodnutí? A kdo by na tom mohl mít svůj zájem?

Na Západě i v některých Českých pracích na toto téma lze vytuit v pozadí celé záleitosti spletitou sí kontradmirála Canarise. Co sledoval Canaris Heydrlchovým odchodem do protektorátu? Stoprocentní německý nacista a fanatik, rasista Reinhard Heydrich podezíral ji delí dobu Canarise  a éf vojenské pionáe o tom prý věděl.

Kdo byl Canaris? Kdy vystudoval mladý Cannrls gymnasium císaře Friedricha ve Vídni, vzal své maturitní vysvědčeni s výborným prospěchem a vstoupil na námořní akademii v Hamburku. Ovládal v té době několik řečí, dokonce jazyk Jiddi”, Jím se domlouvali pravověrní idé po celém světě.

Avak v Hamburku se s romantickým nadaným chlapcem udála významná změna. Jeho spoluáky na námořní akademii byli synkové z předních patricljských, pruáckých lechtických rodin. Tady podlehl beze zbytku wilhelmovskému němectví a spojil svůj osud s osudem německého militarismu. Zde, na hamburské námořní akademii, Je Jeho spoluákem i kníe Hohenlohe. Spřátelili se spolu důvěrně a slibovali si své přátelství navdy. (Netuili tehdy, e budou v ivotě jetě spolupracovat a e znovu po létech setkají za dramatických okolností ve výcarsku.)

Kdy mladý Canaris vyel z hamburská námořní akademie, ovládal Ji perfektně Jedenáct světových Jazyků. A právě znalost cizích řečí a nesmírná bystrost tohoto mladého mue upoutaly pozornost plukovníka Nlcoiaie, který ho získal pro německou zpravodajskou slubu. Tak Canaris vykročil na ivotní cestu pióna. A za jeho proitky, za událostmi, v nich hrál první housle, zůstávají daleko různé fantastické romány ze světa vyzvědačů a vymylené filmy.

Koho by bývalo napadlo v Americe, v době první světové války, e ten nenápadný id, klenotník Moses Neyberk z Amsterodamu, který hovořil napůl polský a napůl Jlddl  je ve skutečnosti důstojník německé císařské sluby Wilhelm Johann Canaris? A tak tento nenápadný polský ldtt brzy nalezl cestu do antimilitaristické organizace v Detroitu a u tu byly první výsledky tohoto spojení: Potápěly se americké lodi i se svými náklady. Letěly do vzduchu továrny …

Právě tak se podílel Canaris na rozdmýchávání nepokoje v Irsku, intrikoval v Mexiku a zaloil celou zpravodajskou sí, která zasahovala nejen do podmaněných zemí, ale i do nepřátelských a neutrálních států. Chytrý a vzdělaný mu, liák mazaný vemi mastmi, měl úspěchy, jeho vliv a známosti zasahovaly daleko a Canaris jich dovedl vyuívat. Jeho jméno vak proniklo do veřejnosti poprvé v době první světové války, kdy kulky popravčí čety úkončily ivot krásné vyzvědačky  Maty Hari, údajně Canarlsovy milenky. Po příchodu Hitlera se Wilhelm J. Canaris dal do sluby nacistické říe, protoe plány na podmanění celého světa ho zcela upoutaly.

A Canarisova dvojí tvář? Mnozí západní autoři se snaí po léta udělat z tohoto nacisty hrdinu. Zdá se vak, e jejich líčení éfa abwehru je značně přehnané. Co by vedlo Canarise k této hře, vysoké a nebezpečné a přitom pro prostý lidský rozum nepochopitelné? Na čí straně vlastně stál? Canaris snad sledoval jakousi vlastní linii. Bojoval vak rozhodně za cíle velkoněmecké říe, byl nacista. Ale k Hitlerovi a jeho nejbliím důvěrníkům zřejmě pocioval odpor. Byl to dobrodruh, touící po moci a po bohatství. Ale netouil po slávě a veřejném uctívání. Chtěl být muem ve stínu, který tahá za provázky svých loutek. Pečlivě rozvaoval, co z nejtajnějích německých materiálů vydá protivníkům a zač.

Pro pionání slubu získal i svého bývalého spoluáka z Hamburku, prince von Hohenlohe. Toho Hohenlohe, do jeho zámečku v Červeném Hrádku u Chomutova přijel za svého pobytu v ČSR v srpnu 1938 detníkový lord Runciman, kterého zmocnili Britové a Francouzi v době před Mnichovem jednáním s československou vládou. Z materiálů Canarisova archívu vyplývá, e německá výzvědná sluba byla v té době prostřednictvím von Hohenlohe informována do vech podrobností o průběhu Runcimanovy mise, včetně tajných instrukcí britské vlády a tajných informací vlády československé.

To vechno by vydalo ne na Jednu kapitolu kníky, ale na několikasvazkový román, nabitý dobrodrustvím, kdyby chom chtěli psát o Canarisově podílu na vech agresivních akcích hitlerovského Německa, a do února 1944, kdy on sám byl odstaven a jeho nejblií společník a spolupracovník generál Oster byl. zatčen gestapem.

Zdá se, e konec Canarisovy slávy a moci začal v okamiku, kdy éf hlavního bezpečnostního úřadu Reinhard Heydrich proti němu pojal podezření, za ním pak el Jako honicí pes po stopě.

PŘÍSNÉ TAJNÉ

Váený soukmenovče,

porada u zastupujícího říského protektora se koná dne 17. října 1941 v 16 hod. Dostavte se přesně.

Pozvánku, spěně doručenou osobním poslem, dostali: SS-gruppenfůhrer Frank, SA-brigadefúhrer dr. von Burgsdorf, SS-obersturmbannftthrer dr. Oeschke, SS-obersturmbannfíihrer Sowa,

SS-obersturmbannfúhrer von Gregory, SS-sturmbannfůhrer dr. Bertsch, ministerský ředitel dr, Fuchs nejvýznamnějí představitelé v protektorátu.

Porada se sela přesně a pánové zaujali svá místa. Po boku zastupujícího protektora K H Frank. Ostatní mui se rozesadili kolem konferenčního stolu, připravili si poznámkové bloky a odroubovali uzávěry plnicích per. Chladný a nedůvěřivý Heydrich upíral svůj rysi pohled na kadého z nich a současně na vechny zároveň.

Povolal jsem vás, soukmenovcl. abych vás seznámil se svými záměry, pokud Jde o plánováni budoucí práce a činnosti v protektorátním prostoru, řekl Heydrich a pera se dala do práce. Nejpilněji se zaplňovaly bílé archy Frankova bloku. Byl vdycky důkladný a potrpěl sl na to, aby o kadém jednáni měl záznam co nejúplnějí, důleité formulace pokud mono zachycoval autenticky. Věděl, e taková přesnost není nikdy na závadu. Heydrich pak navíc vzbuzoval u Franka neobyčejný respekt. Jeho jistota, úsečnost a strohost mu Imponovaly, jeho krutosti a nelitostnosti se obdivoval a zároveň se Jí děsil. Před očima přítomných pánů se odvíjela přítí historie českých zemí, jak ji rýsoval mu, Jeho tímto posláním pověřil sám vůdce.

Na politický vývoj posledních dnů se musíme dívat ze dvou hledisek. Jednak je třeba uváit, Jak chceme, aby nae Jednání působilo, Jednak vidět samu skutečnost. To je také důvod, proč rozsudků stanných soudů přibývalo a zase ubylo. Sledujeme propagandistický cíl: Ukázat, e se důkladně zasáhlo, e byli pachatelé dopadeni, potrestáni, a účinné potírání sabotání činnosti přineslo své ovoce: Nepřátelských činů ubylo. Dal Jsem pokyn, aby se soudily jen skutečné případy, jene i těch, jak se ukázalo, je tolik, e bychom nedosáhli proponovaného poklesu rozsudků. Proto se nyní na oko a jen na osm dní rozsudky stanných soudů zastavují vůbec.

Heydrich se odmlčel a hned vysvětlil blíe, jak si takovou úlevou z propagandistických důvodů představuje.

Uloil jsem úřadům bezpečnostní a státní policie předloit přísluné návrhy, jakým způsobem a pochopitelně navenek maskovaným se bude popravovat v případech, kdy je to přesto nutné. Je tu i dalí řeení. Můeme delikventy převáet do tábora Mauthausen a jiných, kde se zorganizuje pokus o útěk a přitom se tito lidé zastřelí. Kadý návrh vak musí pamatovat na to, e navenek je nutné vzbudit dojem, jako by v protektorátu panoval naprostý klid, A to bude také později odpovídat skutečnosti. I kdy uveřejněné rozsudky stanných soudů poklesnou v krátké době na jeden a dva týdně, stanný soud bude působit nadále v dosavadním duchu. 

SS-obergruppenfůhrer Heydrich se opět odmlčel a podíval se po přítomných, jako by očekával dotaz nebo vlastní návrhy. Vichni vak byli v té chvíli skloněni nad svými poznámkami a jen hlavy přikyvovaly na souhlas. Frank zaznamenal dalí problém, který začal rozvíjet zastupující protektor idovskou otázku.

Nejdříve bude evakuován do Lode transport pěti tisíc .idů, psal státní tajemník. Teprve a bude vech pět tisíc pryč, dát do novin krátkou zprávu Vhodným způsobem! Pak krátká přestávka, aby nebyly rueny přípravy dalí evakuace do ghett.

A ghetta u se chystala. Heydrich dal příkaz, aby se z Terezína vystěhovaly vechny jednotky branné moci, civilové dostali doporučení, aby se přestěhovali jinam. Terezín byl připraven pojmout desetitisíce idovských občanů. To ve bylo narýsováno zhruba na této poradě u Heydricha.

Na veřejnost nesmí proniknout ani to nejmení, poznamenává si Frank, aby se nedala monost ani čas k protiopatřením.

Iniciativní státní tajemník si na okraj svých poznámek Jetě zapisuje okamitý nápad:

Stálo by za úvahu, jestli by se neměli propagačně pranýřovat dva či tři známí Čei, kteří se spolčovali s idy.

A pak u nový protektor rozvíjí svůj plán na likvidaci českého národa jako celku. Státní tajemník K. H. Frank si o tom napsal doslova:

Konečným cílem vekeré činnosti v protektorátu je úplné poněmčení tohoto prostoru. K tomu patří vyhoování a evakuace lidí rasově méněcenných a dále plánovité a ve vech oblastech ivota dobře psychologicky připravené poněmčování rasově dobrého zbytku. Vechna opatření, je se toho času provádějí, musí mluvit o kmenu, nikoli o Čeích a musí zdůrazňovat osudovou nutnost toho, e tento prostor Je svázán s říí.

Předpokladem pro posouzení obyvatelsva Je národní soupis, jím se jednorázově podchytí vichni občané protektorátu a roztřídí podle určitých hledisek. Soupis se snadno můe provádět podle kartotéky, v ní Jsou zachyceni přísluníci celého českého národa, abychom měli přehled v maskované podobě. Říský vůdce SS vzhledem k tomuto návrhu přislíbil, e se prováděni tohoto opatření nedá do rukou pořádkové policie, ale bezpečnostní policie.

S tím souvisí dalí opatření, je Je nutno také udret v přísné tajnosti.

Je snaí převést Čechy do německé oblasti na poli kulturním. Jestlie vyuijeme správně například sportu a tělovýchovy vůbec, můeme snadno odvést české obyvatelstvo od politických záleitosti a tím je rychleji poněmčit.

Rozčlenit obyvatelstvo na nepolitické stavy, kdy by se zájmy malého člověka plně rozplynuly v jeho denních materiálních starostech, je přináí Jeho povolání. To Je provázeno posílením církve, nebo stavovský stát je myslitelný jen ve spojení s církevním státem. Ve, co je ovlivněno a podmíněno citem můe se dít jen na náboenském polí církve Tím se neutralizují vechny politické snahy a soustředí se na náboenství.

Dokument nese Frankovu osobní značku. Ale odlome tento zápis.

Máme toti po ruce důkaz, který jasně svědčí, e vechna zvůle nepřináela ádoucí výsledky. e to byli právě antifalsté, kteří se nedali Heydrichovou krutostí zastrait. V čele s komunisty i přes nesmírné ztráty pokračovali v domácím odboji. Pevný postoj odbojového hnutí mařil větinu tak pečlivě střeených záměrů a tajných plánů, jak zlikvidovat český národ jako celek. Heydrlch sl to představoval příli jednodue. Ji 10 listopadu ve svém hláení do Berlína prostřednictvím Bormanna musel ač nerad přiznat první nečekané poráky, které ve svém protičeském boji utrpěl. Z této Heydrichovy zprávy ze 18 listopadu 1941 je taká patrný rozmach Ilegálního hnutí KSÚ proti okupantům po napadení SSSR:

….. Od vypuknuti německoruské války zesílila ilegální komunistická strana v protektoráte podstatné svou činnost. Jen v Čechách bylo od počátku ruské války zatčeno 1275 osob, převáné funkcionářů, pro činnost v ilegální KSC. Zatímco se počátkem října po zavedení stanného soudu Ilegální práce poněkud omezila, následovala koncem října iroce zaloená letáková akce komunistů Odhalováni Jednotlivých skupin a organizací Je vude v plném proudu. V Praze byla v říjnu odhalena komunistická teroristická organizace, která začala s hromadnou výrobou zápalných a výbuných zařízení a provedla s nimi est sabotáních akci jen v září a říjnu bylo v Čechách odhaleno 18 komunistických závodních buněk, převáné ve zbrojních podnicích. Jak silná Je tato podvratná čtnnost v závodech, vysvítá z toho, e Jen v Jedná dílná Českomoravských drah byla odhalena závodní buňka, která měla 55 členů Potom sympatizující a řadoví členové ani nemohli být zatčeni protoe by tím byla ochromena práce v celé dílně, která pracuje pro říské dráhy. Ilegální ústřední vedení pro Čechy a Moravu, které bylo odhaleno počátkem roku 1941, se utvořilo znovu. V posledních dnech se podařilo do tohoto nového ústředního vedení proniknout a zatknout řadu vedoucích funkcionářů.

A jetě na konci roku píe Heydrich ve zprávě, kterou posílá do vůdcova hlavního stanu:

Tak nebezpečná byla v protektorátu situace a Jetě mnohem by se zhorila, kdyby se byl odbojovému hnuti ponechal čas, by i jen pouhých 14 dní. Bylo nebezpečí, e se aktivizuje větina obyvatelstva!

Vzdor surovým opatřením, vzdor stanným soudům, popravám a vradám objevují se v této době první partyzánské oddíly, nastává tvrdý boj národních mstitelů, bojovníků za svobodu proti násilí okupantů Svědčí o tom opět celá řada dokumentů. Jako bylo například i toto hláení brněnského gestapa, v něm se říká:

Ve Vsetíně zformovalo okresní vedení komunistické strany tři partyzánské skupiny a uloilo jim zničit důleité stroje ve vsetínské zbrojní továrně, pokodit elektrárnu v pyrotechnické továrně v Jablunkově, podniknout útoky na nákladní vlak a jinné akce. Tento úkol byl splněn…

O dva dny předtím, 12. listopadu 1941, konstatuje i praské gestapo ve své pravidelné denní zprávě:

Vypuknutí německoruské války bylo pro vechny Čechy vyvrcholením jejich boje proti velkoněmecké říi. Zatímco před touto válkou byla heslem jejich politického boje předevím pasivní rezistence, po 22. červnu t. r. se mluví u zásadně jen o aktivním odporu…

Zastupující říský protektor byl druhý měsíc v Praze Sebevětí krutost nepomáhala. Přes oběti, které přináel český národ, ilegální hnutí pokračovalo ve své činnosti Relnhard Heydrlch cítil, e zůstává daleko za svými plány. Co jenom podněcovalo Jeho zuřivost…

A co teprve kdyby tuil, e v té době se daleko odtud zrodila první varianta operace Antropold  plánu na osobni likvidaci vemocného protektora..

Kapitola třetí

Příběhy mue, který se skrýval za jmény Franta, René, Voral a desítkou dalích, nechybí ani v dramatu heydrichiady.

AGENT A 54 PŘICHÁZÍ

Začátkem února 1936 dostal vedoucí zpravodajského odděleni tehdejího ministerstva národní obrany v Praze do* pls Nebyl podepsán, ale obsahoval nabídku ke spolupráci. Kdosi v něm tvrdil, e můe dodat cenné informace o nacistické armádě, o politických cílech Hitlerovy říe, o agentech gestapa a ahwehru na území ČSR. Informace o nové organizaci německé pionáe znělo to neuvěřitelné. Ten věcný a stručný dopis neplýtval slovy, ale kadá skutečnost byla pro zpravodajskou slubu tak lákavá .. Nakonec ten neznámý nabízel československým zpravodajcům schůzku ádal zachování přísného inkognita a 15 000 říských marek.

Náčelník zpravodajské sluby plukovník Hájek seděl s hlavou v dlaních Vyhlíelo to slibně. Ale přece měl pochybnosti Jde asi o provokaci, protoe zní nepravděpodobně. aby kdosi sám od sebe nabízel takovou spolupráci.

Přesto vak la na smluvenou adresu odpověď Neurčitá. vyhýbavá, aby se nedala zneuít Ale připoutějící monost schůzky nedaleko československo-německých hranic v prostoru Vejprt. éf pátrací skupiny zpravodajské sluby pod plukovník Frantiek Moravec obsadil se svými lidmi místo noční schůzky, ve bylo připraveno, aby pokus o provokaci mohli zlikvidovat. Divadlo můe začít Ale byla to tentokrát zbytečná opatrnost ádná provokace, nic. Přiel poměrně mladý člověk s typickým bubikopfem. příjemné tváře, s energickou, lopatovitě rozířenou bradou Bezpochyby říský Němec mluvil saským přízvukem a hlásil se smluveným heslem. Hovořil stručně a věcně.

Přinesl jsem na ukázku některé dokumenty, které by vás mohly patrně zajímat, řekl úvodem a vytáhl svazek listin. Schéma organizace německého abwehru, organizace sluebny gestapa v Dráďanech, náčrt pohraniční agenturní sítě proti Československu a agenturní sítě uvnitř republiky podle působení agentů. Nebylo pochyb ty dokumenty byly pravé. Mu řekl částku, kterou poaduje. Tři tisíce marek a 200 Kčs. éf zpravodajské sluby neváhal ani okamik. Za ty peníze to byly znamenité zprávy. A mu sliboval dalí…

Byla dohodnuta spolupráce. Nový člověk dostal krycí označení A 54.

Tak se objevil na scéně Paul Thummel, agent, Jeho zprávy od roku 1936 a do roku 1942 tvořily podklad pro mnohá významná rozhodnutí představitelů bývalé československé zpravodajské sluby i západních rozvědek, hlavně Intelligence Service. Jak se vyjádřili tehdejí důstojníci generálního tábu, stal se z Thůmmela  agenta A54  nejlepí a nejvýkonnějí spolupracovník československé zpravodajské sluby. A nebylo to přehnané hodnocení.

Vdy právě od Thůmmela dostával později plukovník Moravec, který se mezitím stal éfem vojenské zpravodajské sluby údaje o nacistických agentech na naem území, o politických, vojenských i policejních přípravách hítlerovců k odtrení naeho pohraničního území; po mnichovských událostech pak pravidelně informoval Československo o činnosti nacistů, související s přípravou okupace zbytku republiky. Zpravodajci získali od Thůmmela dokumentární zprávy z Abwehrstelle Dresden, centrály, v ní se koncentrovala činnost nacistické vojenské pioná e proti předmnichovské republice, zprávy o pohybech 4 sboru wehrmachtu, rozloeného v Sasku, zprávy o mobilizačních přípravách a dalí informace neobyčejné vojenské ceny.

Ale i potom, kdy dolo k Mnichovu a později 15. března 1939 k okupaci Československa a éf vojenské zpravodajské sluby plukovník Frantiek Moravec odeel na Západ, udrela se s agentem A54 plodná spolupráce. Paul Thůmmel se v té době přestěhoval do Prahy a přistoupil na spojení pomocí krycích adres, a to jak na západ, tak v obráceném směru, do Prahy. Máme před sebou tři krycí adresy z Curychu, Haagu a Stockholmu, na které agent dopisoval. V Dlouhé třídě v Praze měl Thůmmel milenku do jejího bytu si nechával posílat rovně ifrované vzkazy. Několikrát se Moravcovi lidé seli s Thůmmelem v cizích zemích, například v roce 1939 čtyřikrát v Haagu v roce 1940

v Bělehradě a v Turecku. Byly to schůzky, na které přicházel A54 s cennými dokumenty. Podle svědecké výpovědí odevzdal Paul Thummel na schůzce v Holandsku majoru A. Frankovi z bývalého československého generálního tábu kromě jiného materiálu i náměty první fáze německé operace proti západu, operační plán s časovou kalkulaci balkánského taení, některé závěry nacistického generálního tábu o připravenosti sovětské armády a poznatky z příprav na válku proti Sovětskému svazu. Na dalích schůzkách dostaly spojky od Thůmmela jména pracovníků sicherheitsdienstu a abwehru, krycí značky abwehru v Turecku, zprávy o tom, co vypovídali zatčení agenti, opisy tajných spisů gestapa a četné dalí materiály. Doma s ním na Moravcův pokyn tajnou vysílačkou navázal osobní spojení tábní kapitán Václav Morávek …

KDO JE PAUL THUMMEL?

Narodil se v roce 1902 v Neuhausenu v Sasku a vyučil se pekařem. Ji ve dvacátých letech se stal přívrencem Hitlerova hnutí Získal si důvěru Byl nositelem t. zv. čestného odznaku NSDAP Jeho odznak měl číslo 61574. Od roku 1928 se zabýval zpravodajskou činností jako čestný spolupracovník nacistické strany .Kdy Hitler převzal moc, pracoval Thummel v abwehru jako důvěrník v Dráďanech, později v Praze. Thummelův otec byl důvěrným přítelem Heinricha Himmlera.

To Je stručný ivotopis mue, který vstoupil do dějin naeho odboje a do heydrichiády nikoli bezvýznamně. Nebo Paul Thummel byl oním muem, jeho se vydal Heydrich stíhat v roce 1941 do protektorátu. Paul Thůmmel vystupoval pod krycími jmény Franta a René Ale nejen pod nimi. Podpisoval se i Holm, Beer, Vorai, X, Welten a jetě mnoha jinými.

Zachoval se jeden z jeho osobních dokumentů, cestovní pas Č. 3/39, vydaný 18 ledna 1939 landratem v Seydě v Sasku na jméno Paul Hans Steinberg povoláním obchod ni zástupce je pravděpodobné, e měl cestovní doklady i na dalí jména, protoe v tomto pase je vyznačeno pouze několik průjezdů přes Břeclav nebo Bratislavu do Jugoslávie. Mezi archivními dokumenty je i legitimace na jméno Johannes Kern, zástupce pojiovny Union v Praze.

Heydrich měl skutečně důvod i zájem odhalit zrádce v řadách Canarisovy vojenské pionáe Vdyf Heydrichovo gestapo začalo ji v roce 1940 stíhat stín, který zrazoval nejtajnějí záleitosti, plány a úmysly říe O tajemném agentovi existovaly jen mlhavé představy, ale jistoty ne měli pronásledovatelé ani trochu. Honička byla marná ačkoli ji v roce 1940 byla v centrále gestapa v Bredovské ulici utvořena skupina, která měla odhalit jeho tajemství i totonost. Vedl ji kriminální vrchní tajemník Willi Abendschön za pomoci kriminálního asistenta Alfreda Scharfa.

Vechny podezřelé okolnosti poznatky nacistické bez pečnostní sluby o tom, která tajemství byla nepříteli vy zrazena a která měla zřejmou souvislost s činností ne známého agenta, byly pečlivě shromaďovány ve fasciklu nadepsaném Zrádce X Gestapo pátralo po činnosti i totonosti tohoto agenta, po kadé sebemení stopě v říi I v zahraničí.

Předevím v protektorátu dostávalo vyetřování na Heydrichovy rozkazy tempo, zvlátě od chvíle, kdy byl zachycen v deskách Zrádce X důleitý údaj: Abendschön vynutil z jednoho vyetřovaného důstojníka Českého odbojového hnutí doznání, e jeho kolegové spolupracují s nějakým funkcionářem wehrmachtu, který dodává velíce dobrý zpravodajský materiál, ale stojí to nesmírnou spoustu peněz.

Bylo to v říjnu 1941 Od té doby při vyetřování vech odbojových pracovníků z důstojnického hnutí se nezapo mínalo na otázky, týkající se zrádce X. Heydrlch u měl k dispozici jeho krycí jméno René nebo Franta Ovem to nestačilo. Protoe agent byl na svobodě a dodával nepřátelským rozvědkám dalí významné údaje jak si ovem můeme vysvětlit, e gestapo nepřilo na jeho stopu a nedokázalo překazit jeho nebezpečnou činnost?

K prvnímu zatčení agenta A54 Paula Thümmela dolo koncem jednačtyřicátého v budově abwehrstelle v Praze V té době byl ji dopaden plukovník Churavý Gestapo jej s agentem A54 konfrontovalo. Churavý ho vak ne poznal Gestapo nemohlo v Thúmmelově případě pouít své běné praxe mučení a nelidského zacházení Mělo pfed sebou význačného nacistického zkueného zpravodajce Ve svém povolání platil za spolehlivého mue. intervenoval za něho sám admirál Canaris a přily dalí významné Intervence z vlivných nacistických míst, které vyvracely monost, e Thümmel je hledaným zrádcem. Po pětitýdennim vyetřování propustili Thummela na svobodu Ovem od okamiku, kdy opustil budovu gestapa, nespustili ho z očí. Byl pod trvalým, intenzívním dohledem a v rukou gestapa se shromaďoval dalí materiál. Gestapo si bylo téměř jisto, e má svého mue.

22. února 1942 dolo k druhému zatčení a po pěti dnech nepřetritého vyetřováni se agent doznal . .

Zatčený Thtimmel bojoval nyní o svůj ivot. Doznával jenom to, z čeho byl usvědčen Při vyetřování operoval tvrzením, e předával Jen bezvýznamný hrací materiál a e pro neschopnost obranných důstojníků zamýlel sám na vlastní pěst odhalit pionání sítě bývalého československého MNO a tak prokázat své zpravodajské schopnosti. Ovem gestapo mu nevěřilo Po ukončení vyetřování Thúmmel nebyl předán soudu Delikvent byl převezen do Terezína. kde byl vězněn v přísné samovazbě V aktech pak vy stupoval jako Peter Tooman.

Krátce před atentátem se spojil Heydrich s Himmlerem a Bormannem a patrně i se samotným Hitlerem a ze své funkce éfa Hlavního úřadu pro řískou bezpečnost svolal do Prahy poradu vech hlavních činitelů pionáe a kontraplonáe A na ni pozval i admirála Canarise To bylo ve chvíli, kdy Thúmmel byl ji zatčen Heydrich na této poradě ostře vystoupil s kritikou abwehru vojenské píonáe a tlumočil vem zúčastněným svůj návrh na revizi a reorganizaci bezpečnostní sluby, který vak ji předem prohovořil s Himmlerem a Bormannem Začlenit abwehr do svého úřadu a učinit z vojenské pionáe jeho podřízenou sloku To znamená dostat do své moci i vechny tajné Canarisovy materiály a dostat se mu na kobylku Protoe k atentátu na Heydricha dolo krátce po této schůzce, vyvozuje řada západních autorů e si Canaris atentát objednal prostřednictvím britské rozvědky a československé emigrace v Londýně. Ve skutečnosti není toto tvrzení podloeno jediným konkrétním důkazem a nelze je posuzovat Jinak ne jako pouhou spekulaci.

Podávat Canarise div ne jako protinacistu, jak se o to snaí někteří západní autoři, je historickým omylem. éf abwehru byl a do konce své pionání kariéry orientován krajně reakčně Jako věrný velkoněmecký ovinista, i kdy choval značný obdiv pro Anglii, s jejími agenty spolupracoval u před válkou.

Jak potvrzují dokumenty i svědectví ijících osob, Canarls po řadu let intenzívně organizoval úklady i proti Československé republice, aktivně připravoval zničení její samostatností a bezprostředně se na něm podílel.

A Canaris ve spojení s atentátem? Vypravme se pro svědectví za muem, který před třemi desítkami let stál u zrodu odváného činu.

Je to plukovník Emil Strankmiller, Jeden z vedoucích pracovníků čs. tajné sluby v Londýně. Byl to on, kdo řídil ofenzivní zpravodajství proti nacistickému Německu od roku 1937 do konce války. Jeho rukama ve výzvědné centrále MNO v Porchester gate na Bayswater Road iroké ulici se starými patricijskými domy nedaleko Hyde parku, procházely zprávy strategického významu ve světovém měřítku Docházely éterem z tajných radiostanic z okupované vlasti i Hitlerovy říe, přiváeli Je kurýři přímo od pramene, stejně Jako ze zpravodajských poboček ve výcarsku, Turecku a védsku.

Protektorát neprotektorát, nai zpravodajcl začali v Anglii hned od 15 března roku 1939 Zásluhou svých výzvědných sítí dostávali zcela mimořádné Informace jejich zprávy o válečných přípravách a nacistických plánech na přepadení Holandska, Jugoslávie, Anglie a Sovětského svazu, na okupaci Islandu a obsazení výcarska nejednou zkříily Hitlerovi plán a vyvolaly zaslouený obdiv i uznání Spojenců.

Bylo to někdy koncem léta 1941, vzpomíná důstojník Strankmůller, kdy se můj éf, plukovník Frantiek Moravec, přednosta zpravodajského odboru Československého MNO v Londýně, vrátil ze své kadodenní porady u presidenta Benee. Při takových příleitostech Moravec zpravidla referoval Beneovi o situaci v protektorátu, předkládal mu nejzávanějí zprávy z domova i nejdůleitějí radiodepee, týkající se zájmů protihitlerovské koalice.

Tehdy navečer Moravec v hovoru nejdříve trochu kličkoval a pak začal s tím, co mu zřejmě leelo na srdci e si mu president stěoval na nebezpečné důsledky silné německé propagandy v zahraničí. To prý dělá ve světě dojem, jako by český národ souhlasil s reimem v protektorátě Hovoří demagogicky o podílu českých zbrojovek na vojenských úspěích Německa, vytvářejí obraz, jako by doma bylo vechno v pořádku a zneuívají k tomu i veřejných vystoupení zrádných politiků. Samozřejmě, e tím chtěli nacisté zakrýt před světem, jakou rozpoutali hrůzovládu a nekonečné vlny persekuce v okupované zemi Tyto skutečnosti byly Beneovi prý naznačovány z míst velmi seriózních a nejvyích. President o tom s Moravcem dlouho jednal Několikrát se vracel k tomu, jak světový tisk píe o partyzánském hnutí ve Francii, o odbojových akcích v Polsku a Norsku. Bene tehdy hovořil s Moravcem o ne bezpečí nacistické propagandy, znovu zdůrazňoval, e to ztěuje pozici vlády v exilu, celé naí věci v zahraničí.Pane plukovníku, něco se musí stát, řekl prý doslova.

Moravec si přeloil Beneova slova do reálného rámce. Mluvil pak celý večer na toto téma, a vyslovil jména K H. Franka a Heydricha, který přiel do Prahy a hned začal terorizovat obyvatelstvo Moravec mylenku rozváděl. Měl by se zlikvidovat jeden z nejvyích hitlerovských činitelů v protektorátů.

Namítal jsem tehdy, jaké důsledky můe tahle věc přinést, viděl jsem je v té chvíli předevím z profesionálního hlediska: podaří-li se Moravcovi plán uskutečnit, budou následovat represálie a odvetná opatření ohrozí i nae zpravodajské prameny doma Moravec pak u víc o věci nedebatoval Ale vytuil jsem, e se přece jen definitivně rozhodl. 

Plukovník hovoří jasně a plynule. Jako by předčítal své zápisky z oněch let.

Hned druhý den ráno po naí rozmluvě si zavolal Moravec nadporučíka Keyriho ze Sabotage Organisation, z velení, které se zabývalo výhradně diversními a sabotáními akcemi. Řekl mu stroze, e potřebujeme v jejich kole vycvičit dvojici s teroristickým úkolem K jakému účelu a proč, o tom samozřejmě nemluvil a Keyriho to ani nezajímalo. Měli jsme přece u tehdy dohodu, e nae parautlsty budeme posílat do jejich koly. Z parautistickébo kursu v Manchesteru dal Moravec vybrat pro tento úkol dva chlapce: rotmístra Jozefa Gabčíka a rotného Svobodu.

Pamatuji se přesně, pokračuje plukovník Strankmůller e 3. října 1941 se pak o celé věci jednalo na naem ministerstvu obrany v Londýně za účasti Moravce podplukovníka Bartíka, majora Palečka a majora Krčka. Tehdy také padlo rozhodnutí, e atentát na Heydricha pro vedeme 28 října. K jednání přizval Moravec i oba parautisty Bylo jim řečeno, e je třeba oslavit den státního svátku nějakým činem, který by veel do dějin Jsou v Praze dvě osoby, v první řadě odpovědné za hromadné vradění českých lidí: Je to Frank a Heydrich. Jeden z nich by měl za to zaplatit!

O tom, e provedeme atentát na představitele protektorátní moci, se s Angličany nejednalo Je ovem moné, e snad některého z britských zpravodajských Činitelů Moravec o plánu informoval. Rozhodně vak vylučuji a v zájmu historické pravdy znovu opakuji, e Angličané si u nás atentát na Heydricha neobjednali, ani Jej neinspirovali Názory, které se v tomto smyslu dlouho tradovaly, jsou falené. 

Zde je tedy svědectví mue, který znal důvěrně celé pozadí věci. Je ovem moné, e Canaris o atentátu na svého soka uvaoval a je téměř jisté, e tento čin přivítal, ale e by skutečně stál v jeho pozadí, to je přece jen pouhá fantazie.

Kapitola čtvrtá

V případě mého úmrtí uvědomte tuto anglickou rodinu. Miss Edna Ellision. Sunyside Ightfield, Nr. Whitchurch, Salop Tato rodina má mé věci a vi, jak s nimi naloit. Jozef Gabčík, rotmistr

NA SCÉNĚ JE MORAVEC

Hovořit o okamicích, kdy v řadách londýnské emigra ce vznikla situace, při ní poprvé padlo slovo ATENTAT v souvislosti s Heydrichem, znamená přivést na scénu dalí osobu. U Jsme o ní v této reportái mluvili Je to Frantiek Moravec.

Podplukovník Moravec byl ji za takzvané druhé republiky éfem Československé vojenské zpravodajské sluby. Měl Jako zpravodajský důstojník bohaté zkuenosti a vlivné zastánce. Moravec dokázal výborně zorganizovat výzvědnou sí, která zasahovala a k nejlépe Informovaným místům v nacistickém Německu. O jednom z jeho agentů Paulu Thůmmelovi jsme hovořili podrobně. Thůmmelovou zásluhou věděl Moravec ji týden před osudným 15 březnem 1939, e nacistická vojska vstoupí přes hranice druhé republiky, kdy a kde se tak stane. Jaká bude záminka Tehdejí vládní Činitelé jeho informace nebrali váně. Den před okupací přiletělo pro Moravce holandské letadlo, které ho i s Jeho nejuím tábem dopravilo do Londýna. Tady se o rok později stal přednostou druhého odboru londýnského MNO a celou dobu druhé světové války pokračoval ve své zpravodajské Činnosti. Moravcovi tehdy podléhalo zpravodajské spojení s domovem, pomocí rádia udroval kontakt s vysílačkami ilegálních skupin na protektorátním území a dostal na starost i výběr parautistů a jejich vysílání do okupované vlasti.

Tak vybíral Moravec první tři desítky mladých muů pro úvodní běh kolení. Kadý z nich měl nejlepí doporučení svých velitelů a vechny jejich materiály jetě přes to nechal důkladně prozkoumat. Ovem ádný z těch třiceti neměl za sebou potřebnou kolu ivotních zkueností A ádný z nich také nevěděl, Jak vysoká hra se hraje Věděli pouze, e jdou bojovat za svou vlast, ale netuili, jaké obtíe a Jaká nebezpečí je doma čekají.

A tak není divu, e někteří z těchto lidí nevydreli v těké zkouce konspirativní práce a náročného ilegálního boje proti okupantům. Mnozí z nich poruili hned po přistání zásady konspirace právě proto, e nebyli dostatečně zasvěceni do situace na domácí půdě Domnívali se, e kadý Je jejich přítelem, e je kdokoli kdekoli skryje, dá Jim stravu a nocleh, e se nechá uplatit penězi, nevěděli, e nacistická bezpečnostní sluba má své sítě vude a nachází vydatného pomocníka v lidském strachu a zbabělosti. A protoe pro tuto náročnou práci a pro skrytou bitvu nestačila jen odvaha a chu, někteří nesplnili svůj úkol.

Kdy po přistání poznali pravou situaci, zalekli se, dali se zastrait a ti nejslabí dokonce zradili. Část se Jich stala spolupracovníky nebo konfidenty gestapa. Podle neúplných dokumentů, které máme dnes po ruce, zmizelo několik výsadků dříve, ne vůbec zahájily svou činnost, jejich členové se ztratili. Dalí výsadky byly krátce po vysazeni likvidovány okupanty nebo padly do rukou gestapa, kdy parautisté mladí, nezkuení lidé s nedostatečným výcvikem naletěli na gestapácké provokace.

Z dvaadvaceti vysazených parautistů prvního běhu, jejich osudy je dnes mono vystopovat, se est stalo agenty gestapa Dva z nich pak zvlá neblaze zasáhli do osudu atentátníků na Heydrícha. Jsou to smutné konce lidí, kteří se hlásili u Moravce plní nadení a odhodlání bojovat proti nacistickým okupantům.

Mezi těmi necelými třemi desítkami chlapců, kteří po depsali svůj závazek Moravcovi a nastoupili do koly, byli: Alfréd Barto, bývalý poručík jezdeckého pluku, rotmistr Josef Valčík, učitel Jiří Potůček, zámečník Jan Zemek, stavitelský asistent Vladimír kácha, rotmistr Jozei Gabčík, dělník Jan Kubi, Adolf Opálka, Jan Hrubý, Josef Bublík, Jaroslav varc, Karel Čurda, Viliam Gerik, Ivan Kolařík, Arnot Mik, Oldřich Pechal a dalí parautisté.

Ale dříve ne se pokusíme sledovat jejich osudy podle zachovaných dokumentů, protokolů a záznamů o výsleích a také podle osobních vzpomínek, výpovědí a poznámek těch, kteří přeili tento krutý čas, podívejme se zblízka, jak to vypadalo s vlastní přípravou a výcvikem výsadkářů.

Akci předcházela rozsáhlá Jednání. Generál Ingr, plukovník Moravec, Intelligence Service, dohady a intervence. Pak konečně dohoda a na dvou nenápadných farmách na skotském pobřeí byla otevřena Special Training School. Speciální výcviková kola pro československé parautisty. Tam, na okraji nedohledných skotských vřesovi, u srázu severozápadního pobřeí, se sely první tři desítky chlapců, aby dostaly ostrý výcvik, který vedl major Edwards od anglických Commandos. Od oněch Commandos, která se stala postrachem nacistických stráních oddílů na Atlantickém válu, na Siegfriedově linii a ostatních nacistických opevněních na hranicích Hitlerovy říe.

Kolem dokola voněly podzimem rozsáhlé pastviny, vřesovitě, na obzoru se rýsovaly obnaené skály, kolem se procházel pasoucí se dobytek, zalétal sem melancholický hukot moře… Obraz míru a klidné pohody, uprostřed něho se připravovali lidé pro nejnebezpečnějí poslání, jaké válka přinesla. Cvičili střelbu bez míření, útok na protivníka, tiché znekodnění nepřítele, přepadení, sebeobranu, orientaci v terénu. Technika jejich přítí práce, to byl hlavní cíl.

Pak přila druhá etapa výcviku: Kurs v Manchesteru, v něm si vojáci osvojovali noční seskoky z dálkových letounů. A konečně třetí etapu příprav tvořilo soustředění na zámečku Bellasis nedaleko Londýna, kde Intelligence Service narychlo zorganizovala zpravodajskou a pionání kolu pro nae parautisty. Tady v bývalém lechtickém sídle, se v přísné izolaci od ostatního světa cvičili v ifrování, obsluze vysílaček, absolvovali přednáky o zásadách konspirace, zde je kolili o situaci v protektorátu, o stavu odbojového hnutí a zvyklostech v okupované zemi, seznamovali je s prostorem, do něho budou vysazeni. Zdánlivě bylo vechno v pořádku. A blízká budou cnost měla připomenout, jak hluboké byly nedostatky tohoto uchvátaného kolení na zámečku Bellasis. Bezstarostný optimismus vech chlapců, kteří o strastech svého přítího poslání měli jen matné představy, rozhodně nebyl na místě. Kadý z nich, kdy psal závě a adresu své anglické snoubenky, myslil na vechno jiné ne na smrt.

Pak pro ně přijeli na zámeček Bellasis, naloili je do auta a odvezli na československé ministerstvo v Londýně. Zde sedí éf vojenského zpravodajství plukovník Moravec.

Promlouvá k nim vánými slovy a má slavnostní tvář. Na stole leí archy bílého papíru, popsané temnými literami prohláení. Nejsou tu vichni najednou. Vpoutějí je dovnitř po skupinách, v nich poletí do okupovaného Československa. Kadé skupině přečte pobočník jetě jednou nahlas její úkol. Pak u vtisknou kadému do ruky pero a jeden za druhým podpisuje.

Nejdříve Alfréd Barto, po něm Josef Valčík a nakonec Potůček. To je SilverA. Výsadková skupina, která se má snést jako první nad územím obsazeného Československa, navázat ztracená spojení s Londýnem, zpravodajsky zajistit podmínky pro to hlavní pro zdar operace Antropoid.

Pak se chopí pera dalí dva. Jan Zemek a Vladimír kácha. Silver B. Druhá skupina, vlastně zajiovací skupina Silveru A, záloha, kdyby dolo k nepředvídané situaci a první skupina se dostala do úzkých.

Potom pobočník plukovníka Moravce opustí místnost, není tam nikdo zbytečný, vchod Je pečlivě střeen. Vstupuje poslední skupina a nablízku nejsou nepovolané ui, které by mohly naslouchat. Jozef Gabčík a Jan Kubi, dva nerozluční přátelé, podepisují osobni rozkaz, jejich skupina má krycí jméno Antropoid. Skupina nemá velitele, ádný není nadřízený nebo podřízený. Jejich úkol je zvlátní, přísně tajný a ze vech nejnebezpečnějí. Kdy vyjdou z Moravcovy kanceláře, vrátí se pobočník. Je rozhodnuto.

Zbývají poslední dny, snad hodiny. Poslední chvíle soustředění i zábavy a rozptýlení. První parautlstlcká skupina, Silver A bude vysazena ve vlasti někdy po desátém říjnu 1941. Tak, aby se operace Antropoid mohla uskutečnit 28. října. V původním plánu se počítalo pro operaci Antropoid s výsadkáři Svobodou a Gabčíkem. Ale Svoboda se těce zranil na noze. Vystřídal ho tedy Kubi a na plánech operace se nic neměnilo, Jen termín se oddálil. Snad je to tak lepí. Ti dva Kubi s Gabčíkem jsou přátelé na ivot a na smrt. Bude to dobrá skupina. Dva z nejstatečnějích z celého kursu…

Nové datum výsadku Silveru A stanovil Moravec po několika odkladech na 29. října 1941.

Auto startuje ze zámečku Bellasis. Přijídí Moravcův zmocněnec, aby výsadkářům znovu připomněl jejich povinnosti a dal poslední instrukce. Přiváí s sebou krycí hesla v zalepených obálkách. Výsadkáři dostávají větí Částky peněz, ifrovací klíče a adresy osob, na které se mají obrátit po seskoku o pomoc.

Ale letadlo, které má výsadkáře dopravit na místo, nestartuje. Meteorologická hláení jsou nepříznivá. Nad střední Evropou jsou deové přeháňky. A hlavně mlhy. Orientace by byla znesnadněna. Nové telefony a nová jednání. Potom konečné rozhodnutí:

Skupina Silver A se vrací na zámeček Bellasís. Tam vyčká dalích pokynů. Jakmile se počasí změní, dostane nový rozkaz k letu.

Silver A, Silver B a Antropoid se opět spojily. Odklady a průtahy působí depresivně. Vyčerpávají nervy. Ale nedá se nic dělat, počasí se nemění.

SILVER A NA STARTU

Konečně přiel sedmý listopad 1941. Silver A má vyhláený poplach. V zámku je ivo. Přijídí skupina neznámých muů. Několik důstojníků Inteiligence Service a tábní kapitán ustr. Stisky rukou.

Kapitán ustr vás bude doprovázet v letadle a je odpovědný za výsadek v Československu. Dopadnete v bezprostřední blízkosti Heřmanova Městce .

Rychlé rozloučení, vechno se děje ve spěchu. Pak tři osobní automobily s civilními čísly odjídějí na letitě v Newmarku. To vzruení blíící se akce rozproudilo krev v ilách. Srdce tepou rychleji a v dui je nedočkavost.

A pak první překvapení.

Na letiti stojí starý whitley. Letecký personál poskakuje okolo letitého stroje a připravuje jej ke startu.

 Pozdrav pánbu, to nám dali éroplán, prohodí Valčík ke svým druhům. Ten vytáhli asi z muzea…

S whitleyi brittí piloti nad Evropou odmítali létat. Stroj má malou manévrovací schopnost. Je u starý a nepříli spolehlivý. Kdy je napaden ve vzduchu, těko se můe ubránit, není vybaven nejmodernějími zbraněmi… Proto byl tento typ z britských svazků vyřazen. Nu, pro československé piloty a parautisty se zdá dobrý.

Posádka je připravena. Letitní personál upevňuje pod křídly letadla pumy. Starý whitley statečně vzdoruje. Pumy nedrí… Ale nedá se nic dělat, ty pumy tu musí být. Protoe na zpáteční cestě dopadnou na kolínskou rafinerii nafty, aby byl maskován pravý účel, pro který letadlo váí tak dlouho a nebezpečnou cestu. Pumy jsou sice dvě, po 250 librách, ale stačí.

A u je tu povel k nástupu do letadla Poslední stisky rukou. Good luck. tábní kapitán ustr a tři mui výsadku nastupují do letounu. Prostor uvnitř trupu je úzký, stísněný. Čtyři mui se sem sotva vejdou. Musí sedět namačkáni vedle sebe. Mají civilní aty a přes ně letecké kombinézy, sedí s padáky upevněnými na zádech. Nemohou se ani hnout.

Pěkná vyhlídka, vyjádřil Valčík pocity vech ostatních. Konečně je 18 hodin 20 minut. Motory letadla naskočily. Radiogram z letitní věe:

Povoluji start.

Motory řvou, burácejí, stroj zamířil k pobřeí.

Obavy letěly s nimi. Letadlo nabralo výku a tam, vysoko nahoře, byla krutá zima. V letadle se netopilo. Ani vatované kombinézy je neuchránily před pronikajícím chladem. Čtyři mui ve trupu starého letadla se chvěli zimou. A pak přila první překáka. Německé světlomety vystřelily své paprsky k nebi, pročesávaly oblohu a uprostřed jejich přímek se najednou octl stroj s posádkou a výsadkáři. Ozvaly se výstřely nacistického protiletadlového dělostřelectva. rapnely vybuchovaly v blízkosti letadla. Obratní piloti začali manévrovat s nepohyblivým strojem, aby unikli z nebezpečného pásma. Podařilo se. Poslední výstřely dozněly a oni zase letí klidně dál. Nervy výsadkářů jsou vybičovány k prasknutí a zima se opět hlásí, proniká a do morku kostí. Po prvním nebezpečném vzruení přijde druhé. Znovu se letadlo dostalo do zajetí světlometů, znovu střelba a znovu manévrování a únik. Jen nálada posádky se stále horí.

Dvaadvacet hodin … navigátor hlásí: ťStroj nad hranicemi Čech…Ť Vechno se zdá v pořádku. Ale ani tentokrát nebylo souzeno dokončit výsadek. Náhle, z ničeho nic se začala valit nad krajinou mlha. V několika minutách se přidala dokonce sněhová bouře. Ne se tábní kapitán ustr rozhodl, ztratila posádka orientaci. Začínala bloudit.

Musíme splnit úkol, kamarádi. Podstoupíte určité riziko?, naléhá ustr, ale Barto, velitel skupiny SilverA, odmítá. Nechce riskovat zbytečně ivoty lidí a ohrozit úspěch celé akce. Posádka letadla je v rozpacích. Nelze ztrácet čas. Pohonných hmot ubývá. Bude-li manévrovat a čekat, a bouře odezní, jsou vichni odsouzeni nedoletět.

Pak u je jenom krok ke konečnému rozhodnutí: Vrátit se. Posádka mění kurs stroje a bez dalích příhod se vrací na mateřské letitě v Newmarku. Výsadkáři Jsou zmočení zimou, únavou i duevním vyčerpáním. Mnohahodinový let a neslýchané podmínky vykonaly své: Kromě Valčíka musí být vichni ostatní polozmrzlí z letadla vyneseni. Vozy Ji čekají, aby dopravily SilverA po nezdařené akci na zámeček Bellasis. Několik dnů se z tohoto dobrodruství vzpamatovávali. A potom nové hodiny čekání.

Pokus o výsadek se opakoval jetě 30. listopadu. Byl to zoufalý pokus startovat i přes nepřízeň počasí. Ve stejné sestavě vzlétlo letadlo s posádkou se skupinou Silver A a opět se vrátilo, kdy v nepříhodném počasí zabloudilo.

Nervozita zachvátila i zpravodajské oddělení londýnského ministerstva národní obrany. President Bene byl nespokojen. Generál Ingr a plukovník Moravec se dostali do ostrého sporu a vzájemná obviňování vyvrcholila hádkou. Ale tíseň a duevní deprese ze veho nejvíc dolehla na skupinu SilverA.

Konečně přichází významné datum, poslední neděle roku 1941.

POVEL KE STARTU

President republiky dr. Edvard Bene s chotí si klade za čest pozvati vás na večeři, která se koná 26. prosince .

Kartička na vynikajícím papíře, se státním znakem a elegantním písmem. Dostalo ji vech sedm budoucích výsadkářů, kteří o rozhodnutí, e budou startovat společně, neměli ani tuení. Jen z několika náznaků, aby byli připraveni, se dalo předvídat, e se schyluje k činům.

Večeře byla slavnostní, zcela oficiální, pan president hovořil vřelým, tichým hlasem.

Fotograf, úsměvy, stisky rukou před kamerami, záblesky fotografických blesků, a slavnostní okamik byl zvěčněn. A pak opět tichý elest pneumatik rychlých vozů. Směr Bellasis.

U se tu cítím jako doma, směje se Valčík, kdy se opět natáhli v pohodlných postelích svého dočasného a stále prodluovaného domova.

Ale tentokrát se poletí. Určitě se poletí, řekl Gabčík. Slyel jsi pana presidenta. Řekl přece: Jetě letos budete stát na domácí půdě. Jetě letos…

Jen aby …

Osmadvacátého prosince dřív ne se nadáli byl na zámečku vyhláen poplach pro vechny tři skupiny. SilverA, Silver B, Antropoid, připravit se.

Vichni najednou, kluci? To je tedy novinka …

lo to rychle. Spěch byl tím chvatnějí, čím více se blíil večer. Důstojníci si podávali dveře. Poslání výsadkářů je rozířeno o dalí speciální úkoly. Do rukou vůdců domácího odboje má být doručen mikrosnímek s poselstvím londýnské vlády. Pak parautisté z Antropoidu podpisují doplňující rozkaz, který u obsahuje přesné instrukce.

xxxx

Do prostoru přiletí letoun mezi 23. a 24. hodinou německého času v den odletu z Anglie nebo v prvních hodinách následujícího dne. Ihned po seskoku máte za úkol zakopat pečlivě padáky a letecké kombinézy, jako i vechny ostatní součástky výzbroje, nutné pro přelet. V tísni je mono případně materiál ukrýt a vyčkat v lese poblí místa seskoku a do rána. Na místě budete moci setrvat, poněvad noc bude delí a v časných ranních hodinách zajde měsíc. Jakmile splníte tento úkol a situace vám to dovolí, vyjdete na hlavní silnici a půjdete do Plzně nebo do Rokycan. Od okamiku, kdy opustíte letadlo, záleí ve u jen na vás a na situací, kterou najdete na zemi po svém přistání.

V Plzni nebo v Rokycanech vyhledáte lidi podle udaných vám adres a přesvědčíte se, podle udaných hesel, e jste na správném místě. Tyto osoby poádáte o pomoc, pokud jde o ubytování, stravování, případně opatření jiných nutných ivotních potřeb. O svém konkrétním úkolu se jim nezmiňujte, protoe jde o bezpečnost vai i jejich.

Před provedením úkolu zajistíte si nové ubytování a stravování v místě jiném, ne kde jste je nalezli pro první čas příletu. Vyberte si takové místo, abyste vzhledem k místu, kde bude úkol proveden co nejvíce zmátli stopy pátracím orgánům. Po provedení úkolu musíte zůstat určitou dobu skryti a pak dejte vědět někomu z lidí, jejich adresy jste dostali. Nechoďte vak k těmto lidem sami, polete třetí osobu nebo si smluvte heslo. A budete vyhledávat lidi, které máte uvědomit o svém dalím pobytu, zachovejte pořadí adres, jak vám bylo dáno. Z peněz, které dostáváte, pořidte a zaplate vechno nutné, neutrácejte vak tak, aby se to stalo nápadným. Nenoste s sebou větí částky peněz. .

Sedm podpisů zpečetilo dokument. Venku ji čekala auta. Skupina zpravodajských důstojníků jede jako doprovod na letitě Tangmere. Celá akce je přísně tajná. Na letiti nikdo neví, oč jde. Neví to ani posádka moderního výkonného stroje halifax, který vystřídal nevyhovujícího whitleye. Jenom kapitán ustr, průvodce výsadkářů, a velitel letadla poručík R. C. Hockey znají cíl cesty; Kanaďané, kteří pilotují znamenitý stroj srí vtipem, rozhánějí chmury a nejistotu, kdy nastupují do letounu. I hláení meteorologů jsou dobrá a povzbuzující. Počasí nad střední Evropu vhodné …

Hodiny ukazují 21,30. Nástup do letadla. Poslední radiové spojení s věí.

Je přesně dvaadvacet hodin, kdy se kola podvozku odlepila od betonu letitě a halifax se vznesl do výe.

Čtyři silné motory bombardéru hřmí do noci, letadlo se lehce otřásá a nabírá kurs na Dunkerque. Protiletadlové dělostřelectvo nacistů prozatím mlčí. Ani noční stíhači se neobjevili na obloze. Jen uvnitř letadla je neklid, pramenící z nejistoty. A z horka. Pod vatovanými leteckými kombinézami mají vichni civilní aty a plátě. Koile se jim lepí na tělo a po kůi stékají praménky potu. Kadý z nich by u byl raději na místě a snáel se padákem do příjemného chladu noci.

Sedí na svých místech mlčky. Kdy se tábní kapitán ustr pokouí navázat hovor, aby jim dodal náladu, řeč vázne. Jsou vichni mylenkami v Londýně. Teprve nedávno se tam zasnoubili. Kadý tu má své děvče, jeho adresu napsal na poslední vůli.

Halifax se u dostal nad Bavorsko, kdy se pojednou objevili nepřáteltí noční stíhači a snaí se osamělý bombardovací letoun dostihnout. Ale velitel letadla je zkuený pilot. Nalétal něco letů nad Evropou a shodil u pěkných pár náloí na cíle dole. Obratným manévrem setřásl pronásledovatele. Nevzdali se. Noční stíhači vzali letoun do kletí.

Co bude, kdy sestřelí stroj nad Německem? Co se s nimi stane? A co jejich úkol? Neveselé mylenky se střídají jako pochmurná strá. Ale kanadská posádka má smysl pro situací a pro humor. ertují, vtipkují, pokřikují i ve dvojím ohni, palubní zbraně odpovídají na nacistické přivítání. Za nepřetrité palby se letadlo dostává i z nebezpečných kletí stíhačú a pokračuje v letu. To u se dole rýsují vrcholky pohraničních hor.

Kluci… pod námi jsou Čechy, povzbuzuje ustr posádku.

Na místech, kde sedí výsadkáři, to zaumí. Nesedí podle pořadí, jak podpisovali rozkazy. Naopak, sedí v pořadí téměř obráceném. Podle toho, jak mají vystupovat.

První je na řadě Antropoid. Rotmistr Jozef Gabčík s doklady na jméno Zdeněk Vyskočil z Prostějova a Jan Kubi, také rotmistr, za chvílí ji Oto Strnad, dělník z Brna. Mají zvlátní poslání. Nikdo o něm nemluví, nikdo o něm neví nic bliího, neptají se. Ale vichni tuí.

Pak jsou připraveny druhé dvě skupiny, které poletí nad východní Čechy. Silver B  Jan Zemek s doklady na jméno Jan Novák, úředník z Jehvic u Brna, a Vladimír kácha jako Vladimír Vrba z Daic. Mají vysílačku s krycím jménem Rebekka. A konečně ti tři, kteří se u dvakrát pokoueli odstartovat jako první. Ti, kteří měli ji dávno podávat své zprávy Silver A. Nadporučík Alfréd Barto  nyní Emil Sedlák, úředník z Brna  jako velitel skupiny, rotmistr Josef Valčík, z něho se stal Zdeněk Touek, absolvent obchodní akademie z Olomouce, a konečně telegrafista Jiří Potůček, novým jménem Alois Tolar, učitel z Brna. Jejich vysílačka dostala krycí jméno Libue Pod námi Plzeň.

V té chvíli se rozpoutává pravé peklo. Celý ohňostroj protiletadlových granátů ozařuje noc hluboko pod letadlem. Jeho kapitán řídí obratně stroj a snaí se uniknout z dostřelu. Jetě pohledy plné otazníků a ji rozkaz:

Action station!

Do trupu letadla zamrká červené světlo. Pumovnicí vniká dovnitř ledový vzduch. Na okraji komory pro pumy usedá dvojice nerozlučných kamarádů. Kubi s Gabčíkem. Skupina Antropoid. Po ruce mají balíky s materiálem. Letoun klesá a sniuje rychlost. A se přítě rozsvítí červené světlo, bude to pokyn: Skočte!

Poslední krátké stisky rukou.

Červené světlo.

Oba parautisté, přesně podle rozkazu opoutějí stroj a vrhají se do tmy, do hluboké, bezedné propasti pod sebou. Vichni si s úlevou oddychli. Letadlo opět při dává na rychlosti.

tábní kapitán Sustr zapisuje do svého palubního deníku: Operace Antropoid. Skupina vysazena ve 2,24 hodin, 29 prosince 1941 východně od Plzně.

Netrvá to dlouho a znovu bliká červené světélko k přípravě. A pak opoutějí halifax dalí dvě skupiny.

tábní kapitán Sustr zaznamenává:

Skupina Silver A opoutí letadlo ve 2,37 hodin, skupina Silver B ve 2,56 hodin.

Poručík R. C. Hockey obrací letadlo k Anglii.

Rozkaz byl splněn.

Kapitola pátá

Ten bývalý lom najdete snadno, vede k němu pěina. Vylapali ji kluci, kdy si tam chodili hrát na partyzány.

Rada místního občana

TAJEMSTVÍ STARÉHO LOMU

Nebe má barvu světlé molky a ozimy se u zelenají. Traktory bafají po obou stranách silnice V drátech, spojujících dřevěné sloupy elektrického vedení, to zvoní jarním větrem. Tam, kde silnici protíná cesta, je po kotníky bláta. Ale chceme-li zachovat dokumentární cenu té pouti, musíme zrovna tudy, i kdy stopy smazal čas. Právě tudy ty stopy toti vedly. Polní cestou, pak z ní odbočily vlevo a do místa, kde se před námi otevře malá úlabina, roziřující se v nevelký, kruhový amfiteátr, obklopený ostrý mi výběky skal. Je to bývalý lom, kde se těil kámen u před mnoha staletími. Odtud se dokonce vozil na stavbu Karlova mostu …

Tady nali svůj první úkryt Gabčík s Kubiem Ptáte se, jak je to moné? Divíte se, e na stavbu Karlova mostu vozili kámen a z Plzně? Zbytečně. Nebo nejsme u Plzně. Cesta, kterou vás vedeme ve vzpomínkách po stopách parautistů ze skupiny Antropoid, je necelých dvacet kilometrů od Prahy u obce Nehvizdy. Nebo tady oné prosinco vé noci v jedenačtyřicátém dopadli se svými zavazadly oba výsadkáři, nedaleko odtud zablikalo červené světélko v obrovitém halifaxu a ozvalo se z pilotní kabiny významné: Action station. Tady dal usměvavý poručík Hockey znamení tábnímu kapitánu ustrovi. Dovedete si představit chvíli, kdy se před oběma výsadkáři konečně objevila země, zasypaná závějemi čerstvého sněhu? V okamiku, kdy se opět seli po násilném roztrení vzdunou poutí marně hledali podle své důkladné mapy návrí, které měli obejít, les, kde se měli ukrýt, zakopat padáky a vyčkat zde jitra. Gabčík byl po pádu zraněn. Kotník mu nabíhal a kadý krok mu působil potíe.

Co teď? Kam to dopadli? I přes zatemnění zpozorovali nepříli vzdálené chalupy vesnice. Jsou u Plzně nebo a u Rokycan, nebo kde vlastně? Mapy, které dreli, i dalí, sloené zatím v zavazadlech, nebyly k ničemu .Výchozí bod chyběl Tma nebyla tak hustá, jak slibovaly pokyny v Londýně, mlha z podhůří se Čím dále do vnitrozemí rozptylovala. Poloero mohlo být zrádné. Dopadli nedaleko chalup. Viděl je někdo? Náhodný chodec či probuzený spáč? Zahlédlo nepovolané oko bílá, vzdouvající se břicha padáků, klesajících k zemi v odlesku měsíčního světla?

Jan Kubi podpíral Gabčíka, kdy li tehdy v nočním poloeru právě touto cestou k lomu, zanechávali za sebou klikatou stopu nejistých kroků. Pak narazili na zelinářskou zahradu, vlastně ohraničené pole, rozdělené do záhonů A uprostřed zahradnickou budku, do ní majitel schovával nářadí, konve na zálivku, skleníková okna a slaměné rohoe. Ne, neotevřeli je násilím, neurazili visací zámek, ačkoli by to nedalo mnoho práce Uvolnili jen několik prkének, aby mohli dovnitř Do bedny pod rohoemi ukryli vechno, co jim překáelo na dalí cestě. Nechali tu plechové krabice od sucharů, do sněhu zahrabali padáky … a teď dál, dál …

A pak objevili oputěný lom. Místo, které mohlo poslouit ke krátkému úkrytu Osmadvacetiletý rotmlstr, Moravák Jan Kubi, skromný, klidný, nevýbojný chlapec, a rotmistr Jozef Gabčík, jen o rok starí ne jeho přítel, Slovák, hezký mu. kdysi voják francouzské cizinecké legie. Slouil v ní po útěku z okupovaného Československa a tam se s Kubiem také seznámil. Sloili v lomu věci a odpočívali Byli vyčerpáni cestou? Ztratili nervy? Způsobila to únava? Nebo Gabčíkovo bolestivé zranění? Jak mohli vykolení parautisté nechat povalovat okolo zelinářovy budky krabice od sucharů? Jak mohli nechat padák pod tenkou vrstvou sněhu a ani sníh nezahladit? Proč nemaskovali své stopy? Proč se alespoň Kubi, který nebyl raněn, nevrátil a nesvedl stopy jinam?

Byla to první astná náhoda, e ihned po seskoku nepadli do rukou gestapa. Druhý den ráno, kdy vyel hajný honitby Alois Smejkal z Nehvizd zaloit do krmítek seno zvěři, objevil ty stopy.

Pytláci, řekl si s jistotou a vydal se po křivolakých lépějích. Vedly k zelinářské zahradě Tady nael krabíce od sucharů. A vyraená prkénka, jimi neznámý pachatel vnikl do dřevěné boudy, i padák, zahrabaný ve sněhu.

Vydal se Jetě dál a doel spolehlivě a k lomu, k otvoru ve skále, kde si ti dva nali svůj prozatímní úkryt. Potom je spatřil. Měli na sobě civilní převlečníky a tvářili se tak nenápadně, a to bylo nápadné. Pozdravil Je a zeptal se, co tu hledají.

Jsme Inenýři… hodláme obnovit práci v lomu, odpověděl ten vyí s Jistotou.

Podíval se na ně překvapeně a s neskrývaným údivem.

To snad přece ne?, namítl.

Proč ne?

Chcete si hrát na schovávanou? A co ty věci v zahradnické boudě a ten padák, zahrabaný ve sněhu? Pánové, já vám chci pomoct, rozumějte. Jsem hajný Smejkal tady z Nehvlzd …

Z Nehvizd?, opakoval po něm jeden z muů. Jak Je to daleko od Plzně?

Od Plzně? Snad od Prahy, ne? Asi dvacet kilometrů

Ti dva se začali spolu tie domlouvat Teď zase oni nedokázali utajit překvapení. Něco nebylo v pořádku. Stalo se cosi, co se stát nemělo.

Hajný Smejkal byl v rozpacích. Rád by jim nějak pomohl.

Mohl bych pro vás něco udělat, pánové?, nabídl nesměle Prohlíeli si ho podezíravě Mají mu věřit? Je-li to léčka, budou si muset poradit. Není-li, nezbývá, ne se chopit příleitosti.

Ví u se o nás ve vsi?

Hajný pokrčil rameny: Zatím jsem nic neslyel.

Věříme vám, řekl najednou ten mení a přistoupil blíe. Jestlie chcete pomoct, přineste trochu lihu a

octan.

Líh a octan? Trochu málo toho chtějí. Ale přejí-li si to. proč ne? Patrně pro to mají svůj důvod …

Kdy přinesl octan na Gabčíkovo zranění, dostal dalí úkol Zjistit, co dělají četníci a co se říká po vsi. Zdálo se mu to zbytečné. Co kdo můe vědět? Ale pravda byla jiná.

Skutečně se One osudné noci nael Člověk, který nemohl spát. A pohled z okna přiel v nepravou chvíli. V okamiku, kdy se nadmuté padáky zmítaly v jedné rovlně s víkou kostela. Neudrel tajemství a ti, kterým je prozradil pod slibem mlčení, je dávali pod stejným slibem dál. A tak hajný Smejkal vyslechl v hospodě U Hejtlíků zprávu, eptem sdělovanou od ucha k uchu

Coe? Parautisti v Nehvidech? Lidi, neblázněte ..

Jetě nás tu postřílejí. To bude nějaký omyl říkal s předstíraným klidem.

Má pravdu, souhlasilo několik hlasů.

Spěchal s tou hroznou novinkou zpátky do lomu. Má jim říct, e nejsou v takovém bezpečí, jak si sami myslí? Nebo Jim to zatajit? Co je pro ně lepí?

Kdy doel do skalní chodby, kde nali mui ze skupiny Antropoid svůj první úkryt, nebyli sami. Objevil je dalí člověk horouanský mlynář Bauman. Podezřele mnoho lidí ví najednou o parautistech. Kdy zahradník Sedláček přiel do své boudy a nael vytrená prkna a krabice od konzerv, domníval se, e ty krabice s anglickými nálepkami pocházejí z nějaké krádee. Zaskočil tedy na četnickou stanici a ohlásil to.

Četnický strámistr je natěstí rozumný člověk, jednak povídačkám o parautistech moc nevěří a kdyby . jistě se sebrali a u jsou bůhví kde Četnická stanice, kdy se do něčeho takového zamíchá, jednak zbytečně riskuje nepříjemnosti, Jednak si přidělá práci A poto jednou válka skončí a lidé se budou ptát: ťKamaráde, jak to bylo tenkrát s těmi parautisty .?Ť Nu, rozumný četník lepí ne popluní dvůr, upravil si pan strámistr přísloví po svém , a udělal z hláení pytláckou záleitost Pro jistotu si sám vyrobil několik drátěných ok jako corpus delicti a Sedláčkovi poradil, aby o té věci s nikým nemluvil e je to v zájmu pátrání. A kdyby snad mluvil, e by z toho třeba musel vyvodit důsledky.

Ale nakonec i Sedláček rozmnoil řady těch, kteří oběma parautistům, ukrytým v oputěné skalní chodbě, pomáhali Okruh lidí. kteří s nimi mluvili, viděli je nebo aspoň vě děli něco bliího o jejich existenci, nezadritelně rostl.

těstí je vak neopoutělo ani za této nebezpečné sltuace, Do irokého okruhu lidí se toti nevloudll gestapácký agent, denunciant nebo kolaborant. A zpráva se brzy donesla i k členům odbojového hnutí jen této náhodě mohou vděčit za to, e bez jakéhokoli předběného ohláení, doporučení nebo londýnských adres se dostávají přímo do centra ilegální sokolské organizace JINDRA. Členové organizace je pak převádějí ze skalního úkrytu v bývalém lomu k manelům Khodlovým do Valdtcké ulice v Praze-Vysočanech. A tady se o nich dozvídá mu který organizaci řídl Mu s krycím jménem Jindra  profesor Vaněk…

U při seskoku měl Sílver A smůlu. Radista Potůček vyskočil přesně ve 2,37 Po něm Barto, velitel výsadku Pak se snesla vysílačka. Dalí zavazadlo s osobními po třebami parautistů se vzpříčilo v otvoru pro pumy. Jsou to sice jenom vteřiny, závada byla odstraněna ale kadý okamik představuje nejméně padesát metrů, které urazí letadlo na své dráze.

Pak teprve seskočil Valčík Je bystrý, dobře trénovaný Dělá co můe. Tahá za provazy a obratně manévruje, aby se vrátil do původního směru. I vítr jej sráí. Bojuje s ním zoufale Kdy se konečně přiblíí země, po obou druzích není ani památky Valčík je rád, e neztratil orientaci a ví aspoň o zavazadlech Co by si počala zpravodajská skupina bez vysílačky?

Valčík přistál se svým padákem na zasněené zemi. Ukryl vysílačku pod smrčkem nehluboko do zmrzlé země. S padákem a kombinézou se příli nezdroval Zahrabal Je do sněhu a vydal se hledat své druhy Měli dopadnout u Heřmanova Městce To bude asi ona silueta, splývající na obzoru s edivou klenbou nebe. Ale u za několik kroků narazil na silniční ukazovatel, který tu připevnili na rozkaz Němců, aby se nacistické kolony dokázaly snáze orientovat v kadé krajině.

Směr PODĚBRADY

Valčík se podíval jetě jednou Směr Poděbrady? Dopadli tedy patně. Hrom uhoď do toho poručíka Hockeye, hrom uhoď do kapitána ustra! Ale nedá se nic dělat. Vydal se na cestu.

Jestlie přálo těstí oběma muům z Antropoidu, náhoda pomohla i Silveru A .Ačkoli kadý přistál na jiné straně vsi seli se nakonec v Senici u Poděbrad. A tak vichni společně klepou v těch časných ranních hodinách na bílou budovu koly.. Ani věděli, kdo je ta rozespalá postava, která jim přila otevřít, říkají bez okolků:

Jsme parautisté z Londýna. Potřebujeme u vás do rána přespat.

Řídící učitel jim ochotně nabídl nocleh. A ukryl je jetě na celý den. Skupina Silver A začala plánovat dalí postup, kdy se tak náhle octla zcela jinde, ne kde měla být podle programu vysazena Poruili ovem základní pra vldla konspirace, prozradili prvnímu člověku, s ním se na půdě nesvobodné vlasti setkali, e Jsou parautisté a e přicházejí z Londýna. Dokonce i taxikář z Pardubic se to dozvěděl, kdy ho Valčík poádal, aby ho dovezl do Chrudimi.

Do Chrudimi? Znáte protektorátní předpisy, člověče? Víte, e na takovou cestu se nesmím vydat ani se starostou, nato s nepřítelem?

Pomohly peníze. Částka se zvyovala jako při licitovaném mariái. A na pět tisícovek. To u byla suma, za kterou byl i bázlivý taxikář ochoten riskovat.

Kdy tedy musíte být v Chrudimi, tak pojedeme. Snad se vyhneme kontrolám.

Vyhnuli se jim. Dostali se a do Chrudimi. Valčík vzpomínal na adresy, které jim dali v Londýně. Nebyly k ničemu. Někteří lidé seděli ve vězení, jiní byli v koncentračních táborech, jiní se nechtěli znát k ádnému spojení se zahraničím, strach jim svázal ruce, kdy zavírali dveře před nebezpečnými hosty, jejich návtěva by mohla přinést smrt… pak se vichni tři výsadkáři seli v Pardubicích. Za pomoci přátel a vypůjčeného vozu vyzvedli ukrytou vysílačku Libuí v polích u Poděbrad. Chtěli vzít i padák, zahrabaný do sněhu. Hledali marně. Padák tu u nebyl. Stopy přivedly k úkrytu příli iniciativního rolníčka, který neotálel a s podivným nálezem si pospíil na gestapo.

Nebyl to dobrý ani opatrný začátek. Řetěz zbytečných rizik pak pokračoval… První čin, jím začínají svou bojovou činnost: Velitel skupiny nadporučík Barto uděluje dva dny dovolené telegrafistovi Potůčkovi, aby mohl navtívit svou matku ve Vranově u Rokycan. Valčík píe dopis svému bratrovi, v něm ho zve na návtěvu do Mikulovic, kde se také skutečně setkají. A konečně velitel skupiny Barto se vydává za svou snoubenkou Věrou Junkovou do Studénky a pak jetě navtíví svou matku v Pernerově ulici v Ostravě.

Pokud jde o zahájení zpravodajské a operační činnosti, rozhodli se mui z prvního výsadku zatím čekat.

ZÁLOHA SE ZTRATIL.

O osudu Silveru B, který měl být zajiovací skupinou SilveruA, se v Londýně nedozvěděli vůbec nic. Pro ně prostě zmizel výsadek ze světa, jako by se po něm země slehla. Jan Zemek a Vladimír kácha měli být zálohou pro případ, e by se cokoli stalo se Silverem A. Měli ihned po přistání navázat spojení s Londýnem, prostřednictvím své vysílačky s krycím jménem Rebekka. Speciálním posláním této skupiny byla pioná v oblastech Moravy a neustálý styk s Bartoovou skupinou. A skutečnost? Dnes u ji známe celkem do podrobností.

Ji v letadle, které dopravovalo vechny tři výsadky nad Československé území, zdála se skupina Silver B deprimována. Hovoří o tom výpovědi posádky a tábního kapitána ustra, kdy začalo v Londýně pátrání, proč tato skupina vůbec neodpovídá, proč se nehlásí podle původního rozkazu. To nejhorí vak čekalo Silver B po přistání. Výsadek měl být podle rozkazu uskutečněn v prostoru řeky Svratky na Vysočině. Nebyl. Stejný osud, jaký potkal obě předcházející skupiny, očekával i Silver B. Výsadkáři se snesli se svými padáky u obce Kasaličky na Přeloučsku. Po seskoku byli prakticky vyřazeni z činnosti. Jejich vysílací stanice se pádem porouchala tak, e vůbec nebyla schopna provozu. Zemek zůstal viset, zapleten do padákových lan, na vysokém smrku Skočil dolů, alé sundat padák bylo nad síly obou muů. Bílé hedvábí padáku zářilo do dálky z větví stromu a upoutávalo pozornost vesničanů. Oba mui se vydali k vesnici. V domě číslo 1 bydlil rolník Chvojka. Vyel na zaklepání a oba parautisti ho poádali o pomoc.

Chvojka je vyslechl, přesvědčil se, e to, co mu říkají, je pravda. Na smrku stále jetě visel bílý padák a vlál tu jako prapor bezpodmínečné kapitulace. Ani rolníkovi se nepodařilo dostat padák dolů. A tak prostě strom podřízl. Druhého dne, kdy se na statku vyspali, vydali se oba parautisté hledat svá spojení na domácí odboj podle adres, které dostali v Londýně. Také oni nepochodili Někteří u byli zatčeni, jiní je vyhnali od svých prahů jako provokatéry gestapa.

Nakonec měli jedinou naději: Navázat spolení se Sílverem A a jeho velitelem nadporučíkem Alfrédem Bartoem v Pardubicích Nepodařilo se jím to. A tak nenali jiné východisko, ne bojovat proti okupantům na vlastní pěst. Tím skončilo poslání Silveru B, který se utopil v protektorátním moři, ani o něm v Londýně dostali jedinou zprávu

Záloha se ztratila beze zbytku.

Pardubický pobyt Silveru A má přídech romantického dobrodruství. Velitel skupiny Alfréd Barto Jde za svou matkou. Ta Je ovem astná, e se její nezvěstný syn vrátil. A která matka i kdy tím synovi kodí by nedala radost najevo? Tak se novinku o Bartoově návratu dozvědí nejblií známí rodiny. Najde se i rada. Kdy má falené papíry na jméno Sedlák a je to úředník … a nastoupí úřednické místo.

Ač se to zdá neuvěřitelné, Barto místo pojiovacího úředníka skutečně přijal. Ten příběh kdybychom jej vykládali dál by měl docela veselou zápletku. Prvními zákazníky, které pojistil ve své nové funkci v pojiovně Securitas na ivot, byl jakýsi učitel Tolar z Brna a obchodní akademik Touek z Olomouce. Tedy Potůček a Valčík pod falenými jmény. Ale stačí jediný pohled, jediné váné zamylení nad situací a přeběhne po zádech mráz.

Kolem dokola gestapo. Policejní slídilové, piclové, udavači a kolaboranti. Zakrátko ví o Bartoovi příli mnoho lidí. Kdekdo sdílí s paní Bartoovou její radost, e se kluk vrátil. Valčík se stal zatím pomocným číníkem v baru hotelu Veselka. A nalévá sklenice protektorátních koktajlů nacistickým důstojníkům, nosí tácy s pitím. Ale nejen nacističtí předáci chodí za zábavou do Veselky. Najdou se tady lidé, kteří poznají v číníkovi bývalého rotmistra. Mue, který přece kdysi zmizel za hranice… Kdekdo ví, e parautisti z Londýna se pohybují volně po městě Jen pardubickému gestapu tato zajímavá pozoruhodnost zatím unikla.

Jediný z těch tří nebydlí v Pardubicích. Telegrafista Potůček musí být v bezprostřední blízkosti své vysílačky. Vysílačka je ukryta v přístěnku strojovny místního lomu, kde se zdá v bezpečí. A skutečně je tu v bezpečí. Zatím toti nevydala ani hlásku a moderní kufříkový krátkovlnný přijímač zatvrzele mlčí Spojení s Londýnem nebylo obnoveno jen proto, e zařízení nefunguje.

Natěstí je tu Frantiek Valenta, vojenský radiotechnik. Pomoc na dosah. Nael závadu a tak konečně ťpan učitel TolarŤ můe vlee na břie, nepohodlně stísněn v přístěnku lomu Hluboký v Dachově ú Miřetic, vyklepávat své ifry. Jene zase Londýn neodpovídá Ačkoli z Londýna vysílají na třech různých vlnách nejsilnějí britské krátkovlnné vysílačky, vechno je marné. Vzájemné spojení se nepodaří

navázat. Teprve 15. ledna Potůčkova vysílačka Libue zahájila skutečnou činnost. První tři radiogramy Jsou odeslány a přijaty příkazy. Přijdou na řadu ifrovací klíče.

estnáctého ledna 1942, den po navázání spojení, leí radista Potůček na břie ve své sloji a zaznamenává nový radiogram., Po rozifrování, čtou:

Blahopřeji k povýení Sedláka na kapitána, Touky na podporučíka a Tolara na rotmistra. Současně blahopřeji vem k udělení československého válečného kříe za statečnost před nepřítelem.

Jene v té chvíli u mají vichni tři zase nová jména. Českobratrský farář Dobiá ze Semtěe jim opatřil falené křestní listy, na jejich základě dostali domovské listy a na jejich základě… zkrátka Valčík se jmenuje Miroslav olc z Hodonína, Barto je Otto Motyčka a Potůček se stal Procházkou …

Večer, v baru hotelu Veselka, si poručí éf pardubického gestapa podnapilým hlasem:

Dvakrát cherry … a pospěte si, ano?

Novopečený nositel československého válečného kříe za statečnost před nepřítelem si pospíil. Postavil tác na stůl a řekl:

Prosím, pane.

A usmál se.

Ale nic netrvá věčně. Ani tato vzruující hra výsadkářů …

Plány tisícileté říe

Začal únor a Heydrich usilovně pracoval na svých germanizačních a vyhlazovacích plánech Dokazoval vůdci, Himmlerovi, Bormannoví i svým podřízeným, nejvyím nacistům v protektorátů, e kadé slovo, které řekl při svém nástupu, myslí váně Zákon o vydání kennkart, které měly být podkladem k rasovému rozliení obyvatelstva, byl připraven. Pět rentgenových přístrojů, které měly dodat první podklady pro důkladnou prověrku rasové čistoty, mohlo začít svou činnost Heydrich sám el ve svých plánech tak daleko, jako by teorie o tisíciletém trvání říe byla u beze ví pochyby.

A tak 4 února 1942 promluvil na dalím tajném projevu v tzv. Německém sále Praského hradu Rudolfově galerii o konkrétních cílech a opatřeních. Citujeme-li tyto dokumenty jejich některé pasáe pak Jen proto, aby měl Čtenář představu, Jakým nebezpečím se stával Heydrich pro české obyvatelstvo i Jak neustále své záměry zdokonaloval. Ale rozevřeme Ji dokument a vybírejme z něho zajímavá místa. Zde Je Jejich doslovný překlad:

Zdánlivé to nyní vypadá tak, Jako bychom byli vytvořili takovou českou vládu, která dovede do říe celý český národ. To by vak muselo znamenat, jako bychom jednou chtéll poněmčit celý tento národ. Chtěl bych zdůraznit Jako nai interní základní zásadu cíl, podle něho poněmčení zamýlíme, ale pouze těch, kteří jsou skutečně k poněmčení způsobilí To předpokládá, e nyní přistoupíme k masovému provedení tzv. národního soupisu. Je přece jasné, chceme-li poněmčovat, musíme vědét, kdo je k tomu způsobilý. Počítám zhruba se 40 a 60 procenty. Teď tedy dojde k národnímu soupisu a to pravděpodobně prostřednictvím osobních průkazů. Nařízeni u vylo a sestavuje se dotazník, v něm budou údaje, je potřebujeme jak pro osobní průkaz, tak pro předběný výběr podle vnějích znaků. Pravděpodobně budeme moci tímto způsobem vyřadit asi třetinu těch, kteří nejsou způsobilí k poněmčení a snad dalí třetinu těch, je povaujeme u při povrchním posouzení za způsobilé poněmčení.

… Říkám-Ii, e bych chtěl poněmčit z českého národa 40 a 60 °/o, nesmím jako německý úředník prostě říci: Nyní budu jednat s Čechem, kterého pokládám za způsobilého poněmčení tak, jako by u poněmčen byl. To by oslabilo nai jednotnou frontu a údemost a dalo by protivníkovi, českému ivlu opěrné body k podvratné činnosti. K něčemu takovému nesmí vůbec dojít.

… Těm, kteří jsou způsobilí poněmčení, by se pozděl! pokud mono zprostředkovala práce v říi, aby se sem u vůbec nevrátili. Ti, kteří poněmčení způsobilí nejsou, se odelou po otevření osídlovacího prostoru kolem Ledového moře, v něm umístíme v budoucnu koncentrační tábory pro 11 miliónů idů z Evropy. Tam bychom pak mohli usadit Čechy, kteří nejsou způsobilí poněmčení. Jejich úkol by tam byl pozitivní, udělali bychom z nich dozorce, předáky, měli by monost přivést si sem rodiny.

Dalím problémem, a to nejdůleitějfm, Je otázka Českách kol a za druhé otázka mládee. Obě budou vyřeeny společně, je tu protektorátni ministr Moravec, Jeho chceme řeením těchto problémů pověřit. Zvlátě podstatné je, e Česká universita se sem u nevrátí.

… Dále Je tu problém ostatních kol. Zde Je třeba uhodit předevím na české učitelstvo, které Je sborem vychovatelů opozice. Tady do toho musíme jasně říznout. Není technicky moné dát zavřít vechny české učitele a vytrhnout mláde z dosavadního ovzduí. To půjde bezpochyby při Českém postoji k těmto věcem asi nejlépe na poli sportu…

Heydrichovy plány nabývaly stále konkrétnějí podoby.

Proto si ani na okamik nepřipustil monost, e by jeho mylenky mohly zůstat neuskutečněny Ani ho nenapadlo, e nad jeho ivotem visí Damoklův meč. e lidé, kteří mají za úkol s nim skoncovat, jsou ji na místě.

Kruh kolem Reinharda Heydricha se začal zvolna zatahovat..,

Kapitola está

Na první pohled nevypadá jako bojovník. A přece profesor Ladislav Vaněk kdysi Jindra patřil k těm, kteří byli svykll brát odváně svou roli.

PISTOLE NA STOLE

Parautista z Londýna musel být prověřen. Bylo to na začátku ledna 1942 a místem, které určil Jndra k setkání, byl Pecháčkův byt v Praze na Smíchově.

 Nesmíme riskovat, řekl Jindra, kdy přiel zkontrolovat bezpečnostní opatření své skupiny Můe to být provokace. To přece nic neznamená, e je nael Bauman ve skále u Nehvizd. Vechno se dá naaranovat. A Jestli skutečně přistáli nějací parautisté u Prahy, kdo ručí za to, e se za ně nevydávají provokatéři?

Nacisté dělali v té době vechno, aby Jejich lidé vnikli do sítě odbojových organizací. Proč by nepodnikli takový trik s parautisty? Do poslední chvíle byl Jindra na pochybách a nechtělo se mu příli věřit Ale přece jen co kdy Jsou to skutečně nai lidé a on si bude jednou vyčítat, e je nechal na pospas nacistům?

Bylo zimní odpoledne, na ulicích leel lehký popraek Čerstvého sněhu. Dohodli se, e jednoho z obou parautistů přivede Zelenka-Hajský Pecháček sundal vlastní vizitku připevněnou na dveřích, a místo ní dal cedulku s cizím Jménem. Dům střeilo čtrnáct ilegálních pracovníků, kterým velel mu jménem Pechmann. Vichni ozbrojeni.

Dům, ve kterém bydlel Pecháček, stál na smíchovském nábřeí. Hlídky nemusely působit nápadně. Lidí, procházejících se kolem vody, aby se nadýchali čerstvého vzduchu, bývá i v zimě dost. Předem stanovené signály sdělil Pechmann skupině a těsně před začátkem akce.

V případě, e by Jindra objevil v parautistovi agenta gestapa, měla Pecháčkova ena, která čekala ve vedlejím pokojí, zavřít pootevřené okno. To bylo znamení pro lidi venku, e Je třeba postupovat obezřetně podle Pechmannových pokynů a nebezpečného mue nenechat odejít.

Zbývala hodina času. Pecháček s Vánkem Jetě probírali poslední podrobnosti nastávající prověrky. Čekali u jen na příchod Zelenky-Hajského, který přivede parautistu, jeho zná Jenom krycím jménem. Ručička na hodinách se blíila k páté, kdy se ozval zvonek. Oba mui vstoupili. Ten cizí se nejistě rozhlíel, zda nepadl do léčky. Jindra postoupil o krok kupředu, aby ho přivítal.

To Je Ota, představil hosta Zelenka - Hajský.

Já jsem Jindra.

Stručnost a věcnost byla předznamenáním prvních okamiků chladné nedůvěry.

Chtěl bych vás upozornit, e jsme ozbrojeni, řekl Jindra, kdy zasedli za stůl. A dům je hlídán. Uznáte, e musíme být opatrní. Neznáme vás a místo parautisty mohl přijít provokatér. A Jetě bych vám rád řekl jedno: Pokusíte-li se nás zaskočit, počítejte s tím, e odtud nevyjdete.

Parautista měl do bronzová opálený obličej a jeho pohled byl přímý. Sáhl pod kabát a poloil na stůl pistolí. Byl to těký kolt, natřený khaki barvou.

Já vás chápu, řekl. Já taky nevím, kdo vy jste a proto jsem také ozbrojen. Musím být připraven na vechno.

Měl ruku volně opřenou o stolní desku, take k pistoli měla velice blízko. Stačil nepatrný pohyb ..

Podle způsobu řeči, i z kadého gesta bylo na první pohled patrné, e je typický voják, Ale zdání můe klamat. Jindra nebyl zvyklý dát na povrchní dojmy.

Odkud jste? zeptal se, kdy postřehl v návtěvníkově řečí moravský přízvuk.

Z Dolních Vilémovic.

Jindra Moravák samozřejmě znal Moravu velíce důkladně. Tady je jistá monost přezkouet, mluví-li ten člověk pravdu nebo jestli řekl jméno, které ho naučili na gestapu.

Kdy jste z Vilémovic, tak mi řekněte, která stanice je před Třebíčí.

Vladislav, odpověděl mu bez váhání.

A víte, čím je ta stanice u dlouhá léta nápadná?

Je samá kytička

Parautista se při té vzpomínce usmál. Vybavil si patrně v mysli obrázek stanice, snad si vzpomněl, jak tudy jezdil. Bylo to upřímné. I kdy nelo o nějaký závratný důkaz, led nedůvěry byl částečně prolomen.

A zkouka pokračuje.

Znáte ho? zeptá se Jindra a ukázal Otovi fotografii Pecháčkova syna, který byl v Londýně.

Ano.

Jmenujte mi některé londýnské důstojníky, kteří jsou ve spojení s domovem …

Na vechny otázky dostal správnou odpověď. Zdá se, e je vechno v pořádku. Dva Moravané si nakonec začnou tykat a výsadkář schoval pistoli do kapsy zimníku.

Tak a teď k věci. Co byste vlastně od nás chtěli? zeptal se Jindra.

Byli jsme vysazeni se zvlátním úkolem, váhavě říkal Ota. A dostali jsme příkaz, abychom se na domácí odboj nenapojovali. Ale je to těké. Zdá se, e bez pomoci bychom úkol nesplnili. Vechno je tu jiné, ne nám říkali.

 Jaký je to úkol?

 Je to mimořádný úkol a já jsem vázán vojenským tajemstvím. Máte vlastní zpravodajskou sí?

Vyhýbavé přisvědčení.

 Potřebovali bychom spojení, které vede na Hrad.

 Kdy bude potřeba, mohu takové spojení zajistit, souhlasil Jindra. Ale dříve si musím ověřit v Londýně, co jste za skupinu a kdo vás posílá.

 Poslání skupiny vám nesmím prozradit. Jenom krycí jména. Moná, e dosáhneme s Londýnem spojení dřív ne vy.

 Moné to je. Ale z opatrnosti se chci zeptat, máte-li skutečně nějaký oficiální úkol…

Mu okamik zaváhal. Jindrovy oči byly neproniknutelné. Ale on musel spoléhat na jeho pomoc.

 Nae akce je označena jako Operace Antropoid.

Je to jakási asociace představ, která rozloila bývalému profesorovi toto slovo. Anthropos ,. člověk Antropoid … Člověk, který přestal být člověkem nebo taky mrtvý mu? U předtím zaslechl Jindra od kapitána Morávka jakési náznaky, e by mohlo dojít k atentátu na Franka nebo na Heydricha. e snad o takové monosti v Londýně uvaují. Zkusil tedy vyrazit přímo.

 Operace Antropoid? Tak je to tedy jasné. Vaím úkolem je oddělat Heydricha!

Parautista se zarazil, v jeho očích se objevilo chvilkové zděení, ale jistota, zaváhání. A pak napřáhl ruku přímo před sebe, stiskl Jindrovu pravici a řekl:

Vidím, e jsem se dostal na správnou adresu.

VZPOMÍNKY po létech

Z tajemného Jindry, přísně zakonspirovaného ilegálního pracovníka, je dnes u zase profesor Vaněk. Kdy vykládá o dnech, plných napětí, jako by listoval v přesném, encyklopedicky uspořádaném archívu vzpomínek.

Tenkrát mi Ota to jsem jetě nevěděl, e je to Kubi dlouze vyprávěl o poměrech v Londýně, vzpomíná Ladislav Vaněk. Pří odchodu mi podal ruku a řekl: ťKdybys někdy potřeboval třeba při nějakém jednání osobní strá, můeme tě hlídat. Jsme dobře ozbrojeni.Ť Asi za týden na to jsem této příleitosti vyuil. V Černé ulici se konala ilegální schůzka, na ní oba parautisté hlídkovali. Tam jsem také poznal Gabčíka. Tak jsem se vlastně seznámil s celým Antropoidem.

Profesor Vaněk pokrčil rameny.

Je toho mnoho. Příli mnoho na vyprávění. Jenom vykládat o vech těch statečných lidech, přechovávajících parautisty; dávali jím stravu ze svého protektorátního mála, poskytovali jim nocleh. Na to vechno byl trest smrtí. Kdy jsem tehdy přislíbil v Pecháčkově bytě parautistovi, e uděláme vechno, abychom jim pomohli, svůj slib jsme splnili.

Pak mí jednoho dne Gabčík řekl, e s nimi přistála Jetě dalí skupina. A e její velitel by se chtěl se mnou sejít. Tak jsem se seznámil s Bartoem. Schůzka se uskutečnila asi v polovině února v bytě kapitána Procházky v Kodaňské ulici 23.

Nae organizace se rozrůstala. A tak dolo k druhému prověřování vech členů a jako heslo jsem stanovil větu: ťV novém světě, nová, krásná zem.Ť Kdy jsem se dozvěděl od parautistů o přípravách atentátu, el jsem za tábním kapitánem Morávkem, který měl na starosti zpravodajskou činnost v Obraně národa. Museli jsme se spojit. Protoe přípravy parautistů a jejich počínání dělaly dojem naprosté Improvizace a spolu s nedokonalou znalostí poměrů v okupovaném Československu mohly vést k ohroení naí vlastni sítě. Vzal Jsem tedy řízení celé věci do vlastních rukou.

Ano, uvědomoval Jsem si, co vlastně na sebe beru. Jakou nesmírnou a tíivou odpovědnost. Viděl Jsem i vechny rozpory. Atentát na Heydricha můe znamenat obrovskou persekuci národa, konec války je jetě daleko a budeme muset počítat se zbytečným krveprolitím.

V té době přili mládenci ze SilveruA. Přinesli mi ťrozklad situaceŤ, jak jej vypracovali v Londýně. Adresovali jej k rukám ťJindryŤ. Kdy to dnes hodnotím, zdá se, e to měla být jakási morální příprava, která na nás měla zapůsobit, abychom souhlasili s atentátem. V tom rozboru depee uváděla, e válka skončí na podzim roku 1942. A kdyby snad ne, pak jako s konečným termínem můeme počítat s určitostí podzim 1943.

S Bartoem jsem o tom několikrát hovořil. Přesvědčoval jsem ho, e pro atentát není vhodná doba a hledal jsem argumenty, jimi bych získal pro svůj názor velitele Silveru A. Uznával moje stanovisko. A tak na moji ádost odeslala parautistická vysílačka Libue do Londýna telegram, v něm ádám, aby atentát nebyl proveden.

Nespokojil jsem se vak tímto opatřením. Druhý telegram, stejného znění, jsem odeslal prostřednictvím dr. Arnota Heidricha z organizace ÚVOD. Slíbil mi, e se o odeslání telegramu postará, protoe Ústřední výbor odboje domácího má k atentátu stejné stanovisko. Vynaloili jsme úsilí, aby Londýn atentát odvolal. Ale přes několikerou urgenci odpověď z Anglie nepřila. A tak Jsem na začátku února 1942 pro vechny případy, e by Londýn na provedení atentátu trval, vypracoval s parautisty tři alternativy. Bylo mi jasné, e celou věc nemohu nechat jen na bedrech těch mladých hochů. Neměli dostatek zkueností, neznali dostatečně poměry. A kdyby se atentát nepodařil a oni byli zatčeni, znamenalo by to nebezpečí pro celou nai organizaci. Něco se muselo stát. Někdo jim musel pomoci. Byli jsme tu tedy my ..

HRA POKRAČUJE

Řekli jsme ji, jaké byly osudy prvních vysazených skupin. Kdybychom nyní chtěli sledovat jejich kadodenní dobrodrunou pou dále, provázet je z jednoho ilegálního úkrytu do druhého, od rodiny k rodině, kde jim poskytli přístřeí, pak bychom museli sepsat obsáhlou kroniku.

Narazili bychom na desítky a stovky lidí, kteří se něja kým způsobem dostali s parautisty do styku. Jenom vy jmenovat ty, kteří byli za tento styk s nepřáteli říe postaveni před soud a větinou popraveni, by zaplnilo ně kolik stránek. Máme před sebou ten nepřeberný seznam adres a vybírat z nich znamená zakrtnout pouze ty, kde se zdreli déle, ty, kteří se nějak podstatněji zapojili do sloitého děje před atentátem a po něm. A tak tu mám manele Janáčkovy, Krupkový, Hladěnovy, vadlenku, Valentu, bratry Tycovy, Věru Junkovou, Boenu Hovorovou Josefa Hrbolku, Frantika Kravara, manele Pokorných Dvořákovy, Hrdinovy, rodinu Fafkovu, Ludmilu Malou, Pitorovy, ormovy, Sulkovy, Svobodu a mnoho dalích.

Skupina Silver A v okamiku, kdy jsme ji opustili ve svém vyprávění v Pardubicích, ila krom telegrafisty Potúčka téměř veřejně. Barto a Valčík se na falené dokumenty i policejně přihlásili. To byla dalí neopatrnost.

Začalo to vlastně nálezem padáků a kombinéz. Pak přila hláení konfidentů a komisař Clages, který stál v čele pardubického gestapa, bezpečně věděl, e parautisté, je přistáli někde u Poděbrad, zavítali do jeho rajónu. e mají tajnou vysílačku, Její první signály Ji byly zachyceny a gestapo se Ji pokouí zaměřit. Gestapo Je na stopě, jene si dosud zcela neuvědomuje Její význam. Netuí zatím, k jakému cíli ta stopa vede. Ale první krok byl učiněn Podle policejní přihláky začínají prověřovat nového čínika v baru hotelu Veselka Miroslava olce. Záznamy o olcovi, který má údajně pocházet z Ostravy, nikde neexistují. Gestapo se rozhodlo k činu. Ale ne mohlo dojít k zatčení, Valčík, jeho hoteliér Koál včas varuje, rychle zmizí. Vechny cesty z Pardubic Jsou vak obsazeny. Razie stíhá razii, zdá se, e by ani my neproklouzla. A přece v doprovodu učitelky Malé projde Valčík tou gestapáckou, policejní a četnickou sítí. Přes les a přes Daice mizí zatím beze stopy. éf gestapa zuří. Ale popis usměvavého, sympatického, i kdy trochu neikovného číníka z bani Veselka, letí po celé republice vem sluebnám, visí na veřejných zatykačích, ačkoliv jsou v něm nesrovnalosti a chyby.

Zatýkání, prohlídky. V tom hustém sítu kontrol uvízl i neznámý mu Otto Motyčka. Nebyl to nikdo jiný, ne sám velitel Silveru A Barto. Ale pod hrozbou Bartoovy pistole, moná i na příkaz vlastního svědomí, zničil rozumný velitel chrastecké četnické stanice zápisy o pátrání. Nebezpečí bylo na čas zaehnáno.

Po dobu svého pardubického pobytu parautisté neustále měnili byty. Při té příleitosti se objevily na scéně dvě eny, které se ochotně nabídly k úloze spojek. Od té chvíle hrají Hana Krupková a Taána Hladěnová významnou roli v ivotě i činnosti parautistů. Obstarávají spojení mezi Pardubicemi a Prahou a dalími místy.

Kdy byl Valčík v hotelu Veselka odhalen a stíhán zatykačem po celé republice, kdy byla na Jeho dopadení dokonce vypsána vysoká odměna, nael prozatímní úkryt u rodiny Moravcovy v Praze na ikově. U rodiny, která patřila k síti pomocníků Kubie a Gabčíka, kam dvojici přivedl učitel Zelenka-Hajský. Rodina Moravcova Je v té době příkladem obětavosti. Parautisti, kteří se tu vystřídali, dostávali najíst, měli tu nocleh, ale máma Moravcová, nebo Jak Jí někdy říkají teta parautistů, Jim prala, spravovala prádlo, ehlila, starala se o ně Jako o vlastní. I otec Moravec, dobrý vlastenec, a jejich syn Afa. Vdy druhý syn manelů Moravcových Je také letcem v zahraniční armádě.

K Moravcovům se nastěhovali od Khodlů z Valdecké ulice ve Vysočanech Kubi a Gabčík, k Moravcovům ted přiel i Valčík. Bydleli v té době vichni tři pohromadě.

Byl konec února 1942.

Čas nezadritelně plynul. A byli vlastně teprve na začátku. Na zákrok naich odbojových pracovníků musela prodělat výstroj parautistů značné změny. Zakročil Zelenka-Hajský. Anglické číslování prádla, punčochy takového vzoru, jaký se u nás nenosil, anglické klobouky, vechno musí pryč. Ani anglické bankovky, které agenti neustále nosí s sebou, u nesmějí mít. Vechny chyby se postupně objevují. Jetě před odletem z Londýna vzali tajně svým kamarádům dopisy pro jejich rodiny ve vlasti. Některé doručují osobně, Jiné rozesílají protektorátní potou. Kolik dalích lidí se tak postupně dovídá, e tu přistáli parautisté…

Barto krátce před útěkem Valčíka potřeboval pro celou svoji skupinu nové falené protektorátní legitimace. Obrátil se tedy na tetu Moravcovou. Měla mu umonit schůzku s důstojníkem, který il v ilegalitě pod krycím jménem León. I z Londýna mu sdělili, e León Je mu, který by jim mohl opatřit falené dokumenty. Byl to ovem tábní kapitán Václav Morávek, který doklady obstarával pomocí majora Aloise Janotky. Později se Barto s Leónem skutečně setkal, odevzdal mu fotografie a dohodli se na termínu. Slib vak zůstal nesplněn. Zakrátko byl toti tábní kapitán Morávek na Praném mostě obklíčen. Ne by byl padl ivý do rukou gestapa zastřelil se. Ale gestapo dostalo alespoň vzácnou kořist: Jeho aktovku s dokumenty, mezi nimi byl i snímek Valčíka. Adresa fotografie na zadní straně snímku vedla do Pardubic, kde v něm poznali číníka olce z baru Veselka. Jeho pravé Jméno vak zůstávalo i po tomto neúspěchu utajeno. Ale teta Moravcová se musela ihned vydat na cestu do Pardubic, aby Bartoe varovala. Vdy jeho a Potůčkovu fotografii měli ji v té době v ruce ve vech sluebnách gestapa a sicherheitsdienstu.

Události se valily tempem. Na několik opětovaných ádostí odpovídá Londýn veliteli Silveru A nadporučíku Alfrédovi Bartoovi, e do protektorátu vylou dalí parautistlcké výsadky na pomoc odboji a k posílení dosavadních skupin. Barto ihned Informoval spolupracovníky v Praze, aby počítali s nezbytnými opatřeními pro jejich přistání.

Mezitím bylo v Londýně rozhodnuto.

Na pomoc parautistům vylou urychleně dvě dalí skupiny: Out distance bude operovat v Praze. Dostane zvlátní úkoly. Jejím velitelem Je Bartoův přítel Adolf Opálka a členy Ivan Kolařík a Karel Čurda. Ve druhé skupině jménem Zinc přiletí Viliam Gerik, Arnot Mik a jako velitel nadporučík Oldřich Pechal.

VÝSADKY PODLE TRADICE

Stalo se to pravidlem. Skupina Antropod, skupiny Silver A i Silver B byly vysazeny daleko od místa, kde měly původně přistát. Aby ani tentokrát nebyla tradice poruena, svrhla polská posádka letounu halifax 27. března obě skupiny rovně jinde, ne se předpokládalo. Skupina Out distance, která měla přistát na břehu Vltavy, skončila na jiní Moravě, skupina Zinc, určená jako náhrada za nezvěstný Silver B, dokonce a na Slovensku za protektorátnl hranicí.

Těch est je tedy na pevné zemi, i kdy vzdáleno od měst, kde mají být. Opálka s papíry na jméno Adolf Král, úředník z Brna, rotný Čurda jako ofér Karel Vrbas a desátník aspirant Ivan Kolařík s doklady, znějícími na kancelářského pomocníka Jana Krátkého. Nadporučík Pechal se stal Oldřichem Pearem, obchodním cestujícím, rotmlstr Mik zedníkem Arnotem Mikolou a svobodník Gerik bude teď slyet na jméno Vilém Gertík, obchodní příručí.

Od samého začátku se jim vak smůla lepí na paty. Jeden z balíků s důleitým materiálem, který měla skupina Out distance, se snesl přímo do vesnice, Opálka si při dopadu pochroumal nohu. A desátník aspirant Ivan Kolařík, a se prohledával Jak chtěl, osobní doklady nenael. Ztratil Je v prvním zmatku po přistání. To je příli mnoho smůly najednou. Rozejdou se. Ve třech by byli nápadní. Nezbývá ne zakopat druhý balík, který přivezli, a kadý hledat spojení na vlastní pěst. Setkají se v lázních Bělohradu u tiskaře Vojtíka, a se objeví v inzertní části Národní politiky nabídka: Koupím podrobný česko-německý slovník. Zn: Ihned.

Skupina Zinc měla prodělat začátek Jetě těí…

Místo u Starého Sedla nad Vltavou dopadli na Slovensku, nedaleko obce Gbely. Co udělali parautisté zde? Nejdříve ukryli radiostanici a pak se hned pokusili přejít hranici mezi Slovenskem a Moravou. Kadý sám, protoe jeden spí projde, ne tři najednou. Řeení se zdálo rozumné. Přes hranice se dostanou v noci, tma Je ochrání před slídivými zraky a ráno se vichni sejdou v Buchlovicích a půjdou společně dál.

Ale marně čekal Gerik s Mikem na svého velitele. Pechal, který měl u sebe důleité dokumenty a aktovku s penězi na podporu domácího odbojového hnutí, se rozhodl zkusit těstí u Petrova. Tam teče potok, kterému říkají Ratějovka. Kolem toho potoka vede i hranice mezi tak zvaným slovenským státem a protektorátem.

Pechal jak se ukázalo si nevybral nejlepí cestu. Sotva vyel k hranici, ozvala se hlídka.

Hait! Dokumenten!

A tak byl zatčen dříve, ne se mohl připravit na nějakou kloudnou akci. Nadporučík Pechal byl vynikající střelec. Střílel bez míření a rychle. Musel jít před nimi na stanici. Dlouhé vteřiny přemýlel, jak rychle zvládnout ten pohyb, jak se nejbezpečněji dostat ke zbrani. Pak se rozhodl. První četník u nepromluvil a druhý byl raněn. Jetě stačil volat o pomoc, ale pronásledovat ho nemohl.

Velitel skupiny Zinc stál před rozhodnutím: zastřelit raněného? Ne. Kdy zaslechl blíící se hlasy, dal se na útěk. Druhý člen hlídky vak zemřel dříve, ne mohl vysvětlit, co se stalo.

A tak byl Pechal volný. Zdálo se, e mu náhoda přeje. Ale byl to příli předčasný úsudek. Na místě přestřelky zůstala aktovka s penězi a také falená legitimace na jméno Oldřich Pear.

Bezpečnostní aparát se rozjel na plné obrátky. Samozřejmě, e ádný Oldřich Pear neexistuje. Jak tedy najít majitele ztraceného průkazu? Ne, náhoda nestála při Pechalovi. Sehrála s ním oklivou hru. V okamiku, kdy se mohl ztratit gestapu i četníkům beze stopy, vzal falený průkaz do ruky četnický strámistr a řekl překvapeně:

Ten chlap na podobence… no to Je přece Pechal. S tím Jsem slouil na vojně a on potom fouknul na druhou stranu…

Tak bylo zahájeno pátrání po veliteli skupiny Zinc. Také jeho popis se rozletěl po vech úřadovnách četnictva i gestapa.

Ale ani to jetě nebyl vrchol tragédie skupiny Zinc. Gerik s Mikem se seli, bloudili po lesích a marně se domáhali pomoci. Nenali nikoho, kdo by jim uvěřil, e nejsou provokatéři. Konečně se jim podařilo objevit svého velitele, který poslal oba do Prahy. Mik ale jel raději nejdřív k bratrovi do Tábora. Gerik, který se do Prahy dostal, byl příli mladý pro tak náročnou zpravodajskou práci. Bál se a brzy svému strachu podlehl.

Jeho kroky vedly nakonec do budovy protektorátní policie v Bartolomějské ulici.

Jsem parautista, řekl rezignovaně na policejním ředitelství.

Pak mu nasadili na ruce pouta. Ocelová mří za ním s rachotem zapadla. Telefon na gestapu se naléhavě rozezněl.

 Máme tu parautistu.

Gestapácký komisař Fleischer přijel obratem. Jedna ze stvůr, pro které ádný prostředek není dost krutý. Vzal si Gerika s sebou do Petschkova paláce.

 Viliam Gerik z Mederu na Slovensku?

 Ano, pane komisaři. Jsem Slovák a nechci mít s odbojem nic společného. Můj bratr je důstojník v maďarské armádě… přihlásil jsem se k parautistům, abych se dostal domů…

 Tak mluvte.

Gerik tedy mluvil.

Prozradil Pechalovu a Mikovu adresu. Vyloil vechno, co věděl o shozených skupinách. Kde se nachází Speciál Training School pro přípravu parautistů. Kdo je kolí. Na nic nezapomněl. Do posledního písmene. Kdyby se budoucí výsadkáři neznali ani při kolení pravými jmény, ledacos by mohlo zůstat utajeno. Za zradu mu napěchovali kapsy penězi, dali mu vysoký plat a obstarali garsoniéru. Z Gerika byl u placený agent gestapa.

A dalí osudy Out distance?

Karel Čurda navtívil matku a sourozence v Nové Hlíně u Třeboně. Pak odjel za snoubenkou a za dítětem, které zanechal doma, kdy se rozhodl pro útěk do cizinecké legie. Přiel, nechal se vítat, neřekl, e se zatím v Londýně oenil a také tam má se svou enou dítě… Teprve pak se rozjel podle úmluvy do Bělohradu, aby si vyzvedl pokyny pro dalí činnost.

Knihtiskař Vojtíek ji netrpělivě čekal své hosty. Věděl od Opálky, e mají být dva: Čurda a Kolařík. Zatím se vak nehlásil nikdo. Parautisté zřejmě nepospíchali.

A se konečně vlastenecký tiskař dočkal. Čurda se objevil, vzal si adresu a vydal se do Pardubic ke Krupkům. Tam bydlel Barto a několik dní i Adolf Opálka. Ale kdy se dostavil se zpoděním do Pardubic, Opálka ani Barto tu u nebyli. Hana Krupková mu můe jenom vyřídit vzkaz: Čekají vás v Plzni, jeďte ihned za nimi.

Parautisty Kolaříka se pan Vojtíek nedočkal vůbec. Mladý medik parautista se do lázní Bělohradu nedostal. Byl v Brně zaskočen, a kdy ho gestapáci obklíčili… otrávil se jedem, aby jim nepadl do rukou ivý.

V té chvíli u gestapo pátrá po radiostanici Libue, pročesává lesy v trojúhelníku Chrudim  Skuteč  Hlinsko. Ale vysílačka stále mění místo a zase se vrací, aby zmátla stopy pronásledovatelů. A desítky depeí se v té době vyměňují mezi parautisty a Londýnem. Je tu i onen telegram, na jeho odeslání trval Jindra-Vaněk.

Ale opusme vysílačku na Pardubicku a jejího ochránce telegrafistu Potůčka, který vzdoroval vem nástrahám a vyhýbal se gestapáckým léčkám. Podivné věci se v té době dějí na Praském hradě.

NOVA VLÁDA VĚCÍ NĚMCŮ

Hned koncem ledna 1942 dal Heydrich na srozuměnou státnímu presidentu dr. Háchovi, e česká vláda bude hrát jetě podřadnějí roli ne dosud. Aby nový protektor ukázal, jak si představuje svůj vliv na tuto vládu, vnutil do ní jako ministra dr. Bertsche, Němce, člena NSDAP.

Ačkoli úvodníky protektorátních novin ujiují, e Němci do vnitřních záleitostí protektorátu nezasahují, posílá Heydrich zakrátko po nastolení nové vlády do Berlína Bormannovi situační zprávu, hodnocení, v něm dochází i k některým závěrům, prozrazujícím zákulisí, a netají se svým opovrením nad lidmi, s nimi Jedná. Ale citujme několik míst z ťTajné říské věciŤ, Jak hlásá veliké razítko, z 18. zprávy o situaci v protektorátním prostoru pro vůdce:

… eptaná propaganda… zesílila. K tomu přistoupila v posledních dnech nejistota před rekonstrukci vlády… v iroké české veřejnosti se nepochybně nejvíc hovoří o Jmenování plukovníka mimo slubu Emanuela Moravce ministrem kolství. Projevů souhlasu je nepatrná menina. Odmítavé výroky vyjadřují vechny stupně nenávisti, při čem převládá označení zrádce národa a koupen od Němců…

… Pouívaje místních a osobních znalostí SS-gruppenftihrera státního tajemníka K. H. Franka a velitele bezpečnostní policie a SD standartenfíihrera Bóhma, ohlédl jsem se proto po lidech, kteří by souce k tomu zavázáni trvale zachovávali bezpodmínečné dodrování říské linie. Přitom jsem měl neustále na mysli, e sele-li snad tato vláda, vybavená naí důvěrou a ochotou, spáchá-li zradu nebo v důsledku pasivní resistence obyvatelstva nebude schopna se uplatnit tím spíe pak budu mít důvod nastoupit zásadně novou cestu Za těchto rozhovorů jsem zcela otevřeně nadhodil otázku universit a dosáhl Jsem, zejména u plukovníka Moravce (ministr výchovy a vedoucí úřadu pro lidovou osvětu) uznání, e česká universita (zdůraznil Česká) je překonána, poněvad větina oborů university nemá naprosto ádné vztahy k pojmu český (lékařství, fyzika, atd.)

Plukovník Moravec je sám bývalý legionář, tedy protivník Habsburků, který a do roku 1938 Benee vdy upozorňoval (byl přísluníkem generálního tábu a profesorem historie vojenství), e česká republika musí na základě starého politického pojetí bojovat respektive v boji zaniknout. Poněvad tato cesta nebyla nastoupena, je od podzimu 1938 důsledným zastáncem úplného připojení k říi. Je velmi ctiádostivý, tato povahová vlastnost vak politické linii říe nikterak neukodí, spíe naopak… Vládní prohláení nové vlády je můj osobní návrh, který jsem nechal přihrát plukovníkovi Moravcovi.

Hned v jedné z dalích toti v 21. zprávě o situaci v protektorátu, kterou Heydrich zaslal Bormannovi do Hitlerova hlavního stanu, novou protektorátní vládu sám hodnotí. A jsou to závěry, které zaslouí pozornosti:

Česká vláda včetně svého předsedy má po zruení ministerské rady sedm ministrů. Tři z nich jsou ministři odborní, dva bezpodmínečně spolupracují v duchu nové linie říské. Jeden je Němec; má klíčové postavení ve věcech zbrojního průmyslu a hospodářství jako ministr hospodářství a práce. Pouze jeden z ministrů toti předseda je politicky kolísavý, je vak lenivý a jeitný, take

jedná-li se s ním vhodným způsobem, nečiní obtíí. (Jde o dr. Krejčího, pozn. aut.). Úřad říského protektora byl zúen na malý řídící táb, který vedle státního sekretáře sestává jetě z dosavadních vedoucích jednotlivých odborů a oddělení. Ti obsadili nejdůleitějí odbory v českých ministerstvech a vykonávají tu zároveň funkcí přednostů těchto odborů pod českými ministry. Tím je umoněno přímé předání příkazů a naopak podávání zpráv s obejitím předsedy vlády (který je pouze primus inter pares).

V tomto hláení si Heydrich vzpomněl i na Háchu a hledal monost, jak se mu odvděčit za jeho přikyvování k vyvraďování českého národa. Čtěme a nezapomínejme, e to není vtip:

V závěru si dovoluji upozornit, e dne 12. července 1942 se doije sedmdesáti let státní president dr. Hácha. Domnívám se, e by bylo vhodné oslavit tento den a e by se mu měl poslat nějaký zvlátní dar (např. automobil). Nepovauji ho sice za schopného poněmčení, Je vak osobou, Je v jisté formě poívá u Čechů a také za hranicemi určité úcty. Připadalo by v úvahu i propůjčení některého německého řádu, Heydrich  diplomat. V tomto světle se ten krutý a bezohledný přívrenec teroru a násilí objevuje ve svém novém úřadě poprvé. Nezříkal se ničeho, byl připraven pouit vech prostředků. I takových, Jaké u Neuratha odsuzoval …

Kapitola sedmá

STO TISÍC KORUN ODMĚNY!

KDO ZNÁ TOHOTO MUE?

A KDE SE ZDRUJE? Zobrazený mu se jmenuje Miroslav Valčík, narozený 20. 1. 1920 v Hodoníně. Sdělení z řad obyvatelstva, která povedou k dopadení výe zobrazeného mne a Je na přání budou projednána příaně důvěrně, si vyaduje z poukazem na vypsanou odměnu 100 000 korun tajná státní policie.., Podepsán dr.Geschke, vedoucí hlavni úřadovny gestapa v Praze.

NIKDO NECHCE PENÍZE?

Pod plakátem s vypsanou odměnou stojí chlapík oválné tváře, má černé, dozadu sčesané vlasy, brýle se irokou kostěnou obroučkou a na někoho čeká. Je to na rohu, na kraji rozlehlého parku, nedaleko Petschkova paláce Dívá se na hodinky … konečně se dočkal. Přichází dívka, políbili se, zavěsí se do sebe a odcházejí k Václavskému náměstí.

Ten tmavovlasý mu s knírkem je bývalý blondýn, kterého znali na Veselce v Pardubicích jako veselého číníka Mirka. A který na rozdíl od popisu na zatykači se nejmenuje Miroslav, nýbr Josef Valčík.

Chodí si klidně s děvčaty po městě, jezdí do Brna, do Plzně… mnoho lidí ví, kdo ve skutečnosti je. Nezláká nikoho ta stotisícová odměna?

Nikdo vak nechce třicet stříbrných. Nikdo z těch, kteří vědí, nestojí o nacistické peníze a haminí udavači netuí, e se Valčík pohybuje po Praze i po venkově, stejně jako ostatní ze sedmičky výsadkářů.

Sí pomahačů, přechovávačů, ivitelů, ubytovatelů a spojek zasahuje u tolik rodin, e se musí něco stát. Jindra urguje v Londýně odpověď na svůj telegram: Atentát ne, není vhodná doba, zrute rozkazy parautistům.

Ale rozkaz je rozkaz, i přes ádost o jeho zruení je třeba vechno připravit… Z Valčíka se stal zatím obchodní zástupce Topičových keramik. Ale nejčastějí obchodní cesty  a to nejen Valčíka, ale i jeho obou druhů, Kubie a Gabčíka vedly k Panenským Břeanům. Jezdili na kolech, nespěchali, pozorně si prohlíeli krajinu. Nebylo to daleko. Panenské Břeany, vesnička asi patnáct kilometrů od Prahy směrem na Mělník, získala pochybnou čest. Zdejí zámek, bývalý idovský majetek, si přivlastnil při svém nástupu říský protektor von Neurath. A s funkcí zdědil znamenité sídlo i jeho nástupce Reinhard Heydrich. Denně sem dojíděl ke své eně a dětem. Tady za ním zapadla brána, za ní nechával starosti svého úřadu, smrt, ji rozséval, vechno, co s tím souviselo.

Zámek v Břeanech byl pěkným místem odpočinku. Sem kdysi utíkali boháči z ruchu obchodního ivota, ze zmatku plodinových burz. Vysoké stromy halily okna i v největím horku do milosrdného stínu a dům byl ostrůvkem klidu a pohody, utopeným v zeleni.

Na zámku byla nejvyí paní Lina Heydrichová. Chtěla mít levné pracovní síly, které by se staraly o květy a zeleninu. A tak si dala přidělit z Terezína několik desítek idů, pro které vyklidili konírnu, nacpali jich tam do malého prostoru něco přes stovku. Jím vládla paní Heydrichová v jezdeckých kalhotách a s jezdeckým bičíkem v ruce. A její mu aby učinil zadost své rasistické zásadě vdycky čas od času poslal část těch otroků do plynu. Pracovní úřad za ně přidělil protektorovům nové…

Panenské Břeany. Tady se Heydrich projíděl na koni, tady si upevňoval zdraví a sílu své ulechtilé postavy, jak o něm říká se skrytou závistí nevzhledný Himmler. Obyvatelé vesnice věděli, e protektora a Jeho rodinu musí zdravit vztyčenou pravicí. Jinak bylo zle. A tak kdy někdo z Heydrichů jel po silnici, iroko daleko se neukázala ivá due.

Ti tři výletníci občas auto zastupujícího protektora potkávali. Uctivě smekli klobouky a důkladně si prohlíeli vůz, posádku i doprovod. Měli proč …

Společně s Jindrou-Vaňkem připravili tři verze plánu na atentát. I kdy profesor Vaněk stále jetě spoléhal, e se ádná z nich neuskuteční, e se mu podaří přesvědčit Londýn, aby rozkaz skupině Antropoid odvolal.

První verze byl útok na Heydrichův salonní vlak. K atentátu mělo dojít v Holeovicích, za holeovickým nádraím.

Druhá, to bylo napadení Heydrichova vozu v Panenských Břeanech. Přednost tohoto plánu? A Jel Heydrlch do Prahy s doprovodem nebo bez něho, kordon se přidával zásadně a za lesíkem u Panenských Břean. Do té chvíle Jezdil Heydrich vdy sám. A tak by výsadkáři nebyli bezprostředně ohroeni doprovodnými vozy.

Třetí varianta slibovala nejvíce moností. Uskutečnit atentát v zatáčce u Vychovatelny v Libni. Je to ostrá zatáčka, kde musí vůz zmírnit rychlost. Protoe v té době si byl Heydrich u příli Jist svou bezpečností. Jezdil téměř vdy bez doprovodných vozů. Naděje na únik v zalidněném městě byla docela reálná.

Ovem plán Je plán. Přípravy na jeho provedení vyadovaly víc ne pouhou mylenku. Úspěch či nezdar akce záleel na metrech a vteřinách.

Jetě dnes si na to vzruené období Jindra vzpomíná.

HOVOŘÍ profesor Vaněk

Nae zpravodajská sí i parautisté sami věnovali mnoho času průzkumu obou míst, připadajících v úvahu pro atentát. Měli jsme informace o zvyklostech Heydricha i Jeho oféra. Ale získali jsme prostřednictvím naich lidí i podrobné zprávy z Hradu. Tam jsme měli Josefa Novotného. Byl to hradní hodinář. I v Panenských Břeanech Jsme měli spojky a informátory.

S parautisty jsme se dohodli, e atentát nebude proveden bez mého vědomí, e k termínu musím dát souhlas. Dolo vak k událostem, které se mohly stát pro celou ilegální organizaci i pro výsadkáře osudné. Gabčík, jediný z parautistů, trval na uskutečnění atentátu za vech okolností a svou mylenku mezi ostatními prosazoval. Ze tábu naí organizace se k němu připojil Zelenka-Hajský, Kdy viděli, e znovu urguji revizi původního rozkazu z Londýna, rozhodli se, e atentát připraví bez mého vědomí.

Mělo to být 15. května Dozvěděl jsem se o tom a v předvečer toho dne od parautisty Opálky, jeho depeí z Londýna jmenovali velitelem vech praských parautistů. Opálka byl nesmírně charakterní člověk, solidní, ze vech nejrozumnějí. Hovořil jsem s ním o celé věci a chtěl jsem se za parautisty, dřív ne provedou atentát na vlastní pěst, rozjet. Opálka si to vak vzal na starost sám Řekl mi: ťJindro, já tam jedu.Ť A skutečně odjel na kole do Panenských Břean, kde u Gabčík a Kubi čekali, rozhodnuti svůj záměr uskutečnit. Jen s největím úsilím se tehdy podařilo Opálkovi odvrátit oba chlapce od jejich plánu. Byli připraveni zaútočit pistolemi i bombami.

Kdy se vraceli, sám Kubi se vyjádřil o riskantnosti akce: ťStejně to tady smrdělo krchovem!Ť

A do května jsme pak prověřovali vechny okolnosti, hledali Jsme nejvhodnějí monost, Jak atentát provést. Mezitím dolo v Plzni k akci ťkodaŤ. A Já, protoe jsem věděl, e Silver A je na Pardubicku patně zakonspirován a e právě od něho hrozí vyzrazení naí organizace, ádal jsem o vlastní radiové spojení s Londýnem a telegrafistu pro nai organizaci, o stanici, která by dostala vlastní kód a ifru. Skutečně pak v dalí skupině, která přistála z 27 na 28. dubna 1942 u Křivoklátu, byl i Oldřich Drail, telegrafista. Jmenoval se vlastně Oldřich Dvořák. Drail bylo Jeho krycí Jméno. Přivezl i vysílačku. Trvalo vak celý měsíc, ne Jsem dostal ifrovací klíč. A tak jsme mohli začít vysílat teprve, kdy u bylo po atentátu. Do té doby jsme vlastní spojení neměli.

AKCE KODA

Přípravy na atentát vrcholily, i kdy rozpory mezi parautisty, zda se má nebo nemá uskutečnit, stále rostly. A právě v té době dojednala vysílačka Libue s Londýnem bombardování největího strojařského závodu; který u nás musel slouit nacistům, plzeňské kodovky.

Vechno se zdálo v naprostém pořádku, Parautisté odjeli z Prahy, vyhlédli si v okolí Plzně vhodné objekty, které ve stanovenou dobu zapálí. A se budou blíit letadla, je mají svrhnout bomby na kodovku, vzplanou po obou stranách závodu signální ohně. Letadla shodí několik zápalných bomb, aby signální ohně nebyly ze země nápadné a aby výsadkáři mohli včas zmizet. Cíl bude leet uprostřed ohňů, zapálených stohů nebo stodol.

Mezi vysílačkou Silveru A a Londýnem byly dojednány dalí podrobnosti: Nálet se uskuteční ze soboty na neděli, při noční směně kdy je v závodě nejméně lidí Ilegální organizace se postará, aby dělníci dokončili dílo zkázy. Měli připravit důkladná opatření, aby pokud mono nedolo ke ztrátám na lidských ivotech. Čtyři výsadkáři se rozjeli na Plzeňsko organizovat co nejpečlivějl celou akci. Nebylo to snadné, V době, kdy právě uprchl z vězení v pevnosti Kenigstein u českých hranic francouzský generál Giraud, zesílilo gestapo bezpečnostní opatření. Áčkoli lo o riskantní, nebezpečný podnik, vechno klapalo Libue a londýnská radiocentrála udrovaly pravidelný styk, doplňovaly nové a nové podrobnosti. Ve středu 22 dubna 1942 potvrdil Potůček, e ve půjde podle časových pokynů. Ve čtvrtek 23. dubna se konečně u Potůčka přihlásil Karel Čurda, který měl být posilou pro chystanou akci. V pátek 24. dubna Opálka s Čurdou a Valčík s Kubiem zaloili materiál pro zapálení signálních ohňů.

V sobotu bylo počasí příznivé, londýnské vysílání potvrdilo vsunutou větou se Slovanským tancem, e letectvo je na svůj úkol připraveno. Hodinu a půl před okamikem, na který byl nálet ohláen, čekali nadporučík Opálka a Curda u statku, jeho stodola byla vybrána za obě. Načasovanou speciální svíčku uloili ve slámě, aby se ve stanoveném čase vznítila.

Plzeň měla té noci proít svůj první velký nálet. Nálet, který by vyřadil kodovku na delí čas z provozu a ochromil německou zbrojní výrobu. Hodinu čekaly obě dvojice, ne se ozvaly sirény, oznamující blíící se svazy bombardérů. Za několik minut nato poáry vzplanuly a parautisté prchali z místa činu Hukot letadel sílil a potvrzoval, e práce byla tentokrát přesná a dokonalá. Patnáct kilometrů běel Opálka s Čurdou do Rokycan a Valčík s Kubiem rychle zmizeli do svého úkrytu u manelů Králových, kteří jim poskytli nocleh u při přípravě celé akce. Domluvili se, e zítra se vichni sejdou v Praze a hned polou Potňčkovi zprávu, aby mohl informovat Londýn o výsledku náletu.

Ale dokonale naplánovaná akce skončila fiaskem: Bomby dopadly daleko od závodu, vybuchly v polích a nezpůsobily kodovce kodu. Oba parautisté, kdy hodnotili bilanci náletu, podezírali letce z neschopnosti. Ale daleko blíe byl svým úsudkem druhého dne Opálka. Kdy se dozvěděl, co se v Plzni stalo, řekl:

Je to lumpárna, co s námi sehráli. Zkrátka si nechtějí rozbíjet, co jim patří a s Čím jim Hitler nikam

neuteče ..

A také celkem klidný telegrafista Potůček, kdy 28. dubna odesílal svou depei, klel nahlas. Jeho telegram tu teď leí před námi Jako stará, velice trpká výčitka.

Výsledek akce koda: Mimo dvě vyhořelé stodoly, které jsme zapálili my, zatčeni několika podezřelých lidi, e zaloili ohně a rozčarování dělníků, je výsledek náletu rovný nule. kodovka neutrpěla nejmení kody. Umlčte vysílačku Národní osvobození, která hlásí úplně falené zprávy Je nutno nálet opakovat. Rozsahem i výsledkem musí zahladit nepříznivý dojem první akce.

Dlouhá radiová korespondence mezi Silverem A a Londýnem pak pokračovala. Zatčené osoby gestapo propustilo, protoe vyetřilo, e poáry vznikly od zápalných bomb, shozených letadly. Pak Londýn ohlásil dalí nálet, který vak kromě drobných kod na seřazovacím nádraí skončil s podobným výsledkem. kodovka zůstala nepokozena téměř do konce války.

POSLEDNÍ kulku pro sebe

Řekli jsme ji vlastně profesor Vaněk ve svém vyprávění o přípravě atentátu e koncem dubna přistály na Křivoklátsku dalí výsadky. Hned tři skupiny najednou poslal Londýn, jako by chtěl dohnat vechno, co bylo a dosud zamekáno. Ale ani tyto výsadky neskončily Jinak, ne předchozí. Část výzbroje, shozené z letadla, padla do rukou gestapa, dalí materiál ve spěchu ukryli, kdy se rozprchli po Praze hledat spojení se svými předchůdci.

Noví lidé se jetě nevyznali v protektorátním pořádku, a proto se pro jejich věci vydali dobrovolníci. el Valčík, s ním Vlastík Moravec, řečený Aa, který by se také rád zapojil do skutečné práce. Kouba, Jeden z nových výsadkářů, a s ním Mik, který se z neastného Zincu dostal také konečně do Prahy ke svým. Ale gestapo sem poslalo protektorátní četníky, aby střeili cesty a nikoho nenechali proklouznout. Mik s Koubou narazili večer na četnlckou hlídku.

 Stůj!

Strámistr Ometák s praporčíkem Komínkem vědí, co od nich nacističtí chlebodárci ádají. Kadý podezřelý musí být předveden. Nepřítel znekodněn. Pistole v pouzdrech nejsou pro legraci…

Ale Mik neváhal a jeho pohyb byl o zlomeček vteřiny rychlejí Kouba, který se dal na útěk, uprchl. Mik v sebeobraně zastřelil jednoho četníka a druhého poranil. Střelba přilákala ostatní. Mik neměl na vybranou. Zradit a dostát se do rukou gestapa, nebo ukončit ivot. Vybral si druhou monost. Prostřelil si hlavu. Četnictvo i gestapo mělo pohotovost.

Z Prahy vyjel automobil s gestapáckým komisařem Fleischerem, který přiváel bývalého parautistu v této chvíli vak ji agenta gestapa Gerika aby mrtvého identifikoval.

Zatím, díky jinému četníkovi, který kontroloval Valčíka s mladým Moravcem a naznačil jim nestřeenou pěinu, mohla druhá dvojice uniknout. I Kouba nael cestu z obklíčení …

A toto drama, které se odehrálo osudného večera nedaleko křivoklátských lesů, zaznamenal kolaborantský protektorátní tisk strohou úřední zprávou:

Praha  ČTK: Dna 30. dubna 1942 přistihli okolo dvaadvacáté hodiny Členové četnické pátrací stanice z Kladna dva mue české národnosti, kteří se chystali spáchat atentát výbuninami. Zločinci zahájili na Četníky ihned palbu. Při přestřelce, která se rozvinula, byl usmrcen strámistr Omoták a

praporčík Komínek byl téce zraněn. Jeden ze zločinců byl zastřelen. Zastupující říský protektor nařídil, aby o zaopatřeni vdovy po Četnickém strámistru Ometákovi, který padl při výkonu sluby, bylo velkoryse postaráno. Zranénému četnickému praporčíkovi vyslovil zastupující říský protektor svoje obzvlátní uznání. Dále dal SS-obergruppenfuhrer Heydrich vyplatit přiměřenou odměnu kočímu, který podstatně přispěl k vypátrání zločinců ……

GABČIK SE NEDÁ ZASTAVIT!

Ani na opětovné urgence nebyl příkaz k atentátu z Londýna odvolán, pokračuje ve svém vyprávění Jindra, profesor Vaněk ,,Barto, Valčík, Opálka a Kubi se ztotoňovali s mým názorem, e by k atentátu dojít nemělo. Uznávali mé důvody. Naproti tomu Gabčík, který byl v Antropoidu muem číslo X, prosazoval provedení útoku za vech okolností,

 Proč dolo za této situace, kdy větina parautistů se postavila proti londýnskému rozkazu za stanovisko domácího odboje, přece Jen k atentátu?

Ano, o to vysvětlím. Dozvěděl jsem se vlastní zpravodajskou sítí mohlo to být asi 24 května, e Heydrichúv úkol v Československu končí. Měl odejít ťudělat pořádekŤ do Francie. Myslím, e je pravděpodobné, e stejnou informaci dostali z Londýna prostřednictvím Libue i parautisti. Má-Ii být příkaz uskutečněn, je k tomu poslední příleitost.

Přítí den se konala v bytě profesora Ogouna na Velvarské třídě v Dejvicích malá porada Zúčastnil se jí Zelenka, Gabčík, Kubi, Valčík a na této poradě Gabčík otevřeně prohlásil i proti názoru ostatních e je voják, dostal svůj rozkaz, který nebyl změněn, a e je tedy povinen jej splnit.

Na druhý den Hajský přiel za mnou a dohodli jsme se, e podle původního plánu pro případ atentátu mám odejít na stanovitě Lu (to je do Ludicarovy vily v Baantnici v Hloubětíně), protoe Gabčík splní svůj úkol stůj co stůj. Stane se tak 27. května, uskuteční se třetí verze plánu, protoe hrozí nebezpečí z prodlení.

Sdělení mě nijak nepřekvapilo, nebo jetě tý den, kdy se konala porada u Ogounů, přiel za mnou Opálka a informoval mě o výsledku schůzky. Na závěr řekl: ťSituace vypadá tak, e se Gabčík nedá zastavit.Ť

Znovu jsem promýlel podrobnosti k odsunu parautistů do kostela v Resslově ulici, kde úkryt zajistil Zelenka-Hajský prostřednictvím předsedy pravoslavné náboenské obce Sonnevenda. Půjde vechno hladce?

Vichni parautisti kromě Kubie a Gabčíka měli být později odsunuti do Kladna a postupně a na Moravu, kam jsme chtěli přesunout i Silver A, protoe jejich poměry v Pardubicích byly v té době naprosto neudritelné.

Jako záchytné body jejich moravského pobytu jsme určili Ruprechtov a Olany u Rousínova. Parautisté a na skupinu Silver A měli zamířit do Ruprechtova a usadit se v hájovně, kde il hajný Padevět. Silver A se měl uchýlit do Olan; odtud, z lomu starosty Fialy, měla také vysílat Libue.

A ti, kteří by atentát provedli? Počítali jsme, e Gabčíka a Kubie převezeme do Ouběnic u Beneova na stanovitě tábu ťJindryŤ. Sem, do tohoto prostoru, mělo také přiletět z Velké Británie kurýrní letadlo, které měl navést na cíl zvlátním zaměřovacím přístrojem EUREKA( tj. volavka  pozn aut.) Opálka. Trasu pro přistání letounu u Kubi, Gabčík a Opálka přesně vyměřili. Podle instrukcí parautistů jsem měl se skupinou Antropoid odletět do Anglie i já, tam podat zprávu o situaci doma a později se zase vrátit do vlasti.

e se vechno sběhlo jinak, to konečně víte sami..

Kapitola osmá

Dne 27. května 1942 byl v Praze spáchán atentát na zastupujícího říského protektora

SS-obergruppenfiihrera Heydricha. Na dopadení pachatelů se vypisuje odměna deset miliónů korun. Kdo pachatele přechovává nebo jim poskytuje pomoc nebo má vědomost o jejich osobě či o jejich pobytu a neoznámí to, bude zastřelen s celou svou rodinou.

K. H. Frank

ATENTÁT

Není to den Jako kadý Jiný. Alespoň na nádvoří zámku v Panenských Břeanech je cítit ten rozdíl. Květnové slunce hřeje od časného rána. Půl desáté u minulo, ale zastupující říský protektor zatím nespěchá. Hromotluk Klein, Oberscharführer SS, člen Heydrichovy osobní stráe a ofér v jedné osobě, čeká.

Jindy bývají touto dobou u v Praze. Ale dnes jsou stále Jetě v Panenských Břeanech. Zastupující říský protektor Je ve slavnostní uniformě, loučí se s enou a dětmi. Nejede jen do Prahy, jako jindy, Na letiti ve Kbelích u Čeká zvlátní letadlo, které ho dopraví do Berlína na poradu. Heydrich Jetě Jednou důkladně a beze spěchu kontroluje obsah své aktovky. Ano, Je v ní vechno, co tu má být. Nejdůleitějí listiny, které jetě dnes dostane vůdce.

Pak přijdou na řadu poslední polibky a velký naletěný mercedes se dá tie do pohybu.

Zatím v Praze, v Libni, v ohbí tratě, kde se setkávají tramvaje a kde silnice vbíhá do ostré zatáčky, se procházejí dva mui. Snaí se být nenápadní, aby nevzbudili stín pozornosti. Kola mají nedaleko. Aktovky Jsou plné Gabčík v ní má rozloenou dlouhou automatickou pistoli sten-gun, která by se do ní celá nevela, Baloňák, přehozený přes ruku, bude panělskou stěnou pro těch několik pohybů, jimi dá v patřičné chvíli zbraň dohromady. Heydricha má na starosti Gabčík. Jan Kubi sice skrývá ve své aktovce dva granáty, ale jen pro případ, e by jel ozbrojený doprovod a musel jim krýt ústup. Na rohu, vysoko v kloubu zatáčky, čeká Valčík. Nemá ani granáty, ani velkou automatickou pistolí. Jeho zbraní Je kapesní zrcátko. Nastaví jeho lesklou tvář slunci a dá znamení. U jede, připravte se!!

Vechno je promyleno do poslední maličkosti. Těsně před příjezdem protektora projede tudy osobní vůz. Bude v něm sedět ena. Na začátku zatáčky se nakloní k okénku. Bude-li mít na hlavě klobouk, jede protektor v ozbrojeném doprovodu. Bude-li prostovlasá, jede sám ..

Více ne hodinu přecházejí sem tam, upírají pohledy nahoru, kde je mu se zrcátkem, prohlíejí tramvaje. Předstírají, e čekají na někoho, kdo přijede tramvají. Opět projela jedna trojka a zase to není ta pravá. Neupoutali něčí pozornost? Nevzbudili podezření? Zdá se, e ne. Nikdo si jich nevímá. Počítali, e o deváté to budou mít za sebou. Minula desátá, uplynulo čtvrt na jedenáct a nic se neděje. Rozpaky. Napětí se stupňuje.

Konečně vůz, který veze smluvené znamení. ena, vyklánějící se z okénka, je prostovlasá. Jedna z Jindrových spojek. Jan Kubi si vydechl. Jeho zásahu nebude třeba. Gabčík rychle pod ochranou plátě smontoval zbraň. Pověsil aktovku na řídítka kola. Teď se hraje vysoká hra. Pod nedbale přehozeným převlečníkem, který vlaje netrpělivému chodci přes ruku, je připravena automatická pistole se zásobníkem, napěchovaným střelami, z nich kadá znamená jistou smrt. Nahoře se svazek slunečních paprsků odrazil v kapesním zrcátku a prudce zasvítil.

Do stanice v zatáčce Kirchmayerovy třídy právě vjela trojka Ti, kteří tak dlouho předstírali, e Čekají na tramvaj, dostali konečně příleitost. Gabčík pokročil na okraj chodníku. Kubi stál za sloupem elektrického vedení. Osmiválcový Mercedes-Benz s praporky SS vjel do zatáčky, ofér opatrně přibrzdil a stočil kola do bezprostřední blízkosti chodníku Jetě vteřina  dvě a teď?

Gabčík odhodil balonový plá, pod ním měl ukrytou zbraň, vykročil do jízdní dráhy a napřáhl hlaveň automatické pistole.

Ručička na hodinkách se posunula na deset třicet Jedna. Nejlepí střelec z kursu Speciál training School na skotských farmách zamířil hlaveň své zbraně na cíl. Zastupující říský protektor se díval přímo před sebe. Jeho ofér a člen osobní stráe Ji sahal po pistoli. Bylo to Jasné. Rána nevyla. Snad z nervozity pod záhybem plátě Gabčík anglický sten-gun patně sloil. Snad se vzpříčil první náboj…

V okamiku se vůz řítil na neastného střelce a míjel sloup, za ním byl ukryt Kubi s granátem v ruce.

Kubi si snad ani nestačil uvědomit, e ted vechno závisí Jen na něm, prudce se rozmáchl a vrhl granát proti vozu. Ozvala se rána a zadek velkého edozeleného mercedesu zaúpěl. Oba výsadkáři, Gabčík i Kubi, v té chvíli prchali. Ulice byla plná úlomků roztřítěného skla. Vysypala se okénka vozu, vysypala se i okna tramvaje, která právě opustila stanici a její řidič si jetě nestačil uvědomit, co se vlastně stalo. Z demolovaného automobilu, který zmrtvěl na kraji silnice, se ozvala střelba překvapeného řidiče Kleina. Před koly vozu zůstal na zemi leet odhozený automat, který v pravou chvíli nespustil. A pro ty, kteří statečně stáli proti vrahu Heydrichovi, nastaly zlé okamiky.

Je mnoho těch, kteří v nastalém zmatku Jsou ochotni zastavit parautisty na útěku Je tu stráník Loferguyk, který pronásleduje Kubie, prchajícího ke svému kolu. V té chvíli se vak Kubi dostal z dostřelu Kleinovy esesácké pistole. A tenhle český stráník má být novým nebezpečím? Kubi vypálí proti nenadálému pronásledovateli a přesvědčí ochránce protektorátního pořádku, e nehodlá ertovat e se tady střílí ostrými Pak je tu ena s konví. V okamiku, kdy Kubi Ji drí chvějícíma se rukama řídítka kola a prchá z místa, hodí mu konev pod přední kolo. Vyhne se jenom zázrakem. eně to nestačí. Zastavila auto, jedoucí opačným směrem.

 Honem obrate a jeďte za nímí Chyte ho!

ofér náklaďáku jenom mávl rukou., Pospíchá, není to Jeho věc. Co se bude plést do něčeho, do čeho mu vůbec nic není? ena v poslední chvíli ucouvla před rozjídějícím se automobilem.

Kubi skloněn nad řídítky letí s kopce okolo Bulovky po Primátorské Z tváře mu teče krev a hlava se můe rozskočit bolestí. I jeho poranila střepina bomby, která zasáhla protektorův vůz. Koile je nasáklá krví a na oko vidí čím dál, tím méně. Je celé zateklé a pod praménkem krve nabíhá .,.

Dole u Bati zastaví, opře kolo o dům a předstírá, e chce vstoupit do prodejny, kryje si zakrvácenou tvář, aby byl co nejméně nápadný. Několika rychlými kroky zmizel v domě. Tady bydlí paní Nováková. Jedna z rodin, kam se mohli kdykoliv obrátit o pomoc. Ale paní Nováková není doma… Co teď? Je tady v pasti?

Na těstí se ta, u jejího bytu netrpělivě zvonil, právě vracela z nákupu. Dala mu vodu, kysličník i čisté prádlo. Zakrvácené věci rychle pálili, aby po nich nezůstala v bytě ani stopa. Teprve pak si vzpomněl Kubi na to nejhorí dole před obchodem stojí zakrvácené kolo … Moná, e Ji gestapo pročesává dům od domu …

Něco se musí stát. Paní Nováková zavolá čtrnáctiletou dcerku. Jmenuje se Jindřika. Má statečné srdce. Sejde dolů, uchopí jakoby nic kolo se skvrnami krve a odvede je na dvorek.

Co se zatím dělo tam nahoře, u libeňské Vychovatelny, kde zůstal neúspěný střelec Gabčík? Jemu věnoval pozornost sám Heydrich. Vystoupil z vozu, těce se opíraje o blatník auta, pak o zábradlí, oddělující zahradu od ulice, a zamířil ze svého revolveru. Marně. Řidič Klein, kdy Kubi zmizel na kole dole u Bati a dostal se tak z dostřelu jeho zbraně, se pustil za tím druhým. Poděení chodci se dávali před hromotlukem v uniformě SS na útěk, schovávali se před kulkami.

Gabčík prchá, pistoli v ruce, co chvíli třeskne rána. co chvíli vystřelí jeho pronásledovatel Klein Gabčík oplácí rovně výstřely. Mezera mezi nimi ale vzrůstá.

Konečně zahnul pronásledovatelům na okamik z očí První příleitost k úkrytu je krám. Nevelký krám řezníka Braunera v ulici Na Zápalčí Řezník stál venku před obchodem, povídal si se enou a nedaleko si hrálo jeho dítě Ta rána, podivný výbuch, dolehl v plné míře a sem a vzbuzoval zvědavost. Co se asi stalo?

V té chvíli přiběhl Gabčík; u bez pistole. Tu rychle ukryl do kapsy a ve spěchu doslova vletěl do řeznického krámku.

 Prosím vás … neprozraďte mě …

Ale to se obrátil na toho pravého. Brauner byl udavač a jeho bratr se dal ke gestapu… Vtom u Je tu Klein, rozhlíí se pátravě a ptá se. Řezník ochotně ukáe, kde je úkryt mue, jeho stíhají. Ale Gabčík byl přece nejlepí střelec na skotských farmách…

Z hloubi krámku třeskl výstřel Pistolník z Heydrlchovy tělesné stráe upustil zbraň a chytil se za lýtko. Hned po výstřelu se kolem něho mihla postava toho, který prchal. Ve spěchu vypálil jetě jednou. Zasáhl znovu přesně. Stře mu uvízla ve stehně a obrovitý esesák se sloil. Ve vzteku hodil svůj revolver řezníkovi. Za ním!

Řezník vak nedokáe vystřelit, ačkoli by se rád za vděčil. Je to vak marné. Rána nevyla a ten malý, mrtný chlapík u je bůhví kde.

Dostal se bez úrazu a do svého úkrytu. K rodině Fafkových, kde má svou dívku.

Valčíkovi se mezitím podařilo zmizet a dojel bez překáky a do Střeovic k rodině Sulkových, kde právě bydlel.

Kubi byl zanedlouho po svém úprku ze zatáčky Kirchmayerovy třídy v dobrých rukou. Dr. Břetislav Lyčka, který krátce po přistání parautistů vyléčil Gabčíkův zraněný palec a kotník, oetřuje nyní druhého z dvojice Antropold.

NEBEZPEČNÍ NAKLAD

Ale my se musíme vrátit. Nemůeme opustit místo, kde se stala událost, která zanedlouho zvíří hladinu nejen v Praze, ale na vlnách vech vysílačů mnohokrát obletí svět.

Vrátíme se na místo v ohbí zatáčky pod Vychovatelnou Tam stojí demolovaný vůz s vyraenými dvířky, o Jeho bok se opírá zastupující říský protektor a drí si rukou záda, zsinalý bolestí a vztekem, bledý a je zcela sám. Jeho osobní stráce leí postřelený o několik ulic dále a Jen těce se zdvíhá. Nikdo jiný ve voze nebyl Nikdo jiný o tom neví. Vemocné gestapo nemá nejmení tuení, co se stalo. jen jediný protektorátní policista, Michal Loferguyk pronásledoval prchajícího Kubie a krvi se před ranann jeho pistole. To je také jediný reprezentant moci. A pak jsou tu ti, kteří se stali bezděčnými svědky události. Cestující z tramvaje, která se dostala v nejnevhodnějÍ okamik do tohoto místa, náhodní chodci, hledající při přestřelce úkryt před zbloudilými kulkami Teprve kdy atentátníci zmizeli a střelba utichla a nehrozilo nebezpečí, zvědáví Praáci se nesměle blíili, aby se přesvědčili, co se vlastně stalo a co to vechno znamená.

Bledý Heydrich stál ve své slavnostní uniformě a drel se na nohou z posledních sil. Rty sevřené a oči se mu při víraly bolestí. V té chvíli se objevila plavovlasá ena, která vystoupila z davu a vykřikla zděeně:

 Ale to Je přece pan protektor Heydrich!

Ne se stačil vrátit protektorátní policista, začala sama organizovat pomoc. První lidé z hloučku přihlíejících jí přispěchali na pomoc. Zvednout plá, který leel na sedadle a výbuch jej odhodil daleko stranou. Zjistit, e pan protektor je raněn a e mu na zádech, v oblasti ledvin, prosakuje uniformou krev. A hledat nejrychlejí monost, Jak ho dopravit na nedalekou Bulovku.

Ale první, po čem se sháněl raněný Heydrich, trpně přijímající pomoc lidí, je přiel do tohoto prostoru říe vyvradit, byla aktovka.

Meine Mappel, zavelel sevřenými rty. Uchopil podanou aktovku a stiskl ji pevně pod paí.

Agilní blondýna v té době zastavovala vozy na silnici. Ten první byl nákladní automobil, jeho řidič mávl odmítavě rukou. Nemohu nikoho brát! Jen na poslední chvíli stačila uskočit z cesty. Druhý vůz patří firmě Holan. Je to malý náklaďáček a lidé mu zastoupili cestu. Raněný je sice nepřítel, ale i člověk, který potřebuje pomoci.

Z Němců stále jetě nikdo o ničem neví. Zatím pan protektor zaujal místo v řidičově kabině a protektorátní policista si sedl jako jediný úřední doprovod nahoře, mezi bedýnky syrečků. V kabině řidiče se vechno chvěle Heydrich těmi otřesy trpí. Posléze zastaví vůz a vyleze si také nahoru a poloí se na bedýnky Tady mu snad bude lip. Bulovka je co by kamenem dohodil ..

Sotva zmizelo auto se zraněným, hlouček zvědavců si prohlíí práci Jana Kubie. Vlaječky SS splihle visí na zdemolovaném voze. Druzí se vrhli na chodník a vysbírali roztřítěné sklo do posledního kousku. Proč? Nu  střepy znamenají prý těstí… a tyhle by mohly znamenat obzvlátní těstí…

Němci stále jetě nic nevědí, a kdy protektorátní policista vstoupil do vrátnice Bulovky a vytočil číslo Hradu, vyjeli na něho:

Co je to za pitomý vtip? Atentát na pana protektora? Zjistíme vae číslo a zavřeme vás!

Ochotný policista vytočil číslo Hradu znovu.

Nezlobte se, e volám. Ale opravdu byl spáchán na pana říského protektora atentát!

Jaké je vae číslo?

Vrátný Pěnkava řekne číslo a policista je opakuje. Pak poloí sluchátko a vzápětí se ozve zvonek. Ti na druhém konci drátu jsou překvapeni, e se někdo ozval. Jsou přesvědčeni, e Jde o patný vtip, na který nejprve nechtěli naletět, ale kdy hlas tolik naléhal…

Coe? Opravdu atentát?

A v té chvíli se teprve rozběsnily telefony, aby zahájily hon. Na oputěné místo přijela protektorátní policie s gestapem a posbíraly vechny svědky a kadého, kdo mohl o atentátu něco říci. Gestapáci sňali z trosky vozu vlaječky se znaky SS.

Zděený vrátný nemocnice, její branou prola vysoká Heydrichova postava, u bez cizího přispění, volá slubukonajícího lékaře. A lékař, dr. Jarolímek, připravující se k operaci, musí nechat veho a jít na příjem. Bez uniformy, důstojnického korzetu a distinkcí vypadal říský protektor jako docela obyčejný člověk. Člověk, který trpí. Nahý se poloil na operační stůl. Jenom aktovku nepustil z ruky.

Kdy u je připraven k zákroku, musí mu poloit aktovku na nízký stolek tak, aby ji měl stále na očích. Nikdo se k ní nesmí přiblíit.

Německý éflékař nemocnice dr. Dick přiběhne k vzácnému pacientovi. A začne vyetřování. Poměrně hluboká rána v zádech, nedaleko páteře, v krajině ledvin. Nebyla zasaena ledvina? Ne. Moč nenese stopy krve. A páteř? Pacient reaguje citlivě na doteky na chodidlech, na poklepy i na ostatní zkouky. Tedy ani páteř není zraněna.

Protektorátní policista, který tu stále jetě okouní, slyí první diagnózu. Nevypadá to příli váně, i kdy se říká, e operace bude nutná. Do zad, jak ukázal rentgen, vnikla střepina granátu a vzala s sebou vechno, co měla v cestě, ne se dostala do protektorské sleziny. Kousek plechu z karosérie automobilu, útrek látky z parádní uniformy, sem tam nějakou íni z poltářování sedadla, něco vnějí nečistoty.

Kdy operovat, tak operovat, přivolil Heydrich. Ale operovat musí německý profesor.

Já jsem přece německý profesor, namítl dr. Dick.

Heydrichovi byl zřejmě málo německý a málo profesor.

il v Praze u delí čas… Dobře, je tu profesor Hollbaum. Nahradil profesora Jiráska, kdy bylo rozhodnuto, aby v čele vech klinik stáli Němci.

Ano. Provedou jen prozatímní zákrok a k hlavní operaci povolají profesory z Berlína. Rozhodnuto. České osazenstvo nemocnice se spěchem a hrůzou vyklizuje celou chirurgii. Vichni pacienti musí pryč, lhostejno kam. Tam,kde bude leet zastupující říský protektor, nemůe být ani jeden český nemocný. Dr. Dick okamitě uvolnil svůj ředitelský byt. Narychlo jej upravili na nemocniční pokoj. Do trezoru v rohu uloili aktovku s tajným obsahem.

Mezitím se ji v nemocnici shromádili vichni, kteří k tomu byli povoláni. Řádil tu K H. Frank, zlostně odmítal Háchovu ruku podávanou k soustrasti, shrbena a vystraena tu stála protektorátní vláda, vichni význační nacisté protektorátního světa. Kdy přijede na břeanský zámek posel a obezřetně sděluje Heydrichově eně, která je v pokročilém stupni těhotenství, co se stalo, nemůe věřit vlastním očím: Neuronila ani slzu. Nepotratila, čeho se Frank nejvíce obával. la klidně do Jídelny a řekla ledově:

 Děti. Na tatínka byl spáchán atentát. To Čei draze zaplatí…

Její slova to nebyla větba. To byl poadavek.

A JETĚ JINDRA

Co říká k atentátu profesor Vaněk? Zde Je obsah jeho vyprávění, shrnutý do několika málo odstavců:

V poledních hodinách, kdy bylo po atentátu, přijel do Ludicarovy vily, kde Jindra bydlel, Václav Eberle, člen sokolské ilegální organizace, a odvezl ho do Prahy. Kdy se Jindra vrátil domů, měl tu vzkaz, e Pecháček, vedoucí skupiny JINDRA v Čechách je v nemocnici. Nechal si vzít slepé střevo. Zelenka-Hajský se po atentátu nervově zhroutil.

Zatímco při útoku na protektorův vůz měl Gabčík střílet, bylo Kubiovým úkolem zmocnit se předevím Heydrichovy aktovky, kterou její majitel tak důkladně střeil. el nikdo se k ní ani na okamik nedostal a Jak prozrazují dokumenty, vyzvedl ji z trezoru na Bulovce v Heydrichově přítomností a sám Himmler.

O tu aktovku Jindrovi lo. Věděl, e Jsou v ní Heydrichovy návrhy pro jednání s Hitlerem o připravované reformě protektorátní správy a likvidaci českého národa. Od svého hradního informátora se Jindra dověděl, e den předtím se o těchto věcech jednalo a do pozdního večera na Praském hradě.

Tak Jindra mohl vytuit, o čem se bude v Berlíně Jednat. e se rozhodne definitivně o způsobu a časovém sledu plánu HASELBLATT, co byl krycí název akce vystěhování Čechů. Proto kdy se parautisté rozhodli provést atentát za vech okolností i proti jeho vůli uznal nakonec, e svůj účel má. A byl to skutečně poslední den, kdy mohl být proveden. Atentát také zmařil schůzku v Berlíně. Jenom obsah aktovky se do rukou odboje nedostal, ačkoli právě proto bylo rozhodnuto, e Gabčík zaútočí pistolí, aby se aktovka nezničila a materiál získali odbojáři.

Jindra, který v té době ,il ilegálně a chodil maskován, Ihned po atentátu změnil podobu. Z černovlasého mue byl teď opět brunet, oholil si knír, odloil brýle se irokou černou obroučkou. Od této chvíle u bylo riskantnějí zůstat Jindrou, ne se stát znovu profesorem Vaňkem.

Ale i to bylo nebezpečné. O profesoru Vaňkovi se toti vichni domnívali, e uprchl do Anglie. Proč?

Kdy byl 1. října 1941 pověřen vedením JINDRY a odeel do ilegality, opustil svoje gymnasium v Brně a odstěhoval se tajně do Prahy. Nikdo, ani z jeho bývalých důvěrných známých, o tomto kroku nevěděl. Profesor Vaněk opustil rodinu, svou enu (která byla od 8. října zatčena) a estiletého synka. Vichni v té době měli dojem, e Vaněk uprchl do Velké Británie. V prvních ilegálních týdnech měnil Jindra byty i podobu, maskoval se a nechal si narůst vous. A 28. října 1941 získal trvalý ilegální byt u manelky důstojníka Aloise edy v Praze. eda krátce předtím utekl do zahraničí. Ale rodina stále jetě předstírala, e je někde na léčení. To se teď výborně hodilo. Oba mui si byli nápadně podobni a tak mohl po nepatrném nalíčení vystupovat jako eda. Bylo mu v té době asi třiatřicet. Získat nové doklady, občanský průkaz na edovo jméno, nebylo velkým problémem. edovi bydleli ve vilce v Záběhlicích a kupodivu ani tam nikdo nepoznal, e jde o záměnu osob. Profesor Vaněk vystupoval navenek oficiálně jako eda a dokonce i bývalí známí paní edové se domnívali, e je to její mu. edovi měli dvě děvčátka, jim byl po dobu ilegality otcem…

Ale v této chvíli u to bylo příli nebezpečné. Vechno, co mělo něco společného s osobou Jindry, bylo třeba zahlazovat. Odbojová práce musela přitom nerueně pokračovat. Jetě důkladněji se muselo dbát na konspiraci, jetě obezřetněji postupovat, aby gestapo nepřilo na stopu těm, kteří atentát provedli.

Navtivme jednoho z hrdinů odboje, spolupracovníka trojice zpravodajských důstojníků Balabán Main Morávek, majora Aloise Janotku a jeho enu Marii, uívající za okupace krycí jméno Jana. Byli to vlastně nejblií pomocníci podplukovníka Maina i tábního kapitána Morávka. Morávek, jak jsme se dozvěděli, patřil k muům, kteří o atentátu věděli a podíleli se na jeho přípravě, i kdy se výsledku nedočkal a zahynul v boji na Praném mostě dřív, ne dolo k vlastnímu účtování s Heydrichem.

Přesto malý rozhovor po více ne čtvrtstoletí by mohl i v tomto případě ukázat skutečný podíl posledního ze statečné trojice na přípravách atentátu. Dnení podplukovník v. v. Alois Janotka se ve své vzpomínce vrací pro pořádek jetě trochu zpátky.

To byl Jetě na ivu Pepa Main, kdy se čekali v Praze první parautisté. Jednou přiel k večeru Jako obyčejně a povídá: ťLujsku, potřebujeme silné baterky. Můe je opatřit?Ť Tehdy jetě nebyly ty dnení lampy na tři monočlánky tak běné a za války se opatřovaly jen velice nesnadno. Nejen e bylo za okupace zboí v obchodech málo, ale Pepek se obával, aby nebyl nápadný, kdyby si kupoval najednou několik silných baterek v době zatemnění. Stačilo, aby si ho prodavačka zapamatovala, podala hláení… Lidé sice vzájemně dreli při sobě, ale o zrádce a kolaboranty taky nebyla nouze. A čím byla situace svízelnějí, zbabělců přibývalo. Obcházel jsem obchody s elektropotřebami a sháněl jsem lampy, jaké si Pepek přál. A pak jetě náplně. Nechala mi je jedna prodavačka, které jsem namluvil, e pracuji jako noční hlídač a moc jich spotřebuji. Lampy pak celý čas pouíval i Morávek. Vzpomínám, jak jednou čekali celou noc u Čáslavi, byli vyzbrojeni čerstvými monočlánky, ale vrátili se k ránu s nepořízenou.. ťNepovedlo se to, nepřistáli,Ť řekl tehdy Morávek zklamaně.

To byl onen první výsadek, kdy se stroj musel pro nepohodu vrátit. Teprve při opakovaném pokusu jak u víme seskočili parautisté, ale úplně Jinde, ne bylo v plánu a ne oznámily vysílačky domácímu odboji. I podplukovník Janotka to dnes ve svém vyprávění potvrzuje:

Jednou pak přiel Morávek nahněvaný a říkal: ťTak my čekáme, hledáme a oni u jsou tady. Vysadili Je kousek od Prahy a měli těstí, e padli na sluné lidi. Postaral se o ně Jindra a zítra mám s jedním z nich schůzku.Ť To byl Gabčík. Seli se v jedné hospodě ve Stranicích, kde měl v té době Morávek schovaný kufr se svými věcmi, tam byla i ťkniha zrádcůŤ, do ní zanáel jména kolaborantů a udavačů. Později jsme tam byli spolu a on mi výslovně řekl: ťTady jsem se setkal s Gabčíkem poprvé a tady se ml legitimoval.Ť Průkazem byl mikrofilm, na něm generál Ingr osobně ověřoval, e ťdoručitel je ná člověk. Vyjděte mu vemoně vstříc, umoněte mu, aby se rychle zařídil a navázal styk, který je pro nás ivotní otázkou.Ť Tak se to tam píe doslovně a je tu i generálův vlastnoruční podpis a vlastní rukou připsáno Svatopluk. Co bylo krycí Jméno ministra národní obrany v londýnské vládě.

Legitimaci, kterou měl Gabčík zaitou v cípku klopy, odkud ji při setkání iletkou vyřízl, přinesl Morávek k nám. ťLujsku, schovej to,Ť řekl. Tak jsem ji přilepil pod gumičku ve víčku kalamáře. A tam také přečkala celou válku. A mám ji mezi památkami na Maina a Morávka dosud.

Také Barto nael spojení s Morávkem prostřednictvím paní Bočkové, manelky generála Bočka, která ila v protektorátě. e skupina Antropoid chystá atentát na Heydricha, jsme spí tuili, ne věděli. Z Morávkových řečí o schůzkách s Jindrou, o poradách v době, kdy on sám měl v úmyslu Heydricha zastřelit, z toho veho jsme si mohli domyslet celou věc, i kdy se pochopitelně o podrobnostech nehovořilo. Tohle byla jeho záleitost. Morávek ovem naznačil, e bude potřebovat nové falené doklady pro několik lidí. Byli to zřejmě ti výsadkáři. Měl přinést jejich podobenky. Čekali jsme ho k obědu. Ale nepřiei s fotografiemi. Výstřely na Praném mostě ukončily Václavův ivot a jeho talíř u naeho stolu tehdy zůstal prázdný. Teprve potom jsme se dozvěděli, co se stalo, ale sami jsme spojení s parautisty navázat nemohli.

Vy jste se s Jindrou neznali?

Osobně ne, jen z vyprávění. Kdo to ve skutečnosti je a kde ho hledat, jsme netuili. Tehdy dobrá konspirace, jindy tak uitečná, se vlastně onrátiia proti nám. V tě chvíli Morávek jetě nevěděl, e konec je tak nebezpečně blízko, jinak by pamatoval i na to. Vzpomínám si, jak zoufale čekal na pomoc parautistů s vysílačkou, jak po sílal do Londýna depee, aby přili dalí odvání lidé pro ilegální hnutí, kdy gestapo tak těce postihlo domácí odboj. Ze ťTří králůŤ  jak si trojice pplk. Balabán, pplk. Main a kpt. Morávek říkala  zůstali dva a pak u Morávek sám! Dočkal se, ale dlouho se z pomoci netěil. Boj s okupanty nebyla idyla a stála ivoty. I jeho. Kdy rádio hlásilo, e byl spáchán atentát na Heydricha, hned jsme pochopili, e se uskutečnil čin, který Václav Morávek pomáhal připravit.

Byt manelů Janotkových v romantickém zákoutí Hradčanského náměstí kam se uchýlili, kdy museli opustit svůj domov v Bubenči zůstává dosud malým muzeem drobných památek na tehdejí spolupracovníky: Václava Morávka, Josefa Maina, Josefa Balabána a nepřímo i na chlapce, kteří přili vykonat spravedlnost nad černým vrahem…

Kapitola devátá

,Já sice vládě důvěřuji  ale mohu ji také dát srazit hlavu.

K. H. Frank v proslovu k protektorátní vládě 27. května 1942.

REPRESÁLIE

Frankova slova nebyla určena vládě. Patřila národu, A Frank byl ochoten dát srazit hlavy tisícům obyvatel okupovaného československého území. Do ulic se vydali slídilové, přily posily z říe. Vyhláky, pátrající po atentátnících, zaplavovaly ulice. Vyhláky, vypisující horentní odměny občanům, je na ně upozorní. Vyhláky, stanovící trest smrti pro kadého, kdo se policejně nepřihlásí, a trest smrti pro toho, kdo u sebe nechá nepřihláeného vyspat. Věta ťBude zastřelen s celou svou rodinou!Ť se vyskytovala jako doplněk kadého úředního sdělení.

Do kin, do novin, do výkladů, vude se dostal popis pachatelů, jak se jej podařilo gestapu dát dohromady z útrkovitých výpovědí těch, kteří je viděli v okamiku, kdy skončili své dílo.

Po atentátu přila noc hrůzy. A dny, které následovaly po ní, byly jeden horí ne druhý. Domovní prohlídky na denním pořádku, razie, zatýkání, popravy.

První oběti nové viny teroru umírají. V podzemním hnutí je mobilizace na záchranu výsadkářů, kteří v té chvíli jetě chodí po městě a mění byty. Ale je rozhodnuto. Nesmí se zbytečně ohrozit dalí ivoty. Je třeba uklidit parautisty. Nikdo neměl ani tuit, kde hledat pachatele atentátu.

Ji první kroky, které státní tajemník K. H. Frank podnikl, byly plné krvavých stop. A okupantského násilí. Připravoval si půdu, aby vůdce viděl, e právě v něm má v protektorátu člověka, na něho se můe bezpodmínečně spolehnout Hned v prvních okamicích vyhrouje, vypisuje tresty i odměny a snaí se na sebe strhnout moc. Ale zdá se, e osud mu ani tentokrát není příli nakloněn. Dělal co mohl, aby se zavděčil. Ji za Neuratha dokazoval, e je pravým muem pro tuto zemi. Přiel Heydrich. Nyní leí Heydrich bezmocně na lůku a jeho slezina, vyoperovaná německými specialisty za čtyři hodiny po zásahu dr. Dicka, je ve formalinu, aby se na věky zachovala potomkům, jako slezina statečného mue. Ale K. H. Frank v duchu doufá, e se kamarád Heydrich ze svého zranění hned tak nevylíe. Je tu tedy on. Přichází vak zase čára přes rozpočet. Kurt Daluege. Jaké intriky kdo vyvinul u vůdce, e zapomněl na svého věrného Karl Hermanna Franka?

A tak Frank váhá. Má? Nemá? Nakonec se rozhodne, e má. Vyprouje si telefonický souhlas Bormannův, zda by směl v protektorátní záleitosti navtívit vůdce a pohovořit s ním. Bormann návtěvu předběně povolil. A tak si vzal Frank vechny doklady o své krvavé činnosti, vechny kruté návrhy týkající se zítřka a jel.

Zdá se, e vůdce neměl příli velkou radost z protektorátního státního sekretáře, ale přece jen se rozhodl bývalého karlovarského knihkupce přijmout a věnovat mu chvíli svého vzácného času. Zachovalo se několik důvěrných zpráv o této Frankově návtěvě u Hitlera krátce po atentátu. Dokonce i Frankův osobní záznam. Ze vech vyplývá, e Frank u Hitlera nepochodil se svou snahou změnit Hitlerovo rozhodnutí, aby Heydrichovým nástupcem byl Daluege. Vůdce obratně uklidnil Frankovy obavy, e mu dost nevěří a zajímal se předevím, jaká odvetná opatření státní tajemník chystá proti Čechům. Tento návrh ovem nechyběl ve Frankově zavazadle. Shrnul Jej do dvanácti bodů:

1. Vyhláení výjimečného civilního stavu nad celým protektorátním územím.

2. Rozsáhlé opatření a pátrání po pachatelích a jejich pomocnících s pouitím vech sil německých i českých.

3. Demonstrace německé moci, velká akce v celém protektorátů, spočívající v nasazení velkých policejních sil z okolních up s pancéřovými vozy a jejich průjezd Prahou.

4. Okamitá poprava osob, podezřelých z účasti na atentátu nebo z napomáhání či z vědomosti o atentátu, včetně jejich rodin.

5. Vysoké odměny vem přísluníkům českého národa, kteří přispějí k odhaleni pachatelů, a to ve výi přesahující ji vyhláenou odměnu 10 miliónů korun.

6. Přijetí dodatečné odměny za dopadení atentátníků, kterou z vlastní iniciativy nabídla ve výi 10 miliónů korun protektorátní vláda.

7. Zveřejnění pohrůky, e bude zruena autonomie, jestlie vláda a obyvatelstvo nebudou co nejusilovněji spolupracovat na dopadení pachatelů.

8. Vláda musí soustředit vechny aktivistické síly, které se staví pozitivně ke spolupráci s říí ve formě jakési říské fronty.

9. Zapojit vládu v čele s Háchou do protiúderu proti nepříteli:

a.) rozhlasový projev Háchův k českému národu s výzvou a se zdrcující obalobou Benee, Londýna, Moskvy. Neostřejí boj proti emigraci.

b) prohláení autonomní vlády, projevy vech ministrů v téme smyslu. Nejostřejí protipropaganda, se zvlátním zřetelem k české mentalitě. (Kletba české matky, kletba české rodiny, prokletí celého českého lidu stihne zločince, kteří zbaběle utekli a nyní z pohodlných křesel v Londýně přivolávají zkázu své vlasti.)

10. Vyhláení svobody shromaďování. Velká záplava projevů a shromádění s rozhlasovým přenosem v celém protektorátě, při nich musí jednoznačně vystoupit vichni ministři a jiné vedoucí osobnosti a společně s nimi lidé z lidu (dělníci, rolníci, atd.). Po celé dny se musí vytvářet jednotný hlas lidu, který na vech projevech na celém území a ze vech vrstev obyvatelstva musí jednoznačně vyznít k odsouzení atentátu a nepřátelských tvanic, naprostým zavrením emigrace a jejího vměování do ivota ve vlasti. Celému světu se musí ukázat, e se v Cechách a na Moravě v klidu pracuje a e iroké masy nepomýlejí na odboj nebo sabotáe. Atentát se musí označovat za ojedinělou akci.

11. Českou policii a četnictvo nutno převzít pod německé vedení. Policejní president v Praze Charvát musí být sesazen.

12. Jestlie proti očekávání nebudou do konce června pachatelé dopadeni a jestlie se zjistí vzrůst odbojového hnutí, pak bude provedeno:

a) zruení autonomie;

b) hromadné zatýkání a popravy.

Své návrhy přednáel Frank téměř bez přeruení. Vůdce pak prohlásil, e s nimi souhlasí a v plném rozsahu je schvaluje… a nařídil, aby se státní sekretář rychle vrátil do Prahy. Jetě ne Hitler skončil rozhovor, zalichotil Frankově pýe:

Pro politiku v protektorátů můe být v budoucnu  nenastane-li zase mimořádný stav jako nyní přísluným a zodpovědným jedině státní sekretář, řekl. Vy jste jediný a skutečný znalec českého prostředí a problémů, a proto jste pro mne nepostradatelným. Z tohoto důvodu vám znovu a důrazně přikazuji, abyste od nynějka jezdil jen s největím zabezpečením, to jest v pancéřovaném automobilu, který vám dávám k dispozici, a s přísluným ozbrojeným doprovodem. Vy jste v protektorátů trvalým exponentem, bez jeho vědomí nesmí být proveden ádný politický akt. Byl to nemoný stav a hrubá chyba Neuratha, kdy přijímal Čechy a vyjednával s nimi, ani byl přítomen státní sekretář. Státní sekretář je prakticky kancléř. Kdy jsem já byl říským kancléřem, co nejenergičtěji a co nejostřeji jsem zakázal, aby vedle mne dělal politiku jetě někdo jiný nebo aby byl vydán jediný politický akt bez mého podpisu. Doufám, e jsem vám tím řekl dost.

Státní sekretář byl spokojen, i kdy to byla jen slabá náplast za křivdu, kterou na sobě cítil…

Gestapo i protektorátní policie zatím jen marně slídily, kde mohou být atentátníci. Ale přes vechny vypsané odměny, které dosahovaly závratných částek, přes dalí milióny vypsané na Frankův nátlak protektorátní vládou, po pachatelích jako by se země slehla.

VZPOMÍNÁ TEREZA

Kam zmizeli? Nejprve zůstávali jetě ukryti u dobrých vlastenců, kteří je nechávali u sebe, vzdor tomu, e kadému z nich hrozil trest smrti pro celou rodinu. Byly to dramatické okamiky. Pojďme opět po více ne čtvrtstoletí za hrdiny těch dnů, kdy českou zemí kráčela hrůza z okupantů, strach, podávající si ruce se zbabělostí a kolabo-ranstvím, a oni přesto riskovali své ivoty.

Paní Tereza Fastrová patří mezi přátele podplukovníka Janotky a jeho eny. Tehdy bydlela na Velvarské třídě v Dejvicích, ila sama s malou dcerukou, manela v jedenačtyřicátém Němci zastřelili. Vdova po popraveném důstojníkovi, u to samo bylo nebezpečné. Gestapo si hlídalo své podezřelé. A přece neváhala, kdy přili přátelé s prosbou: ťUkryje týden nebo dva parautistu.Ť Přisvědčila. Neptala se, odkud přichází, co má za úkol. Kdy se objevil, nezajímala se ani o jméno.

Jsem Adolf, řekl sympatický člověk. Tím byl pro ni Adolf, lhostejno, je-li to Jméno skutečné nebo se jím jen kryje.. Ukázala Adolfovi postel, kde bude spát, kumbálek ve stěně, kam se odkládaly v domácností nepotřebné věci. Dvířka tam byla nízká, take je přikryl gauč, a kvíru, která přečnívala, zamaskoval pletený poltářek.

Kdyby bylo zle, schováte se uvnitř, snad vás tam nikdo hledat nebude, ukázala mu skrýi. Mlčenlivý chlapík, se srdečným úsměvem a upřímnýma očima, odcházel ráno a večer se vracel; pokud nebyla práce, seděl doma a četl, pomáhal mýt nádobí, povídal si s holčičkou.

Toho dne odeel ráno a upozornil Terezu, e se moná večer nevrátí.

 Nemějte strach, budu muset dnes asi přespat jinde.

Paní Tereza pracovala v té době v zubařské ordinaci.

Kdy dopoledne oznámili v rozhlase, e na Heydricha spáchali neznámí mui atentát, nepochybovala ani chvíli, e ten její v tom má taky prsty. Nemýlila se. Byl to sku tečně Adolf. Adolf Opálka, jeho z Londýna jmenovali ve litelem vech výsadkářů, kteří v té době působili v Praze.

Jetě večer se vrátil, mlčel, o atentátu nehovořil a já jsem se na nic nevyptávala, vypráví paní Fastrová. Večer Jsme si li lehnout jako obyčejně a jetě ne jsem stačila usnout, zařízl se do nočního ticha zvonek. Vyhlédla jsem z okna a dole před vilou stáli vojáci a civilové. Uvědomila jsem sl, e je zle. Ale natěstí mě neopustila duchapřítomnost. Zaběhla jsem do pokoje, kde spal Adolf, vzbudila jsem ho, společnými silami jsme odtáhli gauč, on se schoval v kumbálku a teprve pak jsem la otevřít. Křičeli, to se ví, co tam tak dlouho dělám. Ale vzbudit někoho v noci, to přece není jen tak. Museli to pochopit. Stejně jako mé rozruení. Dělali tu noc prohlídky po celé Praze a přili i k nám do vilky. Natěstí neobjevili skrý, neshodili poltář za gaučem, který Ji zakrýval. Ani dcerka nic neprořekla. Byla sice připravena, věděla, co má mluvit, kdyby přilo gestapo, ale u dítěte člověk nikdy neví. Nadávali, prohlíeli kde co, ale nepřili na nic. Kdy odeli, spadl mi ze srdce obrovský balvan. Jene ne definitivně.

A jak dlouho to napětí trvalo?

Dlouho. Opálka, teprve později jsem se dozvěděla s určitostí, e to byl on u nás bydlel jetě asi týden. Pak odeel, protoe se vichni parautisti stěhovali do krypty v Resslově ulici. Bála jsem se o něho, nepokládala jsem za rozumné, aby ili vichni na jednom místě, nebezpečí se tím jen zvětovalo. Kdy to vak byl rozkaz, vím, co to pro vojáka znamená. Dala jsem mu na cestu plá. A tak nejistota dlouho zůstala. Co jestli ten plá identifikují a najdou nás podle něho? Nevěděla jsem, co vechno jim padlo do rukou. Kdy se v novinách psalo, jak parautisté skončili, mohla jsem si domyslet vechno. S hrůzou jsem čekala, kdy si přijdou i pro nás. Natěstí se naemu domu smrt vyhnula. Ale Opálkova rodina zaplatila ivoty. Vyprávěl mi o rodičích, o své nevěstě, kterou ten váný, poctivý chlapec tak upřímně miloval. Tu nacisté natěstí neobjevili. Kdy jsem mu říkala: ťProč si ji sem taky nepozvete?Ť odpovídal: ťMilovaná ena svazuje při takové práci ruce. A bude země svobodná, pak to bude jiné …Ť U se toho nedočkal. koda. Byl by si to zaslouil.

Paní Tereza u zase někam pospíchá. Funkce babičky je sloitá a náročná na čas. A tak my se zase vrátíme téměř o tři desítky let nazpátek …

V ÚKRYTU VÝSADKÁŘŮ

Tam, v Resslově ulici, v kryptě pravoslavného chrámu Cyrila a Metoděje  dříve Karla Boromejského nali úkryt ti, kteří připravili atentát, i ti, kteří se na něm podíleli. Sedm parautistů se sem přistěhovalo a teď tu ilo v temnu a chladnu podzemního sklepení, ukryto před slídivými zraky pronásledovatelů: Jozef Gabčík, Jan Kubi, Josef Valčík, Adolf Opálka, Josef Bublík, Jaroslav Svare a Jan Hrubý.

Ve lo podle důkladného, předem připraveného plánu. Ale proč se jej nepodařilo uskutečnit a do konce? Vechno bylo přece dokonale promyleno. Byl připraven pohřební vůz, v něm měli být parautisti odvezeni z krypty v rakvích, s rukama podle těla, aby mohli snáze pouít v případě potřeby zbraní. Ilegální pracovníci byli rozhodnutí odpovědět i na střelbu ……

A přece k ničemu takovému nedolo.

Jaký byl duevní stav lidí, ukrytých v podzemní kryptě, kde se dalo vydret jenom s vypětím sil?

Profesor Vaněk o tom dnes říká:

S Kubiem, s ním se při atentátu počítalo Jako s muem číslo dvě, nebyla po atentátu vůbec řeč, Byl roztrpčen, kdy viděl, jaké věci se v Praze dějí, jakou persekuci atentát vyvolal. Gabčík pak poznal, e rozkaz stejně nesplnil. Jeho vlastní neúspěch při atentátu ho deprimoval. Chápal, e represálie, které teď přily, přesně jak jsem předpovídal a jak jsem před nimi varoval, má i on na svědomí svou neústupností.

Kdy jsem za nimi přiel do kostela v Resslově ulici a chtěl s nimi mluvit, řekl mi Opálka, kterému jsem důvěřoval nejvíc: ťChlapci se stydí a nechtějí se s tebou sejít.Ť

Potom mi Opálka vyprávěl, jak Antropoid jde dokonce tak daleko, e uvaují usednout někde v parku na lavičku, dát si na krk cedulku: ťJsme parautisté, kteří provedli atentát!Ť a otrávit se cyankalim. Stejně prý počítali, e při atentátu zahynou, a zachrání tak národ před dalími oběmi.

Máme otázku. Jak bylo moné, e dolo k takové schůzce?

Sel jsem nejdřív za Petřekem. Petřeka jsem nael ve farní místnosti. Řekl mi: ťJsi zastáncem konspirace, jak jsem se dozvěděl od Opálky. Zásada bezpečnosti platí i tady v kostele.Ť Vstoupilí jsme do chrámu v Resslově ulici Kostel byl v té chvíli uzavřen, nemohli sem tedy přijít věříci a nikdo nepovolaný. Postavil jsem se Čelem ke zdi a čekal, a se Petřek vrátí. Nesměl jsem vidět, kudy vstupuje do krypty a kudy z ní vychází. Pak jsem za sebou zaslechl slova: ťAdolf tě čeká.Ť

Vidím ho před sebou, jako by to bylo dneska Měl na sobě huňatý svetr, seděl proti mně, klopil oči Opálka byl velitelem krypty. ádal jsem ho, aby kostel opustil. Trval vak na tom, e jako velitel odejde poslední.

Pak jsme se setkali jetě jednou a naposled. To bylo v pondělí patnáctého června. Musel jsem s nimi projednat některé věci, protoe se přítí pondělí jak mě upozornil Petřek, měla vrátit kostelníkova ena. Tak jsme stanovili datum odsunu na pátek 19 června. Chlapci se u těili, e budou moci ven z chladného sklepení, kde se oni nedalo pořádně vařit Kdy dolo k jednání, Petřek odeel a my jsme zůstali s Opálkou sami. Patnáctého června končil termín, který vyhlásilo gestapo k oznámení parautistů A devatenáctého tedy na mé a Petřekovy narozeniny jsme chtěli převést výsadkáře z krypty. Ani při této schůzce se parautisti neukázali. Ale ani v té době nebyli dost opatrní a riskovali zbytečně mnoho. Někteří tajně proti naí vůli a proti naim příkazům opoutěli kostel a docházeli do domů svých milenek Při takovém tajném výletu potkal jeden z parautistů, ukrytých v kostele, Čurdu. A dokonce mu naznačil, e se skrývají v jednom nekatolickém kostele … A to byl důleitý klíč k celé dalí situaci, jak víte.

Sedmnáctého června zahynul učitel Zelenka-Hajský. Kdy pro něho přilo gestapo, otrávil se jedem. To jsem ovem nevěděl. Myslil jsem, e na schůzku den před tím nepřiel jen proto, e dodruje zdravotní dovolenou po svém nervovém otřesu.

Osmnáctého června, bylo to dopoledne, jsem se ji potřetí vypravil do kostela za parautisty. Chtěl jsem dát Opálkovi instrukce na přítí den. Vechno bylo zařízeno k odsunu. Několik stanic před Karlovým náměstím jsem vystoupil z elektriky a el jsem pěky, abych se přesvědčil, jestli mě někdo nesleduje.

A tak jsem se blíil ke Karlovu náměstí. Ani ve snu mě nenapadlo, co se tady odehrává, jaké hrozné překvapení mne čeká. Kdy jsem docházel k Resslově ulici, u mě znepokojil iroký kordon vojenských uniforem. Pokusil jsem se tedy ulici obejít a přiblíit se ke kostelu jinudy Ale pak jsem poznal, e celý prostor je obklíčen nacistickými vojáky. To jsem u pochopil, e se u kostela něco děje. Byl krásný slunečný den a lidé, kteří byli náhodou na procházce na nábřeí, se z povzdálí dívali. Akce proti parautistům právě končila.

Odeel jsem na schůzku s Erikou enoldovou, jedinou, která mě znala skutečným jménem a věděla, kde bydlím. Chtěl jsem, aby varovala některé spolupracovníky, ale hlavně aby se kolem kostela vyptala, co se tam děje. Byla to krasavice, bezvadně oblečená, měla nápadný klobouk, mohl jsem předpokládat, e na sebe upoutá pozornost chodců a něco se dozví. Skutečně. Z jejích kusých informací jsem si mohl sestavit první obraz události, která znamenala konec těch sedmi statečných hochů.

Kapitola desátá

Nevím, co je vám známo o tom, co se gta!o nedávno ve Francii, kde byl zavraděn německý poddůstojník a vraha se nepodařilo vypátrat. Tehdy bylo pro výstraho deset francouzských civilistů zastřeleno. Co si myslel zločinec, který spáchal atentát na nejvyího představitele Velkonáměcké říe na českém území? Počítejte jen trochu, co by lid čekalo, kdyby se nepodařilo vypátrat viníky Z rozhlasového projevu ministra Emanuela Moravce

VRAHŮV KONEC

Ačkoli přijel dr Gebhardt, SS-brigadeffuhrer, jako osobní lékař Heydrichův, ačkoli transfúze stíhala transfúzi osmý den po atentátu před osmou hodinou ráno odeel vrah ze světa. Nad Bulovkou zavládl smutek. Ve vedlejím pokoji ji čekali od časného rána na protektorův konec nastávající vdova, K. H. Frank a Heydrichův nástupce Kurt Daluege.

V ředitelském bytě dr. Dicka umíral Heydrich a zatím se u vechno chystalo na pitvu vzneené mrtvoly, Pro Prahu byl vyhláen státní smutek. A dalí represálie …

Vůdce zuřil a Berlín se chystal na slavnostní funus. Hácha s protektorátní vládou skládali poníené projevy soustrasti.

Profesor K. Hamperl, přednosta pathologického ústavu německé university Karlovy v Praze”, a G. Weyrich, přednosta soudně lékařského ústavu německé university Karlovy, vydali zprávu o výsledku pitvy. Tisk celého světa Ji zaznamenal. Heydrich podlehl následkům atentátu . .

Sedmého června se konal na Praském hradě smuteční akt, nače byla rakev s Heydrichem převezena do mozaikové síně nového říského kancléřství v Berlíně, kde byl uspořádán státní pohřeb s největí monou pompou, jaké byla říe schopna. Pohřbu se zúčastnil i Hitler, který posmrtně udělil Heydrichovi nejvyí vyznamenání, Německý řád první třídy, který před ním dostal jedině Todt. Jako hlavní řečník promluvil při obřadu nejblií nadřízený Heydricha, Heinrich Himmler. Ačkoli se dochovalo svědectví, e prý Himmler, kdy se dozvěděl o Heydrichově smrti, se spokojeně uklíbl, neetřil ve svém projevu slovy chvály a oslovoval Heydricha jako největího syna Germánstva vůbec. Jak by ne, kdy Heydrich nebyl ji v té chvíli naivu, a tudí nemohl ohrozit jeho moc. Nebo bylo veobecně známo, e Heydrich je jednak schopnějí ne Himmler, e jeho pozice u Hitlera je snad jetě pevnějí, i jeho skutečná moc byla vyí ne Himmlerova.

S úlevou a zadostiučiněním proto řečnil jeden z nejvyích nacistů nad rakví svého konkurenta. Líčil vybranými slovy jeho ivotopis, hovořil o jeho zásluhách o říi, o jeho úloze v jejích dobyvatelských plánech. Tady prozradil mnohé z toho, co usvědčovalo Heydricha ze zákodnické práce proti východním zemím ji dávno předtím, ne dolo k odtrení pohraničního území ČSR, ne vkročili nacističtí dobyvatelé do Československa, do Polska, do Sovětského svazu.

V závěru svého projevu si Himmler neodpustil hrozbu:

Vem Němcům bude svou obětí krve připomínat, e Čechy a Morava jsou a navěky zůstanou německými řískými zeměmi, Jako byly odedávna. Naí svátou povinností pak je usmířit jeho smrt, převzít jeho poslání a nyní tím spíe zničit nepřátele naeho národa bez milostí a bez slabosti. 

Heydrichův pohřeb se stal samozřejmě významnou společenskou událostí vedoucích nacistů v Berlíně. Nedaleko sirotků po Reinhardu Heydrichovi zasedl při smutečních obřadech kontradmirál Canaris. I kdy znovu podotýkáme s atentátem a Jeho přípravou nic společného neměl, mohl být spokojen. Aktovka se spisy, které byly připraveny pro vůdcovskou poradu a v nich Heydrich vyjádřil i své podezření vůči Canarisovi, nikdy nedola tam, kam Ji chtěl Heydrich donést osobně.Kdy ji Himmler v praské nemocnici osobně vyzvedl z trezoru, nejdříve důkladně prozkoumal její obsah. Materiál o uskutečnění plánu Haselblatt, týkající se vystěhování Čechů, to bylo v pořádku. Zpráva o reformě protektorátní správy, která byla vlastně prvním krokem k poněmčování české mládee to bylo také zcela v intencích Himmlerových. Ale pokud jde o Canaríse, nechal sí kompromitující materiál pro sebe. Věděl, e bude moci poadovat od mazaného admirála velicos. To si Himmler důkladně rozváil, ne se rozhodl, e třetí dokument z aktovky Reinharda Heydricha se vůdci do rukou nedostane.

Pohřeb byl příleitostí, aby Hitler přijal protektorátní vládu. Ne e by to dělal rád; vyjádřil se o ní jako o těch vrazích z Prahy. Pánové nebylí uvítáni s obvyklými poctami a zdálo se, e Hitler o nich nechce ani slyet. Ale pak náhle přila zpráva, e vůdce jetě večer protektorátní vládu přijme. Ministři se na sebe podívali s rozpaky a s obvyklou etrností sdělili Háchovi, e v 18 hodin se koná audience.

Bylo 9. června 1942, na dvůr říského kancléřství Jetě dopadalo odpolední slunce, kdy na nádvoří přijíděla auta se zaraenými hosty. Státní president dr. Hácha, vyslanec v Berlíně dr. Chvalkovský a vichni protektorátní ministři. Stoupali do schodů pomalu a nejraději by měli následující chvíli u za sebou. V přijímacím sále se shromádili nacističtí pohlaváři. Bormann, Lammers, Dietrích, Frank, Schaub a Daluege. Pak vstoupil Hitler. Vyel vstříc uctivě skloněnému Háchovi, pozdravil ho a nechal si představit jednotlivé členy vlády. Pak znovu ustoupil mezi svůj doprovod a čekal s vyzývavým pohledem. Hácha pokročil před shromáděné ministry a zastřeným hlasem ve stoje začal hovořit.

Já, shromáděná vláda i celý ná národ je hluboce otřesen vradou, která se dotýká nás vech a vechen ná lid tento zločin z hloubi due odsuzuje, řekl. A z předklonu zvedl oči k nacistickému diktátorovi v očekávání nejhorího.

Hitler pokynul ke křeslům. Kdy se usadili, zaujal místo, z něho měl přehled po vech přítomných a začal mluvit klidným, skoro tichým hlasem:

Tato hodina, pánové, je pro vás hodinou historicky významnou. Chci vám sdělit několik návrhů. Doufám, e je ve vlastním zájmu uváíte, Český národ ije uvnitř německého prostoru a jeho úkolem je vycházet s německým národem dobře a v klidu. Vy jste se, pane presidente, díky svému rozumnému rozhodnutí v březnu 1939 snail o smírné vyřeeni tohoto poměru, ačkoli si u tehdy válečný tváč Bene přál válku. Také já jsem doufal v dobrou a pokojnou spolupráci, a z tohoto důvodu mi vyhovovalo řeení bez války, ačkoli bych byl tenkrát bojem nalezl jasnějí a rozhodnějí řeení. Pro vás Čechy by to mělo znamenat, e je na českém národě, aby nyní přinesl nejtěí oběti, e si udrel beze ztrát monost ít. Kdy nám byla vnucena dálka, bylo to jedině Německo, které zabránilo, aby se stíny Asie nesnesly nad Evropou. Tím jsme také zabránili, aby český národ nebyl pohlcen bolevismem. Vy si přece snad u dnes nemyslíte, e by se byli asijtí zločinci, kdyby mohli zaplavit Evropu, zastavili před vaí inteligencí, vaím měanstvem, rolnictvem a dělnictvem, s výjimkou několika idů a marxistů, kteří by byli za svou činnost od Moskvy odměnění. Vedu tuto válku krví germánských národů a těitě síly spočívá jedině na německém národu. Dosud jsem od Čechů neádal oběti krve, jako to stále činí Angličané, kteří staví do první linie fronty své spojence a nechají je za sebe krvácet… Já jsem v této válce jetě ádné české matce neodňal syna, co vak naproti tomu udělal ruitel míru, Bene. Poaduji ale, aby český národ neporuoval mír uvnitř říe. Avak v Čechách a na Moravě začal vývoj, ke kterému ji nemohu klidně přihlíet. Na podzim jsem odvolal pana von Neuratha a na jeho místo dosadil Heydricha, který se vás pokusil přivést k obratu. Při tomto pokusu se stál obětí atentátu. Krvavá obě, kterou přinesl Heydrich, je mezníkem v dějinách vaeho národa. Jsou jen dvě monosti: Buď nastane radikální obrat a český národ přijde k rozumu, podrobí se a zachová klid, nebo se bude v Čechách a na Moravě dál vyvíjet hnutí proti říi. K tomu vám chci říci: Tuto válku vedu proto, abych poskytl Evropě konečně klid a mír. Ruitele míru, kteří stojí v cestě tomuto mému dílu, odstraním vemi prostředky… Nic mi nemůe zabránit vysídlit několik miliónů Čechů z Čech a Moravy, kdy si nepřejí klidného spoluití. Jsem pevně rozhodnut Čechy a Moravu ji nikdy nikomu nevydat…

Říká se u vás, e zamýlím zruit vai autonomii. Tímto tlacháním prokazujete, e mne naprosto nechápete. Mně ji dnes nejde o nějaké směné formálnosti, jako je autonomie, nýbr v sázce je osud, ivot a budoucnost českého národa. Buďto se poměry v Čechách a na Moravě vytvoří tak, aby to bylo únosné, český lid se změní pod vaím vedením, pane presidente, a pod vaí vládou, pánové, a pak bude moci ít v klidu, zůstat na své hroudě a pracovat ve velké říi. Nebo nepochopíte vánost situace a pák bude český národ z Evropy vyhnán. Máte nyní poslední příleitost a toto Je moje poslední varování. Buď budou atentátní cl chyceni a vydáni, nebo se budu muset domnívat, e v českém národě působí velké organizace a hnízda odporu. V tomto případě, nechf je vám, pánové, naprosto jasné přikročím k nejkrajnějím důsledkům. Má rozhodnutí budou provedena,  kdybych snad nebyl na ivu. Můj nástupce a ti, jen jsou v Německu na vedoucích místech, jsou stejného názoru a podle toho budou jednat. Je to mým přáním a nechci působit lidem hoře,právě jsem vzal český národ do ochrany říe. Jednejte podle toho a nepropaste poslední příleitost ke své záchraně.

Hitlerův hlas během řeči neustále sílil. A jakkoli začal zpočátku klidně a tie, čím dále rozvíjel své mylenky a vril hrozby, tím víc se vzruoval a zesiloval i hlas. Na konec své řeči u téměř křičel, rudl ve tváři a nabíhaly mu modré íly na krku. Teprve poslední slova říkal u zase normálním hlasem a sotva domluvil, vstal. Zvedl se ze svého křesla i Hácha a stařeckým hlasem sliboval, e učiní vechno, co bude v jeho silách, aby český národ přivedl na správnou cestu. Několikrát opakoval, e oceňuje moudré vývody vůdcovy a e jeho mylenky jsou jedině správné. Pak se chvíli odmlčel, jako by si uvědomil marnost svých slibů.

Mám-li říci svůj nejupřímnějí názor a své niterné přesvědčení, téměř eptal zlomený stařec, podle mého mínění nelze ádoucí obrat čekat hned, naráz, jde o dlouhodobějí vývoj a v této chvíli mám jak já, tak vláda na národ pouze omezený vliv. A proto mohu znovu jen prosit za Český lid: Uplatněte, můj vůdce, jetě jednou vůči českému národu milost místo práva.

Rty se mu chvěly a celá postava byla nakloněna, jako by měl v nejbliím okamiku upadnout. Hitler mu věnoval Jediný letmý pohled a snad sám pocítil trapnost chvíle. Řekl: Uvidíme! a bez rozloučení opustil i se svým doprovodem sál. Ministři s vyslancem Chvalkovským podepřeli zlomeného presidenta a vycházeli z přijímacího salonku ke schoditi, pod ním čekaly jejich vozy.

Jak vůdce viděl, ukazuje skutečnost, která následovala Jetě z Berlína dal Frank příkaz k likvidaci Lidic, vesničky na Kladensku, která údajně poskytovala parautistům pomoc a neudala je gestapu. Zločin nacistů vyvolal bouři odporu a pohorení na celém světě.

PÁTRÁNÍ

Pánové sedí okolo kulatého stolu a vichni upírají pozornost ke komisaři Janturovi. Zastupuje v této chvíli kriminálního radu Hanse Pannwitze, který byl jmenován éfem zvlátní komise pro vyetřování atentátu na Reinharda Heydricha.

 Dalí úkol, který musí být bezodkladně splněn jako psychologická součást vyetřování, se týká úředníků gestapa, řekl komisař. Uvědomte vechny nae pracovníky, e kadý dosud otevřený případ těí povahy musí být okamitě předán ke konečnému vyřízení stannému soudu. Vichni ihned prohlédnou své stoly, zrevidují spisy a pomocí naich spolupracovníků zjistí, kdo z těch osob schvaluje atentát na pana zastupujícího protektora. A zase kadý takový případ je třeba ihned poslat k soudnímu projednání.

Gestapák Jantur si od samého počátku války získával pověst vraha. U v roce 1941 ho poslali z Berlína do Prahy jako kádrovou posilu. Byl to zkuený policista a praská gestapo si od jeho Činnosti v boji proti domácímu odboji mnoho slibovalo. Jantur se svým éfem také přili jako první z gestapáků na místo atentátu.

Kdy 27. května 1942 hlásil dr. Jaroslav enatý, jeho oddělení 1V/2 se stalo spojovacím článkem mezi českou policií a gestapem, e byl spáchán na Heydricha atentát, byl Jantur spolu s Pannwitzem na výstaviti v Holeovicích v pracovně říského zmocněnce pro továrnu Letov, vyrábějící vojenská letadla. Na stole zmocněnce zazvonil telefon.

Pro vás, pánové, řekl, jakmile zvedl sluchátko a diskrétně se otočil. Jantur nechtěl zprvu věřit, stejně jako zatím vichni, kdo zprávu o atentátu vyslechli. Telefonické hláení z Bredovské ulice ovem přeruilo přátelské posezení a vůz obou gestapáků se hnal od Stromovky přímo k Vychovatelně. Tam u působil dr. enatý se svými lidmi, ale přece to byl právě Jantur, který zajistil pistoli, nábojnice, plá a dámské kolo, na něm visela starí aktovka s čepicí a dalím připraveným granátem.

Pannwitz a Jantur také posílali ihned vechny svědky do Petschkova paláce k výslechům, projevovali mimořádnou iniciativu. A tak není divu, e si tito dva získali pochybnou čest stát v čele komise, zřízené na příkaz říského bezpečnostního úřadu v Berlíně. Několik desítek gestapáků přijelo na zvlátní příkaz do Prahy z Berlína, Drá dnn a Karlových Varů jako pomoc při pátrání, Gestap?’ nabídla své sluby okamitě i německá kriminální policii v Praze. Celkem disponovali Pannwitz a Jantur s více ne stodvaceti lidmi, kteří byli přímými členy komise. Ovem na pátrání se podílely jetě dalí stovky úředníků z nej různějích úseků gestapa a bezpečnostních sloek. Přede vím se upírala pozornost ke kadé stopě, je vedla k parautistům Komisař Wilhelm Schultze jeden z úhlav nich pronásledovatelů kapitána Morávka se v této době věnoval výhradně pátrání po cizích parautistech. Pannwitz sledoval stopy, vedoucí do Prahy, komisař Hans Mohrbeck v obvodu Čech a komisař Willi Leimer na Moravě a v sudetském pásmu říe, je a do nedávná tvořilo české pohraniční kraje. Ale přes rozsáhlost celé akce nevedlo vyetřování k cíli.

A se stane cokoli, vdycky se najde někdo přičinlivý, kdo vyvíjí větí iniciativu, ne je nezbytně nutné. I tentokrát se přihlásilo se svědeckou výpovědí několik en, Udávaly, e spatřily mladou dívku, je odvedla pánské kolo. které postavil zraněný Kubi u libeňské Baovy filiálky. Jednou z nich byla Němka, obývající jednu z vilek nedaleko zatáčky, v ní dolo k atentátu.. Ta byla za své hláení dokonce vyznamenána a dostala od Franka peněitou odměnu.

Komisař Jantur povaoval tuto zprávu za klíčovou.

 Ta dívka bydlí asi někde v okolí. Poslali ji rodiče, moná příbuzní toho atentátníka. Musíme ji mít Poádáme o pomoc jednotky SS. Obklíčíme celou čtvr, aby nepro klouzla ani my. A nai lidé půjdou dům od domu udělají domovní prohlídky. Nechal jsem pořídit soupis rodin, kde mají dcery ve věku od 12 do 16 let. Vechny podezřelé holky sebereme a přivezeme je sem.

Komisař Jantur uvaoval dobře a jeho rozkaz byl do písmene splněn. Uzavřené policejní vozy sváely nedospělá děvčata z Libně do Petschkova paláce. A pak následovala zvlátní produkce před vybranými diváky. Na idlích jako porota zasedly asi čtyři eny. Kadá z dívek musela uchopit opřené kolo a odvést je několik kroků. Nedočkavý Jantur se pokadé podíval na rozpačité svědkyně.

 Je to ona?

 Ne.

 Asi ne. Určitě ne ..,

Okruh podezřelých se zuoval. Zůstávalo asi deset, dvanáct děvčátek. Kadá z nich Jetě 4. června předehrávala podivnou scénu s pánským kolem. Vechny u byly vystraené, ale ádná nejevila větí nejistotu ne ostatní. Mohla to být kterákoliv, ale nemusela to být ádná. Jak si poradit s touto otázkou, kdy svědkyně jsou nerozhodné? Komisař Jantur, ač nerad, nechal nakonec propustit vechny dívky.

éf vyetřující komise Heinz Pannwitz a jeho zástupce Jantur denně podávali osobně hláení o postupu pátrání veliteli praského gestapa dr. Geschkemu. Větinou nebyl u tohoto pravidelného ceremoniálu sám. Zúčastňoval se i jeho zástupce dr. Josef Witiska a vládní rada Heinrich Berger, který přiel nedávno do Prahy z Vídně.

Večer 14. června 1942 se sela pětice jako obvykle.

 Himmler je nespokojen s dosavadním průběhem pátrání. Něco se musí stát, naléhal dr. Geschke.

 Vyhlaste krátkodobou amnestií, navrhl Heinrich Berger. Kdo se přihlásí a oznámí pachatele atentátu, dostane milost, i kdyby v tom měl sám prsty. Mělo by to účinkovat, pokud znám psychologii zločinců. Předpokládejme, e se na atentátu podílela rozvětvenějí sí lidí. Jedni mají větí vinu, jiní mení. Vem hrozí stejný konec. Dejme někomu naději a slabí nevydrí takové dilema …

 S amnestií by musel souhlasit generál Daluege, namítl Witiska.

 Navrhneme mu to, pánové. Je to znamenitý nápad v pravou chvíli, rozhodl Geschke.

Daluege souhlasil.

A tak byla vyhláena termínovaná amnestie pro moného zrádce. Najde se mezi statečnými?

ZRADA

Jetě dnes bývá v této otázce dosti nejasností. Jak to tedy vlastně bylo? Kdo zradil parautisty, ukryté v kryptě pravoslavného kostela v Resslově ulici? Kdo vydal jejich ivoty gestapu?

Jaký byl vlastně konec historie, do ní se zapojilo tolik desítek, stovek českých rodin, vlastenců, kteří pokládali za svou občanskou povinnost nezradit? Parautisté poskytli odboji pomoc v boji proti nenáviděné říi, a tak je budeme chránit, i kdy to znamená trest smrti, řekli si.

Rodina velitele výsadku Zinc nadporučíka Oldřicha Pechala byla vyvraděna nacisty. Pechal se skrýval v lesích, hladový a bez přístřeí. V té době padl do rukou gestapa. Byl zaskočen. Ale nevzdal se dobrovolně Teprve přesila dvanácti gestapáků ho zdolala a těce zraněného přivezla na oetřovnu. Ale Pechal neprozradil ani slovo. Přes hrozby a mučení nezradil. Skupina s ní přistál, byla tříčlenná Od začátku a do konce měli smůlu. Pechal byl umučen, Mik se zastřelil, kdy ho zaskočili četníci a esesáci při křivoklátské akci, a zbýval poslední: Viliam Gerik. Ten Gerík, který u byl ve slubách gestapa.

Spolu s ním seskočil z letadla Jako člen skupiny Qut distance také Karel Čurda. Pomohl pak jetě s Opálkou zajistit akci koda; později přestal plnit příkazy, které dostával. Raději se ukrýval u příbuzných v Kolíně. Bál se o ivot Litoval u, e se přihlásil k tak těké a nevděčné slubě. Čurda tedy sedl a napsal anonymní udání četnické stanici v Beneově: ťAtentát spáchal Gabčík a Kubi.Ť A napsal i adresy jejich příbuzných …

Ale oznámení z Beneova dál nelo. Četníci anonym zadreli. Pátrání pokračovalo. Čurda utekl k matce do Nové Hlíny. A tady zcela podlehl vlastnímu strachu. Rozjel se do Prahy do Petschkova paláce a přihlásil se. Bylo to 16 června 1942, do jedné hodiny zbývalo u jen několik minut. Ve vrátnici Petschkova paláce se objevil mladý mu.

 Chtěl bych mluvit s někým kompetentním. Mám pro něho důleité informace, řekl.

Velijakých udavačů přicházelo na gestapo víc. Kadý pokládal své sdělení za světoborné, i kdy lo větinou o osobní mstu nebo jinou podlost. Chlapík ve vrátnici nedůvěřivě zeptal:

 A čeho se to týká, můete mi říct?

 Parautistů a atentátu.

Ta slova vrátného jakoby zelektrizovala.

 Počkejte okamik.

Vytáčel číslo Pannwitze. Ale ten nebyl ve své kanceláři. Dostal na linku Jantura.

 Je tady nějaký chlapík, pane komisaři, a chce říci něco k parautistům a atentátu.

 Polu si pro něho.

Ve vrátnici si vyzvedl Čurdu jeden z Jantarových podřízených a přivedl ho do kanceláře svého éfa.

 Jsem anglický parautista a vím cosi o atentátu na pana protektora, začal bez oklik, kdy ho Jantur posadil proti sobě a nabídl mu cigaretu.

 Ale můete mi zaručit, e nebudu popraven, kdy jsem se přihlásil sám?

Jantur se na ného zkoumavě podíval.

 Kdy povedou vae údaje k objasnění atentátu, pak se vám samozřejmě nic nestane. Mé slovo.

 Mám starou matku. Bojím se o ni.

 Ani vaí matce nikdo nezkřiví vlas.

Mladíkovi se viditelně ulevilo a pak spustil. Po několika minutách ho Jantur přeruil a osobně el sehnat Pannwitze. Kromě toho musel bý přítomen komisař Schultze, protoe Čurda byl parautista a to by bylo zasahování do kompetence.

Několik hodin poslouchali údaje, které říkal ten neznámý mu a které se zdály zcela věrohodné. Kladli mu kontrolní otázky, ale cokoli řekl, vechno souhlasilo. Nezmýlil se ani jednou. A u to, co Čurda prozradil ve svém prohláení, znamenalo pro gestapo klíč, který dosud marně hledalo.

 Jetě dnes v noci vybereme vechna místa, kde přechovávali parautisty. Bude to pěkný zátah, těil se Jantur.

A Gallus můe pokračovat ve výslechu.

Georg Gallus patřil k nejschopnějím vyetřovatelům gestapa. Spojoval psychologický nátlak s tělesnými tresor a pravidelně dostal z vyslýchaného vechno, co potřeboval vědět. Ujal se tedy Čurdy a pokračoval ve výslechu celý večer a celou noc, a do rána 17. června. Zatím vozy gestapa sváely nečekanou kořist. Vechna jména, která se objevila při Čurdově výslechu, byla zanesena na seznam a kadý, kdo byl doma, se octl v pečkárně u výslechu. A tak jetě v noci získali gestapáci nové údaje, okruh podezřelých se dál roziřoval.

Sedmnáctého večer se vydali specialisté gestapa, kdy u bylo mimo vekerou pochybnost, e parautisté, mezi nimi oba atentátníci, jsou ukryti v kryptě na obhlídku. Zkoumali, není-li z podzemních prostor pod kostelem v Resslově ulici tajný východ, jím by obklíčení mui mohli zmizet. Experti se vyjádřili, e v podzemní kobce jsou vichni v pasti. A tak jetě v noci se vydalo gestapo za pomoci SS na lov. Akce v Resslově ulici mohla začít. Díky zradě, s ní parautisté nepočítali…

Kdo byl Čurda? Profesor Vaněk o něm říká:

Docela dobře se pamatuji, e mne před ním ostatní parautisté varovali, hned jak se objevil. Konkrétně Valčík a Opálka o něm říkali, e není rovný chlap, e u v Anglii s nim byly nepříjemnosti a e chlapci byli překvapeni, kdy zjistili, e v novém výsadku se dostal do protektorátu l on. Podle toho, Jak mi Čurdu líčili, mám pocit, e hned při prvních krocích na zdejí půdě měl úmysly dezertěra.

Čurda byl po osvobození zatčen a souzen mimořádným lidovým soudem. Výpis z tehdejího protokolu, který dnes leí ve spisech dávno skončeného případu, ukazuje mnohé podrobnosti:

Jel jsem 16. června 1942 do Prahy a přihlásil jsem se na gestapu v Bredovské ulici v Petschkově paláci. Tam začali se mnou výslech. Napřed mi předloili fotografie různých parautistů a zeptali se mne, zdali je znám. Poznal jsem vechny, byly to fotografie nadporučíka Pechala, desátníka Kolaříka, rtm. Mike, Čet. Gerika. Pak mi předloili album s fotografiemi naich československých vojáků v Polsku. Poznal Jsem mezi nimi čtyři nebo pět osob a pod nátlakem jsem se doznal. Prozradil jsem té, e jsem parautista, shozený 27. března 1942 u Telče na Moravě s dvěma členy skupiny, e jsme zakopali balík, oni se ani neptali, kdo jej zakopal. Přiznal jsem té, e Gerik letěl v letadle, ale e se mnou neseskočil z letadla.

Vypravoval jsem Jim celý svůj příběh a přitom jsem prozradil osoby, u kterých jsem se skrýval a které mi byly nápomocny. Tedy svého vagra Mácu Antonína v Kolíně, majitele tiskárny v lázních Bělohradě Vojtíka, pana Krupku z Pardubic a Adolfa Moravce z Prahy, Svatoe z Michelské ulice v Praze, rtm. Valčlka a Kubie, paní Baucovou a svou vlastní matku a sestru. O osudu těchto lidí mi není nic známo, a na to, e moje matka a sestra byly zatčeny a proputěny. Výslech vedl komisař Jantur a gestapák Horná pomocí tlumočníků. Listonoe Drobila z Jindřichova Hradce a Mrvíka z Kolína, který ml daroval atstvo. Jsem neprozradil. O civilistovi, který u nás ubytoval Svatoe. Jsem sice mluvil, ale neudal Jsem jméno, protoe jsem toto jméno neznal. Ptali se mne na jistého Motyčku, kterého vak neznám. Řekli mi na to, jak jest to moné, kdy ho zná Gerik. Zeptali se mne také, zdali Jsem radiomechanlk a zdali umím zacházet s radioaparáty. Kdy jsem odpověděl záporně, zeptali se mne opět, jak to přijde, e Já to neumím, kdy to umí Gerik. Ptali se mne také na jisté ho Navrátila, kterého Jsem znal jako přísluníka čs. praporu v Anglii. Řekl Jsem jim, e při čitění zbraní přiel o ivot. Druhého dne pokračovali ve výslechu. Přitom jsem prozradil Jméno stanovitě a funkci kpt. ustra, majora Blavice, letitě Velesbourne a nouzové letitě Narwick. Jinak jsem nic nepřiznal. Na jejich naléhání jsem prozradil jméno npor. Opálky a des. Kolaříka, jako i jména dalích dvou skupin, přiznal jsem i bydlitě Koláříkovo. Ohledně npor. Opálky jsem tvrdil, e nevím, kde bydlí, vlastně Jsem jim řekl, e jsem se s ním naposledy seel u Svatoe. Řekl jsem jím také, e ke mně do bytu paní Baucové chodila jedna dáma jako spojka. Přiznal jsem té jméno rtm. Mike a npor. Pechala, e tito letěli se mnou v letadle, ani bych věděl, kde seskočili. Po výslechu mne odvedli do sklepa. Tam jsem viděl Vlastimila Moravce.

18. nebo 19. června 1942 v poledne mne odvezli ke kostelu v Resslově ulici, kde na chodníku leely mrtvoly několika muů. Přistoupil jsem k nim a poznal jsem v nich npor. Opálku, rtm. Valčíka, rtm. Kubie, rotného varce a rtm. Gabčíka. Dva dalí jsem nemohl poznat. Jaké měli rány, to nevím. Jména těch, které jsem poznal, jsem na gestapu udal a rovně, e jsou to parautisté z Anglie, které znám odtamtud. Nato mě odvezli na Pankrác, co se stalo s Moravcem, nevím.

Po několika dnech jsem byl opět převezen do Petschkova paláce a kdy jsem čekal v jedné kanceláři, viděl jsem, e se Gerik baví s úředníky gestapa ve vedlejí místnosti. Kdy mne spatřil, začervenal se a schoval za dveře. Volali mne do místnosti a tam nás konfrontovali a jak Gerik, tak já jsme se vzájemně přiznali, e se známe. Kdy jsem na jeho otázku řekl, co jsem viděl u kostela v Resslově ulici, povídal mi Gerik, e on viděl víc, e se na to klidně díval z okna.

Pak přinesli gestapáci dvě mapy severního Skotska. Viděl jsem, e na jedné mapě jsou červené ipky a krouky. Byla mi předloena druhá mapa a na ní jsem ukázal stanovitě výcvikového střediska naich sabotáních skupin v Cammus Darrah a Garramour. Gerik jetě tato stanovitě určil přesněji. Němci moje údaje zakreslili na mapě. Pak jsem byl odvezen zpět do věznice na Pankráci.

Karel Čurda tedy, jak vyplývá z tohoto protokolu, ale i z dokumentů, které zanechalo ve svých archivech gestapo, označil ve své výpovědi vechny své přechovávače. O pobytu výsadkářů řekl rovně ve, co věděl z náhodného setkání s jedním z parautistů, kteří bez ohledu na svou bezpečnost vycházeli z kostela: e pachatelé jsou ukryti v některém nekatolickém kostele.

Na základě této výpovědi se gestapo ihned obrátilo na zrádného převora maltézských rytířů Fr. Wernera Bobeho. Byl to konfident gestapa, který ji předtím udal mnoho církevních hodnostářů protinacistického smýlení. Tento Bobe pomohl gestapu vytypovat, který kostel by to mohl být. Za svou pomoc při odhalení výsadkářů dostal 100 000 protektorátních korun.

Ale díky Čurdově zradě se dostalo gestapo na stopu podzemní krypty jetě z dalí výpovědi. Teta Moravcová, která jetě zajela vyřídit důleité vzkazy do Pardubic Bartoovi (tehdy se právě léčil u Krupků z revmatického záchvatu), poila v nebezpečí jed. Jednadvacetiletý Vlastík, parautisty zvaný Aa, vak padl gestapu do rukou a nevydrel mučení. Prozradil vechno, co věděl. A věděl toho mnoho. I o úkrytu v kostele v Resslově ulici.

Takové tedy bylo dílo zrádců. Čurda s Gerikem tím ovem neskončili. Ve své dalí konfidentské činnosti udali gestapu 40 českých vlastenců, jejich případy s atentátem nesouvisely. Z nich bylo 28 odsouzeno k smrti a popraveno.

Jidáský peníz, který oba zrádci za svou činnost dostali, byl kavalírský. Nacisté neetřili na lidech, kteří jim prokázali tak bohatýrskou slubu. O tom svědčí malá poznámka v protokolu, v něm vypovídá před soudem v roce 1945 gestapácký komisař Jantur:

Gestapo nevědělo o útočnících na Heydricha nic, dokud nepřiel Čurda. Kdy mu bylo slíbeno, e jemu a jeho příbuzným se nic nestane, prozradil vechny rodiny, které jemu a jiným parautistům poskytly pomoc a úkryt. To byla stopa, která nás přivedla do kostela Karla Boromejského (název kostela za války  pozn. aut.). Zatkli jsme lidi, které Čurda jmenoval, dva z nich pak přímo prozradili jméno kostela, kde byl tento úkryt. Čurda nám dál nejcennějí informace, a proto dostal pět miliónů odměny. Pak jsme mu nabídli německé občanství a konfidentství. Čurda přijal, změnil si jméno na Karel Jerhot…

Připomeňme si v této souvislosti jiný Janturův výrok z 20. června 1942:

Jenom mně nejde do hlavy, jak mohla ta čtrnáctiletá holka zachovat tak chladnou hlavu, kdy jsme ji vyetřovali tolikrát s kolem. Při troe těstí jsme mohli přijít na pachatele atentátu u tenkrát, bez pomoci českého zrádce.

Měl na mysli Jindřiku Novákovou.

V nové funkci se Čurda znamenitě osvědčil. Pomáhal při různých akcích, které měly za úkol odhalit dalí parautisty. Čurda se vydával za parautistu, vyhledával v celých Čechách rodiny, které byly v podezření, e poskytují nepřátelům říe úkryt nebo e skrývají dalí výsadkáře, poslané z Anglie. Kdy tito lidé poskytli Čurdovi nocleh, vzápětí je zrazoval a pak proti nim svědčil. Agenta provokatéra dělal i Gerik. Za tuto práci dostávali od gestapa měsíčně dalí desetitisícové odměny.

Jako konfident vystupoval Čurda sebevědomě a svým bohatstvím okouzloval i Němky. Z kníky s pěti milióny utratil Čurda podle vlastního doznání do konce války celý milión.

Dokonce se znovu oenil a s touto třetí enou měl také dítě. Byla to Němka, kterou jemu nyní bohatému Němci dohodil jeden z gestapáků. Samozřejmě svou příbuznou. Tato ena dnes ije ve Vídni a po válce měla jetě tu drzost a ádala o rentu, protoe byla enou parautisty, pokozeného válkou. Jakého parautisty, o tom svědčí příklad. V roce 1943 se Čurda-Jerhot dozvěděl od gestapa, e se v Brně skrývá jeho přítel, parautista Frantiek Pospíil. Vylákal tedy na přání gestapa Pospíila do Prahy, kde ho nechal zatknout.

Po válce se dostalo oběma zrádcům Čurdovi a Geríkovi spravedlivé odměny. Lidový soud je odsoudil k smrti a 29. dubna 1947 byli popraveni. Ani neádali o milost.,.

Ale to u jsme předběhli dobu. Vrame se opět tam, kde se děly významné události. Gestapáci zatkli Vlastíka Moravce a z chlapce dostali přiznání. Měli Čurdovu výpověď a radu zrádného převora. A tak zbývalo jen obklíčit kostel a likvidovat. Ale nebylo to tak jednoduché.

Co se dělo v kryptě pravoslavného chrámu Cyrila a Metoděje, o tom hovoří hláení velitele zbraní SS von Treunfelda generálu Daluegovi.

Podle rozkazu podáváme zprávu o pouití přísluníků waffen SS v noci ze 17. na 18. června 1942:

Očast: 17 důstojníků, 740 poddůstojníků a přísluníků mustva SS. Ve 20 hodin byl velitel SS wachbatalionu telefonicky vyzván, aby se dostavil k vyímu vedoucímu SS a policie

SS-gruppenftihrerovi Frankovi.

Velitelům oddílů SS a SS wachbatalionu Prag byl vydán ve 3,45 hod. ústní povel, aby společně, ale z různých stran, dorazili ve 4,10 hod. k závěrám. Ve 4,15 mělo být obklíčení skončena.

Oddíl SS D utvořil zvlátní uzávěru vnitřní, SS wachbatalion Prag vnějí.

Bezprostředně po provedení vnitřní uzávěry byli úředníci sicherheitsdienstu, kteří si přibrali posilu, a několik přísluníků waffen SS napadeni střelbou z kostela. Rozpoutala se přestřelka se zločinci, při ní bylo z německé strany pouito i ručních granátů. Současně úředníci sicherheitsdienstu stříleli samopaly z protějích domů velkými okny do kostela. Toto opatření ohroovalo ovem nae mustvo, kterému se podařilo vniknout do chrámové budovy. Poněvad se ukázalo, e boj se zločinci je běnou bojovou akcí úderných oddílů a bylo nebezpečí, e by přestřelkou, kdyby nebyla řízena podle plánu, mohli být zasaeni í přísluníci waffen SS, velitel SS zakročil a nařídil, aby:

a) střelba z protějích domů do kostela byla ihned zastavena,

b) sicherheitsdienst s přiděleným mustvem SS wachbatalionu Prag prozatím ihned vyklidil vnitřek kostela,

c) boj se zločinci, kteří se úporně bránili, vedl úderný oddíl SS D v čele se zkueným frontovým velitelem úderného oddílu.

Počet zločinců a Jejich úkryt nebyl znám.

Úderný oddíl, uvedený pod bodem c) dostal rozkaz snait se dopadnout zločince ivé. Ztěující okolností byla skutečnost, e do dolní chrámové lodi vedlo k emboriu pouze točité schoditě, které zajioval palbou jeden ze zločinců. Velitel úderné skupiny obratně pouil ručních granátů a samopalů a pod ochranou vlastní palby se dostal do emboria. Protoe emborium má tvar kabiny, museli se přísluníci waffen SS probojovávat krok za krokem. Asi po dvouhodinovém boji kolem 7,00, byli tři zločinci, zdrující se v horní části kostela, zadreni a zajati. Jeden byl u mrtev, dva těce zraněni.

Odlome zatím dokument. Velitel zbraní SS von Treunfeld stál mezi svými pobočníky a vydával rozkazy. Velitel gestapa dr. Geschke, obklopen nejbliími spolupracovníky, vydával rovně rozkazy. Osobně se dostavil i státní tajemník Karl Hermann Frank, který dal předchozího dne k celé mamutí akci svůj souhlas. I on měl pocit, e musí jako nejvyí přítomný hodnostář velet. Vichni viděli události ze svého hlediska. Zmatek, který nastal, dával později za vinu jeden druhému.

A na vechno se dívaly z bezprostřední blízkosti i české oči, ačkoli prostranství bylo hermeticky uzavřeno esesáky, nikdo nesměl z domů, nikdo nemohl za kordonem ani přejít, ani by po něm odněkud lehl výstřel. Pokud se objevila nějaká tvář v okně, pečliví hlídači křikem nebo kulkou zahnali zvědavého smělce. A přece ve sledovalo několik svědků, kteří neztratili nervy.

Pan Mojmír Moučka vstával toho dne vzlátě brzy. Jetě nebyly čtyři hodiny, kdy u byl v zaměstnání. Pan Moučka měl pracovitě velmi nestálé, podle toho, kde se právě spravovala střecha. A toho dne měl práci v ulici Na Zderaze. Taky, které potřeboval na překládku, mu předelého dne sloili v domovní chodbě. Nebylo jich mnoho. Tak na třikrát to pobere a donese na půdu. Nepospíchal. Chodil do schodů pomalu, aby se příli nezadýchal, taky u nebyl mladík, skoro padesátka na krku, a učedníček, který takové práce normálně obstarával, si náhodou vymkl nohu a zůstal tedy doma. Nebe u bylo jasné a světla habaděj. Po poledni by mohl být se střechou hotov a odpoledne vyrazí za manelkou a synem. Odvezli kluka do Horoměřic k babičce, a prý se mu stýská. Pan Moučka byl podruhé enat a chlapci lo teprve na estý rok.

Pan Moučka nosil taky na střechu a obíral se vlastními mylenkami na rodinu, kdy zaslechl dole křik a výstřel. A zase několik úsečných povelů, jako kdy těkají psi. Poloil svůj náklad na místo a vysunul hlavu z okénka ve střee. Vytáhl se k ebříku a vystoupil na kominickou lávku. Tady měl pod sebou celé jevitě událostí, k nim se právě schylovalo, jako na dlani. Pan Moučka nebyl strapytel. Přitiskl se ke komínu, kde byl dobře ukrytý, díval se dolů. Esesáci ve svých černých uniformách tvořili řetěz, z půdy kostela se vysunuly hlavně puek a začaly chrlit oheň. Střílelo se i z oken klátera na druhé straně. Dole okolo kostela se to jen hemilo uniformami i civilisty. Najednou hvízdla kulka kolem hlavy jednoho z gestapáků. Dupal a mával rukama jako panáček na loutkovém divadle. Odtud se střechy byly jeho pohyby trhané a směně. Pak se ozval výkřik:

 Nicht schiessen! Nicht schiessen! Feuer schluss!

Z druhé strany el po ulici esesák, který náhodou obrátil oči vzhůru a zahlédl mue u komína. Vystřelil tím směrem, ale daleko minul. Pan Moučka rychle přeel na druhou střechu, pak na dalí dům. Dole lelkoval hlouček černých uniforem a ten, který vystřelil, ukazoval směrem, kde pokrývač prve stál. Pan Moučka pochopil, e tolik esesáků a gestapáků tu není jen tak. e útok, který vedou proti kostelu na Zderaze, patří obzvlátě nebezpečným protivníkům, kdy přilo tolik muů. Vsunul se do nejbliího střeního okénka na úplně neznámé půdě a kvírou v nedovřeném poklopu se díval dál na důleitý úsek u schoditě kostela. Zahlédl i Franka v jeho typickém postoji, s rukama vzadu a pohupujícího se v bocích.

Druhý svědek, který se díval na celou nacistickou akci z opačné perspektivy, byla správcová rohového domu na Zderaze, Anna Gettingerová. Spala ten den normálně, jako kdykoli jindy, kdy ji probudila střelba. Rány třeskaly a duněly. Správcová, stále jetě rozespalá, se polekala.

 Ani jsem neslyela houkat poplach, řekla si, oblékla se se rychle do teplého upanu a pospíchala do sklepa. Protoe pří náletu je to jednak povinnost, jednak se člověk cítí ve sklepení bezpečněji; nemá s ním co spadnout.

Teprve dole pochopila svůj omyl. Něco nebylo v pořádku. Ostatní nájemníci sem nepřili. Ani ti, kteří při kadém poplachu pospíchali dolů jako první. Ale nebylo pochyby, e se venku střílí. Paní Gettingerová se opatrně přiblíila ke sklepnímu okénku, vedoucímu do ulice, a dívala se ven. Okénko bylo malé, ale rozhled z něho dobrý. Kdy vystrčila hlavu a téměř ke sklu, dohlédla skoro ke kole v Resslovce, kdy se podívala přímo, měla před sebou schoditě do chrámu a z boku viděla hasiče, kteří přijeli s agregátem.

Nemohla se od toho okénka odtrhnout, i kdy stačilo, aby ji zahlédl některý z esesáků a bylo by s ní zle.

Strach jsem neměla, vzpomíná paní Gettingerová po čtvrtstoletí na ty chvíle hrůzy. Jenom mi bylo líto těch chlapců uvnitř.

Vy jste věděla, e se tam ukrývají?

e jsou to parautisté, kteří zabili Heydricha, to jsem se dozvěděla, a kdy bylo po vem. Ale e jsou tam schovaní mládenci, kteří bojují proti Hitlerovi, to jsem věděla u tehdy. Tady v domě bydleli Karlovi. Paní se jmenovala Justina, ila tu se svým synem. A paní Karlova poznala Valčíka přes to, e měl obarvené vlasy a vypadal teď jinak ne v Pardubicích, odkud pocházela, a kde se spolu několikrát setkali. Valčík jednou po atentátu vycházel z kostela a paní Karlové ho viděla. Valčík el kolem ní mlčky Ť jen tak symbolicky sepjal ruce, jako prosbu, aby si ho nevímala. Paní Justina neřekla nikomu nic, ale pak bylo zapotřebí oetřit jednomu z těch mládenců zub. Bylo to večer a Valčík přiel poádat o pomoc pro kamaráda sám. Paní Karlové slíbila, e pomoc opatří, aby pacienta přivedl. Zala s ním k manelům Jesenským. On byl zubní lechnik a měl zařízení doma. No a pak jsme jim opatřovaIi chleba a různé jídlo. Paní Karlové věděla, e se můe spolehnout na mé mlčení a na mou pomoc. Proto jsem tedy hned chápala, e celá ta smečka se sela kvůli chlapcům, schovaným v kryptě. A třásla jsem se zimou, ačkoli bylo léto, stála jsem u okénka jako přikovaná a nemohla jsem se od něho hnout, i kdyby mě snad v té chvíli zastřelili.

Co se dál odehrávalo tam okolo kostelních zdí, kam se upíraly pohledy paní Gettingerové a pana Moučky, o tom zase nechrne promluvit suchou zprávu von Treunfelda:

V kostele nebyli ovem jen tři zločinci. Nali jsme tam aty čtvrtého. Bylo zřejmé, e je tam jetě nejméně jeden zločinec a e je někde ukryt. Jako místo úkrytu přicházela v úvahu jedině hrobka v podzemí kostela. Nikdo z nás vak nevěděl, jaká je a jaké má rozměry. Blízko západního vchodu do kostela jsme viděli kamennou desku, kterou bylo mono zvednout. Odtud vedl ebřík do temného sklepení. Kromě toho byla poblí oltáře dalí deska nedávno obezděná. Velitel Českých hasičů, kterého si sicherheitsdienst zavolal jako odborníka, řekl, e by odstranění této zazděné desky trvalo nejméně tři a čtyři hodiny. Ze sklepa vedla achta vodorovně k pravoúhlému světlíku. Kněourovi, který se po celé dva uplynulé týdny staral o úkryt pro zločince a ubytoval je ve své svatyni, jsme nařídili, aby uvedeným otvorem vyzval několikrát ničemy, aby se vzdali. Ti na to odpověděli: ťNikdy!Ť Na to byl sklepní otvor uzavřen. Proti zločincům Jsme postupovali slzotvornými plyny a vodou.

Mui SS postupovali podél vnějí kostelní stěny s bombami se slzotvorným plynem. Opatrně se blíili ke světlíku, kterým se krypta větrala. Vyhýbali se střelbě, kterou zajatci uvnitř čas od času chránili nedobytnost své pevnosti. Konečně se jim podařilo vhodit několik bomb dovnitř. Ale netrvalo ani pět vteřin a slzotvorné bomby létaly nazpátek. Bylo to nečekané a esesáci si otírali vlhké, zarudlé oči. A jetě se nestačili ukrýt v bezpečí, kdy ze světlíku vylétlo několik koktejlů. Tyto bomby s třaskavou náloí byly velice účinné. Střepiny, létající kolem dokola ohroovaly kadého, kdo se přiblíil.

 Hadice a vodu, rozkázal velitel SS.

 Vytopíme je jako krysy, rozkázal velitel gestapáků. Ti, kteří měli vykonat dílo zhouby, byli četí hasiči, povolaní na pomoc proti parautistům. Přijeli s kompletní protipoární výzbrojí.

 Zasunete hadice do světlíku a spustíte hydranty, jasné?

 Jasné.

Pokyn putuje dál a k mustvu.

 Roztočte hadice a nasaďte je do otvoru!

 Tak hněte se, k sakru, nebo jetě začnou střílet do nás!

 Los! Los!

Konečně. Hadice byly zavedeny do světlíku a přičinlivý mu u hydrantu rychle otáčel uzávěrkou. Voda se hnala kupředu, drobnými čůrky pronikala v obloučcích nepatrnými skulinkami v materiálu hadic. A u začala vtékat dovnitř. Ale zase Jen několik minut. Náhle hlavice sříkaček vypadaly na chodník u kostela a proudy vody se třítily o stěnu a zalévaly hlídkující esesáky.

 Vyhodili hadice ven.

 Mají tam ebřík. ebříkem je vystrkali. Znovu zavedete stříkačky do krypty. Zatím tam házejte ruční granáty. Neetřte, hlavně a se nemohou přiblíit k ebříku…

Zvlátě udatní esesáci přiskočili k otvoru a zasypávali achtu granáty a obětaví hasiči zatím znovu nasazovali ústí stříkaček do otvoru ve stěně. Podařilo se. A teď zbývá jenom čekat, a se voda pohrne otvorem ven a pokud se ti uvnitř nevzdají, vyplaví i jejich těla.

Uplynula čtvrthodina, půlhodina, hydranty chrlily hektolitry vody, ale očekávaný výsledek se nedostavil. Hladina nestoupala podle předpokladu a vyplavení parautisté neli s prosíkem.

 Voda moná odtéká nějakými kanály a ti chlapi nám zmizí i s vodou, poděsil se von Treunfeld.

Velitel gestapáků sice ujioval, e z kobky zřejmě ádná cesta nevede, ale příli jist si tím také nebyl.

 Okamitě sestavit údernou četu a dobýt kryptu! Deset dobrovolníků! ádal von Treunfeld. Deset muů se přihlásilo ihned. Vstoupili do kostela a úzkým otvorem pronikali do podzemí. Mezitím utichly agregáty a proud vody se zastavil. Vichni čekali na znamení, e se akce podařila. Za chvíli se vak ozvaly výstřely a výbuchy granátů.

Střílejí nai nebo ti zločinci?, dohadoval se éf esesmanů.

 Určitě nai, uklidňoval ho pobočník. Za chvíli se ukázalo, e střílely obě strany, ale ztráty utrpěla jen jedna. Osm muů SS vynáelo své dva raněné.

Velitel wachbatalionu Prag, který el v čele těch deseti, hlásil Treunfeldovi:

 Jeden z naich přísluníků utrpěl průstřel stehna, druhý je raněn na oku. Ta chodba je úzká, e se v ní nedá pohybovat, pouze v zástupu a navíc je zamořená prachem a slzným plynem. Měli jsme tři silné svítilny a přece jsme neviděli na krok. Stříleli do nás z bezprostřední blízkosti a my jsme byli bezbranní. Plynové masky, které jsme si nasadili, ztíily pak jetě víc orientaci, take jsme se museli stáhnout.

Poloili své raněné na schody a poskytovali jim první pomoc, Paní Gettingerová ze sklepního okénka jim viděla téměř do tváří. Pak je nakládali a odváeli do lazaretu. A zatím se chystala dalí akce.

 Vypumpovat vechnu vodu, zapnout agregáty a stůj co stůj dostat z podzemí slzotvorný plyn, přikázali nacisté hasičům.

Poární útvar se dal znovu do práce. A zatím dr. Geschke vydal nový příkaz.

Odstraníme tu obezděnou kamennou desku, i kdyby se měla zničit třaskavinou.

Stalo se. Ukázalo se, e pod deskou vede do podzemí od postranního oltáře poměrně iroké schoditě. Po něm pronikali dovnitř esesáci, nemilosrdně stříleli, házeli granáty a vykřikovali bolestí, kdy je nala kulka obránců. Pak bylo chvíli ticho a ozvaly se čtyři výstřely.

Téměř po třiceti letech není u mnoho obyvatel, kteří zaili v Resslově ulici těch několik vzruujících hodin, naplněných střelbou, výkřiky, obavami. Paní Hilda Vávrová dosud bydlí v Resslově ulici číslo 7 jako tehdy. Dnes u tu ije sama v jediném pokoji svého bývalého bytu a vzpomíná:

Tu noc jsem skoro nespala. Manel byl po nemoci, měl těkou chřipku s vysokými horečkami. Krizový stav sice pominul, ale stále jetě nebyl mimo nebezpečí. Tehdy jsme neměli penicilin jako dnes a hrozící zápal plic představoval těkou komplikaci. Byla jsem ráda, e klidně spí. Poslouchala jsem, jak oddychuje, kdy se ozvaly na ulici motorky, prudce brzdící vozy, hluk nastupujících jednotek. Vyhlédla jsem z okna, vedoucího do Resslovy ulice. Zdola někdo křičel ťIhned zavřete to oknol Zalezte!Ť Nemusel rozkaz opakovat, udělala jsem to velice rychle. Ale i přes sklo jsem slyela ten povel, na který nikdy nezapomenu. Zupácký řev chrlil větu: ťSonderkomando SS und jetzt drauf und drán und kein Pardon!Ť A hned se ozvaly výstřely, detonace granátů, střelba z několika míst. Pod okny obcházeli esesáci s pukami nebo automaty. Lidé v domě se sbíhali, co se děje, k nám přiběhl ze sousedního domu na Zderaze manelův kolega doktor Sedlák. Sem se jetě dostal, zpátky u to nelo.

ťZ vikýřů kostela se střílí, se střechy se střílí,Ť říkal doktor Sedlák. Předpokládali jsme, e na kostelní půdě je ukryt ten, kvůli němu se to vechno strhlo. My sami jsme netuili, kdo tam je a co se děje. S maneli Jesenskými jsme sí krátce předtím vyměnili byt. Oni měli teď výhled na Zderaz. Zali jsme k nim se synem. Chlapci bylo tenkrát sedmnáct let. Ale i tam bylo nebezpečné přiblíit se k oknu. Kupodivu manelé Jesenských byli úplně klidní, dohadovali se s námi, co to mohlo být, pohostili nás likérem. Teprve kdy je zatkli a popravili, ukázalo se, e věděli, oč jde. Ale přece jen někdo v domě tenkrát pronesl dohad, e gestapo a esesáci dobývají kryptu s parautisty, kteří spáchali atentát na Heydricha. A e moná vyhodí do povětří i nae domy v sousedství. Esesáci se nerozpakovali něco takového udělat. Ale naději nám dávalo, e ve starém kláteře na Zderaze byl vojenský lazaret, kde leeli němečtí vojáci. Kdýby podminovali ná dům, ohrozili by i své lidi. Slyeli jsme vechno, co se dole odehrává. Hukot agregátů, hasičských stříkaček, povely, přijídět Franka, střelbu a detonace. A pak ticho a čtyři osamělé výstřely.

Paní Hilda, vdova po profesorovi českého Vysokého učení technického ing. arch. Karlu Vávrovi, se odmlčí. Co jetě dodat? Neznali jsme ty chlapce, nevěděli jsme o nich, ale kdy se objevily fotografie parautistů, uvědomili jsme sl s manelem, e jednoho známe. Byl to Kubi. Setkali jsme se s ním několikrát předtím v kavárně Mánes. Chodívali Jsme tam posedět a ten den ádal Kubi, aby jemu a kaplanovi od svátého Karla Boromejského, přinesl vrchní achy.

Je zákaz her, pane. Vyhlásili celostátní smutek a kadé poruení se trestá, namítá vrchní.

Ale achy nejsou zábava, jen je přineste, naléhal mladý mu.

Říkám vám, e nemohu.

Byl z toho hlučný spor a teprve po chvíli se podařilo kaplanovi odvést rozzlobeného společníka pryč. Riskovali tl mládenci. Vdy nechybělo mnoho a mohli být v nepříjemné situaci pro zbytečnou umíněnost. To je vechno, co si pamatuji. Asi o půl třetí pak odjeli esesáci, uzávěra byla zruena, postávaly tu mení hlídky a my jsme konečné mohli z domů. Ulevilo se nám, napětí povolilo a jenom jsme litovali ty mládence. Teprve dodatečně vycházelo najevo, Jaká spojení měli do naeho domu.

Správcová, paní Gettingerová, byla svědkem, jak čtyři mrtví leeli před chrámovými vraty, jak přili němečtí filmaři a pořizovali dokumentární snímky, jak Čurda v doprovodu svých stráců identifikoval oběti své zrady. Vechno viděla ze sklepního okénka protějího domu.

Von Treunfeld ve svém doprovodu, kdy u bylo po vem a cítil se zcela bezpečný, sestoupil do krypty. Prohlíel si výklenky pro rakve, vdycky tři a tři nad sebou. Tam se parautisté zařídili co nejpohodlněji. Udělali si ze íněnek lůka, tady měli malé skladitě potravin, zbraně a náboje.

Vech sedm obyvatel krypty bylo mrtvo. Ačkoli příkaz zněl dostat je ivé, i tak to byl pro nacisty úspěch. Teď lo o to, kdo si měl připsat zásluhy. Začal spor mezi SS a gestapem. Treunfeld poslal Daluegemu hláení, v něm vyzdvihoval statečnost svých muů a opomíjel gestapáky, na ně v několika náznacích svalil vinu za zmatky, které v celé akci vznikly a je neunikly přítomnému Frankovi, éf gestapa dr. Geschke, kdy se mu dostala Treunfeldova zpráva do ruky, zuřil. Ihned sedl a začal stylizovat svou zprávu nahoru, v ní se rozhodl odhalit neschopnost velitele zbraní SS a vechny zásluhy připsat svým muům a svému moudrému řízení celé akce. Citujeme z jeho dopisu ze dne 29. VI. 1942 Daluegemu alespoň některé pasáe:

Pokud se ve zprávě velitele SS mluví o úřednících sicherheitsdienstu, je samozřejmé, e se tím rozumí úředníci gestapa. Tato záměna je tím podivnějí, e zásadní dohoda o pouití waffen SS byla učiněna v kanceláři velitele hlavní úřadovny státní policie. Veliteli waffen SS muselo být tedy známo, e akci provádí gestapo.

Podle zcela jasného rozkazu měly oddíly waffen SS začít s uzavřením domovních bloků v okolí kostela ve 4,10 hod. a dokončit je ve 4,15, aby se tím napomohlo akci gestapa. Akce měla začít ve 4,15. Kdy se toto předběně projednávalo, bylo upozorněno, e proniknutí do kostela můe být úspěné jen tehdy, bude-li celý prostor přísluníky waffen hermeticky uzavřen, aby tím zabránili padákovým agentům v případném úniku. Ve skutečnosti vak oddíly waffen SS nastoupily a ve 4,25 hod., jak obsobně zjistil na místě SS-gruppenfuhrer Frank. Kdyby existoval druhý vchod, měli vrahové

SS-obergruppenfúhrera Heydricha monost uniknout…

Jak bylo uvedeno, uzavírání prostoru přísluníky waffen SS začalo a ve 4,25 hod. Skupina úředníků gestapa, která vnikla do kostela, byla ihned napadena střelbou, co bylo dříve, ne přísluníci waffen SS uzavřeli prostor…

Je naprosto nesprávné tvrdit, e moji úředníci ťstříleli z protějích domů velkými okny do vnitřku kostela a e tím ohroovali vlastní lidi.Ť Úředníci gestapa v těchto domech vůbec nebyli. Zato vak přísluníci waffen vnikli do koly, které je na protějí straně ulice, a zahájili odtud střelbu proti kostelu. Tuto nesmyslnou střelbu, ohroující nae lidi, jsem ovem zakázal já a ne velitel waffen SS …

Není pravda, e velitel waffen SS rozkázal stáhnout se z kostela. Zodpovídal pouze za vnějí uzavření prostoru, kdeto celé akci jsem velel já.

Údaj, e byli zatčeni dva iví mui, by snadno mohl vést k nedorozumění. Ve skutečnosti oba agenti byli těce zraněni a Ji se neprohráli k vědomí…

Farář vyzval agenty, ukryté v podzemí, aby se vzdali, nikoli z rozkazu waffen SS, nýbr gestapa…

Podle informací hasičů mohly být katakomby plně zatopeny, kdyby se opatřily dalí bomby za půldruhé hodiny. Tímto způsobem by gestapo dosáhlo účelu bez dalích ztrát. Velitel waffen SS vydal rozkaz k zastavení vypoutění vody zcela samovolně, ani by se poradil se mnou, Jakoto velitelem celé akce. Tím vyvolal mezi hasiči nedobrý dojem o naem velení Voda v katakombách nestoupala ťvelmi pomaluŤ, nýbr v krátké době dosáhla výe 90 cm …

Pitvou čtyř mrtvol, vytaených z katakomb, bylo prokázáno, e ádný z těchto muů nebyl raněn střelou waffen SS, nýbr e si vichni vpálili ránu do hlavy sami. Kromě toho dva z agentů poili jedu…

Pod zprávou byl podepsán velitel gestapa v Praze dr. Goschke. Není známo, jak s oběma dokumenty naloil Daluege. Ale do Berlína lo hláení o statečném, udatném boji gestapa a přísluníků waffen SS proti nepřátelským agentům. To, co se událo v Resslově ulici v noci ze 17. na 18. čorvna 1942, se vydávalo za hrdinský čin. Byly vyplaceny odměny ve výi více ne milión korun přísluníci gestapa a SS získali nacistická vyznamenání. Předevím zranění o zvlátě iniciativní esesáci

SS-unterscharfůhreři Osternelner, Schinke, Mann, sturmanni Kuliberta a Kalí, přísluníci Kummer, Hnath a Dering, vyí důstojníci Koenig, Glflchler, Teix a Grahlert si odnesli z této akce dokonce válečné kříe. Z gestapáků byli povýeni Pannwitz s Janturom. Více ne tisíc lidí nastoupilo k akci proti sedmi muům v kostelní kryptě. Brutální násilí zvítězilo.

Pamětníci z Resslovy ulice číslo 7 na tu noc nikdy nezapomenou …

GESTAPO CHYSTÁ PAST

Čurdova zrada se táhla dál, a do Pardubic Jetě 16. června la zpráva na pobočku padubického gestapa. ťZatkněte Ihned Václava a Hanu Krupkový v Pernerově ulici ld.J7 a zadrte vechny osoby, které se dostaví do bytu.Ť A přisunul dálnopis gestapákovi Krebsovi.

 Vemte si na pomoc Hanuskeho a dejte se do toho. Pokud budete potřebovat dalí lidi, stačí zavolat.

Hanuske a Krebs se vypravili do Pernerovy ulice po půlnoci, jak bylo zvykem gestapáků, protoe to je čas, kdy lidé větinou bývají doma a hlas zvonku působí i psychologicky. Zatčený, probuzený z prvního spánku, je povolnějí, dá se snáze zaskočit otázkou.

Jene u dveří, na nich bylo napsáno Václav Krupka, zvonili marně.

 Upláchli.

Krebs zazvonil na zvonek u sousedů.

 Nevíte, kde jsou Krupkoví?

 Včera odpoledne někam jeli.

 Děkujeme.

 Včera odpoledne, nemohou tedy být daleko. Jedeme zpátky, nařídil Krebs. Vrátili se na gestapo a rozezvučeli telefony.

 Hledejte v seznamu z dnení noci, kde jsou přechodně hláeni manelé Krupkoví z Pardubic.

Asistent, který dostal tuto práci na starost, doplňoval potřebná data. Jedním z opatření, je byla vyhláena po atentátu, byla i zpřísněná ohlaovací povinnost. Kadý byl povinen oznámit, kdo u něho nocuje, i kdy lo o jediné přespání.

Úspěch se dostavil. V půl čtvrté ráno měl Krebs v ruce zprávu, Václav a Hana Krupkoví spí v hotelu Pejskař v Polici nad Metují.

 Postarejte se, aby ti dva nemohli opustit hotel. Jedeme tam.

Manelé Krupkoví netuili, e jsou prozrazeni a klidně spali. Byli na návtěvě u známých a aby jim nekomplikovali situaci, li na noc do hotelu. Ráno je probudilo buení na dveře.

Otevřte! Okamitě otevřte, tajná státní policie!

Tak byli zatčeni Krupkoví a převezeni do Prahy. U předtím jim odebrali klíče od bytu a do Pernerovy ulice se nastěhovali Krebs s Hanuskem. Doplňující zpráva, která přila z Prahy, upozorňovala předevím na nebezpečného parautistu Ottu Motyčku, jeho si gestapo přeje dostat za kadou cenu, pokud mono ivého. Noví obyvatelé Krupková bytu byli proto připraveni zadret kadého, kdo by tu zazvonil nebo si otevřel vlastním klíčem.

Konečně 20. června se podařilo praským gestapákům zjistit, e přítí den mají Krupkoví čekat Motyčku ve svém bytě. Janturovi lidé naloili Hanu Krupkovou do automobilu a pospíchali s ní do Pardubic. Musí být doma, dělat jakoby nic, a ukrytí policisté nebezpečného agenta znekodní. Od samého rána byla past nastraena, ale kořist se nedostavovala. V půl sedmé odváeli Hanu Krupkovou na pardubické gestapo a neetřili nadávkami. Výpověď byla zřejmě opět falená. Ale Krebse s Hanuskem pro jistotu nechali v bytě dál.

Blíila se sedmá, kdy se ozval zvonek. Dvakrát krátce, Jednou dlouze. Smluvené znamení. Oba gestapáci vyskočili, odjistili pistole a rozběhli se ke dveřím. Poslední metry u li po pičkách, Krebs se zastavil s namířenou zbraní a Hanuske prudce otevřel. Ale za dveřmi nebyl nikdo.

Asi zvonil venku, napadlo Krebse a utíkal k oknu. Skutečně na protějím chodníku stál mu a upíral pohled na okna manelů Krupkových. Podle popisu to nemohl být nikdo jiný ne Motyčka.

Rychle za ním! nařídil Krebs.

Rozběhli se ze schodů, ale mu, který je spatřil za záclonou, nemekal a dal se na útěk. Kdy oba gestapáci dorazili před dům, u jenom zahlédli, jak Motyčka zahnul vlevo, do Chrudimské ulice. Utíkali, co jim nohy stačily, aby zkrátili vzdálenost k pronásledovanému. Běel směrem k hotelu Veselka a gestapáci za ním. Proplétal se mezi lidmi, kteří se chystali do biografu. Zamířil rychle do parku a chtěl zřejmě najít vhodnou skrý. Jene pronásledovatelé se blíili a vystřelili první ránu. Pochopil, e se neschová a vyrazil tedy znovu. U kina Gloria měl náskok sotva padesát kroků a gestapáci opět vystřelili.

Halt! Stehen bleiben! Zůstaňte stát! křičeli německy i česky. Ale místo aby poslechl, odhodil aktovku a plá, dal se znovu na zběsilý útěk. Vyslali za nim několik střel. Jedna z nich zasáhla do nohy chodce, který se náhodou připletl do cesty. Nezdrovali se tím a pronásledovali dál svého mue. Kdy byli znovu v nebezpečné blízkosti, vypálil ze své zbraně i on. Bylo to v běhu a minul. Krebs i Hanuske vyprázdnili zásobníky, kadý z jednoho chodníku, ale také marně. Teprve na křiovatce Sladkovského a Smilovy ulice se Krebs trefil. Uprchlíkovi chyběl úkryt před střelami. Stačil jetě přeběhnout přes silnici a pak viděl, e se zraněním neunikne. Přiloil si tedy zbraň ke spánku a stiskl kohoutek. Kdy leel na chodníku, oba gestapáci poslali českého stráníka, aby zavolal úřadovnu gestapa. Za chvíli přijela sanitka a mezitím četa luftWflffe, která náhodou pochodovala kolem, uzavřela celou ulici, protoe se u začali shlukovm zvědaví chodci.

Sanitka pospíchala nejkratí celtou do vojenské nemocnice, ale marně. Pacient zemřel. Soudní lékař dr. Hroch byl přivolán, aby konstatoval smrt. Agent Otta Motyčka nepadl do rukou gestapa ivý. Pánové Krebs a Hanuske sepsali hláení, v bytě Krupkových se nikdo podezřelý víc neobjevil, i kdy Jej jetě nějaký čas střeili.

Teprve dodatečně se přilo na to, e mrtvý Motyčka byl tolik hledaný parautista, kapitán Alfréd Barto, velitel Silveru A ..

Kapitola jedenáctá

Smrt kapitána Alfréda Bartoe je vlastni jakousi tečkou za OPERACI ANTROPOID, její historii jste s námi sledovali. Co jetě zbývá? Uzavřít některé osudy, je zůstaly nedopovězeny, a udělat poslední tečku za osudy těoh, kdo heydrichiádu nepřeili.

KONEC MISTRŮ PIONÁE

éf čs. zpravodajské sluby v Londýně Frantiek Moravec, v jeho pracovně se Operace Antropoid vlastně zrodila, se vrátil jako generál po válce do Prahy, na ministerstvo národní obrany. Po únoru 1948 vak uprchl, nejprve do NSR, kde se podílel na výcviku agentů a dlverzantů pro pionání úkoly a teroristické akce proti Československu. Nějaký čas spolupracoval s Intelligence Service a odstěhoval se do Anglie. Odtud přenáí svou činnost do USA. Působí jako expert pro východoevropské otázky a a do konce ivota vystupuje nepřátelsky proti České republice. Zemřel 26. července 1966 ve Washingtonu ne srdeční infarkt cestou do svého úřadu.

A Jak skončil nej důleitějí agent Frantika Moravce Paul Thtimmel? Řekli jsme ji, e po svém zatčení byl vyzvědač A 84 neboli René poslán do Terezína, kde ho zapsali v seznamu vězňů pod faleným jménem, aby si gestapo uetřilo blamá. A v posledních dnech války dostalo vedení tábora pokyn k Thtlmmelově popravě. Podle výpovědi velitele Malé pevnosti Jakla byl zastřelen 27. dubna 1945 a jeho osobní materiály zmizely. Za pozornost stojí, e někteří autoři, kteří se zabývali jeho osudy, uvádějí, e Thummelova činnost mohla mít charakter hry na obě strany.

Naplnil se také osud éfa abwehru admirála Canarise. Zatím se jeho dvojí hra dařila i po Heydrichově smrti. Nebyl u sice neomezeným pánem jako dříve, to Heydrich zařídil na praské poradě: podléhal teď Kaltenbrunnerovi, Haydrichovu nástupci v říském úřadě pro bezpečnost, Canaris Intrikoval dál. Zatímco proti SSSR neetřil energií, udroval tajné spojení s výzvědnými slubami západních mocností. Dokumenty objevené po válce v hitlerovských archívech, nezvratně svědčí, e Canaris a hlavně jeho člověk a osobní přítel princ von Hohenlohe vedli v roce 1943 ve výcarsku tajná jednání s mimořádným zmocněncem vlády USA Allanem Dullesem. Údajně lo o separátní mír a poválečnou spolupráci mezi USA a Německem. Kdy vytuil, e Německo spěje k neodvratně katastrofě, choval se k některým představitelům tzv. hnutí 20. července 1944 shovívavě, ani by ovem s ním souhlasil či dokonce se podílel na jejich činnosti. Pro nedůsledný postoj byl na Hitlerův příkaz zatčen a v dubnu 1945 ve Flossenburku oběen.

VDOVA BEZE SMUTKU

Linu Heydrichovou jsme opustili ve chvíli, kdy jí Frankův posel oznámil smrt jejího manela. Neuronila tenkrát jedinou slzu.

Byla to sadistická fúrie, vzpomíná dnes bývalý kastelán na zámku v Panenských Břeanech Jaroslav Hojka na první dámu protektorátu. kudlila kadou korunu a esesáky komandovala víc ne Heydrich. Vichni se jí báli a kadý ji nenáviděl. Chodila neustále ve vysokých černých holinkách a vládla jezdeckým bičíkem. idovské vězně a české zaměstnance, které sem nasadil pracák, proháněla jako na galejích. Občas chodila i sama nakupovat. V Břeanech ji museli zdravit zvednutou rukou. A tak jakmile se někde paní protektorově objevila, kadý se hned klidil… Kdy se blíil konec války a poráka faistů, poslala děti napřed do Německa, pak dala pozabíjet vechnu drůbe, zvířata, ve se narychlo konzervovalo a asi za měsíc nato naloila kolonu aut vím bohatstvím ze zámku, koberci, obrazy, látkami… a za doprovodu ozbrojených vozů SS odtáhla sama také.

Po válce odsoudil ná lidový soud Heydrichovou v nepřítomnosti k doivotnímu aláři. Paní protektorové, která ádala za manelovu smrt zastřelení kadého desátého Čecha v Praze a spolu s K. H. Frankem naléhali na Hitlera, aby dal vyvradit Lidice, mimochodem je vedena na listině válečných zločinců pod číslem A 6250 komentuje tento rozsudek v rozhovoru se západoněmeckými novináři: Byla jsem k Čechům vdy laskavá..

A samozřejmě, západoněmecké orgány ani západní okupační mocnosti v době účtování Linu Heydrichovou nevydaly. Naopak, Jak zní výrok denacifikačního výboru v Burgu z roku 1949, Její obrovské jmění, naloupené za okupace v Československu, jí bylo ponecháno, nebo byla shledána Jako pouhá přitakávačka nacismu, prý bez osobní viny.

Jene ne dosti na tom. V roce 1956 poádala bývalá vdova po generálu SS a vrahu českých vlastenců o zvýení vdovského důchodu, který Jí jako oběti války přiznal u tři roky předtím rozhodčí soud vrchního pojiovacího soudu v Lubecku.

A výsledek? Stačí zalistovat ve starých novinách a pře číst sl kratičkou zprávu, která mluví sama za sebe:

Mluvčí zemské vlády ve Schleswicku-Holsteinsku 27 srpna 1958 oznámil, e vdova po Heydrichovi, která má na svědomí tisíce lidských ivotů, dostane od bonnského státu 12 500 západoněmeckých marek Jako doplatek k důchodu. Kromě tohoto doplatku bude pobírat měsíční důchod Jako obě války.

Vdova po Reinhardu Heydrichovi, znovu u provdaná má na ostrově Fehmarn v Baltickém moři penzión, kde sl dávají kadoročně dostaveníčko manelky bývalých prominentních nacistů. V poslední době rozířila svou činnost i na pěstování zeleniny. Má v tom přece bohaté zkuenosti z Panenských Břean. I kdy dnes ji nemá výhodné pracovní síly z terezínského koncentračního tábora …

KONEC STATEČNÝCH

Zbývá Jetě řada postav, které defilovaly v naí reportái. Postav statečných lidí, kteří v boji proti faismu do vadlí vytrvat neochvějně a do konce, i kdy ten konec znamenal smrt.

Čurdova zrada působila v řadách těchto lidí jako vraedná bomba. V Pardubicích, při střetnutí s gestapem, se zastřelil kapitán Barto. Telegrafista Potůček, poslední ze Sllveru A, se skrýval, prchal a nakonec utván, byl zrazen a zastřelil ho protektorátní četník. Ti, kteří poskytli parautistům úkryt v kryptě kostela v Resslově ulici, biskup Gorazd, občanským Jménem Matěj Pavlík, dr. Vladimír Zetřok, farář Václav Čikl a předseda církevního sboru Jan Sonnevend, byli odsouzeni k smrti a popraveni.

Vzpomínáte si na čtrnáctiletou Jindřiku Novákovou, na statečně děvčátko, které odvezlo z hlavní třídy zakrvácené kolo prchajícího Kubie? I tu nacisté popravili.

Také mladý Vlastimil Moravec, který nevydrel mučení a prozradil, co věděl, se svou slabostí nevykoupil. Byl za účast při přípravě atentátu rovně popraven.

Rodiny a příbuzní parautistů, kteří vykonali atentát na vrahu Heydríchovi, byli vyhubeni s nacistickou krutostí.

Z přechovávačů parautistů vyvázl ivotem pardubický Václav Krupka a jeho ena Hana. Krupka se po obvyklých výsleích na gestapu dostal do koncentračního tábora ve Flossenburku. Jeho enu po sedmiměsíčním vyslýchání gestapo propustilo. Václav Krupka po válce vyvrátil vechna podezření, naopak, ukázalo se, e při výsleích na gestapu i v koncentračním táboře se choval statečně.

Ze spolupracovníků tábního kapitána Václava Moravka dosud ijí manelé Alois a Marie Janotkovi.

PO STOPÁCH SILVERU B

Bude se vám to zdát moná iluzorní. Silver B, s jeho členy ztratil Londýn vekeré spojení hned po jeho přistání, hledat dnes, po čtvrt století? Ale co kdyby?

Víme, e stopa Vladimíra káchy a Jana Zemka mizí v okamiku, kdy přistáli na české půdě a nepodařilo se jim navázat spojení s Bartoem. Také ostatní parautisté ze SilveruA i Antropoidu pátrali po zmizelých druzích, leč bezvýsledně. Je to pochopitelné. Bylo to ve válce, parautisté ili v ilegalitě. To znamenalo hledat jehlu v kupě sena.

Je teď větí naděje?

Náhoda nám přeje. V dokumentech protiparautistického oddělení praského gestapa nacházíme zprávu, která je sice malá, bez podrobností, ale jako východisko zajímavá.

Při přestřelce v Ostravě se podařilo dopadnout zuřivě se bránícího mue, kterého zdolala teprve silná početní převaha naich muů. Byl v něm usvědčen Vladimír kácha, vyslaný z Londýna jako parautista. Předán k sonderbehandlungu.

Sonderbehandlung-to je smrt bez rozsudku.

Pátráme, zda byl v Ostravě kácha popraven. Nebyl. Stopa vede dále. Jakýsi kácha přiel do transportu pro koncentrační tábor ve Flossenburku. V archívech SPB není nikde Vladimír kácha mezi oběmi tohoto tábora. To znamená, e byl odtud odvezen do Jiného tábora a tam zahynul. Nebo ije?

Půjdeme tedy dále a budeme věřit druhé monosti. Je tady centrální kartotéka evidence obyvatelstva. V ní je celkem 500 lidí tohoto jméno. Z ní několik desítek Vladimírů, z toho 45 je přiblině ve věku mue, kterého hledáme. Zkoumáme jejich osobní údaje a vyřazujeme.

Konečně ve velké samoobsluze v Brně jsme nali toho pravého. Rozhovor není zbytečný. Dokazuje, e jsme se nemýlili v závěru, e mnohé z toho, co jsme dosud zjistili o výběru a výcviku parautistů, o jejich kolení v Londýně, je správné. Ověřujeme si skutečnosti dalí významnou výpovědí účastníka výsadku prvních tří operačních skupin, který přeil.

Kdo je Vladimír kácha?

Narodil se v Poličce. Pracoval tam později jako stavitelský asistent a v devětatřicátém roce utekl přes Polsko do Francie, kde chtěl bojovat proti okupantům. Byl v cizinecké legii v Africe, válčil ve Francii. Kdy dolo k poráce Francie, podařilo se mu přejít do Velké Británie. Tady byl zařazen do čs. vojenských jednotek a dobrovolně se přihlásil k parautistickému výcviku, aby mohl působit v týle okupantů přímo na území republiky.

Nechme vak vyprávět Vladimíra káchu:

Řídícím orgánem nás vech, kteří jsme se přihlásili do výsadkářského kursu, byl tábní kapitán ustr. Kromě něho za námi docházel plukovník Paleček a tábní kapitán Nechanský. Chodil sem někdy i sám Moravec. My jsme upřímně nenáviděli okupanty a chtěli jsme bojovat za osvobození své země. Ale to, co nám říkali v Londýně, bylo něco úplně Jiného, ne jaká se ukázala skutečnost doma.

Ačkoli nás ve kole učili zásadám konspirace, věděli jsme o sobě vichni vechno. Kdo kde má rodiče, příbuzné, známé, Jak se kdo jmenuje pravým jménem, odkud pochází. To pak mělo tragické důsledky, kdy byli někteří parautisté zatčeni nebo se dokonce sami na gestapu přihlásili. Do poslední chvíle nás ujiovali, e adresy, kterými nás vybavují, jsou základem naí přítí práce. e lidé vědí o nás vechno, u nás čekají a poskytnou nám, co budeme potřebovat. Jak se ukázalo, ty adresy byly bezcenné, protoe lidé byli mezitím zatčeni nebo nás povaovali za provokatéry a hrozili udáním.

Jiným takovým příkladem je automobilový výcvik parautistů. S návrhem, aby se uspořádal, jsem přiel já. Při budoučí práci ve vlasti jsem počítal s tím, e člověk bude muset v případě nebezpečí vzít motocykl nebo vůz. Teprve na dlouhé naléhání jsme dostali starý, vyřazený německý vůz, který byl válečnou kořistí. Učili jsme se na něm jezdit dva dny, a kdy se polámal, tak se od řidičského výcviku vůbec upustilo.

Těsně před odletem přijel za námi tábní kapitán ustr a přivezl nám nevyplněné padělané občanské průkazy. Legitimace vyplňoval v naí přítomnosti. Poněvad si vak přinesl novou poduku na razítko a ta nebyla naputěna barvou, napustil ji obyčejným inkoustem, který měl právě po ruce. Legitimace pak opatřil faleným razítkem, otitěným na této poduce Jistě nemusím zdůrazňovat, e se parautisté s takovými doklady nemohli bez rizika prokazovat.

A osud naeho výsadku? Čekali jsme na smluvené heslo z Anglie. To nepřicházelo. Bartoe jsme nemohli vypátrat, protoe jsme na něho neměli spojení. A tak lo o to, zachránit holý ivot a na vlastní pěst bojovat proti nepřiteli. Jan Zemek odeel k partyzánům a bojoval do konce války, já jsem se zapojil do ilegální práce na Brněnsku.

V roce 1944 jsem se dostal do rukou gestapa, ale podářilo se mi při přestřelce zmizet. A v lednu 1945 jsem byl dopaden a obklíčen deseti gestapáky.”

Vladimíra káchu pak mučili. S přeraenýma rukama ho odvezli do Flossenburku, kde prodělal krátce před skončením války i pochod smrti. Po válce byl vyznamenán čs válečným kříem a medailí za zásluhy. Vladimír kácha byl z těch, kteří přes svízelnost situace nezradili. Bojoval, vytrval a do konce, i kdy u nemohl nic udělat pro své kamarády z výsadku. Dnes jeden z mála ijících svědků událostí, které se po létech objevují v souvislostech, jaké jsou hodny velkého románu …

JINDRA

Kdy gestapo dopadlo výsadkáře, ukryté v kostelní kryptě a stejně zlikvidovalo i sí na Pardubicku, pokouel se Jindra obnovit organizaci. Ale 4 září 1942 se dostal zrazen do rukou gestapa a byl zatčen. Cestou do Pečkárny se pokusil otrávit. Vzal ampulku jedu, působícího po několika hodinách. Ne vak jed začal účinkovat, gestapo přilo na jeho úmysl a profesor Vaněk byl proti své vůli zachráněn. Jetě tý večer ho předvolali k výslechu, který trval nepřetritě čtyřiadvacet hodin. Pak přila nekonečná řadu dalích výslechů, mučení a konečně rozsudek.

Čekal dlouhé měsíce na popravu. il v nejistotě, kdy přijde den, který bude poslední. Gestapo si vak Jindru schovávalo na poslední dny války. Snad to, co mu zachránilo ivot, byla depee, v ní ádal Londýn, aby se příkaz k atentátu zruil. Její kopii toti nali nacisté v Bartoových červených deskách, do nich zakládal vechny odeslané depee, které Libue vysílala, stejně jako ostatní záznamy o činnosti. Gestapu se hodil tento argument. Nacisté mohli poukazovat, e domácí odboj byl proti atentátu, mohli této skutečnosti vyuít ve své propagandě. Ale nebyl to jediný důvod. Gestapáci myslili na zadní kolečka …

V dubnu 1945 byl Jindra převezen z Pankráce do Pečkárny před kriminálního komisaře Fuchse, který mu vysvětlil, proč na něm nebyla dosud exekuce provedena. Gestapo dostalo příkaz, aby nechalo několik prominentních vězňů, bývalých předních účastníků domácího odboje, z nich by se dala vytvořit jakási národní vláda. Měla umonit kompromitovaným nacistům, aby se včas dostali na západ do bezpečí. V čele této vlády měl být docent V. Krajina; členy Jaroslav Kvapil, Kamil Krofta aj. A hned se Fuchs zeptal, je-lí Jindra ochoten jet na Jenerálku, kde začne jednání mezi tzv. Krajinovou vládou a K. H. Frankem. Dodal, e vláda, vytvořená z přísluníků domácího odboje, má být aktem vzdoru proti Beneovi, který připustil, aby v koické vládě byli komunisté.

ťPředpokládám, e vy, jako vlastenec a sokol budete souhlasit s vládou, v ní je pro vás připraveno křeslo ministra kolství…Ť, řekl Fuchs. A hned naznačil, e kdy Jindra odmítne, pak na něm gestapo nemá dalí zájem a rozsudek smrti bude vykonán.

Ale éf protiparautistického oddělení gestapa Jantur prozradil Jindrovi v těch posledních chvílích, kdy u lo gestapákům hlavně o poválečnou budoucnost, e tu byl jetě dalí důvod, pro který unikl smrti. Gestapo se domnívalo, e Jindra je jedním z rezidentů britské rozvědky v protektorátu …

Tak souhrou několika náhod a domněnek vyvázl po měsících mučení a nejistoty. Účast ve vzdorovládě odmítl a v Pečkárně se dočkal konce války. Byl jmenován správcem Petschkova paláce. Jako člověk s nadpoloviční invaliditou, která mu zůstala z nacistického alářování, se uchýlil po osvobození do ústraní. A dál své áky učí chemii…

Resslovou ulici chodí lidé, Jezdi tramvaje a autobusy, maminky vozí své nejmení v kočárcích. A je to u téměř třicet let. V nových Lidicích kvetou růe, které sem poslali lidé z celého světa. Obec, která měla být smazána z mapy světa a upadnout do zapomenutí, ije. Její Jméno Je symbolem pro nelítostnou krutost nacismu.

Pamětníci a hrdinové těchto událostí umírají, deska na zderazském kostele časem zčernala. Ale Jména a činy pře ívají desetiletí Vstoupily do historie národa i do historie světového boje proti faismu.

Konec