Konec lutých Vikomtů - Jiří Marold

Vechna jména a názvy, s nimi

se v následujících řádcích setkáte,

jsou vymylená.

Příběh sám je vak napsán

podle skutečné události.

PROLOG

Z oken sálu se dralo splaené stádo ječivých decibelů.

S povděkem uvítalo sebemení skulinku, jí by se mohlo

dát na útěk z míst, kde u pro ně nebylo volného místa

a kde praskaly uní bubínky.

Kytary notně posilněné povzbuzujícími injekcemi elektrického proudu řinčivě soupeřily s paličkami bicích nástrojů. Brumlavý baryton syntetizátoru buil na okna

sálu jako zoufalý pocestný, touící po douku čerstvého vzduchu.

Nejsme hloupl, krásou zvadlí

ivot je jak koník s madly

hop, a skočí, letí vzduchem,

lásku pustí levým uchem

jééé, jééé, jééé …

skřehotala pubertálním hláskem zpěvačka, snaící se

s nevalným výsledkem přehluit okolní rámus.

Na lavičce před sálem zmučeně vrtěl hlavou bělovlasý

stařík a po několika marných pokusech odloil pádnou

sukovici, s ní se snail ukat do rytmu o ohlazené kočičí hlavy.

Bolestně si zacpal ui. A tady v tom sále hrával

Vojan!” vzdychl zkormouceným hlasem a rozhlíel se, komu by si mohl postěovat. Nablízku ale nikdo nebyl.

Jen auto se lutavými jazyky reflektorů občas nevímavě projelo kolem a zmizelo v ohbí silnice, vedoucí k hořínskému zámku.

5

Zdálo se, e v sále je u vekerý vzduch bezezbytku

vydýchán. Řady idlí byly plně obsazeny posluchači,

Jejich plnoletost se zdála být jetě v mlhavém nedohlednu.

Na dveřích do sálu se v mračnech unikajícího

dýmu mihotal neumělý nápis:

ZNÁMÁ PRASKÁ BEATOVÁ SKUPINA VIKOMTI!

ČTVRTEK A PÁTEK! ZAČÁTEK VE 20 HODIN

Na pódiu se svíjela čtveřice mladíků, nacházejících se

očividně na vrcholu tvůrčí extáze. Dlouhé vlasy se jim

lepily na zpocená čela a tmavé skvrny potu prosvítaly

jejich koncertními úbory, sestávajícími z pestře pomalovaných triček s cizojazyčnými nápisy.

Dívka se pohupovala zcela zřetelně mimo rytmus a oči

diváků byly upřeny na její blůzu, připomínající svými

barvami státní symbol jisté ostrovní říe.

Řev vyluzovaný z nástrojů se stále více stupňoval.

Baskytarista se zhoupl v kolenou jakoby v hypnotickém

spánku a lehl si na prkennou podlahu. Kytaru přitom

nepustil z ruky. S očima vytřetěnýma do omelého stropu začal řičet do mikrofonu, který mu dívka ochotně nastavila k ústům:

Jen se dej na cestu s námi,

čeká tě sex

pojď k nám, budem ho pít

plnou sklenici, na ex!

Obecenstvo začalo nadeně vřetět a pískat. Zpěvačka

roztáhla ruce, jako by chtěla vechny návtěvníky co

nejsrdečněji obejmout. Mnohoslibně se přitom předklonila, a se jí barevné pruhy vlajky na blůze rozvlnily jako v prudké vichřici.

Vzadu u dveří do sálu zběsile tleskali dva výrostci.

Sem ti říkal, Bobe, e to bude v pohodě. lutý jsou

klasa!

lutý?

Jasan. lutí vikomti. Tak se jmenovali dřív.

Zpěvačka se opět chopila mikrofonu:

Vem si práek

zapij dinem

ivot je pak

lehkým vínem

jéé, jéé, jéé.

6

1

U bůhvíkolikátý den za sebou se obloha karedila.

Slzela jako profesionální plačka. Teď u jí noc utřela

obličej. Rozlila po kraji vritou porci černého inkoustu.

Jako obvykle. A hvězdy nikde. Velký vůz v garái.

Ani Měsíc se nepodívá dolů svou studenou árovkou.

Mu se podíval na hodinky. Povzdechl si. Raději půjdu

spát. Kdyby se teď nad Lentejnem  proti vem propočtům

 proháněla Halleyova kometa, v téhle slotě

by ani její hořící chvost příli světla nenadělal. S povzdechem od sebe odstrčil rourku po domácku vyrobeného dalekohledu. Přehodil přes něj kus igelitu a vyel

z altánu.

Půl dvanácté.

Přeel pár metrů k domku. Na prahu se jetě rozmrzele

otočil a zvedl hlavu. Tma a dé. Zima. Takové léto nám byl čert dluen. Setřel si z obličeje mokrou sprku a veel dovnitř. Vztekle bouchl dveřmi. U neslyel zvuk přijídějícího auta. Podivil by se jistě nad skutečností, e motor je slyet stále silněji, ale nikde není vidět

lutavý svit reflektorů.

*

Silueta hradní věe strměla k tmavému nebi jako

osamocený komín. U jejího úpatí stály dvě postavy.

Stíraly si z tváří krůpěje detě. Nejblií domek obce

byl od věe vzdálen jen několik desítek metrů. Cestu

k němu přetínala úzká silnička, ústící nedaleko odtud

na důleitou mezinárodní dopravní tepnu, spojující Prahu se severní částí Evropy. Oba mui mezi sebou hovořili tie, navýsost opatrně.

Snad ten bláznivý astronom u spí…”

Čekali jsme hodinu. Pak u bychom byli v tísni.

Jetě e je vude pískovcová dlaba. ádný podpis

tady nenecháme … půjdeme, ne?”

Ruka jednoho z podivných nočních turistů opsala

vzduchem několik prudkých oblouků. Pak se vymrtila

vzhůru. Z dlaně vylétlo dlouhé lano s kotevním úchytem

na konci. Dopadlo k prvnímu věnímu okénku.

Drí,” hlesl s úlevou vrhač, kdy zkusmo zatáhl za konec lana. Můeme! Hlavně aby ten Neireiter byl po ruce …”

7

Kdyby byl o chvíli později některý z pokojně odpočívajících občanů Lentejna vystrčil hlavu z okna, býval by se mu naskytl prapodivný pohled na dvě siluety,

plhající po hradní věi a ke kamenné předprsni prvního dostupného okna. Jene vichni spali. Nikdo neviděl ani dvě auta, stojící u křiovatky se státní silnicí ve vzdálenosti asi pěti set metrů od sebe, se zhasnutými světly. Jedno z nich bylo oputěné. V druhém seděl

mladík s pobledlou tváří a díval se směrem, kde tuil

vě hradu Lentejna. V té závojovité a mokré noci ji

vak vidět nemohl. Nervózně si pohrával s malou krabicí, je mu leela na klíně pod volantem. Kdy zmáčkl knoflík, ozýval se z ní prudký um, přehluující i pokojný chod detě za oknem auta.

Mu za volantem se uklidnil a ve chvíli, kdy krabička zapratěla a krábání z éteru vystřídal hlas plný úlevy:

Máme to! Vechno v pořádku!”

Vypnul vysílačku. Nastartoval motor. Zapálil si cigaretu a opatrně se rozjel.

2

Doktor Típek se podíval z okna. Sprka z fialového

mraku začala na skle vybubnovávat ílený brejk. Doktor

se zatvářil ponuře, asi jako hudební kritik na zpěvačku, jí uletí árie Mařenky o tón ní. Otočil se: Prí,” prohodil s odevzdaností člověka, nevidícího z dané situace východiska.

Martin Ditrich slezl z bílého stolu. Nakrobený sterilní povlak zachrastil jako praskající led.

To u pozoruji několik dní,” řekl sue. Sáhl po tričku s červeným nápisem RUDÁ HVĚZDA. Zhluboka se nadechl.

Z věáku stáhl koenou bundu. Doktor si zamyleně

mnul jednou rukou bradu a druhou čáral nesrozumitelný

recept. Přitom se jetě stačil dívat na svého pacienta

a nebyl to pohled právě povzbudivý.

Zazvonil telefon. Típek … předám.” Otočil se k Martinovi:

Pro tebe!”

Pacient přikulhal k aparátu. Ditrich, slyím …” Jak naslouchal, nad očima se mu začaly krabatit vrásky, je se k jeho věku hodily asi jako teplomet na Saharu.

8

Ano … rozumím … hned jsem tam dodal úsečně

a zavěsil.

U zase? ozval se doktor nevzrueně a prohlíel si

latinské klikyháky na receptu.

Bohuel, odtuil Martin. Okresní muzeum v Brandýsku.

Expozice zbraní na Lentejně. Otočil se zády

ke kolorovanému plakátu s postavou sprintera, oznamujícímu brzký start spartakiády bezpečnostních sborů, shrábl ze stolu recept a vznesl truchlivý dotaz:

Jaká je diagnóza?

Achillovky, hochu. Bude muset na operaci. Tady má

zatím nějaké práky na utiení. A dávej si octanové

zábaly. Víc ti zatím nepomohu.

Z čeho to je?

Doktor káravě zahrozil ukazovákem. Nepravidelný

trénink, soudruhu poručíku. Párkrát vynechá, pak to

chce dohonit a má malér dřív ne na nový kabát.

Martin strčil ledabyle recept do kapsy a mávl

rukou.

Mohl jsem jít letos stovku za deset čtyři. Teď si o tom nechám jen zdát.

A vyel z ordinace doktora Tipka krokem ztěklým

a plným pichlavé bolesti, vůbec nepřipomínajícím atleta, o něm Jean-Pierre Lance, renomovaný redaktor odborného francouzského časopisu ATLETIQUE REVUE jetě před měsícem napsal:

Československý sprinter Martin Ditrich se objevil

zčistajasna mezi evropskou pičkou na sklonku loňské

sezóny jako ozvěna vzpomínek na svého slavného krajana

Mandlíka. Jeho styl není příli elegantní a nezrcadlí

v sobě vzorové kinogramy odborných příruček, elektrická časomíra v cíli je mu vak natolik příznivá, e s ním musí letoní velké evropské mítinky váně počítat. Je

houevnatý, bojovný, rvavý. I takový můe být sprinter

dneka, proč ne?

Tak tedy achillovky.

Ksakru, to mi tak jetě chybělo.

A na krku dalí případ.

Kdy ztěka a úporně soukal svých sto osmdesát

centimetrů za volant zelené kodovky, napadlo ho náhle, zda i série případů, je si sám pro sebe označil jako ZÁMECKÁ NOKTURNA, budou jeho dalí Achillovou

patou.

9

Zařadil jedničku. Vyrazil. Jak selápl pedál, zasykl

bolestí.

Praha se marnivě myla v nadbytku vody, dlouhé prsty

detě svíraly město jako v dlani.

*

Podporučík Zbyněk Ulrich u čekal. Na stole úhledně

rovnal papíry s posledními laboratorními výsledky. Činil tak pomalu a rozváně, s názvuky zasmuilého úsměvu v protáhlé tváři. K nerozvánému chvatu by ho snad

nepřiměla ani exploze létajícího talíře nad střechou

kriminální ústředny.

Tak jsem tam byl,” řekl ponuře.

A co?”

Ten Hořín. A nic.”

Martin Ditrich hodil bundu na věák a klesl do idle.

e tam nebyly ádné otisky? Kdy vyrabovali skoro

celou sbírku zbraní, tak mi neříkej, e náklad odnáeli v zubech a vznáeli se ve vzduchu.”

Ulrich odklidil z papírů neviditelné smítko a zádumčivě se podíval na poručíka.

Byly. Ale jedny patří kastelánovi a druhé řediteli

krajské památkové péče. Přijel tam zrovna ten den, ne

se stala loupe. Kvůli nějaké katalogizaci nebo co.”

A ten Brandýsek? Ale stručně, Zbyňku,” řekl poručík.

Zkřivil tvář. Noha bolela jako čert. Deset čtyři to letos nebude.

Podporučík nahlédl do bloku, který vylovil z kapsy

tvídového saka.

Lentejn, hrádek u Brandýsku. Nedávno renovovaný.

Ve věi nějaké meče značné ceny. Vypařily se. Dnes

v noci. Tady má telefon na ředitele okresního muzea!”

Poloil na stůl lístek.

Poručík Ditrich se podíval na hodinky. Za chvíli budou

dvě. Jetě nejedl. A taky slíbil, e zavolá Daně do redakce.

ena ho přesvědčuje, e z něho bude světový rekordman

a za dva roky olympijský vítěz. Musí jí říct, e je

konec. Aby se probudila ze sna. A vůbec, e teď ho čeká daleko důleitějí závod.

Nevolala ena?”

Ne.”

Podíval se na papírek.

10

Vladimír Velký, ředitel. Pět čísel i s automatickým

voličem.

Proč u jsi s ním nemluvil?”

Ulrich si obřadně zapálil cigaretu. Martinovi se zdálo, e takhle pomalu by to nikdo na světě nedokázal.

U se stalo. Čeká nás ve tři. Auto stojí dole. Pojedeme, ne?” řekl podporučík nevzrueně.

Vechno? Víc jsi z něho nedostal?”

Ulrich se potěené usmál.

Řekl jsem, e přijedu s poručíkem Ditrichem a soudruh

ředitel pravil: Toho bych měl znát. Chodili jsme

spolu do koly, dokonce jsme seděli v jedné lavici.”

U seděli ve voze a řidič se soukal vysočanskou estakádou, kdy si Martin uvědomil, e zapomněl zavolat Daně. Pohrouil se raději do papírů s laboratorní zprávou a přestal vnímat okolí.

3

Kdesi dole, pod neprůhledným závojem popílku, se

topilo město v deti a vřískotu tramvají. Kalající výfuky zapuzovaly z ucpaných vozovek poslední zbytky kyslíku.

Velkoměsto, chystající se pomalu vejít do předpokoje

jednadvacátého století, ádnou panenskou romantiku

na své tváři u nevykouzlí.

Majitel vily seděl se svým hostem na kryté terase.

Shlíeli dolů k městu na to doputění. Řady aut neochvějně rostly. Na výpadovce se namačkány v miniaturních odstupech řadily do konvojů a z té výky vypadaly jako

dlouhý, nikdy nekončící vlak. Skrz boční skleněnou

výplň terasy byly na rumělkové stěně vily jasně patrné

černavé mouhy. Dé tu dával smogu výraznějí obrysy.

Majitel vily přitáhl pojízdný servírovací stolek na

můřích nokách a pohlédl na svého hosta. Ten seděl

v hlubokém křesle bez sebemení snahy skrýt rozmrzelou

náladu. Ani perfektní tmavý oblek s decentním edým

proukem nemohl vylepit jeho vyzáblé tělo, vyčuhující

z umné krejčovské ukázky.

Gin nebo napoleon?”

Gin. Čistý, bez ledu,” zaskřehotal host nepříjemným hrdelním hlasem, z něho i laik mohl vyčíst, e četina 

by úzkostlivě přesná  není jeho mateřtinou. Poslouím 11

si sám,” oznámil vzápětí a sáhl po láhvi, z její

viněty tupě zíral anglický stařík v pitoreskním kroji.

Vlil do sebe obsah sklenice jediným prudkým pohybem

a rozkalal se, a mu vycpávky v ramenou poskakovaly.

Jste snad nespokojen, Herr Mautner?” nadhodil hostitel nejistě.

Gin je výborný.”

Ale myslím …”

Mávl rukou. Vak si rozumíme, Herr Doktor. K obavám

zatím důvod nemám. Jde spí o to, e zboí, které nabízíte, není zatím to nejlepí, co byste byl schopen dodat.

Rozumíte?”

Hostitel chtěl cosi namítnout, ale jeho protějek mu

nedal příleitost: Chápu, e jste si musel lidi nejdřív vyhledat, pak zacvičit, dlouho ověřovat. Na první akce jsem také vysoké nároky nekladl, to sám víte. Ale

začátečnické období musí jednou skončit. Takový myí

hrádek, nota bene takřka na hranicích Prahy, se mi zdá

zbytečným rizikem. Stojí to za to? Od nynějka budete

muset pracovat výhradně podle naich direktiv. Dodáte

artikl podle objednávky. Na vá volný výběr nemohu

reflektovat. Mám také svoji reii a kromě toho … vekeré zboí leí zatím jetě u vás …”

Nečekal na vybídnutí a znovu si nalil. Rty se mu

sevřely v takřka neznatelnou rysku. Kapky pleskaly

o skleněnou stříku terasy. Hostitel vstal a nervózně

přeel a k zábradlí. Záseky serpentin, vytahující a

sem nahoru asfaltovou spojnici s městem, se leskly

jako po velkém úklidu. Otočil se zpět k svraskalé ptačí tváři: Herr Mautner, sám jste přece říkal, e nelze nic uspěchat. Pro transport zboí musíme zajistit naprostou bezpečnost. Víte, e se snaím dbát jen a jen vaich pokynů. Zkuební akce … víte sám, e přinesly velmi

dobré výsledky. Včetně té včerejí, ručím za to … Uvidíte,”

pokusil se o úsměv, e kadý kus zboí výhodně

uplatníte.” Olízl si suché rty. Máte snad propřítě nějaký konkrétní poadavek?”

Přímo zakázku! Víte, komu patřil Vítov?” zeptal se úsečně Mautner.

Nemám tuení…”

Hraběti Derlemu. Jeho potomek a dědic teď ije

u nás v Bavorsku. Velice rád by získal do rodinného

jmění to, co mu vlastně patří.”

12

Jestli dobře rozumím, tak …”

Přítí akce bude Vítov. Přivezl jsem podrobný seznam

sbírek.” Mautner sáhl do aktovky a vytáhl svazek listin.

Předměty, o které jde, jsou zatreny. Po Vítovu přesuneme vekeré zboí k nám. Zařídí to jeden tranzitní kamión. Podrobné instrukce dostanete včas. Zítra odjídím.

Jetě nějaký dotaz?”

Majitel vily chvíli mlčel. Pak pomalu, jako by si nebyl jist, zda činí správně, řekl: Potřeboval bych poradit.

Je to nepříjemnost. Jeden z chlapců prý začíná příli

mluvit. Chce větí podíly. Vyhrouje, e jinak ..

Mautner rozpřáhl ruce. Mě se ptáte, co dělat? To je

vae věc, aby mluvit přestal. Do toho nás neplete.”

Z haly se ozval telefon. Promiňte.” Hostitel vstal.

Mautner se také zvedl. U odcházím,” pravil sue.

Hodinu po něm opustil vilu na kopci i její majitel.

Kdy nasedal do auta, pohvizdoval si jako mladík, co

bylo nadmíru podivné, nebo jím u dávno nebyl.

4

Labe se líně převalovalo korytem, na cestu k moři ve

zdejích místech jetě příli nepomýlí.

Toho léta byla voda tak kalná, e se v ní zámek, stojící na okrouhlé homoli nad městečkem, snad jetě ani jednou neviděl.

Auto se prosmýklo náměstím, kde se houfec Praáků,

denně dojídějících za prací do místní slévárny, navykle řadil na autobusové zastávce do hadovité fronty.

Vjeli zpuchřelou branou na nádvoří zámku. Tady kdysi

magistr Kelly vnucoval císaři Rudolfovi mylenku, e

mu ukuchtí zlato z několika kamenů a z labské vody.

Císař, který neslul zrovna velkou trpělivostí, arlatána po čase vsadil do vění kobky. Kelly při pokusu o útěk z věe spadl, zlomil si nohu a posléze zemřel.

Ty jse odtud?” zeptal se podporučík Zbyněk Ulrich se zájmem, kdy Martin vzpomínal, jak do blízkého sadu chodíval krást jablka.

Jezdíval jsem sem na prázdniny k babičce.”

Nádvoří zámku vévodila hromada podměrečného koksu.

V rohu se povalovalo harampádí, které by samo

o sobě stačilo naplnit kvótu elezné neděle.

13

Fresky na stěnách poznenáhlu vzdávaly marný boj

s výpary závodní jídelny dřevařského výzkumáku, který

si zabral pro sebe část objektu.

Co je tu pro turisty? zeptal se Zbyněk, kdy se

vysoukal z auta.

Uvidí.”

Titěrná tabulka s nápisem OKRESNÍ MUZEUM visela

na kovaných dveřích, vedoucích do pravého traktu.

Dvě patra, pár přiboudlých oken. Nepříli lákavý pohled.

Ředitel muzea seděl v druhém patře v místnůstce, kde

mohl pořádat porady nanejvý pro čtyři lidi. Stačilo

mu to. Více pracovníků v muzeu nebylo.

Poručík Ditrich se vsoukal dovnitř, podporučík zůstal

stát na prahu. Mladý ředitel seděl za stolem v huňatém

svetru a před sebou měl sklenici tmavězlatého čaje.

Ahoj, Vláďo,” řekl poručík a opatrně popoel ke

stolu, aby svou výkou neshodil ze stěn dva kusy nádherných parohů dvanácteráků.

Ředitel roztáhl tvář k úsměvu. Přejel si slámové vlasy

a vyskočil ze idle.

Nazdar, detektive,” zahlaholil. Tos nečekal, e mě tady najde, co?”

Proč ne. U na gymnáziu leel Vláďa v kníkách

o archeologii, zajímal se o zvyklosti lidu popelnicových polí a únětické kultury, o zbroj rytířů lapků na středověkých hrádcích.

Podívej se, direktore, tys mě překvapil jenom jednou.

Kdy jsi mi dal ve třetím ročníku opsat závěrečnou práci z matiky a oba jsme to měli za čtyři.”

Zbyněk se mezi dveřmi uchichtl.

Ředitel mávl rukou: Na to zapomeň. Ale kdo to byl,

kdo ti prorokoval, Martine, e z tebe bude jednou kriminalista?

Já! Jak jsi tenkrát odhalil Vomáčku, co kradl

v atně z kabátů nae těce vyebrané kapesné od

rodičů?”

 Soudruhu řediteli, co kdybyste vzal tu kolní kameru

a nenápadně ji strčil, pod strop atny, tam kde je

větrací okénko? A poslal během hodiny Vomáčku, a jde

třeba do kabinetu pro mapu? Co říkáte? Martin se

v duchu usmál. Vomáčka na ten trik naletěl a musel si

balit fidlátka. 

Teď to bude trochu sloitějí,” řekl poručík Ditrich neradostně. Usedl ztěka na idli. Co to bylo za meče?”

14

Nic zvlátního. Ale pár tisíc to cenu mělo. A za prvé, ádné meče, ale avle. Tři kusy. Těké, jezdecké, pouívala je rakouská armáda za bojů u Hradce Králové. Vzor 1862. Podobnými, nicméně o něco lehčími avlemi byla

vymustrována i jízdní artilerie. Ocel solingenské provenience.

Kdo je dělal?”

Nějaký A. Nejedly z Olomouce. Vcelku solidní zbrojíř.

Čepele dováel. Patří mezi známějí sortu téhle profese.”

Martin zavřel blok, do kterého si začal pečlivě zapisovat, a zklamaně řekl: Člověče, ádná velká sláva. Pár kordů z minulého

století..

avlí,” opravil ho ředitel Velký důrazně. avlí

s poměrně slunou historickou cenou a navíc jedna

křesadlová flinta ze sedmnáctého století!”

Vzácná?”

To bych řekl. Jednuka se panělským křesadlovým

zámkem. Z roku 1673, kamaráde. To se jen tak nevidí.”

Martin si u zase začal dělat poznámky. Se zájmem

vzhlédl. Od koho?”

Ředitel vzdychl, jako by se právě dozvěděl, e jeho

spoluák neovládá malou násobilku.

Praský mistr Kapar Neireiter. Slovutná firma. Moc

jeho kousků u po Evropě neběhá.”

Martin poposedl na idli a zamyleně se zahleděl na

kulaoučký obličej za stolem.

Lentejn je přece hrádek z raného středověku a ty

v něm vystavuje věci, které byly vyrobeny a v době,

kdy u ta stavební nádhera dávno zpustla a začala se

rozpadat.”

Máme tam malou expozici zbraní. Jen prozatím. Ne

nám národní výbor schválí východní trakt zámku k uívání.

Výzkumníci tady sedí jako kůrovec na borovici

a nechtějí se hnout. Nechce čaj?”

Spí bych se jel podívat na to monstrum. Jak se tam

vlastně dostali? Poplaný systém samozřejmě nemáte,

co?”

Ředitel se pousmál. Miliónové hodnoty tam zrovna

nejsou a drátky a magická oka by stály víc ne celá

sbírka. Ti lumpové se tam dostali zvenčí. Po zdivu věe.

Sbírka je a v nejhořejí části, asi dvacet metrů nad

úrovní půdy.”

17

Horolezci? Nebo by to dokázal normální smrtelník?”

Řekl bych, e bez tréninku by to nikdo nezvládl,”

odpověděl ředitel.

Poručík se zvedl a očima pobídl Zbyňka, který neslyně

setrvával na prahu pracovny, aby vyel, aby el první,

tady u nemají co dělat.

Pojeď taky,” obrátil se na ředitele a opatrně se

sunul ke dveřím. Jednak achillovka bodala jako hejno

vyznavačů akupunktury, jednak se obával, aby si neroztrhl bundu o parohy jelenů, kteří chodívali pít v noci k Labi v dobách, kdy řeka byla tak čistá, e bylo vidět a na dno.

5

Mohl to být docela hezký den, kdyby se do něj nebývali

zapletli nezvaní hosté památkových objektů.

Na večer si major Čásek plánoval po delí době slavnostní akci s výjezdem do terénu. Sehnal s nevedním úsilím dva lístky do divadla na Krále Leara. Manelka

milovala Shakespeara snad jetě o trochu víc ne jeho,

přičem on sám proti stratfordskému rodákovi vcelku

také nic neměl. Po představení si půjdou sednout do

Kláterní vinárny. Sedmička ernoseckého bude chlácholivou náplastí na eniny výčitky. Kromě čtyř stěn a čekání na tvůj telefon, e neví, kdy přijde, nevím u

o ivotě vůbec nic.” Dával jí s úsměvem za pravdu, občas se tvářil navýsost provinile, ale ne by měl na stole jeden jediný nevyřeený případ, to raději volil

,kobereček’ domácího krbu.

Jak to vypadá, bude muset dnení oslavu smíření zase

odloit. Pokolikáté u? Zase to dopadne tak, e jeho

roli pro dnení večer převezme Klárka z třetího patra,

vdy ochotná k záskoku pro jakoukoli příleitost. Posledně se rozplývala nadením, kdy jí nabídl Gilberta Bécauda, protoe zrovna ve chvíli, kdy Lucerna bouřila nadením nad ansoniérovým hitem PODÍVEJ, KVETE

RUE, zatáhl major sí nad starým Houvičkou, posledním ze staré gardy kasařů.

Co Shakespeare? Lear? Zabere? Musí, rozhodl major.

A po divadle mohou jít děvčata do Slávie na kafíčko

a pár klípků.

18

Rozradostněn úspěchem, s jakým rozpředl dalí zamotanou situaci, vzhlédl od stolu a labunicky potáhl z nelibě páchnoucí olympie. Sporá árovka na stropě

sotva stačila nasvítit sluební kancelář s třemi nepérujícími idlemi, okrouhlým konferenčním stolkem, ocelovou skříní na spisy a věákem, jaký je mono vidět dnes

u jen v kavárnách, kde desítky let zapomněli na inovaci interiéru.

Poručík Ditrich čekal, dokud náčelník nevyřeí svůj

dnení soukromý případ. U ho natolik znal, aby věděl,

e se nemůe přihrnout do kanceláře a začít chrlit

poznatky jako kulomet. Dokonce i kdy major zrovna

neřeil otázku rodinného záskoku, bylo lépe se dret

hesla, e spěch je patný rádce. Vichni jste hrr, hrr, honem, honem, u abyste měli ptáčka za katrem, pokud mono dřív, ne něco provede.

Ale mozek, váení, to je motor, kterým můete točit

naplno, a kdy je zahřátý na provozní teplotu.

Majorovy poučky znalo celé oddělení nazpamě a bralo

je docela váně.

Tak co? spustil Čásek nepříli povzbudivě a namířil

očima Martinovi přímo na kořen nosu.

Poručík pokrčil rameny. Chtělo by to trochu si zas

popovídat s Málkem od památkářů. Třeba by nás vyvedl

z toho nepřehledného bluditě někam na výpadovku.

Dík za radu. Přijde za chvíli. Dál.

Dál?

Tvoje forma. U jsem si objednal lístky na spartakiádu, kadému říkám, e mám na oddělení chlapa, který vyhraje stovku a z olympiády přiveze placku. Tak si

snad zaslouím, abych věděl, jestli se neblamuju.

Martin Ditrich se v duchu usmál. Celý Čásek. Hlavou

mu lítají dedukce, hypotézy, kombinace, ale navenek nic.

Chladná tvář. Vechno v pořádku, hlavně nic neuspěchat.

Jak se daří, hoi, co doma, vechno vám klape? A pak

najednou direkt jako od Aliho: Máte u tu vloupačku?

Co laboratoř? Nápady? Kdo má lepí? Ukate mi ten

snímek přepilovaného zámkul Mhm, vypadá to na Karase,

podívejte se na něj, chlap stará, e u nedá pokoj. A

sem přijde Ditrich!

Tak Ditrich je tady. A vykládá o tom, e by bylo asi

lepí, kdyby náčelník lístky na spartakiádu neobjednával, stovka se poběí bez největího favorita. Típek dnes

19

vynesl ortel, na podzim si půjdu lehnout do pitálu,

se světovými časy je zatím ámen. Moná navdycky.

Nepřeháněj, hochu. Doktor Slavík se ti trochu pokuchá

v noičce a za rok se bude při závodě polévat

studenou vodou, abys v tom fofru neshořel v husté

vrstvě atmosféry.”

Martin chtěl potěeně odvětit, e uvidíme, snad, naděje umírá poslední. Ne se k tomu dostal, major vypálil: To budeme čekat, a nám rozkradou kdejaké

muzeum?”

Tak daleko to snad nedotáhnou,” opáčil Martin. Moc toho zatím nemám, ale slepeckou hůl u od tohohle případu můeme odloit.”

Major Čásek hloubavě zíral do papírů, které se mu

sotva vely na stůl. Zvedl hlavu. Čtvrtý případ za dva měsíce. Tři zámky, teď ta troska u Brandýsku. Petice, Mlýnec, Hořín. U to vydá za pěkný zbrojní sklad. Mít

tenhle nakradený arzenál v záloze Napoleon u Waterloo,

asi by na Svaté Heleně uíval vyhnanství místo něho

vévoda Wellington.”

Martin se pustil do sluebního hláení. Soudruhu

majore, dělá to jedna parta. Způsob vloupání je vude

stejný, to je u evidentní.”

A nejsou to ádní abaři,” přikývl major. Kradou jenom nejcennějí věci. Třeba na Mlýnci byla vedle Lebedovy pistole krásná muketa se slonovinovou pabou, ale té si vůbec nevimli. Vzali pistolku, protoe má pětinásobně větí cenu ne ta flinta. Co se takhle jetě jednou podívat mezi známé firmy? Kdopak se nám dřív etabloval na překupnictví staroitných kousků? Ví to?”

Seznam nosím v hlavě. U jsme se vemi mluvili,

několikrát. Zatím nic. Buď drí basu, nebo v tom opravdu nejedou.”

Náčelník se usmál. Jen jim nedat pokoj. A si je

vezme na pakál Ulrich. Třeba se jim zelí jeho smutných očí.” Zase svratil obočí v úporném přemýlení. Dělají nám to vdycky v noci, to je samozřejmé. Ale e jdou na to pokadé zvenku… Proč to nezkusí jednodueji? Jako ten kolovrátkář, co ukradl Monu Lisu? Navíc v ádném

z vykradených objektů nebylo zabezpečovací zařízení.”

Čas,” řekl Martin. Hráli o čas. Kdyby se nechali při prohlídce expozic zavřít v objektu, třeba na toaletě, mohli by sice nerueně přes noc krást, ale riskovali by.”

20

Správně,” kývl hlavou major.

Buď by se dostali ven a ráno a mohli se střetnout

s hlídačem nebo se správcem. Nebo by je mohl překvapit

někdo rovnou při práci a to by jim zkomplikovalo ivot, protoe by neměli připravenou ústupovou cestu.”

A s kořistí by mohli začít prchat a v ranních hodinách, za předpokladu, e by se dostali nepozorovaně z objektu. Jene to u mohla být loupe objevena a časový náskok by byl pryč… mhm… nejsou hloupí.”

To ne,” konstatoval souhlasně Martin. I ten Lentejn udělali stejným způsobem, byl jsem se tam podívat.

Vyplhali po zdi. Lano s kotvou na konci. Dohodili

pohodlně k prvnímu okénku té věe, co tam nějaký

poboný rytíř kdysi míval soukromou modlitebnu. Sedm

metrů nad zemí. Před oknem je kamenná předprseň.

Na ní zachytili kotvu, vyplhali, vlezli dovnitř, po schodech nahoru do místnosti, kde je expozice, a li na věc přesně podle plánu. Zpátky tudy, kudy přili.”

Stopy?”

Na rozdávání navtívenek si ta banda nepotrpí. Kolem

věe je dlaba z pískovce, hrádek vloni renovovali,

jde se k němu rovnou z okresní asfaltky. Museli by mít

boty s diamantovými cvočky, abychom měli pro trasology

nějakou práci.”

Nemůe to dělat jeden člověk?” uvaoval náčelník.

Na Eiger taky párkrát plhali ílenci samovýstupem…”

Ale neměli tam co krást. A nepospíchali,” osmělil se Martin. Silně pochybuji.”

Artisté? Spí horolezci. Kdo jiný má takovou průpravu.”

Znám dobře jednu horolezkyni, soudruhu majore.

Pozvu ji na kávu a zeptám se.”

Pes nic nenael?”

Zavedl je ke státní silnici a tam se dal do breku.

Před půl dvanáctou v noci se to ale nestalo. V jedné

z krajních vilek bydlí jakýsi samouk  astronom, takový samotářský děda, udělal si v altánu observatoř.

Náhodou v inkriminované době pozoroval oblohu, jestli

neuvidí nějakou planetku. Tady to mám napsané, jak

se ten děda jmenuje …”

To je teď vedlejí,” přeruil ho major.

V půl dvanácté el spát, pamatuje si dobu přesně.

21

Silnice vede zhruba pět metrů od jeho zahrady. Nic

neviděl, nic neslyel.

Otisky?”

Čistá práce. V rukavicích, pochopitelně. Na podlaze

jako po svátečním gruntování. Na botách mají snad

igelitové návleky, ty, co se prodávají návtěvám v nemocnicích hned u vchodu po koruně. Nebo chodí po vzduchovém poltáři deset čísel nad podlahou.”

Major se sveřepě zamračil. Způsob vloupání a výběr

odcizených exponátů  to nevypadá na nějakou galérku.

Tohle bude něco větího. Na Západě jsou teď staré

zbraně v kursu. Co hraniční přechody?”

Pořád zpřísněná opatření. Znovu jsem informoval

hlavní správu. Ty staré zbraně nejsou diamanty, aby

se daly paovat v zubní protéze. Buď jsou jetě na naem území, nebo to převáí nějaký hazardérský tirák. Pokud ta banda pracuje pro export.”

Prověř jetě vechny západní keftmany se staroitnostmi, co sem častěji jezdí. A se jim hoi trochu podívají na program. A na styky.”

Zazvonil telefon. Major po něm rozmrzele sáhl.

Příjem, Čásek.”

Chvíli poslouchal, pokyvoval hlavou a pak zprudka

řekl: Seznam máte. Řekl byste, e to dělá jeden nebo

dva lidi? Nebo víc? … Co si myslíme my, je vedlejí.

Mě zajímá vá názor.”

Zase chvíle ticha. Martin si znovu uvědomil, e neměl

čas, aby se pořádně najedl. Zajde si do Metra na gulá.

Doma mělo být kuře na paprice. Asi je. Vychladlé,

scvrkávající se v dávno vypnuté troubě. Ale Dana je

přece jetě v redakci. Má slubu, přijde dnes taky později.

Lítost ho přela.

Náčelník poloil sluchátko a zvesela pravil: Tak,

hochu, Málek volal. Nemůe přijít, dostal na krk nějakou delegaci. Ale potvrdil mi jednu zajímavou hypotézu.”

Taky jsem u na ni myslel.”

Ale?”

e těch pachatelů bude víc. Určitě celá organizace.

éf, pak asi odborný poradce z oboru zbrojířství, profesionálové na vlastní vloupačky a … tipaři!”

Správně! Tipaři! Proto nám vybírají jen nejlepí

kousky! Póvlu si nevímají. Na tohle u myslím delí

dobu.”

22

Jenom vědět, kam mají spadeno přítě. Na pár dní se

tam odstěhovat, hrát si na kastelána, hlídače, třeba i kopistu obrazů, usadit se se stojanem a tětci uprostřed sálu a víc ne plátno sledovat houfy návtěvníků. Prosít navyklým instinktem skutečné zájemce o vystavené sbírky od těch, kteří kromě exponátů prohlíejí jetě okna, dívají se do hradních příkopů, sahají nenápadně po

zdech a slídí znepokojeně po kadém drátu.

Na pár nocí se zavřít v nějakém zámeckém muzeu,

kde mají cenné zbraně, trpělivě čekat a máme po

starostech,” uvaoval nahlas poručík. Ale má to jeden háček.”

Znát ten zámek,” vzdechl ponuře major a vstal, aby dal najevo, e rozhovor je u konce. Poručík Ditrich se snail příli nekulhat, ale nedařilo se mu to. Octan, jetě musí koupit v lékárně octan. U dveří ho major doel a poloil mu ruku na rameno. Chlácholivě si poručíka

pootočil zpět k sobě.

Jetě jedna věc … snad by tě to zajímalo … Té noci, co udělali Hořín, přejelo nějaké auto kousek od zámku psa. Patřil jisté babičce, právě se dívala z okna, trápil ji ischias.”

Martin trpělivě vyčkával. Rozhodně nebyl tak naivní,

aby si myslel, e bude pověřen případem přejetého psa.

Major si někdy libuje v úvodech, proti nim je indické

filmové drama mistrovskou ukázkou zkratky.

Ráno přila s oznámením na místní oddělení VéBé.

Typ auta samozřejmě nezná. Barvu ve tmě nerozeznala,

zato si zapamatovala osvětlenou státní poznávací značku.”

Take chlapa nali, čoklíka zaplatil…”

Omyl, hochu. Dnes mi tu celou věc volali, e by to

snad mohlo být v souvislosti, u jsem ti to chtěl říct

dříve, ale byl jsi v tom Brandýsku. To číslo toti patří autu, které bylo před dvěma měsíci při havárii úplně zdemolováno a z toho důvodu serotováno. Co ty na to?”

Poručík se zhluboka nadechl.

Tak si nám tady někdo hraje na malé Chicago. To se

mi snad jen zdá.”

Major u poručíka nezdroval. Zavřel za ním otcovsky

dveře. Pak rozváně přikročil ke stolu a sáhl po telefonu, aby zavolal eně. e přiel na ohromný nápad, jak vyřeit případ Krále Leara. Netuil, e o několik místnos-23

tí dál řeí poručík Ditrich podobnou rodinnou situaci.

Bylo nabíledni, e na brzký odchod domů má dnes večer

minimální anci.

6

Číník Svatopluk Čočka s povzdechem vymyl poslední

vinnou skleničku a utřel si ruce. Podíval se do zrcadla a načechral si povadlého motýlka.

Dvakrát vídeň, trojka vlevo’ houkl do dveří Kája

v arlatovém sáčku. Kdy strčil do přípravny nos, rázem zde bylo poněkud těsno. Kája by mohl bez obav soupeřit s Cyranem, pokud se délky nosu týče.

Jo,” řekl Čočka a sáhl po álcích z karlovarského kaolinu. Vypadal trochu jako slavný bek Bubla a kdy

el po ulici, fanouci ho zastavovali a ptali se, jestli bude hrát na mistrovství zase s Kajklem. Nebo e by to zkusil s Dvořákem? A co řekne trenér, odbýval je

a spěchal do sluby. Na bruslích v ivotě nestál.

Kavárna botelu Lachtan byla teď v podvečerních hodinách jen spoře naplněna. Z magnetofonu se přes opotřebovaný reproduktor vnucoval legendární Elvis se slavným

cajdákem MILUJ MÉ NEZNĚ. Na pomerančových

koenkových idlích se unyle tvářilo pár studentek a čekalo, a se Sváa přijde zeptat, co si jetě dají. Děkujeme, jetě máme kávu, pane Sváo, chichi…

Trojice taxikářů v koených bundách okázale pokuřovala

zelené mentolky SALEM. Toniky měli před sebou

spí jako odznak profese. Obzírali okolí, zda některý

z hostů, zabydlených v podpalubních kajutách de luxe,

si usmyslí zajet do města.

Jestlipak by tihle hoi svezli na Václavák třeba některého česky mluvícího hosta? Za dvacku? Proč, vdy

bavorskou němčinou nebo angličtinou hovořící zákazník

mívá v kapse zajímavějí papírky.

V rohu, a docela u sloupu s omelým zrcadlem, seděla

parta výrostků v dínách a v pestře pomalovaných

tričkách. Těla, co v nich vězela, dávala tuit, e sportovní hřitě, slunce a čerstvý vzduch jsou pro ně cizím pojmem.

Sváa Čočka bezeslova postavil tři vidně na stůl a konzumační lístek počmáral s graciézností milionáře, jen

24

vyplňuje ek s mnoha nulami na konci. Se zájmem si

prohlíel malované výtvory na tričkách hostí. Jeden

z nich luskl prsty a vypjal kuřecí prsa spoutaná černým trikem s nápisem LEWI STRAUSS. Objednal si suverénně koňak.

Čočka stál a usmíval se.

Koňak, povídám!” kázalo si důrazně černé tričko.

,,Koukám na ten vá lajblík,” řekl Čočka, ,,Strauss byl ten král valčíků, e?” dodal s kamenným výrazem.

Jasan … A co bude s koňakem?” domáhal se mladíček.

Z magnetofonu začal vroucně chraplat italský idol

Drupi.

Ten vaří,” prohodil uznale kolega na kraji stolu.

Jeho tílko vyzdobil pro změnu nápis UCLA. Číník zakroutil hlavou. Zkratka losangelské univerzity, vzpomněl si, protoe kdysi viděl v televizi basketbalový tým z tohoto kalifornského ústavu. University California of Los Angeles. Teď předvede suverénního znalce.

Vy jste tam studoval?”

Kde?” divil se tázaný.

V Kalifornii.”

Nejste divnej,” pískl mladíček vztekle. V jaký Kalifornii?

A vůbec, objednal jsem si koňak, jestli jste

náhodou neslyel.”

Osmnáct?” zeptal se Čočka ledově.

Co?”

Jestli bych mohl laskavě vidět vai občanku,” sykl v úkloně nad stolem číník a palcem ukázal za sebe na stěnu. Visela tam nepříli umně zhotovená cedule:

MLADISTVÝM DO 18 LET ALKOHOLICKÉ NÁPOJE

NEPODÁVÁME.

Vzápětí se zarazil. Ucítil, jak se jeho ramene dotkla

něčí ruka.

Poručík Ditrich si rozepjal koenou bundu tak, aby

bylo vidět červený nápis na tričku: RUDÁ HVĚZDA.

Společnost na něj nevěřícně zírala.

Promiňte,” zvolal Čočka, vás bych se tady nejmíň nadál. Stůl pro dva?”

Poručík souhlasil. Sylva Kyselová, mistryně sportu.

ena, která sahá po hvězdách.” Obrátil se k blondýně, je ho doprovázela. Tenhle úsluný pán také zkouel sprinty. Vdycky jsem mu dal na frak a tak usoudil,

25

e bude pro něj výhodnějí závodit s tácem mezi stoly.”

Čočka se úsluně klebil. Tak … e byste se … tamhle v rohu … protekční stoleček … hned vás obslouím, jen si tady vyřídím jistou maličkost…”

Martin mávl rukou. Povislé černé triko jetě více zplihlo a nenápadně se snailo pod stolem důraznými kopanci umlčet pobaveného kolegu.

To je v pořádku, u je mu přes devatenáct,” řekl

poručík a přátelsky se usmál směrem ke stolu. Jak se

daří, Petře?”

Stůl ztichl. Mladík neohrabaně vstal a zajíkavě řekl:

Docela to de, pane poručík. Vopravdu sekám latinu,

zeptejte se tady kámoů, ti vám to potvrděj…”

Maká?”

Hraju ve skupině. Baskytaru. Vechno v ólrajtu, má

to pod palcem kulturní středisko.”

Jak se jmenuje ten vá soubor?”

Dáváme se teprve dohromady. Dřív jsem hrál se

lutými vikomty,” řekl mládenec pyně, jako by hrál nejméně první housle u Karajana.

Tak já se někdy přijdu podívat,” řekl přátelsky

Martin a obrátil se na Čočku. Dej mu ten koňak. Na mě.

A abych nezapomněl  teď zase mluvil směrem ke

stolu  tenhle Strauss vynalezl díny a ne Cikánského

barona. Kdy neví, co nosí, tak se raději poohlédni

po jiné garderobě.”

Petr se schlíple sesul do idle. U stolu se rozhostilo

ticho.

Martin se omluvně usmál na svoji společnici a vedl ji

do rohu místnosti. Dej nám dvakrát vídeň a tonik.

A uka, jak umí sprintovat!” řekl Čočkovi.

Kdy usedl, chvíli si mnul čelo.

Co je ti?” zeptala se Sylva. Posledně jsi byl řečnějí.”

Posledně … to u je víc ne rok. Při vyhlaování nejlepích sportovců roku se seli na pódiu v Internationalu, Martin dostal cenu za deváté místo, jeden stupínek před ním byla Sylva. Za Eiger. Slezla severní stěnu Mordwandu, smrtící stěnu, vzala to cestou, vyznačenou četnými kříi těch, co nedoli. Ona ano.

Promiň.” Omluvně se zaklebil. Pořád ti to sluí, holka. Kam se chystá letos?”

Do Himálaje. Dvě osmitisícovky.”

Pozor na sněného mue!”

26

Bez starosti. Co to bylo za kluka?”

Petr? Před časem jsem ho trochu klepl přes prsty.

Místo akordů vyhmatával před vánocemi v obchodních

domech naivky a sliboval jim bony. Vyinkasoval zálohu,

zavedl je k jednomu baráku v Jindřiské ulici, moment

počkejte, hned jsem zpátky, zákazník mohl na chodníku

vystát důlek a Petr zmizel po anglicku přes dvůr druhým východem.”

Sylva třetila oči. Kolik dostal?”

Rok. Natěstí jsme ho dopadli dřív, ne mohl začít

ve velkém. Půlku mu pro dobré chování odpustili. Vedl

v nápravném zařízení nějaký soubor.”

Pane poručíku, čestný slovo, budu sekat dobrotu,,

v ivotě vám u ádnou rachotu nepřipravím. Jako by

ho znovu slyel. Kdy se Petr vrátil, zavolal si ho na kriminálku, podal mu lísteček s adresou: Tady má a bě.

se tam představit. A jestli neudělá kvalifikační zkouky,, tak si mě neádej!

Vikomti, Vikomti… V ivotě o téhle skupině neslyel..

Proč mu ten název tak vrtá hlavou? Někde mu utkvěl

v paměti, na chviličku, byl to jen mik, jako kdy

z okna rychlíku zahlédne vlčí mák v poli a za chvíli

u zaboha neví, jak ta krajina vlastně vypadala.

Co je, Martine?”

Nic, nic … promiň. Chtěl jsem se tě zeptat…”

Přioural se Čočka.

Vídeňské kávy bobtnaly lehačkou.

Vikomti,” řekla Sylva, existuje vůbec něco takového?

Nedělal si z tebe legraci?”

Nedělal. Právě e ne.

7

arlatově červená simka se přesmykla s nepatrným

třasem přes mostní dlabu, zhoupla se na vykotlaných

tramvajových kolejích a čidlem reflektorů si v houstnoucím eru hledala místo k parkování. A u Kláterní vinárny se v řadě aut objevila nepatrná kvírka. Řidič

prudce trhl volantem doprava. Auto se přilísalo k obrubníku, uklo o něj předními koly, světlomety na okamik ozářily okna vinárny s tepanými mříemi.

Řidič vypnul zapalování. Vysoukal se z vozu. Ruka

27

v jelenicové rukavici sevřela klíčky. Chvíli jí trvalo, ne uzamkla vůz. Nepatrně se při tom chvěla. Pak přeel řidič urychleně na druhou stranu Národní třídy a dal se k Pertýnu. Kráčel spěně a zpříma, z krempy kostkovaného klobouku mu odstřikovaly pramínky detě. Minul půjčovnu průmyslového zboí a zahnul vlevo do pasáe

METRA.

Plakáty na vývěsce lákaly na gangsterku francouzské

provenience POVÍDKA O POLICAJTOVI. Delon jako armantní detektiv, Trintignant v roli psychopatického vraha.

Mu v zmoklém klobouku se podíval na hodinky.

Od kamelota si koupil Večerní Prahu.

K okénku pokladny se vinula nedlouhá řada těch,

kteří správně usoudili, e v kině bude daleko příjemněji ne na deti.

Ledabyle se postavil na konec fronty a rozevřel večerník.

Očima se zastavil na třetí straně u Černé kroniky.

Se zájmem si přečetl zprávu o loupei v Lentejně.

Zastrčil noviny do kapsy silonového plátě.

,,Jeden na osmou,” řekl do okénka a poloil na pultík desetikorunu.

U vývěsky s filmovými fotoskami se zastavil mladík

v zeleném svetru. Zplihlé vlasy mu visely nepořádně

do čela. Na očích měl tmavé brýle.

Mu v silonovém pláti přistoupil k vývěsce a soustředěně si prohlíel obrázky z francouzského filmu.

Nemáte oheň?” obrátil se na něho mladík a vytáhl

z krabičky cigaretu.

Připálil mu.

Mladík vyfoukl kouř. Vechno v pořádku. Jako

obvykle.”

ádné komplikace?”

Nic. Museli jsme jen chvíli čekat. V zahradě u silnice nějaký cvok pozoroval hvězdy. Jetě, e jsme si ho vimli. Projeli jsme po státní dál a čekali, a na něj

přijde spaní. Zdrení o hodinu. Take v toleranci.”

Mu nervózně zacukal pravou tváří. Tohle přítě

nedělejte. Radi se vrate. Proč asi určuji náhradní

termíny?”

Mysleli jsme …”

Nemáte co myslet, od toho jsem já,” sykl mu. Věci budou večer na místě?”

28

Jako vdy, spolehněte se. Vzali jsme to přesně podle

seznamu.”

To je vechno, jděte domů. Vezměte si taxíka a jeďte

na konečnou metra. Pak tři stanice a rychle ven, zamíchat se do davu. Nejvyí opatrnost, jasné?”

Mladík kývl. A co bude dál?” zeptal se.

Včas dostanete instrukce. Nic se nesmí uspěchat.”

Mu sáhl do kapsy a vylovil krabičku spart. Vtiskl ji

mladíkovi do dlaně. Tady si vezměte, kuřáci si musejí

vypomáhat,” řekl o poznání hlasitěji. Cvrnkl rukou o kraj klobouku a zamířil ke vchodu do kina.

Mladík vyel na ulici a ve chvíli, kdy návtěvník kina

v silonovém pláti a zmoklém klobouku podával biletáři

lístek, ohmatal cvičeným pohybem v kapse darovanou

krabičku cigaret. Ucítil v ní smotek tuhých papírků.

Na omak poznal, e jsou to pětistovky.

Zvesela přidal do kroku.

8

Mohu tě svézt domů?” obrátil se poručík Ditrich

k Sylvě Kyselové.

Zavrtěla hlavou. Dík. Spojím jetě příjemné s uitečným.”

Ukázala přes ulici na rozloitý plavecký areál.

Musím se udrovat v kondici. Ty přece taky …” dodala.

Já mám teď utrum. I s plaváním. Jsem rád, e aspoň

chodím,” odtuil Martin teskně. Začal lovit v kapse klíče od kodovky. Snad někdy jindy …”

Ale do olympiády bude fit, ne? Zklamal bys mě.”

Zasmál se. Dřív bude na Mount Everestu, ne já na

startovní čáře, děvče,” oznámil nevývratně.

Achillovky nic nejsou. Dej si spí pozor na ty svý

lupiče. Třeba některá z těch bambitek můe jetě fungovat

…”

Snad to přeiju, Sylvo,” řekl nadějně.

Stiskli si ruce. Tak se měj, detektive!”

Chvíli se díval za její sportovní postavou. Křepce

přeběhla silnici a zmizela ve skleněných dveřích plaveckého stadiónu.

Martin otevřel dveře kodovky a ztěka dopadl do

koenkového sedadla. Pustil stěrače. Stále drobně prelo.

Musel se usmát, kdy si vzpomněl na včerejí meteorolo-

29

gickou relaci v televizi: doktor Doubek kouzlil na obrazovce dobrou náladu, přičarovával okluzní fronty od Azor, zaháněl tlakové níe a se ví vehemencí se duoval, e ve se v dobré obrátí.

Zítra se musím zastavit u Tipka na injekci, připomněl

si v duchu. Určitě pomůe. S atlety Rudé hvězdy u

procestoval pěkný lán světa a vichni borci mu důvěřovali jako svému tátovi.

Zatrápená noha… Martin si v duchu před očima

rozprostřel plakát blíících se závodů. Je na něm atlet ve vypjatém startovním postoji. Pravá noha u opoutí blok, ruce se chytají vzduchu, aby se od něj vzápětí

odrazily jako od pérového můstku. Výtvarník vzal za

základ kinogram jednoho z Martinových podařených

startů …

Hlavně klid, říkal Típek. Hlavně klid a nervy jako

pagáty. Jetě by ti mohla stoupnout sedimentace. A co

potom?

Klid, klid … To se lehce řekne. Já budu mít klid,

absolutní a stoprocentní, a chytnu ty, co si na zámcích a hradech pletou noční klid s návtěvními hodinami.

Pozvolna se rozjel deovým příkrovem. Z parkovitě

zamířil vlevo po nábřeí směrem do středu města. Slizké kočičí hlavy odpíraly pneumatikám kýenou porci přilnavosti.

Martin cítil, e při prudím zabrzdění by se

auto roztančilo po vozovce tak divoce, e by je nezkrotily ani poehnané Laudovy ručičky.

Ubral plyn. Tamhle za zatáčkou je vjezd do tunelu.

A značka, která nabádá k dodrení čtyřicítky.

Snad jetě chytnu Danu v redakci, napadlo ho.

Najednou ucítil, e mu předek vozu začíná nečekaně

vibrovat. Skrz čelní sklo viděl, jak se pravá část kapoty naklání a mizí mu před očima. Pak spatřil pár metrů před vozem ubíhající kolo a s překvapením si uvědomil,

e je z jeho kodovky.

Duchapřítomně se snail přesunout váhu těla doleva,

aby udrel vůz pokud mono v rovnováze.

Tunel se blíil. Jeho zuující se jícen vyhlíel jako

nenasytná černá tlama.

Martin si ve zlomku vteřiny uvědomil, e z druhé strany vjídí do tunelu těký tirák s vlekem. Tím, kdo má dát na úzké vozovce přednost a počkat, je on, řidič

kodovky o třech kolech.

30

Vpravo skála.

Vlevo svodidla. Za nimi kdesi dole řeka.

Pokusil se o jediné, co mu zbývalo. Rychle přeřadil

na jedničku a rázně pustil spojku. A někde v morku

kostí ho zabolelo řachtání ozubených koleček. Balancující auto sebou kublo jako ve smrtelné křeči.

Vzápětí Martin stočil volant doleva a snail se bokem

najet na svodidla.

Obří auto u bylo uprostřed tunelu. Řidič postřehl

nečekanou kalamitní situaci. Začal brzdit.

Bok kodovky dřel kovové svodidlo jako truhlářský

hoblík. Martin uviděl v bočním zrcátku houf jisker,

táhnoucí se za kodovkou jako chvost komety. Ručička

tachometru ale klesala …

Tři metry před koncem svodidla, kousek od vykotlané

skály a chatrného zábradlíčka, oddělujícího vozovku od

vyhlídky volného pádu do řeky, se kodovka o třech,

kolech sesula na pravou stranu a znehybněla.

Martin vypnul zapalování. Pak se s námahou soukal

na vzduch. Kdy dolápl na vozovku, ucítil nepříjemnou

bolest v koleně. Usoudil, e se asi neetrně dostal do

styku s palubní deskou.

Pohotový řidič tiráku u přibíhal od svého obřího

vehiklu a v rukou nesl zatoulané Martinovo kolo jako

lehounký koláč. Jste zdravej, člověče?” řičel. Tady máte to vae kolečko. Zastavilo se mi o nárazník. Pěkná slupka, fujtajbl…”

Bez starosti. V pořádku,” řekl Martin. ofér plácl kolem o zem a vztekle kopl do radiálního vzorku. Kdy

se ujistil, e jeho protějek je celý, povolily mu nervy:

Chlape bláznivej, chce někoho zabít? Kdy si neumí

pořádně utáhnout matky, tak nesedej za volant…”

Martin mlčel a trpělivě čekal, a přijede nehodový

vůz Bezpečnosti. Kdy se tak stalo, vysvětlil jeho osádce velice rychle a lehce, e auto měl jetě ráno v pořádku, nebo bylo v servisu na pravidelné prohlídce a kola tam utáhli hydraulickým klíčem. Take skutečnost, e

jedno z kol před chvílí uletělo, je navýsost podivná,

Martin si mnul naraené koleno. Nějaký dobrák mi

chtěl zřejmě dopřát koupel ve Vltavě,” usmál se.

Za chvíli přijel na místo vůz odtahové sluby.

No nazdar,” řekl řidič, kdy uviděl raněnou kodovku, leící bezmocně na boku jako sestřelený pták.

33

16

Mám tu jetě enu?”

Martin Ditrich se pracně vysoukal do druhého patra

letité budovy redakce Hlasu. Právě se rozhodl, e věnuje pár vteřin proklínání své achillovky, kdy se z dálnopisné kukaně vynořila stará doručovatelka Malinová.

Vy jo, soudruhu poručíku,” řekla pichlavě a málem mu zahrozila. Včas si ale uvědomila, e třímá v rukou hrst dálnopisů a zarazila se. Ale vae ena si není jista, kde má mue. A jestli ho vůbec jetě vlastní,” dodala karatelsky a spěchala chodbou, aby zahraničář dostal materiál včas, mohl jej upravit a jetě uhádat se sazárnou pár minut poshovění, uzávěrka neuzávěrka.

Kdy míjela Danin kamrlík, hodila hlavou ke dveřím.

Tady ji máte.”

Dana si manela prohlédla s nepopsatelným výrazem

eny, které se vrací domů zatoulané děcko.

ije?” zeptala se. Zdálo se, e svůj dotaz myslí smrtelně váně.

Posadil se na rozviklanou idli a natáhl si nohu.

Moc ne,” vyel jí vstříc.

Co noha?”

Řekl jí o svých trablech. O Típkovi. O tom, e medaile

nebude. A e se nemohl odnikud dovolat do redakce.

Nezvedala telefon. Řekl odnikud. Kdyby se byl přiznal,

e si vyetřil chvilku k zavolání jen jednou, odpoledne z kanceláře, příli obdivu by nesklidil. O autě ani muk.

Lámala jsem v sazárně. To je v pořádku. Za chvíli

končím. Počká?”

Rád.”

Dana smotala do ruličky poslední kousek rukopisu.

To je na ráno,” řekla omluvně a vytančila na chodbu k okénku potrubní poty.

Martin uslyel hvizd stlačeného vzduchu a rachot,

jej vydávala patrona, putující s rukopisem do sazárny.

A jdem!”

Jetě se musím stavit v lékárně,” řekl omluvně.

Podívala se na něj pátravě. Octan mám doma, pojď.”

Poslouchej, Dádo,” řekl Martin, protoe ho zase začala strait můra, nezná skupinu lutí vikomti?”

S obavami mu pohlédla do modrých očí. Proč mi

neřekne, e má horečku? Pojď, prosím tě …”

34

Zastavil se. Nikdy jsi tohle jméno nevyslovila?

Vzpomeň si!” Hlas mu ztvrdl. Znala svého mue dobře.

V takových chvílích mu do ertování nebylo.

Nikdy jsem o ádných vikomtech neslyela. Pokud

ovem nemá na mysli staré rytírny v televizi.”

To jsem blázen,” zamumlal Martin a vybelhal na

chodbu.

Míjeje místnost sportovní rubriky, zahlédl koutkem

oka sportovního redaktora uldu. Seděl nad achovnicí

a hrál sám se sebou. Ostrou sicilskou.

Přemýlel úporně a pracně nad důleitým tahem a zdálo

se, e nemůe najít nejvhodnějí řeení.

Jsme na tom stejně, zváil Martin realisticky situaci.

10

Prosím tě, aspoň cestou domů chvíli přepni tu hlavu

na neutrál. Teď u stejně nic nevymyslí,” řekla Dana káravě.

Před Jaltou parkovaly dva taxíky. ádná chudobka,

Chrysler s modrou metalízou a mercedes diesel. Karosérie vyletěny jako benátské zrcadlo.

Musím se vyspat, umínil si Martin. Sylva Kyselová

dnes také zrovna nejásala nad jeho zjevem. Vypadá,

jako by ses drápal na osmitisícovku a zapomněl dole

kyslík. Ví, co se v takovém kritickém stavu doporučuje?

Odpočinout si, jít jen co noha nohu mine. V nejhorím

se vrátit. Jene já nemám čas na courání, milá zlatá.

A otočit se a jít dolů, to u teprve ne. Načrtl jí na ubrousek kostrbatými tahy lentejnskou vě. Jedno okno, druhé. Předprseň. Pískovec je to, Sylvo. Můe to udělat samolezec?

Co kouká?” řekla Dana. Civěl za okénko chryslera a prohlíel si řidiče. U měl dneska tu čest. Na Lachtanu.

Taxíkář tam kouřil salemky a stůl měl dekorován tonikem.

Nic … Posly, co kdybychom se jetě stavili v BESÍDCE?

Jen na chvíli,.. potřeboval bych …”

Pokrčila rameny. Jak chce. Ale u mám toho dneska

taky dost.”

Vidí před sebou Sylvu Kyselovou, jak se směje. Samolezec?

Jdi ty! Minimálně dva. A ten Lentejn mi malovat

35

nemusí, vloni jsem tam pomáhala při rekonstrukci.

Lezli jsme po věním pláti ve dvou, jetě s Vlastíkem

Procházkou, jeden nic nezmůe, kvádry jsou moc zhlazené.

Sólo výstupy jsou blbost, Martine, ví, jak dopadl

Rudi Mayer na Eigeru? A jaký to byl borec, horský

vůdce, v Alpách se narodil. Lezla jsem tam tři týdny

po něm. Na sněném poli byly jetě jeho stopy. A najednou končily. Ví, jak mi bylo? Vlastík Procházka, zeptal se jí. Kde ho najdu. A zapsal si adresu.

Volný?”

Taxikář lenivě vystrčil hlavu z okénka. Znalecky zhodnotil zákazníky, správně usoudil, e se jedná o domácí provenienci. Zabořil se zpět do sedadla. Na ulici se tie linul z autorádia nasládlý anson. Amore mio, uslyel Martin místo odpovědi.

Nemluvím dost nahlas?” strčil hlavu do okénka.

Pojedu, a budu chtít, vyjevil taxikář své stanovisko.

Martin otevřel zadní dveře a pokynul Daně, aby nastoupila.

Vlezl za ní a uvelebil se na měkkém sedadle.

Z kapsy vytáhl sluební průkaz a přidrel ho taxikáři

před očima. Bude to do BESÍDKY,” pravil s ledovým závanem v hlase. A kdyby se vám nechtělo, tak třeba někam jinam.”

Taxík se tie odlepil od chodníku.

Promiňte, jsem přetaenej,” koktal řidič.

Na palubní desce bylo vylepeno několik obtisků

českých hradů a zámků.

Mezi Karltejnem a Kokořínem zahlédl Martin i bachraté

barokní tvary Hořína.

Byl jste tam někdy?” zeptal se taxikáře. V Hoříně, myslím.”

Ne.”

Chrysler není zrovna laciná záleitost, pomyslil si

poručík.

Proč jedeme taxíkem? Kde má auto?” zeptala se

Dana, ale Martin dělal, jako kdy neslyí.

11

V BESÍDCE se společenským tancům zrovna nevyučovalo.

Indické sárí by zde zřejmě bylo přijato osazenstvem

s větím porozuměním ne kravata a vyehlené kalhoty.

36

Selý barák na kraji Smíchova zíval na ulici vykotlaným průchodem. elezem pobitá dvířka po straně byla vstupní branou do podzemí. Točité schody, osvícené

nedomrlou lampičkou, se vinuly dolů.

Na jejich konci se prostor rozestupoval v místnost

ne nepodobnou menímu hangáru. Kdysi zde nějaký

zpráchnivělý mětanosta zkouel v praxi predikát várečného práva. Dokumenty o kvalitě neznámého piva se nedochovaly. Zato dům vydrel. I někdejí sklepení.

Vlasatec v triku s portrétem nebotíka Elvise natáhl

ruku. Od kadého příchozího inkasoval po desetikoruně

s takovou samozřejmostí, e by to vrátný v lasvegaském

kasinu nesvedl lip.

Skoro vechny stoly v místnosti byly obsazeny. U protilehlé stěny stálo miniaturní pódium. Pár prázdných rozházených idlí, kabely zesilovačů se líně stáčely kamsi do erých stínů, vrhaných otlučenými hammondkami.

Pódium zelo prázdnotou. Z hudební skříně hned

u vchodu, těsně vedle posledního schůdku vřetěli Hot

Chocolate.

Prostor třikrát tři metry pod pódiem, jeitně vydávaný

za taneční parket, byl docela sluně zalidněn.

Vzduch modral kouřem.

Je plno,” řekl cerberus, kdy odhadl nově příchozí dvojici za náhodné zbloudilce.

Není, řekl Martin a poloil na stolek tři desetikoruny.

To je dobrý.” Sáhl po vstupenkách, útrek

ádný, zřejmě u byly prodány několikrát. Popadnuv

Danu za ruku, odhodlaně vtáhl do sklepení.

Mezi stoly pobíhal umudlaný číník a roznáel laciné

víno. Tak ti děkuji,” hlesla Dana. Nali v rohu miniaturní stolek. Pobryndaný ubrus si u dávno nepamatoval časy, kdy svítil bělobou. Co to je?”

Putyka. Měl to být kdysi klub pro mláde z okolí.

Ale natáhla se sem divná parta a z dobrého úmyslu je

krčma Santa Puelo. Brzy to asi zavřeme. Zatím dovolujeme prodávat jen víno. Nic tvrdého. Slabá náplast.”

Lidumile,” řekla lítostivě.

Objednal si sklenku výběru. Kolu pro Danu. Číník

obrátil ubrus. Přece jen vycítil, e přila lepí společnost.

Chtěls mě vyvést mezi lidi? Abych se necítila pořád

jako puka?” zeptala se Dana. To se ti tedy povedlo!”

Martin si ucucl z hořčičné sklenice. Od vedlejího

37

stolu se na něj nepokrytě usmívala černovlasá dívka

s vosím pasem, dost nepoměrně korespondujícím s horními partiemi. Na bílém tričku se vlnila zkomolená napodobenina vlajky jisté ostrovní říe. Martin odhadl, e v poněkud méně výstředním oblečení by tahle slečna

vypadala o sto procent líp.

Dva výrostci vedle ní se netvářili zrovna přívětivě.

Kam zírá? Se tady s náma, Majko, nebo co? A

bude chtít zase krmit, to ti budem dobrý.”

Martin zavolal vrchního, který měl s Čočkou asi

tolik společného, jako vesnický ochotník s Vojanem.

Zavolejte mi Doda!”

Prosím?”

Slyel jste. Jestli vám vzadu za plentou nevymývá

sklenice, tak a visím!”

Hned, hned …” číník odspěchal. U se na nic neptal.

Tuil, s kým má tu čest.

Dana si bojácně prohlíela okolí a tipovala, který

z hostů viděl holiče alespoň před dvěma měsíci.

Ozvalo se zakalání. Martin zvedl hlavu. Před stolem

stál asi třicetiletý vazoun v pruhovaném tričku. Svalovec se v něm zdál být natěsnán jen s největím vypětím sil.

Na kulaté lbi se v zákrytu jeily světlé tětiny. Kdy se usmál, Dana si vimla v jeho chrupu meního zlatého pokladu.

 … brý večer.”

Ahoj,” usmál se poručík. To je moje ena. Posaď se, Dodo.”

idle zasténala pod horou masa. Dana se pokusila

dost nepovedeně o vlídný pohled.

To je Dodo,” řekl Martin, ví, jak jsem ti vyprávěl o ikulovi, který okradl jednou v Máji Nováčka, krále mezi kapsáři?”

Dodo se skromně usmál.

Koliks dostal, Dodo?”

Čtrnáct měsíců.”

Nedalo se nic dělat. U seká dobrotu?”

Jasan. Chtěl jsem vás přítí týden volat. Budu se enit.

Kdybyste mi el za svědka,” podrbal se na hlavě, neurazil byste se?”

Martin se dal do smíchu. Domluvíme se. Uka zatím

mojí eně něco ze svého repertoáru.”

Dodo se astně zazubil jako malé děcko. Rozhodil

38

rukama, strčil trochu Daně do ramene. Máte tady smítko řekl a kdy ji galantně opraoval, Martin se náramně bavil.

Kolik je hodin?” zeptal se Dany.

Natáhla ruku, aby se podívala. Jeímarjá, hodinky!”

Zmateně se rozhlíela.

Dodo rozevřel pěst a vracel jí s provinilým výrazem

zlacené čajky.

Vy jetě pořád krad … ehm … se zabýváte starou

profesí?” otázala se.

Dodo dělá na stavbě, občas vystupuje ve varieté jako

poctivý zloděj, přes léto vypomáhá tady, co zrovna

rád nevidím, viď, Dodo,” řekl Martin.

Co potřebujete?” přeel Dodo k věci.

Hochu, pamatuje, jak jsem tě vyslýchal? Na sedmačtyřicítce?

Pár kapesních prkotin, nestálo ti to ani

za to, ale jedna hloupost ti přitíila. Přechovávání ukradené bambitky z Oblastní galérie. Ta bambitka,” řekl stroze.

To je přece pasé, soudruhu poručíku, ne?” vylekal se vazoun.

Byla v tom kufříku v úschovně na nádraí. Chlapíkovi

jsi líznul peněenku v Prioru, naels tam dvě stovky

a lístek. Peláils kufřík vyzvednout. Souhlasí?”

Jo,” přiznával stydlivě Dodo.

Na tu noc, co se bambitka ztratila, měl Dodo alibi.

A kráde kufříku poloil hned, jak na něj Martin uhodil.

Ale kdy měl popsat svou obě, nedokázal se kloudně

vymáčknout. Copak se, prosím vás, dívám lidem do

obličeje? Nanejvý tak po kapsách! Co bylo navýsost

zajímavé, rozhodně ne vak tolik jako skutečnost, e se v úschovně pravý majitel neobjevil. Jako by se po něm zem slehla. Teprve dodatečně se na kriminálku obrátili

pracovníci galérie. Četli zprávičku v novinách a jestli by si mohli bambitku prohlédnout. Je to vzácná práce pukaře Schiftera ze sedmnáctého století, zrovna taková se jim před časem ztratila z depozitáře v Mlýnci. Má damakovou hlaveň a stříbrné vykládání, s vyrytými

válečnými motivy. Nehlásili jsme to, krábali se na hlavách v rozpacích, mysleli jsme, e je v pobočném depozitu na Slovensku, to víte, zmatky v inventarizaci…

Samozřejmě, byla to ona.

Tak si vzpomeň alespoň dnes, Dodo,” naléhal poručík.

39

Moc na tom záleí. Jak ten chlap vypadal?”

Dodo mlčel. Obočí slaměné barvy svratil do jediné

přímky.

Co měl na sobě?”

edý kabát. Flauák. S velkými kapsami. ikmými.”

Klobouk?”

Myslím, e ne… určitě ne …”

Vlasy?”

Proedivělé … jo, nebyl ádnej mladík.”

Kolik?”

Asi pětapadesát. Nebo víc. Já fakt u nevím.”

Něco zvlátního? Jizva? Znamení? Vada?”

Nevím. Ani jakej měl ksicht. U jsem vám říkal, e

na takové věci jsem merka nedával.”

Vzpomeň si, Dodo. Je to důleité.”

Vazounek se málem rozplakal. Na čele mu naběhla

kolmá, kvapně nabíhající íla.

Měl rukavice!” vyjekl po chvíli.

Poručík se k němu naklonil: To je vechno?”

Ruce! Ruce! U to mám!” Dodo si viditelně oddechl.

Co je s rukama?”

Viml jsem si ho, kdy se zastavil u stojanu s kravatama.

Sáhl po nich pravačkou, trochu se natočil, říkal

jsem si, teď je tvoje chvíle, kapsa se mu trochu odchlípla

…”

Co ta ruka?” připomněl Martin netrpělivě.

Třásla se mu, soudruhu poručíku.”

12

Podporučík Ulrich se rozhlédl po ulici. To snad není

ani moné, přestalo pret. Zvedl hlavu. Z dálných prostor na něj dokonce mrkaly sporé ostrůvky hvězd. Půjde pěky, rozhodl se. Celé tělo ho bolelo. Za celý večer

se pořádně nenarovnal. Plotýnky si začaly stěovat.

Vzdychl a vykročil úzkou uličkou ústící k Pertýnu.

Daktylkáři sebou hodili, jen co je pravda. Bude jim

muset zítra přihrát pytlík kafe. Jene je honil zbytečně.

Ta banda zatím jetě chybu neudělala. Nebo jsme na ni

zatím nepřili. Tak to bude: chybu jsme neobjevili, přece ale neexistuje na světě dokonalý zločin …

Troje otisky. Celý úlovek. Asi na ten Lentejn moc

40

milovníků trosek nezabloudí, to se jen ředitel tak vytahoval.

Jedny jsou jeho. Nic nenamítal, kdy ho poádali

o srovnávací proceduru. Deset minut si pak drhl prsty

solvinou a vykládal nesmysly o nájezdech védů, kteří

měli spadeno zrovna na tuhle zříceninu. Co by tam

proboha hledali? Hláska, dvě okna, fanatikova modlitebna, pár zbraní. Tenkrát tam ani nebyly, přitáhl je a

ředitel Velký.

Průvodkyně Vařechová, důchodkyně z prvního domku

lentejnské obce, která si přivydělává prodejem vstupenek a opakováním omletých povídaček o významu tvrze pro celé středověké období (asi je pro ni dodatečně

vymyslel ředitel), je původkyní druhých otisků.

Třetí palec byl miniaturní, netypický. Babka se provinile přiznala, e si občas s sebou k úklidu tahá osmiletou vnučku.

Tak jsem vedle.

Spí to vypadá, e pachatelé kadé místo činu před

odchodem pečlivě vygruntují. Podle vysmýčených podlah

a lesklých klik by se dalo soudit, e si dávají záleet.

Martin Ditrich si nesliboval potěující výsledek. Mám

jetě nějakou práci, řekl Zbyňkovi na dobrou noc, stačí, kdy mi sdělí své geniální poznatky ráno. Budit jen v případě ivelné pohromy, jasné! S tím se rozeli.

Podporučík doel k Masně na Pertýně. Dostal chu

na tlačenku. Kdyby vedoucí téhle prodejny přeel na

třísměnný provoz, vůbec by mu to nevymlouval. Takhle

jen smutně obzíral staenou roletu.

Vyruil ho skřípot brzd. Modrobíle pruhovaná volha

přistála u chodníku. Z okénka vystrčil hlavu podporučík Buek. Bydleli v jednom domě kousek od Klamovky.

Nasedej,” houkl netrpělivě.

Hodí ho domů. Díky, Buku, a bude někdy potřebovat

pohlídat malou a vyrazit si s komplet rodinkou do divadla, klidně brnkni.

Vklouzl na zadní sedadlo. Seděl tam uniformovaný

přísluník. Zbyněk ho neznal. ofér zařadil rychlost.

Zdálo se, e plynový pedál poloil jedním chvatem na

lopatky. Odstředivá síla zamáčkla Zbyňka do opěradla.

Tak moc zase nepospíchám. Chtěl kluky trochu umírnit,

kvůli němu se hnát nemusejí. Ne stačil otevřít

ústa, spustil ofér na chvíli sirénu, jen co projeli křio-41

vatku a smykli se doprava po Národní třídě. Zdi okolních domů bizarně osvěcoval otáčivý modrý maják na střee vozu.

Co je?” zeptal se Zbyněk.

Nic moc. Rvačka v hospodě. V Besídce. Zná, ne?”

Zbyněk přikývl. Tohle vám, hoi, moc nezávidím. Takový

výjezd nepatří zrovna k nejoblíbenějím akcím. Větinou končívá u Apolináře v království docenta Skály.

Zbyněk se dřív něco takhle najezdil…

Jo. Znám. Pomalu horí putyka ne U melhausů, viď.”

Byli na místě za pět minut. V průchodě u stálo pár

lidí, vzrueně mezi sebou debatovali. Výběrčí desetikorun v triku drel v achu zkroueného kluka v roztrhaných dínách.

Jetě něco cekni a udělám ti z ciferníku digitální

hodiny, e budou svítit červeně a na Václavák! hrozil

zdvienou pěstí.

O zeď stála opřena černovlasá dívka s vosím pasem.

Na tričko s vymalovaným symbolem ostrovní říe jí

proudily slzy. Mísila je s hlasitým kytáním.

Podporučík Buek vletěl do průchodu a jedním pohledem

zhodnotil situaci.

Vy jste volal?” obrátil se na vrátného Besídky.

Ne, Dodo.”

Tak co je?”

Druhý přísluník stál u vrat vedoucích na ulici. Zbyněk vystoupil také z volhy.

Tady ten začal najednou jančit,” zamával výběrčí

delikventovi znovu pěstí pod nosem. Pratil toho druhýho a řval, e ho okradl o pět stovek a jetě mu leze za Majkou.”

To jste vy?” obrátil se podporučík Buek k kytající krásce.

Ano, prosím.” Místo očí měla rozteklé černé koláče.

I v té tmě bylo vidět, e jsou plné slz.

Počkejte, teď u se mi do toho neplete,” přikázal Buek výběrčímu a přistoupil k delikventovi.

Kolik jsi toho vypil?”

Asi… no, litránek.”

Kde je ten tvůj dluník?”

Utekl,” řekl výběrčí lístků.

Je to feák,” zaječel rváček jako pominutý. Doktor mu dá!”

42

Coe?” Bukovi ztvrdl hlas. Jeho dobráckost a určitý nadhled, s ním poměřoval tyhle kadodenní alkoholické náhlé příhody, byly ty tam.

Kecám. Jsem namol,” oznámil kluk. Je mi blbě.”

Tak pojedeme,” rozhodl podporučík. Račte si nastoupit.

Nejdřív dáma.” Odvedl oba k autu a pokynul

přísluníkovi. Ten vytáhl z kapsy blok a zapsal si od

výběrčího potřebné údaje.

Zbyněk se přiloudal lenivě k Bukovi. Dík za svezení.”

Druhý přísluník VB se vrátil, nasedl do auta, po pravici si nechal vatlavého násilníčka, po levici lehce stříknutou plačku. Podporučík Buek se usadil vedle řidiče.

Kdy vyjeli, otočil se dozadu. Mládenečka necháme

zatím na záchytce, vy na tom nejste na pohled tak zle.

Hodíme vás pak domů.”

Auto se řítilo do vnitřní Prahy.

Podporučík Zbyněk Ulrich doel pohodlně zbývajících

pár kroků k domovu. Zvolna zasunul domovní klíč do

vrat a s nelíčenou radostí se těil do postele.

13

Karel Patera seděl před televizní obrazovkou. Při nejlepí vůli nebyl s to se soustředit na opakování televizního kursu francouztiny pro začátečníky. Nesledoval

tenhle pořad ani tak z touhy po vzdělání a lákavé

monosti louskat Huga v originále, jako kvůli dvojici

demonstrátorek zpěvavého jazyka. Z francouztiny znal

jen několik základních slovíček typu Moulin Rouge,

merci a cognac. Nade vechny lingvistické znalosti tohoto světa ale kladl pípavý zvuk morseovky. S tou se dorozumí vude. A kdy chce někomu popřát hodně

těstí, aby se mu dařilo, hodně zdraví, nemusí sahat po slovníku: v řeči radioamatérů na úplně celém světě stačí vyukat číslici sedmdesát tři. Dvě čárky, tři tečky.

Tři tečky, dvě čárky. Smluvený kód, kadý mu porozumí.

Před léty stavěl jako montér v Africe cukrovar. Na

bungalov si postavil anténičku, vezl si ji spolu s mainkou a z titěrného kbelského paneláku. A hodinu poté, co jeho ena přivedla v Podolí na svět holku tři kila

dvacet, u chytil u rovníku solidární zprávu praských

kolegů: Holka, 73.

43

Dnes se na televizní lekci nemohl soustředit. Dokonce

si ani nepoviml, jakou garderobu jeho favoritky oblékly.

Patera vstal a doel si loudavě do ledničky pro pivo.

Na dva zátahy vyprázdnil láhev a truchlivě si uvědomil, e má v hlavě stejné vzduchoprázdno jako předtím.

Zasunul se zpátky do křesla a mávl bezděčně rukou.

Jako by chtěl zahnat útočící hejno bodavých komárů.

Uil si jich tehdy v Africe na celý ivot.

Má to vůbec nějakou cenu? Neslyí trávu růst? Co

kdy mu řeknou, e se zbláznil? A neotravuje, kriminálka má jiné, důleitějí věci na prácí.

Lektorky francouztiny se s úsměvem rozloučily,

spiklenecky na Pateru mrkly a z obrazovky zabrnkal

vemlouvavý Janáčkův motiv, ohlaující Hudbu z respiria.

Patera vypnul televizi.

Měl jsem tam zajít u dnes. Hned ráno. Třeba řeknou:

ale, ale, milej pane, proč tak pozdě, mohl byste nám to laskavě vysvětlit? A budou si myslet, bůhvíco má s tou věcí společného. Ale s jakou?

Ze zdi trpasličího obýváku na něj zíraly početné diplomy, pomalu aby u hledal rozměrnějí byt.

DX Century Club uděluje Paterovi stvrzenku za spojení

s více ne stovkou zemí téhle planety.

Vedle diplom z Afriky, toho si cení snad nejvíc: Za

dvaadvacet hodin čistého času nalovil v éteru dva tisíce stanic.

Vude kvesle, barevné lístky s pachem dálav, potvrzující příjem signálu z kbelského bytu. Angola. Samoa.

Okinawa. Taky atol Europa v Indickém oceáně. Jakýsi

Luis Desmaros z ostrova Juan Fernandez Archipelago,

kde se před léty cpal kokosy Robinson a jeho černý

komorník, hlásí, e slyel na tři a přeje sedmdesát

tři.

Patera se pokrábal na hlavě. Ale co tohle spojení?

Ze včerejí noci? Kdopak to byl? A odkud? Z Tichého

oceánu určitě ne. Odtamtud by fónie nedola, na větí

dálky se jede jen grafií, morseovým ukáním.

Vstal a popoel ke stolku v rohu pokoje. Usedl ke

stanici. Otočil knoflíkem, poslouchal chvíli haraení

v éteru. Přepnul na fónii. Tak jako včera, kdy u byl

unaven a od stanice W B 4 EFE v Kentucky se dozvěděl

zajímavou zvěst, e tam právě prí a teploměr skotačí

sotva na desátém dílku. To nic není, obyčejná Amerika,

44

zhrdl nabízenou konverzací a spěně se rozloučil, hodlaje si uchystat na pár minut trochu hudby.

V éteru zvučí hlasy rozhlasových spíkrů, sem tam

kulometná palba francouztiny a italtiny. Včera ne,

včera narazil na úplně jiný program.

Rozhodl se: zítra ráno běím na kriminálku. Lovím

muziku, řekne, byl jsem trochu unaven, najednou mi to

ve stanici zachrochtá, a jsem se lekl, nějaký začátečník se vloudil na cizí vlny, nemůe být daleko, randál dělal, e jsem musel ztlumit hlasitost. Chraplá mi to tam, umí a najednou nějaký chlápek povídá:

Projeď to zpátky! Třeba u el spát!”

A druhý hlas stejně hlasitě, rozhodně nemohli být

daleko od sebe: U jdu na to. Ksakru, abychom se

nemuseli vrátit. Jetě deset minut a tolerance je v háji.”

V ádném případě, musíme to riskovat. Je to trénink

na větí věci, povídal DOKTOR, ne?”

Ten druhý jetě řekl rozmrzele, e ví, e mu to je

jasný. A: Tak já jedu.”

Sue to v éteru prasklo. A pak zas bylo ticho.

Tak tohle jim povím, řekl si Patera. Aby nevyel ze

cviku, přepnul na Morse, pohovořil pípavými značkami

s Louisem Chanmontem z Noumey v Nové Kaledonii

o mizérii letoního léta v Evropě, chytil jeho volání

rutinovaně za pár vteřin, poslal mu sedmdesát tři a sundal si sluchátka.

Podíval se z okna. Prelo.

14

Vy jste Vlastimil Procházka?” zeptal se poručík

Ditrich a tvářil se navýsost překvapeně, kdy si prohlédl obličej rozespalého mue, který mu přiel otevřít.

To jste vy?” koktal ramenáč s přeleelou kticí černých vlasů. To kvůli včerejku… ? Vdy se tolik snad nestalo … povídám vám, e jsem byl trochu přetaenej…”

Martin mávl rukou. Mohu dál?” zeptal se. Jen na

kus řeči. Včerejek jsem zapomněl.”

Nevrlý taxikář od Jalty si oddechl. Ukázal, aby Martin

vstoupil a vcouval do miniaturní garsonky. Byl jen

v trenýrkách. Na krku mu povlával sepraný ručník.

45

Vrek dobrý, udělaný, ohodnotil ho bleskově. Nohy

trochu silné, na sprint to není, spí na skály, mají

v těch výkách co dělat.

Martin si dal záleet na tom, aby nekřivil obličej

bolestí. Octan v noci moc zásluné práce nenadělal.

Posaďte se.”

Dvě křesílka, rozválená postel. Magnetofon. Dvouvařič.

Prolapaný koberec. A na ulici chrysler v metalíze,

uvědomil si Martin zjevný kontrast.

Kávu?” Taxikář byl najednou vtělená ochota.

Dík. Nebudu vás zdrovat. Chtěl jsem jenom …”

Poslyte, nejste vy ten sprinter? Znám vás z novin.

Jste to vy, ne? A jak to, e ..

Sprinter jsem, ale na povídání o atletice nemám

zrovna po ránu náladu. Třeba někdy jindy, souhlasíte?”

Promiňte,” pokusil se o úsměv majitel garsonky.

Sylvu Kyselovou znáte?”

Ano.”

Jste horolezec?”

Jak se to vezme.”

Tak to nějak vezměte. Hlavně popořádku!”

Jako kluka mě to lákalo, pak jsem musel ivit rodinu,

na vandrování po horách nebyl čas, no, k ničemu to

vechno stejně nebylo; kdy jsme se trochu zmohli,

manelka vzala kluka a nastěhovala se k frajerovi,

který si připaloval cigáro stovkami. Nějaký vekslák

. ..”

Lezení jste ale přesto nenechal…”

Trochu spojuji příjemné s uitečným. Jestli mi dobře

rozumíte. Kdy mám trochu čas, nebo dostanu chu

a mám najeděno do foroty, zajdu k památkářům.

Pomáhám zachraňovat ty jejich rozvaliny, aby se nesesypaly.

Docela sluně se to platí.”

Soukromé melouchy?”

Usmál se. Kdepak. Znáte kaskadéry ve filmu? Tak

ti jsou registrováni u Barrandova. Pár horolezců jako

jsem já zase u SPORTREKORDU. Natírám i konstrukce

osvětlení na stadiónech, kostelní věe, sloupy lanovek.

Vechno moné. Vá stadión jsme opravovali taky, vloni

na jaře. Abyste mohl lámat rekordy při dvou tisících

luxech.”

Neříkejte,” podivil se Martin. Jene já jetě ádný rekord nezlomil. Znáte Lentejn?”

46

Jo. Ta ruina směrem na Brandýsek. Natírali jsme tam

se Sylvou zdivo věe.”

Čím?”

Takovým zvlátním bezbarvým prevítem. Proti povětrnostním vlivům. Aby to jetě pár století vydrelo.

Deset dní to trvalo. Zvlátní rito to zase nebylo, to bych si vymýlel.”

Take ten hrádek znáte dost podrobně …” utrousil Martin přívětivě.

Já na dějiny moc nejsem. Vím jen, e se tam kdysi

modlíval nějaký bláznivý rytíř a to je vechno. Ono tam dohromady nic není.”

Teď u ne, to má ten chlapík pravdu. Čtete noviny?”

Jo. Proč?”

Nečetl jste o Lentejnu?”

Kdy? Teď někdy? Co má být? Spadlo to?”

Loupe.”

A co tam proboha odnesli?”

Zbraně. Tři avle a puku. Ze sedmnáctého století.

Se panělským křesadlovým zámkem,” řekl sue poručík.

Tak o tom nemám páru,” vztáhl Procházka před sebe odmítavě ruce. Nic takového tam nebylo. Ten ředitel…

jak se jmenoval…”

Velký.”

Jo. Velký, ten se pořád holedbal, e z té modlitebny

udělá expozici zbraní, za kterou se bude táhnout cizina jako divá, ale to byla spí jen jeho utkvělá představa.

Kdo by ho taky bral váně. Je to trochu cvok.”

Martin se zakabonil. Neměl rád, kdy se někdo otíral

o kamarády ze kolních kamen.

Je těké se vyplhat nahoru? Myslím pro laika. S minimálním horolezeckým výcvikem …” zeptal se řezavě.

Legrace to není. Skoro ádné výstupky, není se čeho

chytit. ikovnost to chce určitě. A trochu znalost

z fochu.”

Sám byste se do toho nepoutěl?”

Chvíli přemítal. To by mi musel někdo moc dobře

zaplatit. A i tak bych se rozmýlel. Samolezci jsou blázni.

Na horách i na věích. Znáte Mayera?”

Poručík kývl. Zná. Historky o Eigeru umí nazpamě.

Podíval se na hodinky. Bude půl deváté. Musí do kanceláře.

Ulrich tam u určitě čeká. Byl jste na Lentejnu

od té doby?”

49

Neřekl bych … ne. Nebyl. Proč?”

Co jste dělal předminulou noc?”

Jezdil.”

Vysílačku pro spojení s dispečinkem vá vůz nemá,

to jsem si viml. Take by bylo docela vhodné, kdybyste si sehnal některého zákazníka, aby vám potvrdil, e jste ho v noci svezl. Co tomu říkáte? Jezdil jste jen

po Praze?”

Taxikář se upřeně zadíval na poručíka. Pak klidně

a jistým hlasem pravil: Ve dvě jsem byl na letiti.

Belgická turistická skupina. Zvlátní letadlo. Nosiči mě viděli. Určitě si vzpomenou,”

Martin vstal a opatrně nalápl na zraněnou nohu.

Tak já půjdu. A nezlobte se, e jsem vás vzbudil.”

Mu křepce vyskočil z křesla a úsluně se usmál.

Ve dveřích se Martin otočil, jako by si byl náhle na

něco vzpomněl. Poslyte,” řekl tie, proč jste mi nabízel alibi zrovna na druhou v noci?”

Protoe ostatní kunčofti jsou mi zhola neznámí,

soudruhu,” řekl taxikář ledově. Nakládal jsem je u barů a před nádraím. Vizitky mi nedávali.”

Martin pokýval hlavou.

Tak dík,” řekl přívětivě. Kolik bylo těch zlodějů, to náhodou nevíte?”

Otevřel ústa dokořán. Prosím?”

e jste se ptal, co tam na Lentejně odnesli.

Já si pořád lámu hlavu, jestli ten Lentejn je sólo práce nebo dílo kolektivu, take jsem vděčný za kadou dobře míněnou radu, víte?”

Martin věnoval nevyspalému taxikáři poslední úsměv

a zvolna sestupoval ze schodů, zcela nepodoben zdraví

kypícímu sportovci, pynícímu se diplomem mistra sportu.

Achillovka byla napnutá jako tětiva luku. Tisíce

ípů v ní bodalo stále silněji.

15

Podporučík Ulrich u netrpělivě čekal, přesně, jak

Martin předpokládal.

Daktylky jako obvykle. Nechtěl jsem tě v noci ruit.”

Martin dopadl s úlevou do rozvrzané idle. Kývl, e

rozumí. e nic jiného nečekal.

50

Něco nového?”

Vcelku nic. Venku čeká jeden chlapík, dozorčí nevěděl, co s ním, tak ho poslal na tebe. Mám ho zavolat?”

Co chce?”

Zbyněk mávl rukou. Prý něco důleitého. Ale zná to.

Chvíli snad můe počkat.”

Martin si mnul lýtko. Zbyněk na něj účastně shlíel

z obstojné výe svých sto osmdesáti pěti centimetrů.

Volal jsem tě ráno domů, jen tak… Nikdo to nebral.

Kdes byl?”

U jednoho zajímavého chlapíka.” V hlavě mu pořád

vrtala Procházkova slova o tom, co odnesli… dva? Tři?

Víc lidí? Jistě, mohl říci, podívejte se, jeden po věi bez rizika lézt nemůe, vdy jsem vám to před chvílí povídal, proto mluvím v mnoném čísle, tak co po mně chcete? Jene, povídal mu snad Martin, e lupiči se

dostali do věe zvenčí? Neříkal. A v novinách o způsobu vloupání také nebylo ani slovo.

Major se ptal, jestli sis u udělal analýzu? A co ses

při tom dozvěděl,” řekl Zbyněk nevesele. Díval se pátravě na Martina, jestli ho touhle novinkou nepřivede hned po ránu do stavu groggy.

Dělal jsem na tom jetě v noci doma,” odpověděl

Martin.

Co ten chlapík?” zeptal se Zbyněk.

A jde dál.”

Posaďte se,” řekl poručík Martin Ditrich vlídně a podíval se úkosem na hodinky. Nemá snad dost vlastních starostí, aby mu jetě posílali na krk návtěvy, které

nedokáou dozorčímu vysypat, co vlastně chtějí? Tak

co nám nesete?”

Patera spustil. Nejdřív váhavě, po chvíli, jak si poznenáhlu dodával odvahy, jeho hlas zjistěl. Poutěl se i do rozvitých vět, odbočoval k nepodstatným maličkostem.

 … a kdy jsem tehdy v Africe chytil grónskou stanici

…”

Grónsko nespadá do naeho rajónu,” přeruil ho

Zbyněk. Martin pohlédl na kolegu s vděčností.

Patera vysypal, co věděl. Přiznal navíc, e měl strach.

Nevadí, e to jdu hlásit tak pozdě?” zeptal se nejistě.

Martin poslouchal se zdvořilým zájmem, čáral si při

tom na papír zkratkovité poznámky.

51

Kde e to bydlíte?” dostal najednou vnuknutí, které ho vyburcovalo z letargie.

Kbely, prosím.”

Kbely. To je od Lentejna pár kilometrů. Osm, deset.

Víc ne.

Můete odhadnout, z jaké vzdálenosti ti dva konverzovali?”

Patera se zamyslel. Přesně to říct nemohu. Ale muselo

to být hodně, hodně blízko. Slyitelnost byla a nezvykle velká. Víc ne deset kiláků to nebylo, na to dám krk.”

Zbyněk stál u okna, střídavě pohlíel na líné provazce

detě, dílem se podivoval poručíkovi, který se tady s tím radioamatérem vybavuje, jako by neměl nic důleitějího na práci.

Předpokládám, e jste si zapsal vlnovou délku?”

zadoufal Martin.

Prosím.” Patera natáhl ruku s papírkem.

Martin kývl na Zbyňka. Podal mu papírek. Předtím si

z něho opsal pár čísel do bloku. Dojdi s tím za technikem od stanice,” řekl tie. A mi řekne, co se můe na tomhle písečku vyskytovat za povídálky.”

Zbyněk odklusal.

Vylučujete, e by to mohl být hovor mezi radioamatéry?”

obrátil se poručík k návtěvníkovi.

Jistě. V tomhle pásmu nemáme co dělat. Tam není

nae parketa.”

Nemohli to být taxikáři? Občas se mohou přece vybavovat mezi sebou, kdy centrála pro ně nemá ádné rito, ne?”

Ne,” řekl jistě Patera. Taxikáři se mohou svými

vysílačkami domlouvat jen s dispečinkem. Mezi sebou

ne.”

Procházka měl v autě jen rádio. Amore mio, sladký

hlas ze San Rema.

Co si o tom myslíte?” projevil Martin zájem o názor odborníka.

e to byli abaři. Nedodrovali předpisy. ádné volací znaky, nic. A jetě na vlnách, kam se plést vůbec nemají. Vůbec se mi to nelíbilo.”

Martin vystřelil poslední otázku: Jak daleko byly

ty dvě stanice od sebe, co myslíte?”

Jestli kilometr, tak hodně. To je můj odhad.”

Martin s námahou vstal a poděkoval Páterovi.

52

16

Tak mám dojem, e vechno teprve začíná, hochu,

meditoval poručík. Tohle zatím byly  jak my atleti

říkáme  pouáky; důleitějí závody, kde půjde do

tuhého, nás teprve čekají.

Vrátil se Zbyněk. Na tom rozsahu údajně nemá být

vůbec nic.”

Nemá, ale je.

Neví něco o skupině Vikomti?” prohodil jen tak

poručík.

Vikomti…? To je přece takový obskurní spolek …

pamatuje, v Hoříně?”

U nemusel nic říkat. Martin si vzpomněl. Jako by mrakem projel jasný, iroké okolí ozařující blesk.

Tehdy skončili vyetřování na hořínském zámku, rozladěni mizivým výsledkem, Ludykarovy puky jako by se vypařily, vechno lovecké brokovnice dvojky, označované jako ,doppelflinta patřící k pukařově specialitě, na odborných trzích vysoce ceněné. Stavili se tehdy

v městečku na náměstí, měli hlad. Celý den se hmodili

a piplali, aby nali alespoň mizivou stopu, vechno marné.

Vedle útulné restaurace se u dveří do velkého sálu

tísnily desítky mladých lidí, mířily na beatovou produkci známé praské skupiny Vikomti.

Tak to aspoň hlásal plakát na balicím papíru, vyvedený

neumělou rukou na dveřích sálu.

VE ČTVRTEK A V PÁTEK! Začátek ve 20 hodin.

Ten den byl pátek. Loupe se stala v noci ze čtvrtka.

Mezi oběma koncerty.

V Měanském domě, kde se konala produkce, byl

také hotýlek. Známá skupina z Prahy tam určitě nocovala.

Kdy kriminalisté odcházeli z restaurace, ze schodů

hotýlku se inuli dolů dva mladíci. V houfu čekajících

fanouků to zaumělo. Několik dívenek vypísklo a nadeně zatleskalo …

Vikomti. Podíváme se na ně. Jestli mají modrou krev

a způsoby lechticů.

Skříply dveře. Major Čásek vstrčil hlavu do místnosti

a potěeně se rozzářil. Křepce veel dovnitř a usadil

se na idli.

Čekám,” řekl zvesela poručíkovi.

Chtěl jsem se zrovna ohlásit. Dal jsem to dohromady.

53

Něco mám navíc.” Martin pověděl o Paterovi a jeho nočním dobrodruství.

To je zajímavé,” zamyslel se major. Hlídat. Dál.

Analýza?” Major Čásek ví, kdy se má rozloučit s květnatými úvody a přejít na věty holé.

Poručík vytáhl z aktovky hrst papírů a plánů. K nim

přidal vritou kopu odborných publikací o českých

hradech a zámcích. Dana mi od kolegy v Střelecké

revui přinesla soupis nejdůleitějích sbírek starých

zbraní na zámcích.”

No a?”

Martin si s hrozivou horou písemností hrál skoro do

tří do rána. Dana u málem vstávala, kdy sklapl poslední sloku. Proč nespí? Ale to nic. Podkrtl výsledné záznamy:

1. V úvahu by mohlo přicházet deset objektů. V ostatních nemají sbírky takovou hodnotu, která by na překupnických trzích v zahraničí mohla budit zájem.

2. Podle plánků vybrat jen takové stavby, do nich by se lupiči mohli dostat svým oblíbeným způsobem. Zvenčí.

3. U tří z deseti je spolehlivé zabezpečovací zařízení.

krtl je. Zbývá sedm.

4. Z těch sedmi jsou nejbohatí sbírky na Perknově,

Hraditi, Vítově a Tepelné hoře.

Čtyři historické památky. Trefil jsem se do uvaování

neznámých protivníků?

Počítám s tím, e teď se pustí do velkého sousta.

Trénink skončil,” řekl Martin a přisunul papír na kraj stolu.

Čásek jej vzal mezi prsty.

Proč myslí?” zeptal se úkosem.

Jestli si dají práci s měněním poznávacích značek

a kvůli pár avlím a jedné flintě operují s vysílačkami, tak a mi rupne achillovka, jestli tohle vechno zatím nebyly jen zkouky na gala představení,” oznámil Martin skálopevně.

Navrhovaná opatření?” ádal major. Čekat?”

Ideální řeení je jednoduché: do vytipovaných objektů

nasadit nae lidi. Ale při nejlepí vůli si neumím představit, jak bychom zvládli hlídat celé týdny třeba jen tyhle čtyři zámky. Tolik lidí zase nemáme.”

Chtělo by to nitku. Aspoň slabou nitku. Chytit se jí,

uvaoval nahlas major. Je nejvyí čas.”

54

Martin váně přikývl. To si uvědomujeme taky.

Klidně mi volej třeba v noci, bude-li třeba,” řekl major a zvedl se ze idle.

Otevřel dveře. Před chvílí jsem poslal Buka na

vradu. Kdybys neměl teď ty staroitnosti, spadlo by to na tebe,” dodal nevesele. Martin pokrčil rameny. Co se dá dělat.

V té chvíli pranic netuili, e k případu zámeckých

nokturen záhy připadne i dalí. Právě ten, k němu byl

po ránu vyslán podporučík Buek.

17

Vítov svítí i v podmračeném dopoledni naloutlou

barvou zdí. K bráně vede od okresní silnice svaitá cesta, hradby se zdají být svou mohutností nepřístupné, nezdolatelné.

Za rok navtíví hrad kolem sto tisíc lidí. Dnes je ale

parkovitě na rozcestí, několik set metrů od brány,

zaplněno sotva z jedné třetiny. V takovém počasí je

lepí sedět doma a dívat se na televizi.

Průvodkyně potěeně zjistila, e se u brány shromádila docela obstojná skupinka turistů. Podívala se přes jejich hlavy, neuviděla nic ne pustou cestu, nikdo dalí u nepřijde. Nasadila profesionální úsměv.

Dobrý den, vítám vás na hradě Vítově, který jste si

vybrali za cíl svého dneního výletu. Prosím, račte za

mnou.”

Spořádaný houfeček se dal na pochod. Několik opozdilců

na konci jetě chvatně dojídá svačinu z umatěného

papíru. Rychle, a si průvodkyně pospíí, musíme dnes

jetě stihnout tři zámky!

Mladík v zeleném svetru, vypadá jako student na

prázdninách, se loudá úplně na konci, listuje katalogem, který si zakoupil v pokladně. Na první pohled je zřejmé, e ho sem přivedl skutečný zájem, nikoli snaha po ubití času v sychravém létu.

V chodbě poádala průvodkyně návtěvníky, aby si

obuli igelitové návleky.

ustící had se doklouzal po naletěných parketách

do první zámecké komnaty.

Průvodkyně se nadechla. Pak monotónně spustila:

55

Stavebně je mono celý hrad charakterizovat jako

gotickou stavbu, je byla později, v renesanční době,

přestavěna. Úpravy v novogotickém stylu vrátily hradu

jeho původní charakter. Bylo to v době, kdy Vítov

patřil hraběti Jindřichu Derlemu. Byl to na svou dobu

poměrně osvícený mu, milující umění. Jeho snahou bylo

zastavit dějiny stavebních slohů a vrátit hradu starou

slávu. Ovem, čím víc novogotických prvků vytvářel

na svém díle, tím víc se odpoutával od současného

ivota. Přejděme, prosím, do dalí místnosti…”

Mladík s katalogem se rozhlíel po sále. Novogotická

úzká okna. Dlouhý dubový stůl, vyřezávané idle. Staré

cínové nádobí. Jako by kadou chvíli měl zámecký pán

přichvátat k večeři. Konvice na víno s odklopeným

víkem. Mladík přidal do kroku, aby dohonil ustící skupinku.

Musela zdolat pěknou řádku kamenných schodů.

,,… a tady jsme v historické zbrojnici. Na stěnách

vidíte jedinečnou sbírku starých zbraní velké hodnoty.

Zde například”  průvodkyně přistoupila k jednomu

ze stojanů  si můete prohlédnout pistoli s křesacím

zámkem, hlaveň je cizelovaná, paba vykládaná stříbrem

a vyřezávaná.”

Mladík v zeleném svetru si prohlíí nenápadně zbraně.

O nic víc a o nic méně ne ostatní turisté. Lií se od nich jen tím, e občas, během výkladu, vykoukne z okna.

Vidí přes hradby, za nimi je hluboký příkop, táhne se

kolem věe Rysovky; dostat se zezdola do hradního

objektu je velice obtíné.

Průvodkyně si návtěvníka nevimne. Proč také? Chová

se snad podezřele? Vyhlídka z okna, co je na tom

divného …

 … a mezi nejvzácnějí exponáty patří tato tříranná

revolverová opakovačka s křesadlovým zámkem, zhotovená

kolem roku 1690 pukařským mistrem Krytofem

Ludwigem ve Vrchlabí. Dále několik dvouhlavňových

pistolí s kolečkovými zámky z přelomu 16. a 17. století.

Hlavně jsou uloeny nad sebou, kadá z nich je opatřena vlastním zámkem i spouovým mechanismem. Pukař, který tyto krásné zbraně zhotovil, pouívá mistrovskou

značku S.R. a dosud není znám… a zde křesadlová

opakovačka s příčným válcem, dílo innsbruckého pukaře

Johanesse Karga z doby kolem roku 1700.”

Skupina návtěvníků nelíčené obdivovala zámeckou

56

zbrojnici. Dětičky výskaly a chtěly si sáhnout na krásné hračky.

Mladík v zeleném svetru zadumaně přistoupil ke stojanu

s nenápadnou kulovnicí. Podíval se do katalogu.

Souhlasí. Podtrhl si text pod obrázkem: Dvoják systému

Lefaucheux z praské dílny A. V. Lebedy, se sklopnými

hlavněmi, ráe 14,5 mm, zhotovený v roce 1865. Hřebíčky v pabě označují počet ulovených kusů. Z levé strany je na pásku nápis v němčině Od roku 1866 do 1878 jsem

zastřelil z této kulovnice 1005 kusů.”

Dvanáctiletý kluk se postavil vedle mladíka a vzrueně

ho rýpl do boku: Jééé, takovou pabu se stříbrnými

hřebíky měl Vinnetou! To je jeho?”

Mladík se usmál. Ne, ta tady není. Vinnetou il odtud

kousek dál.”

Chrastivý koncert oupaného igelitu směřoval k dalí

místnosti.

A zde vidíte rozkoný novogotický nábytek, který …”

Mladík sklapl katalog a zaujav místo u okna zdvořile

naslouchal.

Chvílemi pootočil hlavu. Od parkovitě se k hradu

blíila tečka, zvětovala se kadým krokem, po chvíli

bylo mono docela lehce rozeznat i fotoaparát, zavěený na krku.

Na půli cesty k zámecké bráně se chodec s aparátem

zastavil. Z koeného pouzdra vytáhl skládací stativ

a zapíchl jej do rozmoklé půdy. Narouboval aparát

a rozhlíel se jako lovec, vyhlíející kořist.

Zavřete, prosím, to okno,” odchýlila se průvodkyně od výkladu. Káravě se zamračila. Nábytek musí mít konstantní teplotu.”

Mladík se omluvně usmál.

18

Mrtvý leel vedle netknuté postele. Prolapaná dřevěná

podlaha nedodávala smutné události přílinou dávku

piety.

Umyvadlo. Otlučená skříň. Kamna s poloprázdným

uhlákem. Od okna ke skříni visel papírový provaz a na

něm přikolíčkované ponoky. Jetě byly vlhké.

Podporučík Buek se rozhlédl po truchlivém jeviti.

57

Nad mrtvým se skláněl lékař. Nepospíchal. Závod s časem tady u pozbyl vekerého významu. Doiroka otevřené kalné oči a zasychající kalu krve o tom vydávaly

nepopiratelné svědectví.

Buek vyel do chodby a přistoupil k usedavě vzlykající padesátnici. Paní Nováková,” řekl tie, jak dlouho u vás bydlel v podnájmu?”

Asi půl roku. Manel mi zemřel, jedna místnost zůstala volná, tak jsem si myslela … kadá koruna dobrá, víte…”

V kolik jste přila z noční? Říkala jste, e pracujete na telefonní centrále, ano?”

Přikývla. Utřela si nos zmuchlaným kapesníkem.

Ano… v sedm. Moná něco přes. Trochu jsem se

v prácí zdrela. A sem na Zlíchov je to pěkný kus cesty.”

Neplačte. U mu nepomůete. Chodil za ním někdo?”

Zavrtěla odmítavě hlavou. Ne. Pokud vím, tak ne.

Jednou tady byla nějaká slečna, navečer, to je asi dva

měsíce, ale hned jsem mu řekla, chudáčkovi, kdo by

to byl tuil, viďte, e dámské návtěvy nestrpím …”

Co dělal?”

Jezdil jako závozník. Na nákladovém nádraí na

ikově. Předtím se někde učil řemeslu. Ani nevím,

co to bylo, ale prý toho nechal. Moc toho, chudák,

nenamluvil.”

Stýkal se s nějakými příbuznými?” vyptával se Buek neodbytně.

Nikoho neměl. Prý byl sirotek.”

Pota mu nechodila?”

Nestarám se o soukromé věci,” řekla pohoreně.

Příli přesvědčivě to neznělo.

Z místnosti vyel lékař. Zavrtěl hlavou. I kdybychom

byli přili ve chvíli, kdy se to stalo, moc bychom platní nebyli. Smrt nastala takřka okamitě.”

Kdy?”

Pitva řekne víc. Předběně mohu ohraničit čas mezi

druhou a čtvrtou hodinou.”

Čím to bylo spácháno?”

Ostrý předmět. Nů. Dýka. Musel to být dlouhý nástroj.

Jedno bodnutí stačilo. Zasáhlo osrdečnici. Kdo je

ten mrtvý?”

Karel Srnec, devatenáct let, závozník.”

Místností proel technik s naditou branou.

58

Otisky?” zeptal se Buek.

Ručičky ádné. Ale u kamen je docela pěkná lápota.

Dvaačtyřicítka s vroubkovanou podeví. Jak jsem koukal, tenhle mrtvý nosil s bídou čtyřicítku. A ve skříni má dvoje křusky s hladkou gumou. Mám snímek.”

Doktor zakalal. Buek se k němu otočil. Nechci

zdrovat, tady vás u nepotřebujeme. Polete nám pitevní nález, víc nic!”

Nic?” řekl doktor váhavě. A to byste byl sám proti sobě, soudruhu podporučíku. Koukal jste se mrtvému na oči? Prohlédněte si dobře zřítelnice. Ten kluk fetoval.

Byl naládovaný jak přecpaná kamna, to vám mohu

říct jetě dřív, ne ho přivezou na patolku!”

Buek překvapeně hvízdl.

Uslzená domácí zvedla hlavu: Co prosím dělal? Nerozuměla jsem.”

To se vás u netýká, paní,” řekl sluebním tónem

Buek. Můete nás nechat teď chvíli o samotě.” Zlobil se sám na sebe, e na ni zapomněl. Kadý nemusí vechno slyet. Kdy odela bytná z místnosti, obrátil se k technikovi.

Nikde nic nebylo. Ve skříni dva svetry, jedny

diny, v kapsách kalhot, co měl na sobě, jen peněenka

s dvackou a s potvrzením o ztrátě občanského průkazu.

Kapesník. Nic víc. Jedině …”

Kus zmuchlaného papírku. Uhnětená kulička. Chtěl ji

hodit technikovi do igelitového sáčku. Pak si to rozmyslel.

Papírek rozbalil a opatrně uhladil. Nějaká vstupenka.

Datumka označovala včerejí den.

Buek cítil, jak mu stoupá krev do hlavy.

Lístek měl hodnotu deseti korun a opravňoval majitele

ke vstupu do BESÍDKY.

Zavolal znovu majitelku bytu: Ty dva svetry a kalhoty

jsou vechno, co měl?”

Na chvíli se zarazila. Ve sklepě … sloil si tam před časem nějaké kníky. Říkal, e je nemá kam dát. Měl jich plný kufr.”

Pojďte nám je ukázat,” poádal podporučík.

Sestoupili po vylapaných schodech do sklepa. ena

otočila vypínačem. Skomírající árovka osvítila řadu

kójí, oddělených dvířky z hrubých latěk. U třetí z nich se zastavila. Zaskřípal visací zámek. Buek vstoupil dovnitř. Vlevo hromada uhlí. Vpravo polička se zrezivělým 59

nářadím. Pár starých bot. Jakási otlučená skříňka

s vyvrácenými dvířky. Na ní stál objemný dřevěný

kufr. Buek zkusil otevřít víko. Nic. Zamčeno. Sáhl do

poličky pro rezavý roubovák, chviličku zápasil s víkem, které záhy s chabým cvaknutím vzdalo nerovný boj.

V kufru leelo několik knih. Různé fotopublikace

o krásách naich hradů a zámků. Buek je vyndaval

jednu po druhé a kladl na poličku.

Pak strnul překvapením. Na dně kufru spatřil pistoli.

Staroitnou.

Odhadl její věk na dobrých sto padesát let.

Tohle bude zajímat Martina,” usoudil bleskově. Staré zbraně a jejich záhadné mizení, to je teď poručíkova akce.

Snad s tím souvisí i tahle vrada.

19

Típek svým telefonem vůbec Martina nepotěil. Ne

mu poručík mohl poděkovat za nevední péči, kterou

věnuje jeho onemocnění, sdělit mu, e pilulky v kombinaci s octanem vůbec nezabraly, klubový lékař zahltil sluchátko kulometnou palbou sytého barytonu.

Kdyby lo o cokoliv jiného, poručík by byl zdvořile

odmítl. Nemá čas. Má a nad hlavu vlastních starostí,

případ se mu vrí na stole i v hlavě …

Típek se nenechal odbýt. Řekl, co se stalo. A Martin

vyletěl ze idle, zapomenuv v té chvíli, e jeho zdravotní stav není bleskovým startům příli nakloněn.

Teď seděl poručík Ditrich v miniaturní kanceláři vedoucího skladu SPORTREKORDU a pozorně naslouchal jeho lamentování. Statný padesátník s dozadu ulízanými

vlasy se zřejmě kadé ráno koupe v sudu brilantiny.

Frantiek Duba, poznamenal si Martin do bloku a pečlivě jméno podtrhl. Řádky na prázdném papíru utěeně přibývaly.

 . . , e jsem na to nepřiel dřív? Ale tím jsou taky

trochu vinni odběratelé. Račte pochopit, sklad není

nafukovací, zboí je hodně, nevidím rád, kdy si někdo

něco objedná, bombarduje nás telefony, nače si pak

pro zásilku vůbec nepřijde. A my musíme sami zákazníka

urgovat. Račte tedy sám vidět, e ..

60

Poslyte,” vstoupil mu Martin do slovního vodopádu,

abychom přeli k věci. Take: ná lyařský oddíl si

objednal přes SPORTREKORD zásilku vysílaček. Pro lepí

přehled na trati, komunikaci trenérů se závodníky, spojení startu, trati a cíle, prostě pro účely, které jsou dnes ve vrcholovém sportu naprosto nezbytné. Deset kusů, říkáte?”

Ano. Výrobní závod je poslal ve dvou balících po

pěti. A kdy mi ráno volali z oddílu, e si přijedou, abych zboí připravil k odebrání, el jsem osobně do skladu a krve by se ve mně nedořezal. Chyběl jeden balík.

Druhého se nikdo netknul.”

Vám to tady nikdo nehlídá?”

Duba mávl znechuceně rukou. Ale, prosím vás…

máme sice nočního stráného, ale to je invalida…

Tady aby měl hlídač pět párů očí a nohy jako vy. Na

Libeňském ostrově se v noci nikoho nedovoláte. A ohrada je chatrná, do prken stačí kopnout…”

Máte na někoho podezření?”

Duba svratil obočí. Ne,” prohlásil rozhodně.

Kde jsou dodací listy? Ukate mi je!”

Duba chvíli hrabal v papírech, pak s úlevou odepnul

ze anonu průsvitný papír s několika razítky. Tady,

prosím…”

Z výrobního závodu na nádraí do Prahy, pak autem

sem do skladu …”

Kdo přejímal zásilku?”

Já,” pitl provinile. Díval se při tom do země.

Skladník měl dovolenou, byl někde v Bulharsku nebo

kde, musel jsem tady vechno olíta”

Martin si vzal dodací list a vloil jej do kapsy. Tohle si půjčím,” prohlásil a zadíval se na mourajícího vedoucího.

Vy patně vidíte?”

Pět dioptrií.” Vytáhl brýle. Ukazoval je poručíkovi jako corpus delicti.

Uděláme, co se dá,” řekl Martin. Neuly mu roztřesené ruce vedoucího skladu.

Mu s úlevou vydychl.

Půjdeme se teď podívat do skladu, ano?” navrhl

poručík.

Duba zalovil v kapse a vytáhl úhlednou navtívenku.

Prosím … kdybyste mě potřeboval… jsem samozřejmě

k dispozici.”

61

Martin pohlédl se zájmem na vizitku a pak na

vedoucího.

JUDr. FRANTIEK DUBA, vedoucí. HRADITNÍ 661.

Duba si nervózně nasadil brýle. Kdysi jsem míval

advokátní praxi. To u je dávno. Tohle mi teď taky

vynáí. A jsem aspoň na čerstvém vzduchu. Srdce mě

zlobí… Půjdeme?”

Hraditní, kde to je?” zeptal se poručík.

Nad Zlíchovem, na kopci úplně nad Prahou. Nádherná

vyhlídka,” ujioval Ditricha akademicky vzdělaný vedoucí skladu.

Doli takřka k vratům dřevěného skladu, kdy z kanceláře vyběhla copatá úřednice a ječela plnou kapacitou hlasivek:

Telefon … pro vás … soudruhu!”

20

Podporučík Buek poloil před Martina zmuchlanou

vstupenku.

Před chvílí se oba vrátili z prohlídky místa činu.

Martin se nedozvěděl nic víc, ne dosud zjistil Buek.

Jak se tam vrah mohl dostat?” uvaoval Martin.

Zámek neporuen, okno zavřeno zevnitř, zvenku ádné

otisky, e by měl klíče? A odkud by je vzal?”

Přiel podporučík Ulrich. Tak u máme pitevní zprávu.

lo to fofrem.” Poloil papír na stůl.

Buek do něj se zájmem nahlédl. Doktor měl pravdu.

Obě byla dopována. Fenmetrák a dibec LSD.

Martin zakroutil hlavou. Smrt nastala asi o půl třetí

ráno. Tolerance plus minus hodina. Známky posmrtné

ztuhlosti spolu s dalími znaky to potvrzují. Naposledy jedl asi v deset. V aludku bramborový salát a kousek ryby. Asi filé. Smrt nastala okamitě. Ostrý, dlouhý

předmět. Nů, dýka, nebo něco takového. Stav nervových

buněk nezvratně dokazuje, e obě uívala drogy pravidelně a značně dlouho. Nejméně u rok.

Martin odloil pitevní nález.

Obě musela vraha dobře znát. Pokud pachatel nevnikl

do bytu klíčovou dírkou, jsou jen dvě monosti.”

Buď přili společně, nebo obě vrahovi klidně otevřela,”

doplnil Ulrich dedukci poručíka Ditricha.

62

21

Nový nemocniční pavilón ze směsi betonu a namodralého

skla se tyčil mezi bloky budov jako koíkářský

pivotman mezi průměrně vzrostlými hráči.

Vrátný u vjezdu do areálu hleděl přísně ze své kukaně

a neměl se k tomu, aby zvedl závoru. Povaoval příchozí za některou z pohodlných návtěv, které je zatěko odstavit vůz na parkoviti a projít pár desítek metrů.

Řidič se vysunul z okénka. Pohled na uniformu dodal

vrátného ruce kýený impuls k tomu, aby stiskla tlačítko.

Závora loudavě stoupala vzhůru.

Vozidlo zamířilo k novému pavilónu.

Martin Ditrich vystoupil, zkusil rychlým tempem pár

kroků, s úlevou konstatoval, e noha dala na chvíli

pokoj. Otevřel skleněné dveře s nápisem PSYCHIATRIE,

ukázal vrátné odznak Kriminální sluby a dal se vyvézt

do třetího patra.

Teď seděl v lékařském pokoji, na jeho dveřích visela

cedulka: MUDr. Alois Senefelder, a s povděkem vítal

álek vroucí kávy.

Kolik kostek?” zeptal se příjemným barytonem lékař.

Nečekal na odpověď, sám si vhodil do álku tabletku

cukerínu a nechal hosta, aby si poslouil.

Dvě,” poprosil Martin.

Diabetes,” usmál se omluvně lékař a nervózně míchal, podle Martinova názoru zcela zbytečně, mikroskppickou tabletku. A navíc jsem se nastydl. Představte si, v létě a člověk aby nosil teplý kabát.”

Měl pravdu, nepřeháněl. Na věáku visel módní

flauák.

Promiňte, jistě máte málo času, nechci vás zdrovat,

ptejte se, prosím,” začal úsluně lékař.

Překvapilo mě, e není na záchytce,” řekl poručík po prvním douku kávy.

To se stává… hned ráno nám ho sem kolega

poslal…” Lékař sáhl po sloce s nápisem MILO ULDA a lehce po deskách bubnoval tíhlými prsty. Ta opilost nebyla tím nejhorím, nakonec krevní zkouka neukázala zas tolik, 1,34 promile. Jene u Apolináře zjistili jetě něco jiného …”

Copak?”

Hysterické stigmaty.”

65

Můete mi to nějak blí vysvětlit? Jak se projevují?”

Podívejte, soudruhu, hysterikové jsou sugestibilní

zvlátním, specifickým způsobem. Není snadné je léčit,

jsou spíe vděčnějími typy pro takzvané zázračné lékaře, pro graduované u hůř. Dochází u nich k fingovaným sebevraedným pokusům, k záchvatům s pády

na zem, prudkým dýcháním, stenáním. Trpí úzkostmi,

strachem, v noci často volávají lékařskou pomoc. Potrpí si na ivé představy, které nemají daleko k halucinacím, mají vize příerných postav, starců a stařen, divých en a podobně. Měl jsem pacienta, který neustále viděl svůj pohřeb.. “

Zajímavé,” divil se Martin. Ale konkrétně ná, chci říci vá pacient?”

Doktor se zachmuřil Bájivá lhavost. Také jeden ze

symptomů. Tahle vlastnost vede občas k neuvěřitelným

historiím. Nadpřirozeným, detektivním i třeba pionáním.”

Prosím?” Martin se nechápavě usmál.

Nebojte se, to chci jen připomenout historku s jednou

naí pacientkou. Tvrdila, e je pronásledována diverzantem, který jí ukládá úkoly a kdy mu nechce vyhovět, pokrábe ji ve tváří. A to jen proto, e ona prý má

známost s jistým plukovníkem. Ten plukovník ovem

vůbec neexistoval, jak se později zjistilo. Jene já ty její výmysly musel hlásit a zdroval jsem tak Bezpečnost i sebe od vlastní práce.”

Kdo pronásleduje Miloe uldu?”

Vůbec nikdo. Předstírá třesy, zrychlené dýchání,

kroutí končetinami, kube hlavou. A přitom je u prakticky střízlivý.”

To je také hysterický symptom?”

Jsou to evidentní hysterické znaky tak zvaného

funkčního plus, soudruhu. U toho chlapce přímo vzorové.

Budu si ho tady muset nějaký čas nechat. I kdy 

mezi námi  hysterická psychopatie je prakticky vrozený stav, nikoli choroba. Jde v podstatě o změny mozkových funkcí.”

Potřebuji s ním mluvit,” oznámil poručík.

Lékař pokrčil rameny. Obávám se, e to nepůjde tak

lehce.” Podíval se na hodinky. Povolím vám pět minut, jistě chápete …”

Martin rychle dopil kávu a vstal.

66

Lékař ho vedl dlouhou chodbou.

Pacient leel v pokoji sám. Kdy oba vstoupili, nepřirozeně začal kroutit hlavou. Lékař k němu přistoupil a vzal ho lehce za zápěstí. Tep se zklidnil pravil

spokojeně, prosím..Pokynul Martinovi a vyel na

chodbu.

Jak se jmenuje?” zeptal se Martin vlídně.

To víte, ne?”

Bolí tě něco?”

Vechno se ve mně kroutí.”

Tvůj kamarád je mrtev.”

Jaký?” vykřikl.

Karel. Srnec. Ten, cos mu chtěl namlátit v Besídce.”

Mladík na lůku se dal do hysterického, přerývaného

smíchu. Kroutil se při tom, jako by leel na havých

uhlících. To je dobrý … a prachy mi dluí…”

Za co?”

Pučil sem mu, no …”

V občance má napsáno studující, ale z výtvarničiny

tě vyhodili. Nechodils tam. Proč?”

Dejte mi pokoj, jo?”

Ví něco o starých zbraních?”

Ne.”

Řekls, e je feák. Jaks to věděl?”

Chlubil se. No a co? Já se koksem necpu.”

Kdo je doktor?”

Jakej?”

DOKTOR MU DÁ! Tohles křičel na celou ulici. Tak

co?”

Mládenec se vzepřel na loktech. Feáky léčej doktoři.

Myslel ste, e někdo jinej?” Jeho hrudník pod pruhovaným pyamem se začal otřásat návaly nepřirozeného smíchu.

Otevřely se dveře. Na tváři doktora Senefeldera přelétl mráček nespokojenosti. Tak to by stačilo,” pravil nesmlouvavě.

Martin se otočil a bezeslova vyel na chodbu. Z pokoje

zazníval hysterický smích. Za chvíli se objevil lékař.

Promiňte, viděl jste sám …”

Kdy s ním budu moci déle mluvit?” zeptal se poručík tie.

Nejdřív za dva dny. Jinak si to nevezmu na odpovědnost.

Pokud byste si přál vědět, jak se mu daří, můete

67

mi zavolat. I domu.” Chvatně načrtl na kus papírku, který vyňal z kapsičky plátě, telefonní číslo. Začínalo trojkou.

Asi budeme sousedi,” poznamenal Martin. Taky bydlíte na Petřinách?”

Ano. Ve vilové čtvrti.”

Znám,” odtuil poručík. Je odtamtud krásný výhled na město.

Lékař se potěeně usmál.

Z kapsy bílého plátě mu vyčnívala podivná krabička.

Martin ji se zájmem zaregistroval. Lékař si viml jeho

pohledu a bezbarvě pravil:

Vysílačka. V moderních nemocnicích nepostradatelná

pomůcka. V případě potřeby se personál nemusí shánět

běháním a telefony. Beztak pořád nefungují.”

A na ty vysílačky je spolehnutí?” zajímal se poručík.

Stoprocentní.”

Martin Ditrich se kvapně rozloučil. Kdy nasedl do

auta, zhluboka se nadechl. Řidič vyčkával.

Víte, kde pracuje moje ena?” zeptal se Martin. Řidič přikývl. Auto se kvílivě rozjelo k východu.

22

Martin přivřel oči. Cítil se unaven jako po vyčerpávajícím závodě, kterému předcházelo úmorné a nekonečné síto rozběhů a meziběhů. Svaly ztuhnou, hlava se najednou ocitne jako mezi čelistmi svěráku, který utahuje neuvěřitelně silná ruka.

Ksakru,” ulevil si polohlasně. Řidič se pootočil. Je vám něco?” zeptal se starostlivě.

Nic.”

Nedělejte si starosti. Noičku vám pěkně vykuchají

a jetě do olympiády vám přijdu na Strahov zafandit.

Martin mlčel. Staroitnou zbraň, kterou nalezli v kufru mrtvého, odhadli na cenný kousek. koda, e na ní zůstaly jen jedny otisky. Patřily Karlu Srncovi, který příli

důvěřoval noční návtěvě a alebnému kouzlu omamných

práků. Fenmetrazin se jetě horko těko dá opatřit.

Ale kde přiel k LSD? Tenhle uzel, který má rozmotat,

je proti jeho gordickému předchůdci zamodrchán drobet

důmyslněji.

68

Samozřejmě, stačilo se podívat na seznam ukradených

zbraní z posledních loupeí. Pistole pochází z hořínské sbírky. Pěkná ukázka pukařského mistrovství Matěje Nowotného z Litoměřic, cenný sběratelský kousek

a exemplář z navýsost proslulé dílny, pracující v Čechách do roku 1837. Buek se ve svém odhadu stáří moc nezmýlil.

Písmeno g na hlavni jasně dokládá, e se jedná

o zbraň z párové soupravy, cestovní nebo jezdecké.

Délka zbraně třicet est centimetrů. Náročná výzdoba,

patrně zakázka pro některého z mohovitých pánů důstojníků.

Této domněnce odborníků odpovídá i hladký,

nedrákovaný vnitřek hlavně a rá 16,1 mm, takřka totoná z předepsanými armádními zbraněmi té doby.

Prvotřídní kousek, řekl technik z laboratoře, a ten u

něco zbraní ve svém ivotě viděl.

Památkáři do telefonu jásali. Martin jejich nadení

nesdílel.

Kdy nám ji vrátíte? Jetě ne? Můeme se na ni přijet

alespoň podívat? Ne? A to je koda…” Jako kdy

najdou ztracené a dávno oplakané dítě.

Ale zloděje u máte?” halasili plni zájmu.

Lituji, zatím nemáme.

Auto prudce zabrzdilo. Martin sebou trhl.

Schody nechal tentokrát bez povimnutí, s úlevou

vsoukal atletickou postavu do starodávné krabice výtahu a bez zájmu naslouchal skřípavému nářku vyslouilých lan.

Dana vzhlédla od hromady četkařských dálnopisů.

ije?” zajímala se obvyklou otázkou.

Zbraně ze zámeckých sbírek nejsou schopné střelby,”

informoval ji chlácholivě. To ví kadý sběratelský

začátečník.”

Já zbraně nesbírám. Ani je nekradu. A také nemám

čas. Musím udělat rychle otvírák na trojku o bezpečnosti silničního provozu.”

Chtěl jsem tě jen pozdravit. A předvést se ti ivý,”

usmál se Martin. Je tu ulda?”

Má chu na achy? Před chvílí lutil nějakou indickou obranu, či co.”

Tak já běím. Má syna, neví?”

Ahoj! A přijď na večeři. Je tam to kuře!” rozloučila se mstivě. Jo, syna má,” vzpomněla si roztritě.

ulda dumal nad achovým stolkem. Materiál pro

69

stránku odpoledního vydání poslal u před chvílí do

sazárny. Ne bude připravena k zalomení, uplyne hezkých pár minut. A metér se ohlásí sám, aby zvěstoval, kdy je čas sejít do jeho království, dohlédnout na konečnou fázi výroby.

Co to lutíte?” optal se zdvořile Martin.

Reshevského. Z roku 1935. Proti Aljechinovi. Bránil

se indickou. Hledám, jestli by se nenael jiný způsob.”

Martin bez vyzvání usedl naproti zadumanému sporákovi.

Chvíli pozoroval soustředěně figurky. Kdo je na

tahu?”

Bílý.”

Martin potáhl královským pěcem. Co tohle?”

Blbost. Nic lepího neznáte?” řekl s despektem ulda.

Znám,” oznámil poručík s ledovým klidem. Co byste mi řekl o svém synovi? Kdy jste ho viděl naposled?”

ulda překvapeně vytřetil oči.

Vy nevíte, e mi ena utekla a kluka vzala s sebou?”

řekl rezavě, jako by ho kadé slovo nevýslovně bolelo.

Martin zavrtěl hlavou.

Miloe vídám málokdy. Odcizila mi ho. Jo … tak to

nějak bude. Naposled jsme se seli, kdy měl narozeniny.

Volal jsem mu … koupil jsem mu magnetofon.”

Co dělá?”

jestli se na něj ptáte sluebně, tak jste si patrně u zjistil, e studuje. Výtvarnictví. Posílám na něj eně 

bývalé eně  peníze. Dokud bude studovat.”

Martin se nadechl. Musí to ven, nedá se nic dělat.

Víte, e trpěl hysterickými stigmaty?”

Byl někdy vzteklý. Jako kadý dospívající kluk.

A proč se mě vlastně ptáte? Jděte se ho zeptat sám.”

U se stalo,” přiznal se Martin. Ale nevím o moc víc, ne předtím.”

ulda se nechápavě zatvářil.

Nikdy jste neslyel jméno Karel Srnec?”

Ne.”

Měl dost peněz?”

U jsem vám řekl, e na něho přispívám. I kdy se

vám musím přiznat, e za ten magneák, co jsem mu

koupil, se mi málem vysmál. e to je jen standardní

typ. On prý by si mohl koupit daleko draí. Prý vydělává při studiu dost peněz. Nevím, za co.” ulda se trpce usmál.

70

Ve společnosti černovlasé dívky, asi devatenáct,

tíhlá, říkají jí Majka, jste ho nikdy neviděl?”

Zavrtěl hlavou. Co vlastně je s Miloem?” zeptal se.

Martin mu etrně sdělil ve, co povaoval za nutné.

Pak poloil poslední otázku.

Vá syn se zajímá o zbraně?”

Kdepak. Jen o kreslení. Pořád jezdíval po starých

hradech a maloval si je. Ale zbraně? Ani na vojnu

nepůjde. Má modrou kníku.”

Martin povytáhl obočí. To je vechno. Dobrou noc.”

ulda usedl ke svému achovému rébusu jako podatý.

A to mu jetě poručík Ditrich neřekl, e uldu mladího vyhodili pro lajdáctví ze studií. A e byl jedním z posledních, kdo viděl Karla Srnce před smrtí.

Vlastně předposledním. Tím posledním byl vrah. Syn

redaktora uldy pachatelem nemohl být. V kritické době

se zmítal v hysterickém záchvatu na záchytce.

Martin u byl na konci úzké chodby, kdy ho dostihl

udýchaný ulda. Poslyte, na něco jsem si vzpomněl…

jestli vám to pomůe. Ten můj kluk byl posedlý muzikou.

Těmi bláznovinami, znáte to,… elektřina a ňůry, vykdákané hlasivky …”

A kdy je v elektrárně výseč, mají po kultuře,” řekl Martin.

ulda mávl rukou. Divil jsem se, e Milo jako student výtvarnictví nemá ulechtilejí zájmy. Fandil straně nějaké skupině. Vikomti nebo Komtesy, nebo tak

něco…”

23

Chlapi se brodili blátem v holínkách a byli zacákaní

jako plochodráníci po čtyřech kolech na rozmoklé

kváře. Podporučík Ulrich pohlíel na obrovské prostranství, křiované nepřetritým proudem nákladních aut, brodících se louemi.

Z rampy bylo slyet halasení vykládkové čety. Z posledního vagónu dneního vlakového přídělu vynáelo pár svalovců objemné bedny, určené STROJIMPORTU.

Za chvíli skončí směna. Chlapi se rozejdou do umýváren.

Ulrich se chvíli rozmýlel, pak zkusmo namířil k postrannímu 71

nízkému domku. Na dveřích u zdálky přečetl

nápis DOPRAVA, vkročil do kanceláře, dívce v jakémsi

improvizovaném sekretariátu věnoval povzbudivý úsměv

a zamířil do dalích dveří s nápisem VEDOUCÍ.

Chlapík v pracovním pláti nenaznačoval potěení

z návtěvy, přicházející těsně před skončením pracovní

doby, by se jednalo o přísluníka Bezpečnosti.

Jsem informován, soudruhu,” loudil ve tváři náznak přívětivého úsměvu. Posaďte se!” Ukázal na postarího lameleza. Tohle je Louda, jezdil s ním. Zavolal jsem ho, abychom neztráceli čas,” dodal významně.

Ulrich vytáhl blok.

Jak dlouho u vás Srnec jezdil?” zeptal se vedoucího.

Dva roky. Pokud vím z jeho papírů, učil se pokrývačem, ale utekl od toho. Vzali ho do podniku, tady je kadá ruka zapotřebí. Chodil do závodní koly práce,

do kursů, udělal si, pravda, řidičák, ale moc hrr do

vzdělávání nebyl. Dneska si mláde vůbec neváí vymoeností, které jim dáváme. To za naich mladých let…”

Ulrich jej přeruil. Směny nevynechával?”

To bych neřekl. Karlík jako nekvalifikovaná síla

na tom nebyl s platem nijak růově.”

Jezdil taky v noci?”

Ne. Rozváel v denní směně. Prosil, abychom mu

nedávali noční, e prý má moc učení. Jednou jsme

potřebovali, aby zaskočil za nemocného závozníka,

nějaká zelenina z Polska, jetě v noci jsme museli

expedovat, ale Karel to nevzal. Dokonce ten den, viď,

Jardo”  otočil se k holohlavému svalovci  si vyebral volno u od jedenácti hodin. e má něco důleitého.

A přitom ve dvě měl udělat docela výhodné rito

pro českobrodský PRIOR.”

Jo, to bylo tehdá ve čtvrtek, jak jsem přiel od zubaře a musel jsem to odřídit a jetě si sám dělat závozníka.”

Ulrich se k němu otočil s daleko větí nadějí.

Nevíte, s kým se stýkal?”

To nevím,” zněla zarytá odpověď.

Sem za ním nikdo nechodil?”

Řidič se mračil. Vypadal, jako kdy přemýlí.

Nevzpomínám si,” hlesl po chvíli.

Jaké měl záliby? Myslím ve volném čase. Nehovořil

o tom?” napovídal Zbyněk. Dozví se vůbec něco?

72

Prachy,” zasmál se řidič. Furt básnil o tom, e si koupí jednou fáro, na Slapech hausbót a holky e po něm budou ílet.”

Take proto si pamatujete dokonce i co to bylo za

den, kdy odmítl jezdit…”

Jo. Ale e by se Karlík o něco extra zajímal, tak” to teda zase ne. Říkal, e chodívá na tu řvavou muziku, líbila se mu nějaká zpěvačka, kdybych já jen věděl …

v ivotě jsem její jméno neslyel, a od něho ,.. dost

často o ní mluvil…”

Nejmenovala se Majka?”

Dost moná … jo, máte pravdu … Majka, to je vono.

Kus, vykládal, ta bude moje. V takových chvílích si

dokonce i hvízdal. Jinak byl mlčenlivej.”

Měl nepřátele?” nadhodil Zbyněk.

Oba se zatvářili odmítavě. Tady u nás? e by se

někdo drápal na jeho flek? Dělat závozníka? Prosím

vás …” uchechtl se řidič a dlaní si přeletil hlavu.

Tak já půjdu,” zvedl se podporučík Ulrich a měl se k odchodu. Opravdu si u na nic nevzpomínáte?”

Vedoucí nenápadně manévroval Zbyňka ke dveřím.

Bylo zřejmé, e přesčasy nepatří k jeho oblíbeným

úkonům.

Ne, ne … opravdu, soudruhu.”

Hřmotný řidič se pracně vztyčil a řekl rozváně:

Víte,… na něco jsem si vzpomněl. Ale… asi vás

to zajímat nebude … taková prkotina … jednou sem za ním přijel nějakej starí člověk, myslel jsem táta. Jene on nikoho neměl. Simka to byla, dost dlouho si povídali, tamhle u brány, já si to zase pamatuju, protoe jsem potřeboval rychle naloit a jet, ten den to byla poslední točka …”

Jak vypadal?”

Jo … na to pamatováka nemám. Starí. Určitě přes

padesát. Klobouk, brejle a ohrnutý límec. Tak co bych

si na něm vzal, nemám rentgenový voči.”

To je vechno?” poznamenal Zbyněk.

Jestli vám to pomůe, měl kabát ze světlýho flaue.

Karlík pak přiběh, já ho setřel, e takhle si akorát

vydělá na slanou vodu s brčkem a von se tak přitrouble

uchechtl a říká  pane Louda, já se kvůli pár upům

nestrhám. Člověk musí bejt chytrej, víte, etě letos vás pozvu do mýho hausbótu.”

73

A co vy na to?”

e je cvok. A jestli ten pán náhodou není trochu,

no víte, prostě přihřátej… Kdepak, povídá, to jste

vedle jako jedle. Tak u jsem mlčel. Kdybych byl věděl, co kluka čeká za netěstí…”

Z lameleza se stal během chviličky dobrák, krábající

se rozpačitě po plei.

Kdy to bylo?” zeptal se Zdeněk. To bych potřeboval vědět.”

Jo… přesně na den to tedy nevím, ale někdy na

podzim. Moná konec listopadu. Nakládali jsme datle

z Alíru. A to bejvá tak měsíc před vánocemi.”

Zbyněk podal řidiči ruku. Přátelsky se na sebe zazubili.

Vyel na dvůr a přemítal, jak se vyhnout blátu a dostat se na ulici pokud mono bez úhony.

Bylo teprve pět hodin, uprostřed léta, ale auta na

vozovce u tu a tam svítila. V lutavých ňůrách paprsků dopadajících na vozovku se mihotaly nitky detě.

24

Referent, mající na obvodním kulturním středisku na

starosti hudební skupiny populárního ánru, se nejprve

domníval, e příchozí si chce vyzvednout dotazník ke

kvalifikačním zkoukám.

Poručík Ditrich sáhl do kapsy a vytáhl sluební průkaz.

Přívětivě se usmál, jako by chtěl dokumentovat,

e i s kriminální slubou můe ruku v ruce kráčet pohoda a dobrá nálada.

Vy jste ten atlet!” přečetl si referent nevěřícně jméno v sluebním průkazu a měřil Martinovu postavu. Viděl jsem vás párkrát v televizi. Taky v novinách. Teď jsem

vás poznal, kdy jste se usmál, jste to přece vy, ne?

Chcete to snad pro změnu zkusit s kumtem?”

Máte v evidencí skupinu VIKOMTI?” přistoupil Martin k věci. Nebojte se, nehodlám vstoupit do jejích řad.”

Referent se pobaveně usmál. To bych vám taky neradil!”

Proč?”

ádné Vikomty nemáme … moment…” Sáhl do

kartotéky, zabírající skoro celou polovinu stolu a chvíli v ní luskal dlouhými prsty, jako kdy bankovní úředník

74

přepočítává výplaty. Za pár vteřin vytáhl, co hledal,

Prosím … tady to máme … abychom si rozuměli…

patrně vám jde o LUTÉ VIKOMTY, skupina zaloena

v roce 1975, čtyřčlenná, dvě kytary, bicí, elektrofonické varhany. Plus zpěvačka. Souhlasí?”

Co má poručík Ditrich na to odpovědět? Souhlasí?

Copak to ví? V ivotě Vikomty neviděl, ani normální,

ani s jakýmkoliv barevným odstínem.

Petr Vorel… baskytara … ten tam má hrát…” prohodil nazdařbůh.

Ano, souhlasí.” Referent byl očividně spokojen. A na jednu maličkost, soudruhu … soudruhu …” tápavě se zadíval Martinovi na ramena, ale na koené bundě ádné nárameníky nenael.

Poručíku,” doplnil ho Martin.

Toti říkal jste … má hrát… to je omyl.”

Jak to?”

Hrál, to by byl, prosím, daleko přesnějí termín.

Skupina, o ní tady vedeme řeč, toti neexistuje. Není.

A jak tak odhaduji, u nebude. Finito. Je toti jako profesionální zruena!” řekl referent s patrným ulehčením.

Proč?”

Za prvé: neudělali rekvalifikační zkouky. Za druhé:

nedodrovali předloený a schválený repertoár. Několikrát zjistila nae kontrola, e ty jejich produkce mají s uměním asi tolik společného jako velbloud s Antarktidou, soudruhu poručíku. Jejich texty bych se neodváil opakovat ani před vámi. Ostatně, tady…” vzal z pořadače objemnou sloku a podal ji poručíkovi.

Martin letmo nahlédl do papírů. Kdybych měl dospívajícího potomka, kulturní vyití takového druhu bych mu pádně rozmluvil, usoudil po přečtení prvních řádků

písňových textů.

Kdy jste je zruili?” otázal se.

Před čtyřmi měsíci.”

Take to vystoupení v Hoříně bylo vlastně načerno.

Proto tedy jen VIKOMTI. U ne LUTÍ.

Poádal o lístek z kartotéky. Opsal si do bloku jména.

Kromě Petra Vorla mu nic neříkala. Karmil Jánský.

Václav Lahoda. Emil Bízek. éfem a současně hráčem

na bicí byl chlapík s podivným rodným jménem Karmil.

Zpěvačka Marie Klinecká.

Neříkají jí náhodou Majka?”

75

Jo řekl referent. Dokonce se tak psala na plakátech.

Martin si opsal adresy. Co teď dělají, nevíte?”

To u nás nezajímá. My za ně nezodpovídáme. My

jsme se s nimi rozeli.”

Víte, e hrají na venkově? Načerno?” Martin se

zájmem studoval tvář svého protějku, jako by v ní

chtěl vyčíst, zda rozhorlení, které se na ní rozprostřelo, je míněno opravdově a váně.

No dovolte,” ohradil se referent. O to byste se měli teď starat snad vy, ne? Nedovolené podniky, obohacování, podvody …”

Teď byl rozhorlen doopravdy. Tvář mu zbrunátněla.

Dík za radu,” řekl Martin ostřeji, ne měl v úmyslu.

Hořín jste jim jetě povolovali?” Pro orientaci přidal datum. Dva koncerty …?”

Ne, Hořín nikdy. O takové taci vůbec neví.

Martin poádal o zapůjčení kartotéčního lístku a výnosu o zruení skupiny. Texty obskurních písniček vrátil.

Zvedl se. Zasykl, jak dolápl na zraněnou nohu.

Kdy zase někde poběíte?” projevil referent sportovní zájem. Teď u s úlevou, sluební jednání bylo u konce.

Nejsem ve formě,” odtuil poručík a zamířiv ke

dveřím, měl nejasný a mlhavý dojem, e to, co řekl,

se netýkalo jenom tartanové dráhy.

Zároveň si vak vzpomněl, e nejlepích výkonů dosáhl

vdy v době, kdy o své kondici neměl zrovna nejlepí

mínění.

25

Stavil se naproti ve snacku na kapucínskou kávu.

Zamiloval si ji u dávno. To byli na zájezdu v Itálii,

ve Veroně. Nedaleko obrovitého římského amfiteátru,

kde ten večer La Scala dávala pro třicet tisíc diváků

monumentální inscenaci Aidy, stál malý stadiónek s perfektním tartanem. Dal tam stovku za 10,5, o prsa prohrál se slavným Menneou. V hotelovém bistru zaplaoval

únavu chutným capuccinem, kapka skořice, kakao.

Navrch lící lehačky, signore? Bez.

lehačku? vrátil ho číník ze vzpomínek do přítomnosti.

76

Dík. Bez.

Na letěném ořechovém pultu stál telefon. Vedle papundeklová krabička s padesátníky. Martin zalovil v kapse, vytočil druhou rukou po paměti čtyřmístné

číslo, vyádal si linku na Ulricha.

Byls na nádraí?

Chvíli naslouchal. Dobře. Jetě se stavím. Počkej

na mě. Nebo … ví co, zajdi se podívat na dvě adresy.

Vytáhl z kapsy hustě popsanou kartičku, je před chvílí jetě spořádaně vězela v kartotéce.

Má to? Je to blízko Lachtanu. Sejdeme se pak tam,

kdy se zdrím, vydr!

Kouřící álek voněl skořicí a lákal k nečinnému a labunickému popíjení. Avak Martin jetě dříve vytočil číslo Hudební koly. Ano, jetě je tady, oznamoval

nezúčastněný hlas na druhém konci drátu. Učí do

sedmi. Na shledanou.

Cvak.

Martin spokojeně zastrčil kartičku do kapsy, upustil

do krabičky dvě nahnědlé mince a dal se s chutí do

kávy.

Zákusek? otázal se věcně číník.

Odmítl. Musí si hlídat váhu. S tréninkem je na nějakou

dobu konec, nerad by potom rozptyloval Típkovy starosti úporným vysedáváním v sauně.

Zaplatil.

Uel necelých sto metrů, kráčel zvolna, trochu toporně, přičítal to únavě, zaříkával se, e noha se lepí, e u tak nebolí.

Veel do průjezdu, chvíli se rozhodoval, které ze dvou

schodi má pouít. Pak vykročil směrem, odkud se linuly zadrhávající akordy klavíru a dívčí zpěv nepříli lahodného zabarvení.

Dlouhá chodba, kamenná podlaha, renesanční okna,

vysoké stropy. Obstojně vysoký podkoový hráč by měl

co dělat, aby na něj doskočil.

Třetí dveře zleva, na nich cedulka: Prof. Kvido Holler.

V álku, jeho temperatura připomínala i v tomhle

letním období dobře fungující ledničku, seděl u klavíru starí mu s prořídlými, proedivělými vlasy. Kostěné brýle mu do rytmu poskakovaly na nose. Skrz tlustá

skla bylo vidět, jak nespokojeně a přímo trpitelsky

přivírá oči při kadém faleném tónu mučeného áka.

77

Adept zpěvu přednáel árii Figara. Bylo mu nanejvý

osmnáct.

Jsi nízko, hochu’ konstatoval mu u klavíru zvučným

barytonem. Říkám ti to dnes u posté. Pro dneek dost.”

Rukama se probíral stále v klávesách. Prosím?” zvedl tázavě obočí.

Operní adept si smutně sbalil noty a zamumlav cosi

na pozdrav, zamířil ke dveřím.

U končím. Poslali vás za mnou?” zeptal se profesor hudby. Nepřestal při tom preludovat na klavíru jakýsi tklivý motiv.

Ne … toti ano .. ‘ Martin vytáhl z kapsy kartičku.

Přistoupil blí ke klavíru. Vy občas pomáháte dokolovat některé členy skupin, co spadají pod středisko?”

otázal se zvědavě.

O co máte zájem? Zpěv? Klavír? Učím také teorii.

Dost lidí z vaí brane toti nezná ani noty,” řekl profesor pohrdlivě a přeel z preludování na první takty Čajkovského b-moll. Klavírní koncert, který se stal Martinovi osudný. Na Praském jaru jej dával Emil Gilels a poručík měl lístek vedle půvabné černovlasé dívky,

jí o přestávce koupil limonádu. Ona mu řekla, e je

novinářkou a jmenuje se Dana.

Přijde na to …” odpověděl Martin rozváně. A usoudil, e je čas, aby se představil. Z kapsy vytáhl odznak na řetízku. Klavír zazněl dunivým akordem.

Čím mohu slouit?” řekl profesor nevzrueně.

Martin se zdvořile usmál: Podívejte, tady je v evidenční kartě jisté skupiny poznámka. Vedoucího skupiny doporučujeme do Hudební koly k doplnění znalosti

harmonie a skladby. Hned pod tím, o něco mladího

data stejnou rukou  zpěvačku k hlasovým cvičením

tamté. A nakonec  zřejmě po ověření ve kole  si

kdosi na roh karty připsal: u prof. Hollera. Ta skupina se jmenovala lutí vikomti.”

Pokýval hlavou. Ano, vzpomínám si… moc toho neuměli, chu měli, to je pravda, ale v kumtu nemůete jen chtít, váený, rozumíte? Poádali mě ze střediska,

abych na ně odborně dohlédl, ale moc z toho nebylo.”

Ta zpěvačka, Marie Klinecká,” připomněl mu poručík,

černá, tíhlá. Sháním ji a toho jejich éfa taky. Rád

bych o nich něco věděl dřív, ne jim nabídnu dialog …”

Provedli něco?”

78

Hráli načerno. Středisko je zruilo u přeď pár

měsíci,” řekl Martin. Víc nic.

Jděte?” podivil se profesor. Chvíli mlčel a precizně rozehrával Musorgského Obrázky z výstavy. Martin se zájmem sledoval jeho tíhlé prsty. Na prsteníku levé ruky se mu blýskal načernalý onyxový kámen zasazený v platině.

Byl jsem se asi třikrát podívat na jejích vystoupení,

jetě legálních, upozorňuji. Ani se nedivím, e úřadu

dola trpělivost… Zbytečně jsem se namáhal. koda

času.”

Jak dlouho k vám chodili na hodiny?”

Asi měsíc, nebo est týdnů.”

Společně?”

Kadý zvlá. V rozdílné dny. Proč?”

Pak u jste se s nimi nesetkal?”

Profesor se zadumal. Vidíte … asi před měsícem jsem

potkal toho … takové zvlátní jméno …”

Karmil,” napověděl Martin. Kvídové také nelelkují na kadém rohu, pomyslel si. Karmil Jánský.”

Ano .., někde na Václavském náměstí… spěchal

jsem. Povídal, e dává dohromady nějakou novou skupinu, ale e musí čekat do podzimních kvalifikačních zkouek.”

Z čeho il? Neříkal vám?”

Dělá prý někde vrátného. V nočním podniku. Zval mě,

abych se někdy přiel podívat… Beseda nebo tak nějak

…”

Besídka?” zvolal Martin prudce.

Pokývnutí. Ano.

Martin se pokusil o zběný popis výběrčího z Besídky,

s ním včera večer vyměnil třicet korun za dvě

vstupenky.

Profesor potěeně souhlasil. To by mohl být on…

Hrajete na klavír?” otázal se náhle bez jakékoliv souvislosti.

Ovčáci, čtveráci. Jednou rukou. V útlém mládí jsem

dospěl k páté lekci Bayerovky,” přiznal se Martin bez mučení.

Profesor posmutněl. koda, máte krásné, dlouhé prsty,

docela dobře by se s vámi pracovalo.”

Martin poděkoval za poklonu. Zasunul kartičku zpět

do bundy. Nebudu vás zdrovat, pane profesore,” pravil a uklonil se. Děkuji vám za informace.”

79

Hudební pedagog se přívětivě usmál. Rádo se stalo.

Poroučím se.”

26

Pečlivá ruka zaznamenala na rub kartotéčního lístku

vechny produkce zaniklé beatové skupiny lutých vikomtů.

Poručíka Ditricha zajímalo hlavně poslední údobí.

Vloupání na zámcích a v památkových objektech sice

začala a po její likvidaci, co ovem neznamenalo,

e čtení záznamů musí být nudným a zbytečným úkonem.

Hořín tady samozřejmě není. Ani Lentejn. Ani Petice.

Ani Mlýnec. Zato Galérie v Hrádku. Před půldruhým

rokem. Martin zapnul v hlavě soukromou kalkulačku.

Rychle počítal. Z Hrádku zmizela v té době cenná Schifterova bambitka. Práce ze sedmnáctého století, damaková hlaveň, stříbrné vykládání. Polozapomenuta leela

v depozitáři, na ztrátu dlouho nikdo nepřiel, a se

objevil na scéně bývalý chmaták Dodo, vylápl si na

lup do Prioru, křivolaké cesty ho vedly skrze cizí kapsu a do nádraní úschovny. Ke kufříku s ukradenou bambitkou.

e by to býval byl první tréninkový pokus party

budoucích zámeckých specialistů?

Martin jetě jednou porovnal data.

Souhlasí.

Podporučík Zbyněk Ulrich jetě na palubu botelu

Lachtan nedorazil. K Martinovi přispěchal číník Čočka.

Co to bude?” tázal se úsluně.

Byl by tatarský biftek?”

S topinkami?”

Martin kývl hlavou. Pohlédl k rohovému stolu, přilípnutému k sloupu s velkým zrcadlem. Zel prázdnotou.

Kde jsou dnes tamgasti?”

Čočka zauvaoval, jako by se zde během dne vystřídaly

tisíce hostů a on si zaboha nemohl vzpomenout, koho

má poručík zrovna na mysli.

Ti kluci v triku,” pomohl mu Martin.

Jo, ti zkrachovaní muzikanti?” Mávl opovrlivě rukou.

Mají zákaz činnosti a teď čekají, na co se vrhnout.”

Jak to ví?”

Mám ui,” usmál se číník. V naí profesi člověk zaslechne tolik věcí, e u pomalu o ně ani nestojí.

80

Raději bych chodil po pláce s vatou v uích. Jene,”

zarazil se, to bych zase neslyel objednávky.”

Nejsou to beatoví borci ze skupiny Vikomtů” zkusil to Martin.

Čočka překvapeně přisvědčil.

Úzkou uličkou mezi stoly se kolébavě blíil baskytarista zruených výstředníků Petr Vorel.

Kdy spatřil poručíka, jeho krok poněkud znejistěl.

Kdyby v té chvíli pod kýlem LACHTANU náhle vybuchla

mina a botelu hrozil osud Titaniku, nemohl by být jeho

výraz zděenějí.

27

Venku se večer u neodbytně hlásil o svá práva.

Skrz tylovou záclonu drobného detě se dalo jen stěí

dohlédnout na druhý břeh řeky. Martin vklouzl na zadní

sedadlo volhy a zatřepal hlavou, setřásaje z hlavy stopy nepříjemných kapek. Ulrich si sedl dopředu vedle řidiče.

Můeme jet,” řekl poručík tie a zabořil se do sedadla.

Vůz oduměl od kraje vltavské navigace. Na molu stál

Petr Vorel a chvíli zíral za mizejícími koncovými světly.

Zmenovala se, a kdesi u silnice povlovně splynula

s okolním erem. Pak, kdy se ujistil, e auto s konečnou platností zmizelo, ulehčeně vykročil k zastávce tramvaje.

Pískal si do kroku, ale zvuky, je vyluzoval, byly velice blízké těm, jimi si bojácní pocestní dodávají odvahy v neznámém lese.

Martin vytrvale mlčel. Ulrich neuspěl. V domku nedaleko řeky nael místo černovlasé krasavice mazaného staříka, který za nekřesanské peníze pronajímal komůrku tranzistorových rozměrů. S bídou třikrát tři metry.

Okno, jím se sotva dala prostrčit ruka.

Od včerejka není doma. Ten její amant jakbysmet,”

odpovídal neochotně stařík. Nepatřil k bytným, kteří si v první řadě zapovídají dámské či pánské návtěvy a pak teprve zavádějí diskuse na výi nájemného. Jak

se jmenoval? Jo, mladý mui, to vám nemohu slouit,

hláen tady nebyl, no… e tady párkrát přespal, to

snad není proti zákonu. Nebo snad ano? Pořádný popis

z něho Ulrich nedostal. Stařík se vymlouval na krátkozrakost.

e na tři metry vidí jenom rozplizlé siluety.

83

Celostátní pátrání?” zkusil se zeptat Ulrich.

Jetě je čas,” zamumlal Martin nevrle. Kapky bubnovaly na kapotu s drásavou monotónností. Martin si v duchu přehrával rozhovor s Petrem.

Václav Lahoda, kytara.

Emil Bízek. Hamondky. Podle potřeby vibrafon a bonga.

Tak co, Petře, kdepak najdeme tvé bývalé kolegy?

Tak to nevím, včera jsem je viděl naposled, čirou

náhodou, čestné slovo, zael jsem sem jen tak, ádného

spicha jsme neměli, věřte mi.”

Duoval se, e neví, co Lahoda a Bízek dělají. Absolvovali konzervatoř s docela obstojným prospěchem, jene frak a koncertní síně jim byly k smíchu, měli

před časem dokonce monost nastoupit do jednoho

operetního divadla, ale Karmil je přemluvil, aby se

netrhali od skupiny. Pak přiel ten malér s komisí na

středisku, to taky zavinil Karmil: kluci, uděláme díru

do světa, Beatles hadr. A najednou mytec. Zákaz. A na

krku málem vyetřování.

Kde jsi byl předevčírem v noci?” chtěl vědět Martin a vůbec se netvářil přátelsky.

Zkoueli jsme. S těmi Korýi. Vdy jsem vám říkal…

Do půlnoci. Pak jsem el domů spát. Zeptejte se rodičů.”

A včera? Tak kolem druhé v noci?”

Nehnul jsem se z domova. Vy mě z něčeho podezříváte?”

A co takhle Hořín, ty výlupku vech ctností? Ty

umělecké produkce bez povolení, načerno, co?

Tam to bylo naposled. Přila tam kontrola a museli

jsme druhý koncert sbalit jetě před přestávkou. Sám

Karmil tehdy uznal, e bude lepí stáhnout roletu.”

Pořád Karmil. Karmil … Ví, co dělá?

Prý v Besídce. Říkali včera kluci… občas tam zajdou.

A e prý brzy dají něco velkýho dohromady. Jestli

mohou se mnou počítat. Tak jsem jim poděkoval…”

S kým chodila ta vae pěvecká hvězda? S Karmilem?”

Nevím. Pokouel se o ni leckdo. Taky nějaký závozník.

A jeden zkrachovanej tudák, jezdil za námi na kadé

vystoupení a seděl vdycky v první řadě. My jsme z něj

měli legraci, ale Majka na něj nedala dopustit…”

A něčeho podezřelého sis ty dva večery na Hoříně

neviml? Čeho bych si měl vimnout? Petr buď obratně

le, nebo mu opravdu nic podezřelého nepřipadlo.

84

Nebylo mi tehdy dobře. Bolela mě hlava. V jedenáct

jsem u spal. A druhý den nás vypakovali směr Praha

u v devět večer. Sotva jsme si stačili sbalit.”

Poručík chvíli přemýlel, zda nemá sbalit Petra teď

on, ale pak svou mylenku zavrhl jako zcela nevyhovující.

Hoi si ho pohlídají. Třeba nás dovede k nějaké kloudné stopě.

28

V kanceláři Martin nejdříve zapálil plynový dvouvařič

a postavil vodu na čaj. Pak si uvědomil, e by měl

jít za Típkem, který na něho čeká s injekcí. Achillovka teď musí stranou, rozhodl a zvedl telefon.

Je třeba okamitě zařídit nenápadné sledování baskytaristy Petra Vorla a patně vidoucího bytného lepé zpěvačky a jejího neznámého amanta. Poté si nechal

přivolat Buka. Nadiktoval mu adresu svobodárny, kde

byli hláeni zbývající dva členové někdejí pochybné

skupiny.

Hoď sebou, hochu, ale mám dojem, e nae námaha

bude marná.”

Karmila, který skupině éfoval, si nechal na konec.

Za ním se vypraví sám. Poručík měl vcelku jasnou předtuchu, e jestlie se během nemnoha posledních hodin vypařilo ze zemského povrchu několik lidí, bývalý éfvikomt jejich řady nerozhojnil.

Bylo osm hodin. Martin si uvědomil, e musí zavolat

Daně, aby podal obvyklé hláení o večerní nepřítomnosti.

Nedostal se k tomu. Sluba ohlásila návtěvu.

Tak pozdě?” podivil se rozmrzele. Co chce? … Tak ji přiveďte!”

Sedl si a odevzdaně čekal.

Do místnosti se vřítil udýchaný doktor Senefelder.

Martin vyskočil. Co tady chce? Pacient mu snad

roztípal oddělení na třísky? Teď ale není čas na litanie o hysterických symptomech.

Doktor sípavě lapal po dechu.

S vypětím vech sil nasadil poručík přívětivý výraz.

Dalo mu to dost práce, v hlavě mu vibrovala Bukova

chyba z minulé noci, k ní se  nutno přiznat na jeho

omluvu  kajícně přiznal. Ve zmatku s předáváním

85

opilého a zdrogovaného uldy zřízencům záchytky se

podařilo černovlasé krásce přemluvit přísluníky, e

dojde domů sama, bydlí kousek odtud, pod Tylovým

náměstím. Kdy od ní něco bude třeba, přijde zítra na

oddělení VB sama. Souhlasili…

Co se stalo?” zeptal se Martin.

Dcera … musíte mi najít dceru,” dýchal přerývaně lékař.

Sedněte si. A uklidněte se. Takhle bych se od vás

moc nedověděl.” Martin se vrátil za stůl, navykle rozevřel blok. Sáhl po tuce. Tak co se děje? Snad vám někdo dceru neunesl?”

Doktor zavrtěl hlavou. Nevím … měla dnes přijít…

Koupil jsem jí desky … pod rukou … Joplinovou …

hrozně ji obdivovala … chtěla být jako ona … slavná zpěvačka.” Martin naslouchal přerývanému hlasu. Začala se ho zmocňovat neblahá předtucha.

Vae dcera je zpěvačka?”

Přikývl. Ano … to má po matce … toti je to nevlastní dcera … z prvního manelství mé eny …”

Proč myslíte, e se jí něco stalo?” hovořil klidně Martin.

Dělám si hlavu, e se poslední dobou drí patné

společnosti.” Lékařův hlas se začal zbavovat doprovodného chvění. Čekal jsem a do večera . Asi před hodinou mi volala, odněkud z budky, byla slyet tramvaj…

abych nečekal, e u ji nikdy neuvidím. Nepátrej po mně, je to zbytečné, řekla doslova. Ne jsem mohl něco říct, zavěsila. Proboha, soudruhu poručíku, pomozte mi ji najít!” Sepjal ruce.

Víc neřekla?”

Ne.”

Vae dcera se jmenuje Majka Klinecká. Zřejmě příjmení

po jejím vlastním otci, e ano?”

Doktor přikývl a lapal po dechu. Ve tváři náhle zpopelavěl a začal se chvět po celém těle. ednoucí obličej nevětil nic dobrého. Martin vyskočil.

Ne, nikoho nevolejte,” chabě se usmál návtěvník.

Dovolíte?” Chvějícími se prsty vytáhl z příruční tatičky injekční stříkačku a malou ampulku inzulínu. Martin mu pomohl svléknout sako a vyhrnout rukáv koile.

Odborným pohybem stlačil lékař píst stříkačky a na

doraz.

86

Do tváře se mu začala poznenáhlu vracet barva.

Promiňte zaeptal. Viďte, e se jí nic nemůe stát?

Martin si tím nebyl tak docela jist, ale nechal si tuto domněnku pro sebe. Zatelefonoval pro slubu. Rozloučil se s lékařem. Jakmile budeme něco vědět, zavolám

vás, slíbil.

Podporučík Ulrich vstoupil a podíval se na Martina.

Co se tu děje? Ten chlapík vypadal, jako by se chystal před smrtí doznat ke staré vradě.

Martin natáhl nohu. U aby leel na operačním stole.

V tomhle chladném počasí je to k nevydrení.

Tak co, Zbyňku; jak jsi dopadl?

Zbyněk mezitím slil čaj. Hledal krabici s cukrem. Poloil na álky po dvou kostkách.

Nic, řekl. Měls pravdu. Ti dva muzikanti se v ubytovně u dva dny neukázali. Dluí nájemné za dva měsíce.

Tu kuču u Vltavy a tvého napraveného kytaristu

máme pro vechny případy na dohled. Jetě nějaké

přání?

Nic. Martinova nálada byla v té chvíli blízká venkovní temperatuře. A pret nepřestane, ksakru! Kapky tloukly do oken jako hladový pocestný.

Nael jsem fotku, utrousil naoko ledabyle Zbyněk.

Soustředěně přitom naléval do otlučených hrníčků zlatavou tekutinu.

Jakou fotku?”

Zbyněk se zazubil. Vypadla tomu pánovi, cos ho

odtud vyprovázel. Na chodbě. Zastrkoval si do kapsy

nějakou taku nebo co a tohle vytrousil.”

Poloil na stůl fotografii. Devětkrát dvanáct. A s chutí usrkl ze álku.

Martin uchopil fotografii mezi prsty. Pozorně si ji

prohlíel. lutí vikomti se skvěli na snímku v podivné

kráse otrhaných trik. Uprostřed s povýeným výrazem

v tváři éf skupiny Karmil Jánský. Po pravici se mu

usmívala ztracená nevlastní dcera doktora Senefeldera.

Vedle ní zíral do objektivu kytarista Vorel. Po Jánského levici zbývající dva borci, po nich se v současné době slehla zem. Majka měla na sobě svoji oblíbenou ostrovní vlajku, Jánský se honosil králem rokenrolu Elvisem, Lahoda s Bízkem měli na prsou portrét haitského doivotního

,prezidenta Duvaliera mladího, kolem jeho

hlavy se vinul nápis: PORT AU PRINCE PARADISE.

87

Nu,jestli v hlavním městě téhle zotročené země panuje ráj, tak já jsem poručík Colombo, usoudil Martin. Petr měl přes prsa pověenou kytaru. Nebylo vidět, čemu dělá

reklamu. Toho kluka si jetě podám.

No a?” řekl. Pustil fotografii z výky na stůl. Dopadla s tichým zaustěním jako loutnoucí list na podzim.

Račte otočit, nabídl Zbyněk.

Martin poslechl. Na rubu snímku si přečetl razítko

se jménem Jan HUJER.

Kdo je zas tohle?” povzdechl.

Zaryčel telefon. Volal major Čásek. Poručík mu stručně

hlásil, jak je daleko. Mnoho času mu hláení nezabralo.

Zítra ráno nás náčelník touí spatřit, řekl bez nadení.

29

U pokladny před BESÍDKOU úřadoval Dodo. Uctivě

se na poručíka Ditricha usmíval: Lísteček?

Martin vytáhl desetikorunu. Poloil ji na stůl.

Kde je dnes pokladník? zeptal se.

Dodo pečlivě oddělil z bloku jeden lístek a neméně

pečlivě jej zbavil útrku.

Hned přijde. Odskočil si k Andělu do automatu na

večeři. Zatím tady za něho zaskakuji, vysvětloval ochotně poručíkovi. Děje se něco?

Martin přeměřil tloutíka zpytavým pohledem. Počkám,

odtuil úsečně. Sedl si na rozviklanou idli vedle

pokladního stolku. álek byl plný, zezdola stoupala

souvislá fronta cigaretového kouře.

Dodo se přehraboval rozpačitě ve vstupenkách.

Do kolika máte otevřeno? otázal se Martin.

Do jedný. Pro hosty. Personál vypadne tak před

druhou. Ne se udělá kasa, sklidí sál a umeje nádobí.

Ve tři jsem v posteli, dřív ne, informoval Dodo podrobně.

Včera tady nikdo nehrál…”

Od zítřka tady nastupují Korýi. Včera sem jejich

technik natahal zesilovače. Ráno od devíti budou zkouet.

Chcete si je poslechnout?

A někdy jindy. Zná toho chlapce, který včera utekl,

kdy vypukla rvačka? vyjel Martin ostře.

88

Ne,” pravil Dodo překvapeně. Vůbec ne.

U vchodu se objevilo triko s Elvisem.

U jste se navečeřel?” otázal se vlídně poručík.

Karmil Jánský pokrčil rameny. Jo. Vodskočil jsem si.

To se nesmí?”

Jen si dejte, kdy vám chutná … Mohl bych vidět vá

občanský průkaz?” poádal nevzrueně a nastavil mu před oči kovový odznak.

Mladík bezeslova sáhl do kapsy uválených dínsu

a vytáhl jakousi slisovanou placku.

Martin ji títivě otevřel a nalistoval stránku, kde je

vyhraeno místo pro razítka o zaměstnání. Pod dvěma

záznamy střediska objevil pár týdnů čerstvý záznam

oblastního ředitelství RaJ.

V pořádku. A dejte si ten salát vyměnit!”

Jetě něco?” uklíbl se Karmil.

Rád bych věděl, kde jste byl včera v noci. Takté

předevčírem. Co vy na to?”

Doma, kde bych byl. Zeptejte se mámy… Z keftu

rovnou domů jako dycky.”

Bydlíte u Klamovky. To je kousek odtud. Chodíte

pěky? Nebo čekáte na tramvaj?”

Větinou po svejch. Potřebuju vydejchat ten kouř,

mám vadný plíce …”

Včera jste el také pěky?”

Ne, vzal jsem si taxíka. Nebylo mi dobře.”

Ale předevčírem jste el pěky, viďte…” prohlásil Martin skálopevně. Začínala se mu vracet nálada.

Jo.”

A ulice byly  jak jinak v tak pozdní hodinu, kolem

druhé  úplně pusté, take vás samozřejmě nikdo neviděl, nikoho jste nepotkal…” pokračoval Martin.

To dá rozum. Co má bejt?”

A své přátele jste asi dlouho neviděl, co? Bízka?

Lahodu?”

Ne. Proč?”

Martin dělal, jako kdy neslyí. Se zájmem se zadíval

mladíkovi na boty. Hnědé. Koená podráka. Mokasíny.

Karla Srnce náhodou neznáte?”

Kdo je to?” zeptal se zarytě.

Teď u nikdo, ale včera večer byl poměrně zdráv

a iv. Tady! V tomhle podniku! Byl tak ivý, e se dokonce chtěl prát… No já půjdu,” rozhodl se náhle poručík 89

a nečekaje na odpověď, začal zdolávat kálu schodů.

Kousal se při tom do rtů, aby přemohl bolest, která se

ho zmocňovala stále silněji.

Kdy vyel na ulici, zhluboka se nadechl. Rozhlíel se, neobjeví-li zbloudilého taxíka.

Soudruhu poručíku, haló, počkejte …”

Martin se otočil. Co je?”

Dodo drel v ruce desetikorunu. Kdy jste neel vůbec

dovnitř,” zaklebil se omluvně, tady máte … přece nebudete kodovat.”

Poručík mávl rukou. To je dobrý.”

Dodo se nehýbal z místa.

Co je?”

Já jsem … toti já nevím, jestli by vám to pomohlo,

ale Karmil včera vopravdu jel taxíkem. el jsem se

smetím do popelnice, jsou tady v průchodu, a viděl jsem, jak leze do modře metalizovaného chryslera. Byla jedna hodina.”

Martin zbystřil pozornost. Říkals přece, e personál

odchází ve dvě, ne?”

Dodo přisvědčil. Jo. Jene Karmil chodí dřív. Někdy

ve dvanáct, jindy v jednu. Jak kdy. Na nádobí a smetáky jsem tady já s pinglem, rozumíte? On je fajnovka.”

Dík,” Martin podal Dodovi ruku a po posledním

marném pokusu objevit taxík se vydal pěky do středu

města. Cestou se obíral mylenkou, zda velikost nohy

novopečeného zaměstnance RaJ Karmila Jánského by

mohla odpovídat číslu dvaačtyřicet.

O půl hodiny později se konečně dostal domů.

ije?” zeptala se ho ena, kdy vkročil do dveří.

30

Major Čásek se netvářil spokojeně. Martin měl zcela

správnou předtuchu. S čerstvým ranním obstřikem od

obětavého doktora Tipka vysypal optimistickým hlasem

hláení.

Podporučík Ulrich stál vedle něho s mírně svěenou

hlavou. Major hřímal na celou kancelář.

Vechno ukazuje, e ta filharmonie na elektřinu a ta

parta kolem ní v tom nějak jede. A vy na ně koukáte

z povzdálí jako z druhé galérie v divadle. Abyste je

90

náhodou nepoplaili, co? A jeden za druhým vám odcházejí ze scény!”

Potřebujeme důkazy. To, co dosud máme, by prokurátora

příli neuspokojilo,” dovolil si namítnout poručík.

Zbyněk horlivě přitakal.

A kdo je má sehnat?” slyeli majorův hlas. A jetě několik vět a naléhavých pokynů, které způsobily, e poručík od náčelníka spěchal, jako kdyby uslyel startérův výstřel. Zbyněk se ho pokouel napodobit.

A čajovat se teď nebude,” prohlásil Martin, kdy se vrátili do své kanceláře. Musím běet. Zařiď zatím sledovačku. Ten barák u Vltavy, Vorla. A k nim jetě

tyhlety.”

A nadiktoval mu řadu jmen: M. KLINECKÁ, K. JANSKÝ,

Dr. SENEFELDER, Dr. DUBA. Připojil adresy.

Toho taxikáře bychom k tomu mohli vzít z jedné

vody načisto,” navrhl Ulrich.

Buek a zavolá radistům. A jsou připraveni,” řekl Martin. Taxikáře si beru na starost osobně. A to hned!”

Vykročil bystře ke dveřím.

Típek je zázračný felčar. Noha vůbec neprotestovala.

31

Samozřejmě, e Vlastimil Procházka, taxikář a příleitostný horolezec, jetě spal. V noci jsou rita mnohem slunějí a zákazníci tědřejí.

Modrý chrysler stál před domem. Martin se u auta

chvíli zastavil. Podíval se na tachometr. Bleskově si

spočítal počet ujetých kilometrů od své poslední návtěvy a pak teprve veel do domovních dveří.

U zase?” divil se taxikář. Zplihlé pyamo úpěnlivě volalo po pračce.

Martin nečekal na vyzvání a promptně vsunul svou

postavu do garsonky.

Taxikář rezignoval.

Vůbec nebudu zdrovat. A nezlobte se, e jsem vás

vzbudil.”

To nevadí, stejně jsem musel vstávat, někdo u dveří

zvonil,” sáhl Procházka do zásuvky omelých vtipů.

Čím mohu slouit?”

91

Kolik jezdí u TAXISLUBY chryslerú? Víte to?”

informoval se poručík bez okolků.

Kolik? No… zpaměti to nemohu odhadnout… sedm,

osm. Tak asi. Proč?”

Přesněji: modrá metalíza?”

Taxikář protáhl udiveně ospalý obličej. Modrá metalíza?

Jedna!”

Martin v idli spokojeně natáhl nohy. Ta vae.”

Obávám se, e nerozumím… Na chryslera jsem si

poctivě vydělal. Nemáte právo …”

Mám právo se vás zeptat, kam jste vezl předminulou

noc pár minut po jedné pasaéra v dínách, s americkou

vlaječkou na kapse a v triku. Měl na něm vytisknutou

hlavu nebotíka zpěváka Presleye!”

Procházka si ulehčeně vydechl. Jo tak, a kvůli tomu

mě budíte?”

Nemám moc času,” připomněl poručík.

Jel jsem z Motola, vezl jsem do porodnice nějakýho

rozjařenýho tátu, pořád básnil, e kluk má tři kila dvacet a je celej po něm. Přitom ho jetě neviděl, narodil se o půlnoci… Na votočku jsem nic nechytil, a dole

u Koíř si mě stopl kunčoft u Besídky, znáte ten podnik, ne? Zrovna tak voháknutej, jak jste mi ho vykreslil.

Tedy řeknu vám, moc jsem se rozmejlel, jestli ho mám

vzít, nerad bych dostal někde v temný ulici po hlavě.”

Kdybych se vás zeptal, jestli jste ho vezl jenom kousek, někam ke Klamovce, tak byste mi asi řekl, e se náramně pletu … Mám pravdu?”

Procházka přisvědčil. ádná Klamovka, to bych ho

ani nebral. Za slabou pětku …”

Tak kam? Snad ne na Zlíchov?”

Jak to víte? Ten kluk něco provedl? Hned se mi zdál

nějakej divnej…”

Jak divnej?” chtěl vědět Martin.

Pořád se otáčel, jako by ho někdo honil. A nikde

ani noha. e prý do Kostelní. To je tam, jak jede tramvaj, znáte to, ne? A kdy jsem se ptal, kde to mám zalajfovat, povídal, a jedu dál, skoro a pod Barrandov. Jene tam u nebylo světlo, ádnej barák, povídám mu tedy,

mladej, konečná, inkaso je za tři pětky.”

Dál?”

Co dál… zaplatil, vypadl a já odjel. Docela jsem si

oddechl.”

92

Martin vytáhl z kapsy snímek. Zabodl prst přesně

uprostřed. Je to tenhle?

Procházka bez otálení přisvědčil.

Mohu si zavolat? Martin ani nečekal na souhlas

a rychle točil číslo kriminálky. Přepojili ho na Ulricha.

Malá změna, Zbyňku. Má před sebou ten seznam? Změna

u druhého jména. Ne jednoho, ale dva hochy. Ty

nejlepí, co u nás seene!

Zavěsil. Poděkoval za pouití telefonu. Teď můete

jít zase spát. Slibuji, e u vás budit nebudu, oznámil taxikářovi.

32

Místnosti reklamní agentury navozovaly hned při vstupu

pocit nevtíravé elegance. Architekt zvolil pro celý

interiér modřínové dřevo. Na podlaze zelenavé huňaté

koberce. Na zdech barevné plakáty turisticky přitalivých měst, zámků, hradů, rekreačních tras. Agentura neprodávala zájezdy. Zajiovala propagační materiály

pro potřeby zahraničních turistů a návtěvníků.

Čím mohu slouit? Hlas patřil dokonale pěstěné

třicátnici, je před kratičkou chvílí musela snad vypadnout z rukou éfa Kosmetického studia Ve smečkách.

Říkali mi, e jste.. poněkud vystoupila z role, je

velela kadému zaměstnanci být vdy a v jakékoli situaci nad věcí.

Martin se představil: Poručík Ditrich, Kriminální

sluba.

Prosím. U zase s úsměvem vpula do své profese.

Půjdeme do hovorny? Koená křesla u z dálky nabízela

příjemné posezení.

Čím mohu slouit?

Vytáhl fotografii. Poloil ji rubem navrch. Ukázal

prstem do modravého razítka. Znáte, prosím, tohle

jméno?

Přivřela mimoděk oči. Trochu krátkozraká. Přece jen

nějaká vada, konstatoval v duchu.

Ano, pan Hujer s námi externě spolupracuje.

Poádal o podrobné informace. Na kolena si rozprostřel

blok.

Prosím … Externí autory mám na starosti. Rozhodli

jsme se připravit pro přítí turistickou sezónu propagační 93

sérii pohlednic naich zámků a hradů. Takové tahací

skládačky… Několik pohledů na předmětný objekt,

na zadní straně čtyřjazyčný text se stručnou historií

a obsahem sbírek. Byly by k dispozici u v letadlech

a na hraničních přechodech. Zvýila by se tím podle

naich propočtů návtěvnost. Smlouva s památkáři nám

zajiuje z výtěku vstupného ná zámcích určitý díl.”

Rozumím. A Hujer? Jak jste se k němu dostali?”

Přiel sám. Pracuje jako fotograf na volné noze.

Někde se asi o chystané akci doslechl. Předloil své

práce z dřívějka, zdály se nám neotřelé, obsahovaly

zajímavé záběry, bylo to přesně to, co jsme hledali.”

Kdy jste s akcí začali?”

Před třemi měsíci. Vybavili jsme fotografa vemi náleitostmi, uzavřeli smlouvu, obstarali povolení k fotografování.

Zatím jsme spokojeni.”

Výběr objektů jste prováděla osobně?” chtěl vědět Martin.

Komise odborníků. Já v ní byla také, kdy vás to

zajímá. Hujerovi jsme předali seznam s termíny dodávek.”

U jste skončili?”

Ne. Chybí jetě jeden objekt. Pro začátek jsme jich

vybrali deset. Chápejte, je to nová věc, neprozkoumaná, kdy se osvědčí, rozjedeme ji ve větím měřítku.”

Martin se zhluboka nadechl. Je mezi objekty také

Lentejn, Hořín, Mlýnec a Petice?”

Kráska se s obdivem zahleděla do poručíkovy soustředěné tváře: Kromě Lentejna vechny. Jak to víte?”

zaveholila půvabně.

Občas mívám vnuknutí,” odvětil sue. Kde je teď

ten fotoreportér?”

Dokončuje poslední objekt pro nai sérii. Zvolili

jsme zatím monotematický celek, objekty se sbírkami

cenných zbraní. Je tam u dva dny, zítra se vrací, aby

odevzdal filmy, které jsme mu poskytli. Máme vlastní

laboratoř, zpracování je náročné. S barevným materiálem jsou toti stále problémy, jetě e nae smlouva a dobré vztahy s Kodakem …”

Kodak není zrovna předmětem mého zájmu,” podotkl

Martin zdvořile. Tedy zítra, v pátek …”

Jetě něco si budete přát?” řekla se zdvořilým chladem.

94

Jak se jmenuje ten poslední zámek, kde teď fotografuje pan Hujer?” chtěl vědět a u předem tuil, e odpověď bude obsahovat název jednoho ze čtyř vytipovaných zámků jeho pracné analýzy.

Vítov.”

Martin rozloil před Sylvou Kyselovou snímky Vítova.

Měl těstí, chytil ji doma, studovala zase ten svůj utkvělý Eiger, vymýlela trasu, kudy jetě nikdo nikdy nevystoupil.

Byla rozhodnuta vystoupit a nahoru s dvěma

oddílovými kolegyněmi a cestu, kterou zvolí, nazve

československou.

Budu ti fandit,” řekl jí kvapně, ale teď mi musí pomoci s jiným problémem.” Naloil ji do auta a zavezl do své kanceláře. Sylva se skláněla nad plánkem.

Představ si, e bys chtěla vyloupit zámeckou zbrojnici.

Kudy bys na to la?” Ukázal prstem na snímku objekt zbrojnice.

Sylva chvíli mlčela. Martin zatím nalil čaj. Nael

i cukr. Musel zastoupit Zbyňka, ten měl teď spoustu

jiných starostí.

Konečně zvedla hlavu. Vypadá to na první pohled

sloitě, ale dalo by se to zvládnout. Podívej, hradby jsou poměrně vysoké a hladké, znám to, kdysi jsem tam byla, před nimi se jetě táhne hluboký příkop. Chrání i vě

Rysovku. Zezdola od silnice by to bylo těké a riskantní.

Náhodný motorista nebo chodec by měl lupiče na zdi

jako na dlani.”

Take?” hořel nedočkavostí.

Take bych la zezadu. Doslova od lesa. Abych se

dostala na zadní nádvoří pohodlněji, protoe v těch

místech je jen málo pod úrovní hradeb. Podívej se,

tudy: kolem Rysovky seskočím do hradebního příkopu,

dojdu k hradební zdi, ta je tady vysoká deset metrů,

stačí lano s úchytem a pevná ruka. Vyplhám se a jsem

na nádvoří, zatímco hlavní vchod do zámku je nejen

na druhé straně, ale hlavně o hezkých pár metrů ní.

A taky by tam hrozilo větí prozrazení. Návtěvníci

zbrojnice musí zdolat pěkných pár schodů, zatímco já,

chytrá zlodějka, hupky pár kroků po nádvoří, a u jsem

95

u dveří do zbrojnice. Jedny pákové kletě mi je otevřou a je ze mě bohatá enská …”

Martin spokojeně pokyvoval hlavou. Jetě si podrobně

prohlédl na plánku příjezdovou cestu od hlavní silnice.

Lupiči musí hrát o čas. Jako vdycky. Kořist budou chtít naloit co nejrychleji. A nebude jí málo, sbírky na Vítově nejsou ádné drobty. Auto by nejspíe přijelo se zhasnutými světly a sem dolů k hradu. Martin si udělal kříek.

Někdo je bude zajiovat u hlavní silnice. Nejlíp na

vrcholku svahu.

Dalí kříek.

Sylva se napila čaje. Pomohla jsem ti?” informovala se zvědavě.

Jsi kanón, děvče! A se zase vydrápe na Eiger, Dana

tě proslaví. Přinejmením na celé stránce. S obrovskou

fotkou!”

Dali se do smíchu.

Ve dveřích se objevil Zbyněk. Spokojeně si mnul ruce.

Klonil se k názoru, e dovolená, ji hodlal nastoupit

přítí pondělí, se jeví být ohroena mnohem méně, ne

se mu zdálo jetě před několika hodinami.

Pojede na Vítov,” oznámil mu Martin přes rameno.

34

Motel PODZÁMČÍ byl v časnou odpolední hodinu

poloprázdný. I teď v létě. Stylové zařízení mělo u hostů vzbudit dojem, e se ocitli v jizbě starého selského stavení. Jediná, zato pořádně znuděná servírka nepokrytě zívala na celý sál. Za barovým pultem si soustředěně pohrával s nablýskaným ejkrem vyzáblý číník.

V místnosti seděli čtyři hosté. V koutě běela televize, před ní popíjel červené víno hajný s vousem po pás a nosem, jeho barva nápadně ladila s obsahem sklenice.

Zíral na obrazovku, kde právě skotačili Keystonovi stráníci a honili muíčka s knírkem, buřinkou a semachanými botami. Občas vydal hajný ze sebe smích ne nepodobný

vábničce na tetřevy.

Na barových idličkách seděla dvojice, které mohl

být král smíchu načisto ukradený. Platinová blondýna

s načerněnýma očima a řasami. Módní výkřiky k blondýně

zřejmě přikvačily se zpoděním několika málo let.

96

Partnerovi mohlo být kolem třiceti. Barman před něj

zručně postavil sklenici Krvavé Mary. Přisunul pepřenku na dochucení. Blondýnu obastnil ginfizzem. Sklenka byla patřičně vyzdobena obrubníkem z mokrého cukru.

Napili se. Mu ovinul ruku kolem krku své partnerky.

Druhou si zálibně kroutil cípek převislého kníru.

Ví, nejdřív jsem si myslela, e jsi ten fotbalista.

Co kope ty desítky doprostřed brány zachichotala se

způsobně.

Jako chovanka výcarského penzionátu, pomyslil si

host v kostkované koili, který na krajní idličce soustředěně upíjel z toniku značky Koral. Bylo nasnadě, e ani jeho televizní groteska nevzruuje.

Přiel před malou chvílí. Auto nechal venku na parkoviti.

Zelenou kodovku s praským číslem. Zaparkoval

ji hned vedle modrého Fiatu 127. Jiné auto v té psotě

venku nestálo.

A vezme mě do Prahy?” veholila blondýna.

Jo,” řekl rozmrzele Panenkův dvojník. Ale nejdřív musí, naklonil se jí k uchu a cosi eptal.

Odstrčila ho s předstíraným pohorením. Já nejsem

jako ty ostatní.” Pak se mnohoslibně usmála. Má jetě práci?” řekla.

U jsem skončil.” Luskl prsty na barmana. Jetě

jednou toté!”

A pán?” obrátil se znuděně barman na hosta s tonikem.

Také. Víc ledu.”

Filmová groteska skončila. Hajný naposled zachrčel.

Poloil na stůl dvacetikorunu a nepříli jistým krokem

vyel do detě.

Ten s knírem vytáhl z kapsy klíč s plíkem, na něm

bylo vyraeno číslo pokoje. Dopijeme a půjdeme

bydlet,” prohlásil nedočkavě.

Host v kostkované koili pomalu vstal ze idle a přioural se blí. Promiňte, e vyruuji,” řekl zvolna a upřel pohled na nepravého fotbalistu, ale mohl bych s vámi na okamik mluvit? Jde o důleitou věc…”

Natočil se mezi obě idličky tak ikovně, aby dívka

neviděla odznak na řetízku, který drel v rozevřené

dlani.

Co kdybychom si sedli tamhle do kouta? Dáma zatím

promine,” obastnil tokající blondýnu úsměvem.

99

Nic nenamítal. Přeli ke stolku.

Co je?” zeptal se neklidně lovec provinčních dívčích srdcí. Jsem svobodný a ona, pokud vím, taky… A do dvaadvaceti hodin můe host přijímat v pokoji návtěvy

podle libosti…”

Podporučík Ulrich ivě souhlasil. Vůbec vám to nezakazuji.

Dokonce bych vám mohl i závidět, ale jsem

od přírody tvor přející.”

Take?” najeil se knír.

Jan Hujer? Fotograf?”

Ano. Ale nechápu …”

Jste tady sluebně, pokud vím.”

Jo … dělám zakázku pro reklamní agenturu.”

A dnes končíte …”

U jsem skončil. Včera. Večer se vracím do Prahy.”

S dámou?” vyvrátil Zbyněk palec směrem k pultu.

To si ona jen myslí,” zaklebil se důvěrně.

Také se domnívám,” řekl podporučík.

Svůj archív máte doma?” vypálil nečekaně.

Jo.”

Take dopijeme, zaplatíme a vyrazíme do stověatá

matičky. A to tak, e rychle!”

Z jakého důvodu? Protestuji..

Ne tak nahlas,” kroutil hlavou Zbyněk. Vytáhl z kapsy list papíru. Hrozně rádi bychom se podívali na ten vá domácí archív. Třeba se přiučíme nějakým fotografickým fíglům. A kdybyste neměl zrovna náladu na hosty tak si přečtěte tohle!” Přidrel mu list před očima.

Příkaz k domovní prohlídce? Ale to je …”

Překvapení, e?” doplnil Zbyněk věcně. Pojedete

se mnou, venku čeká kolega, který si vezme na starost

vaeho fiata. ádné strachy, jezdí soutěe a na Rallye

umava byl třetí.”

Vstal a počkal, a se Hujer rozloučí s platinovou

partnerkou. Vyplula ze dveří jako vzteklá pávice.

35

Ověřil jsem si, e má zaplaceno do dneka. A dnes

večer má fotit v Lucerně módní přehlídku.”

Take jsi si jist, hochu, e na Vítově u pro něha

ádná role nezbyla?” upřesňoval major.

100

Docela určitě. Tipaři  a tím je Hujer takřka na sto

procent  hrubou práci nikdy nedělají. A my víme,

e tyhle věcičky realizuje celá parta gaunerů. On pouze vyfotí objekt ze vech stran, dodá s návodem jak a kudy dovnitř a jede zase o dům dál…”

Major si mnul bradu. Jen aby to vylo..Pak zvedl

hlavu. Myslí, e dnes zaberou?”

Určitě,” tvrdil Martin. Vechny loupee se staly v noci ze čtvrtka na pátek. Hořín, Petice, Mlýnec.”

Lentejn ne, ten ne …” oponoval major.

Výjimka. Mení sousto. Rozcvička. Aby nevyli z formy.

Časové rozdíly mezi třemi ostatními loupeemi jsou

natolik pravidelné, e Vítov vychází jako z udělání na

dnení noc. Stačili jsme si zjistit Hujerův pohyb v kritických momentech. Loupe se stala vdy noc poté, kdy skončil práci, odhlásil se z místních hotelů a odjel…”

Poslouchej, chlapče,” řekl major nevěřícně, on sotva stačí dorazit do Prahy a parta u vyráí do akce? Copak ten chlap můe vyvolat filmy, vykopírovat  pokud budeme tolerantní a uvaujeme, e pouívá pro tyto

účely černobílý materiál  předat partě,… ta je přece nemůe prostudovat cestou na místo činu a zároveň spěně vymýlet plán. To bychom je trochu podceňovali.”

Martin si odkalal. Zajiuje si alibi. To je moje hypotéza.

Na kadé taci se zdroval od pěti do osmi dnů.

Vechny objekty jsou v okruhu do osmdesáti kilometrů

od Prahy. Není nic snazího, ne se tipařské práci věnovat hned první den, dejme tomu jetě druhý, nasednout do auta, odvézt filmy do Prahy na smluvené místo.

Nebo si pro ně někdo přijede. Třeba na půl cesty. Předávky téhle celuloidové tafety a jednoho z hlavních klíčů k akci se mohou docela dobře dít někde na silnici. To se jetě dozvíme.”

Zbyněk to zvládne?”

Určitě. Hoi z okresu nám Hujera pohlídali. Pro

vechny případy, ne Zbyněk dorazí na místo.”

Major se podíval na hodinky. Bude půl esté.” Chvíli uvaoval. Měřil si Martina pohledem, který poručík dobře znal. Tak si ho prohlíeli soupeři na startu těsně před tím, ne společně zaklesli nohy do bloků a čekali na startérův výstřel. Jakou má formu? A co tréma?

Major si mnul bradu.

Tak to rozjeď!” řekl.

101

36

Martin zvedl sluchátko.

Důleitá návtěva? Zrovna teď? Zase nějaký plačící

otec s injekční stříkačkou? Dveře se rozletěly. Sylva

Kyselová se provinile usmívala. Byla zadýchaná od spěchu, sotva popadala dech.

Jde rovnou z Himálaje?” zeptal se.

Kdyby to, uklíbla se, daleko těí je sehnat referenta naeho svazu. Před chvílí se mi to konečně podařilo.”

Poloila vítězoslavně na stůl útrek papíru.

Trochu láteřil, ale pak se nade mnou slitoval. Probrali jsme v kartotéce vechny členské přírůstky za posledních pět let.”

S úspěchem?” otázal se a sáhl po papíru. Bylo na něm napsáno jediné jméno.

Podívej se sám! Lidé, o které ti lo nejvíc, se o ádnou skálu v ivotě neotřeli. V ádném oddíle hláeni nejsou.

Jenom tenhle.” Zapíchla prst do papíru, ale toho přece zná, ne?”

Ani mě to nepřekvapuje. Proč toho nechal?”

Úraz. Spolulezec ho patně jistil. Kapelník. Zná

tu vě? Prachovské skály. Samý travers. Nic pro strapytly.

Ztratil pak odvahu. Bez té se nemůe nainec podívat

ani na skobu.”

koda, e se nedal na herectví. Má talent,” prohlásil záhadně poručík a ani si nestačil vimnout Sylvina nechápavého pohledu.

Hodná, děkuji ti. Přítí týden si spolu někam vyrazíme na dvě deci. Platí?”

Platí. Třeba tam, jak jsme byli posledně. Docela

pěkné prostředí.”

Kdy osaměl, jetě jednou pohlédl na papír, který mu

přinesla. Kdo by to byl řekl.

37

Klíč zaskřípěl v zámku hlasitě a naříkavě. Mu veel

a rozhlédl se po velké místnosti půdní garsonky. Sňal

tmavé brýle a pečlivým pohybem je ukryl v kapsičce

zeleného svetru.

Na gauči u okna seděli dva mladíci. Uprostřed pokoje

102

trůnil obstaroní gramofon s majestátní troubou. Černovlasá dívka seděla na bobku a ví silou lomcovala natahovací klikou. Na prolapaném koberci páchl přeplněný

popelník. Vzduch by se zde dal porcovat kuchyňským

noem.

Svinčík, jen co je pravda,” zahučel opovrlivě příchozí.

Podezřívavě se podíval směrem ke gauči. Doufám,

e jste nepili, jinak …” Hlas mu výrazně ochladl.

Jasný…” mávl rukou větí z mladíků. Víme, vo

co de.”

Dívka přestala točit klikou a začala se smát. Zase

mě tady necháte? U vám nejsem dost dobrá, co? Já

se na vás vechny vykalu, vy …”

Mu v zeleném svetru k ní přistoupil a utědřil jí

políček. Dívka se zapotácela, odlétla několik kroků a zapletla se do záclony. Mu sáhl do kapsy, vytáhl podlouhlou krabičku a odsypal si do dlaně miniaturní

bílou tabletku. Natáhl ruku. Tady si vezmi fenmetrák

a buď zticha. Ví, co se stalo Karlovi?”

Dívka zmlkla. Jen ramínka se jí otřásala od stěí

zadrovaného pláče. Posluně si vzala tabletku a dychtivě jí vloila do úst.

Bě to zapít do koupelny!” nakázal jí. A nemusí se hned tak vracet!”

Dívka vzdorně odpochodovala naznačeným směrem.

Mu se otočil ke gauči. Tak, hoi, a teď přestávají

legrácky. Je vechno jasné?”

Přikývli. Mení z kluků zvedl bojácně dva prsty jako

kolák, který chce oznámit přísnému kantorovi, e zapomněl domácí úkol: Co kdy nás chytnou? Co pak?

Slibovals nám, e se dostaneme za kopečky. Začínají

trachat tu věc se skupinou. Co kdy narazí na nějakou

spojitost? Přece nejsou hloupí, to dá rozum… A ten

Srnec k tomu …”

Kdo se bojí, a to řekne rovnou!” vytěkl na ně.

Tohle je poslední akce, pak bude delí čas pokoj. Doktor vám vzkazuje: přesnost, odvaha, rychlost. Kdyby náhodou něco selhalo a do něčeho jste spadli, platí jediná věc. Mlčet. li jste do toho sami, jen vy dva, nikdo jiný s tím nemá nic společného. Doktor se zaručuje, e v takovém případě se o vás postará. Měsíčně vám bude

ukládat sluný obnos. Zdůrazňuji: doktor nepředpokládá, e by k něčemu podobnému mohlo dojít. Jasné?”

103

Přisvědčili, ani by se v jejich tvářích zračilo velké

nadení.

Sraz o půlnoci na parkoviti. Auta u jsem vyhlédl.

Poznávací značky a vysílačky dostanete a tam. Teď

zatáhněte záclony a necourejte se mi k oknu. Vycházet

budete jednotlivě, kadý zvlá půjdete i k parkoviti.”

Dívka se bojácně vyourala z koupelny. Můe sem,”

řekl jí blahosklonně. Za chvíli si lehne a nevstane

dřív ne zítra ráno. Rozumí?”

Ustraeně přisvědčila.

Nějaký dotaz?”

Vichni mlčeli.

Otočil se a bezeslova odeel. Na prahu vyndal ze

zeleného svetru brýle a pečlivě si je nasadil.

Větí z obou chlapců otočil knoflíkem tranzistorového

rádia. Ozvalo se několik vysokých tónů a vzápětí melodický enský hlas: Časové znamení ohlásilo dvacet hodin.”

38

Podporučík Zbyněk Ulrich nemohl tvrdit, e by byl

nespokojen. Uvelebil se v potrhaném uáku, jeho kůe

byla napolo skalpována dlouholetým uíváním. Zádumčivě

si prohlíel pobledlého fotografa. Na stole leely

hadovité smotky negativů a vritá hromada barevných

diapozitivů v průhledných sáčcích. Jetě před chvílí byl tenhle poklad uloen v zásuvkách secesní skříně, přilípnuté ke stěně komůrky, slouící Hujerovi jako laboratoř.

Vzduch byl prosycen výpary chemikálií, je nestačily

zmizet ani během několikadenní zahálky.

Zbyněk vstal a otevřel okno. Zhluboka se nadýchl

a otočil se zpět do místnosti. Jen ádné hlouposti,

příteli. Klid a zhluboka dýchat…”

Hujer se pokusil o pokřivený úsměv. Oči mu těkaly

z jednoho místa na druhé.

Zbyněk se zájmem pohlédl na jeho boty. Černé argentinské mokasíny. Čtyři sta padesát korun. Hujer není trokař. Ale podeev je koená.

Jaké nosíte číslo bot?” otázal se.

V řadě u dveří stálo vyrovnáno v řadě několik párů.

Dva z nich měly rýhovanou gumovou podeev,

104

ale vůbec se nehodily k otisku stopy ze Srncova kamrlíku, jak jej Zbyněk nosil v paměti.

Třiačtyřicet a půl. To je proti zákonu?”

Zbyněk neměl na erty podobného druhu ani čas, ani

chu. Víte, e máte v podstatě těstí?” Nečekaje na jeho reakci, začal skládat do brany hromadu fotografických výtvorů.

Nejprve barvu. Zámky a hrady. Profil, en face, pohled

zezadu. Rybí oka, irokoúhlé objektivy, Hořín ze abí

perspektivy přes pampeliku na louce. Mlýnec jako na

dlani, zřejmě z blízkého kopce teleobjektivem. Sluná,

by nepříli novotami hýřící profesionální práce. koda, meditoval lítostivě podporučík, při jeho schopnostech by z něho jetě mohlo něco být. Teď u ale těko.

Na druhou hromádku svitky černobílých filmů. Výstavní

snímky to sice nebyly a ani v reklamní agentuře by

valné nadení nevzbudily, nicméně v této chvíli byly

tím nejdůleitějím, co se v bytě nacházelo. Ani drahocenná Mamyia, aparát za pěkných pár tisíc, který měl Hujer úhledně uloený v koené braně, nemohla vyváit

významnost zabavených smotků.

Vy jste přece neměl povolení fotografovat sbírky

přímo v zámeckých prostorách,” řekl Zbyněk ostře a roztáhl proti lustru jeden ze svitků. Můete mi tedy vysvětlit, jak je moné, e tady vidím samé krásné exponáty?

Puky, bambitky, dokonce i nějaké meče…

vskutku zajímavé.” Znovu si Hujera změřil. Jene daleko zajímavějí je jiná věc, mistře. Tohle vechno jsou věcičky, které se v poslední době záhadně ztratily. Nechtěl byste mi náhodou, pokud máte ovem chu, vysvětlit,

jak se ten arzenál dostal do vaeho zorného pole?”

Hujer se díval na pičky svých bot číslo třiačtyřicet

a půl. Mlčel.

No nic,” řekl Zbyněk, vloil do brany poslední film a zaklapl zámek. Vechny předměty byly snímány na jednom místě. Byla jím hladká matová deska. Zřejmě

pracovní stůl. Na kraji jednoho ze snímků byl docela

zřetelně vidět stolní kalendář. O kraj stolu na snímku, jeho ústředním motivem byla bambitka ze sedmnáctého století, se opírala ruka s vystouplými ilami.

Hujer se zřejmě pevně rozhodl neodpovídat na ádný

dotaz. Nevím,” řekl hlue, kdy se Zdeněk poptal po majiteli zobrazené ruky.

105

Podporučík pohlédl letmo na hodinky. Bylo deset.

U je pozdě, oznámil Hujerovi vlídně. Nejvyí

čas k odpočinku. Mohu vás pozvat?” Vstal, aby dal

najevo, e u tady nemají co pohledávat, Jan Hujer

dokonce na dobu podstatně delí, ne by se byl kdy

domníval.

Podporučík se chopil brany. Uniformovaný přísluník

Veřejné bezpečnosti, stojící celou dobu nehnutě u dveří, mlčky otevřel dveře.

39

Doktoru Senefelderovi končila sluba. V lékařském

pokoji, zařízeném spartánsky a neosobně jako kterákoliv z podobných místností, si s povzdechem vpíchl svoji pravidelnou dávku inzulínu. Před chvílí se byl jetě

podívat za pacienty. Nejdéle se zdrel u hysterického

prototypu, označeného Černou tabulí s nápisem MILO

ULDA. Pacientovi se dařilo podstatně lépe. Symptomy

poruchy poněkud ustoupily, jejich souboj s ordinovanými medikamenty potěitelně vyhlíel na bodové vítězství lékařské vědy.

Doktor chvíli přemýlel, zda by mu neměl dát silnějí

práek pro spaní, ale pak svoji mylenku zavrhl. Líbí se mi,” pronesl hlasitě. Pacient si prohlíel mue v bílém pláti netečnýma očima. Poslouchá mě?”

ulda neznatelně přikývl. Pohled měl upřen do jednoho

bodu na stropě.

Pár dní si tě tady necháme.” Navykle uchopil pacienta za zápěstí a měřil mu puls. Jen těsně nad normálem.

Chce něco? Mám někomu zavolat?” dotazoval se

lékař.

Nemohu bez ní…” vypravil ze sebe ulda s námahou.

Slyíte, chtěl bych ji… kde je? … kam jste ji odvezli?

… nesmíte …” Hlava mu sklesla zpět do poltářů, z hrdla se začaly ozývat nesrozumitelné chrčivé zvuky.

Oči se horečně vpíjely do bílého stropu.

Lékař potichu vyel na chodbu. Na jejím konci otevřel

dveře sesterny. Helenko,” oslovil vlídně pihovatou sestřičku s módními kudrlinkami pod nakrobeným čepcem, na estce píchněte injekci. Pacient je trochu neklidný.”

106

Jak si přejete, pane doktore,” odvětila sestřička.

Jen co změřím teplotu. Můe to chvíli počkat?”

Jistě. Tak já jdu, příjemnou slubu, Helenko. Zítra

máme spolu noční, viďte?”

Pihounek přikývl. Domů, pane doktore?”

Chvíli mlčel. Pak vzal za kliku a měl se k odchodu.

U si myslela, e přeslechl její dotaz a usoudila cosi

nelichotivého o roztritosti nadřízených, kdy doktor,

u jednou nohou na chodbě, přece jen ukojil její zvědavost.

Jedu na chatu. Přes den si trochu odpočinu, kdy

porostou houby, přivezu vám.”

Houby … v téhle zimě! Blázen jeden, vynesla nemilosrdný soud a vydala se s teploměry na pochůzku.

Doktor Senefelder proel hlavní vrátnicí, unaveně pokynul salutujícímu vrátnému a zamířil k protějímu chodníku, kde měl zaparkované auto. Chvíli mu trvalo,

ne nael klíčky. Za tu chvíli stačil řádně promoknout.

Nasedl a vytáhl páčku sytiče na doraz. Jak těce

dýchal, skla automobilu se zevnitř zamlila takřka neprůhledným povlakem.

Stěrače se rozběhly s tichým předením.

Lékař zařadil rychlost a pomalu se rozjel směrem

k výpadovce. Neviml si, e několik desítek metrů za

ním jede automobil, před malou chvílí jetě tie stojící se zhasnutými světly padesát metrů od hlavní brány.

Lékař rukou v koené rukavici otřel rozmrzele přední

sklo, vrátil páčku sytiče do původní polohy a rázně

přidal plyn.

40

Frantiek Duba sveřepě zíral do haldy papírů. V titěrné kanceláři chabě pomrkávala skomírající árovka, jako by se nemohla dívat na bizarní ovzduí, které zde

vládlo.

Duba občas vzal tuku a cosi si v papírech podtrhl.

Měl ustaraný výraz, o nadení nemohlo být ani řeči.

Vichni u odeli. I sekretářka. e přijde kontrola na

sklad a je třeba projít vechny doklady? Mám po pracovní době, pane éf a ručičky čisté jako alabastr, podívejte!

Zůstal sám. Lopotil se s doklady jako horský

107

nosič těkých břemen, pot z něho stékal hojnými potůčky.

Občas prsty projel na kalkulačce a nimral se zpětnou

kontrolou. Mohl si oddechnout. Chyběly jen ty vysílačky.

Spokojeně si oddechl a sáhl k oknu po láhvi s bublinkovatou minerálkou.

Bylo u skoro půl jedenácté. Noční hlídač snad ani

neví, e v kanceláři jetě někdo je.

Postavil láhev zpět k oknu a protáhl se. A zítra zase

v sedm tady. Kolotoč, který se nikdy nezastaví, jak

jen má člověk vechno stihnout? A jetě přichystat pro

kontrolu svačinku, nenápadně postavit na stůl lahvinku, podnik na to nic nedá, musí sáhnout do svých.

Sáhl po telefonu. Číselník vrčel v tom tichu jako

přetíený transformátor.

Haló,” řekl Duba, to jsi ty? jetě nespí?” Chvíli naslouchal a odevzdaně pokyvoval hlavou. Ano … nedá se nic dělat, musel jsem to dodělat. Mohl by být malér.

Ano, v pořádku.”

Zase ticho. Pauza. Volnou rukou sáhl jetě jednou po

minerálce a zhluboka se napil. Jdi spát,” řekl hlasem, jen zněl v té chvílí kupodivu přísně a velitelsky, vrátím se pozdě. Mám jetě nějaké jednání. Co? A osobně, do telefonu ti to nebudu vykládat.”

Nečekal na odpověď a vztekle pratil sluchátkem.

Třeskavý zvuk bakelitu proletěl místností a ztlumil se

o chátrající prkenné stěny.

Peníze, pořád jen peníze … Dovolené u moře, mastičky

od Diora, do kodovky by nesedla, aby neutrpěla její

pověst.

Tak a se neptá, kde na to beru, uzavřel někdejí

právník Duba svůj vnitřní monolog a dal se do skládání

písemností.

Zhasil světlo a po paměti se átral z prkenné boudy.

Na dveře pověsil těký .zámek. Měsíc se připomínal jen

slabounkým věchýtkem světla, v četných louích se ale

zhlíel docela obstojně.

Duba se jim opatrně vyhnul. Kdy kráčel kolem hlídačovy budky, nahlédl ze zvyku oknem dovnitř.

Dědek samozřejmě spal.

Pod obloukem mostu, klenoucím se přes cíp ostrova

i obě ramena řeky jako obrovský prst, stálo auto. Nebyla to kodovka.

Duba nasedl a s povzdechem se rozjel. Kdy byl

108

asi tak v polovině mostu, viml si edého moskviče se

zvednutou kapotou motoru. Stál před ní jakýsi mu a

s neastným výrazem se zřejmě snail přijít na kloub

závadě.

Duba na křiovatce prudce zatočil směrem na Kobylisy.

Na vlhké vozovce mu ustřelila zadní kola. Měl tolik

práce se srovnáním volantu, e si nestačil ve zpětném

zrcátku vimnout, e majitel moskviče u závadu opravil, nasedl a rozjel se stejným směrem jako on.

41

Z okolních lesů stoupaly k temnému nebi chuchvalce

páry jako z přetíených komínů. Obrysy hradu Vítova

se v nich takřka ztrácely. Občas se vynořila pička

Rysovky a část zubaté zdi. Jen na chvíli, ne se přes

ně opět spustil mlný závoj. Něco takového viděl Martin nedávno v kině. Vyetřil si chvilku a vytáhl Danu na dětinský horror anglické produkce. Nebotíci vstávali

z rakví a vesele konverzovali s pozůstalými. Scény měly evokovat v divákovi pocity strachu, ale Martin se v kině vesele bavil.

Přiel technik od vysílačky. Podporučík Ulrich se

nechá ptát, jestli má počkat v Praze nebo přijet sem.

e vechno dopadlo podle očekávání.”

Martin si úe přitáhl ohrnutý límec plátě. A přijede nařídil tie. Technik přikývl.

Jste naladěni?” chtěl vědět poručík.

Ano. Zatím nic. Ticho po pěině.”

Dočkáte se.”

K okraji lesa se přikolébal Buek.

Dobrý, bez závad,” hlesl lakonicky.

Něco nového?”

Oba jedou stále stejným směrem. O tom, e mají vlek,

vůbec nevědí. Zbývající tři jedou dvěma auty. V desetíminutových intervalech. U Boleslavi zajeli na lesní cestu.

Po pár minutách pokračovali dál. S jinou poznávací

značkou.”

Martin cítil, jak se mu svírá aludek. Předstartovní

horečka. Dnes ale nemá na sobě tílko a tretry a před

očima mu v dáli nesvítí cílová páska.

Fajn,” řekl, jdeme na to. Radisté na příjmu, auta 109

na dotyk, dva mui se mnou. A ze zbrojnice dvakrát

blikne světlo, okamitě to skončíte!

Otočil se a opatrně sestupoval lesní cestou k zadnímu

vchodu zámku, slouícímu před dávnými časy zřejmě

zámecké čeledi a tajným dostaveníčkům Její Jasnosti,

podle dochovaných pramenů slující nezměrnou náklonností k vesnickým chasníkům.

Průvodkyně, která přebývala v domečku, přilípnutém

k zadnímu nádvoří, je u čekala. Tie se bavila s uniformovaným přísluníkem. Kdy se Martin v doprovodu dvou muů přiblíil, zmlkla.

Říkal jsem ticho! napomenul je rozmrzele. Jdeme!

Od této návtěvy nepoadovala vstupné. Ani návleky.

Třásla se zimou a také trochu strachem z následujících

chvilek. Tenhle mládenec přijel s doktorem Málkem

od památkářů, ukázali jí nějaký papír a řekli, e tenhle večer bude na Vítově poněkud runo, a se laskavě neděsí. Pak jí ten mladík, kterému Málek říkal soudruhu poručíku, strčil před oči fotku jakéhosi člověka. Viděla jste ho někdy v zámku? V poslední době? Vzpomeňte si!

Proboha, kdo si má pamatovat obličeje návtěvníků.

Dala si fotku blí k očím. Jo, tak máte těstí, soudruhu, tohohle si náhodou pamatuji. Měl zelený svetr a na nose brýle. A víte, proč mi kápl do oka? Poutěl mi do

sálu luft, zrovna na novogotický nábytek, který potřebuje konstantní teplotu. Otevřel si okno. Ale já ho sjela!

Proli nádvořím. Zastavili se u masivních dveří zbrojnice.

Martin mlčky pokynul průvodkyni.

Odemkla a zůstala nerozhodně stát.

Ten klíč, řekl Martin a natáhl ruku. Pak veel

s oběma mui dovnitř a zevnitř za sebou zamkl.

Průvodkyně se v doprovodu uniformovaného přísluníka

VB vrátila do domku. Nařídil jí, e nesmí krtnout

ani zápalkou.

Poručík Ditrich pocítil závan ledového chladu. Ve

zraněné noze ho bodalo tisíce jehliček. Před výjezdem

u nebyl čas zajít za Típkem na injekci. Zítra, hned ráno, umínil si. Jeden z jeho společníků kontroloval spojení miniaturní vysílačkou. Praskot z éteru se rozléhal sálem zbrojnice hlasitě a ponuře. Radista poněkud ztiil hlasitost.

To je dobré, uklidnil ho Martin. Zdola nám dají

avízo, a se k nám ti sportovci dodrápou.

110

Buek byl na příjmu.

Jde to jak po másle,” hlásil do mikrofonu, za takových deset dvacet minut tady mohou být.”

Co ti dva?” zeptal se Martin.

Buek zaváhal. Nevím, na koho z nich vsadit. Odbočili

na okresku. Oba.”

Netuí, e jsou sledováni?”

Vyloučeno.”

Martin se zakabonil. Co je zase tohle? e by byl ve

hře jetě jeden olík?

Pokračovat! Hlásit změny! Jinak vechno podle plánu.

Zůstaňte na příjmu!”

Zbrojnicí se rozhostilo tísnivé ticho, přehluované

v této chvíli jen tikotem Martinových náramkových

hodinek. Poručík se rozhlédl. Oči si u pozvolna přivykly, na zdech bylo mono rozeznat stojany a vitríny s roztodivnými zbraněmi.

Posadil se na novogotickou idli vedle stojanu s několika kulovnicemi z osmnáctého století s kolečkovým zámkem od karlovarského pukaře Leopolda Bechera.

V té chvíli opět zachrčela krabička, obstarávající

spojení s krajem lesa v podzámčí.

42

Od horizontu, tam, kde se stuha silnice doplhala

k nejvyímu bodu a pak zvolna, jako by s úlevou klesala k Vítovu, krátce několikrát blikla baterka.

Ozval se zvuk motoru, zpočátku sotva slyitelný, poté

začal prudce sílit. Motor zápolil se stoupáním, které

občas pouívají cyklisté jako místo pro horskou prémii.

Těsně před horizontem na chvíli ozářily krajinu reflektory a olízly vrcholky smrků. Vzápětí řidič vypnul světla.

Bez motoru pak sjíděl neslyně do údolí.

Zdálky se opět ozvalo hrčení. Blíilo se dalí vozidlo.

Buek zapnul vysílačku. Jedou,” řekl stručně.

Nahoře se objevilo druhé auto. Zhaslo světla a zastavilo.

Přestupek proti dopravní kázni, napadlo Buka

mechanicky. Na vrcholu stoupání je zakázáno stát. Já

bych mu tu pokutu jetě připočetl, usoudil.

Co dělají?” chtěl vědět Martin.

První auto zastavilo v ohbí příjezdové cesty k zámku.

113

Řidič zajel víc doprava, a ke krajním stromům. Buek

se naklonil k radistovi, který na něho naléhavě mával

a podával druhý pár sluchátek.

Bylo slyet nepříjemné krábání. Pak to v éteru zachraptělo.

Začal se odvíjet dialog mezi dvěma auty.

Páska magnetofonu, napojená k radistovu přístroji, se

dala do pohybu.

Jsme na místě.

Nic podezřelého?

Nic nevidíme. Jdeme na to?

Čekat tři minuty! Neznáte instrukce?

Jo. Mysleli jsme ..

To přenechte mně a doktorovi! Seznam věcí máte

v hlavě? Nebrat nic mimo!

Víme. ádné strachy.

Ticho. Zase jen umot a protivný praskot.

Buek informoval Martina. V předním voze jsou dva.

Vzadu na kopci jeden. Kdyby z té zdi sletěli, tak mi

dejte vědět. Abychom tady nemrzli do rána, oznámil

poručík věcně a odmlčel se.

Buek si opět nasadil sluchátka. Dlouho nečekal. Konverzace pokračovala.

Tři minuty!

Pozor na zeď, bude to klouzat.

Zvládneme to.

ádné auto za sebou nevidím, vechno je v pořádku.

Jděte a ohlate se a seshora!

,Jo.

Suché cvaknutí. Ticho. Zase jen umot a pískání.

Buek sundal sluchátka.

Radista se na něho tázavě podíval. Buek mu naznačil,

e můe prozatím přístroj vypnout.

Martinovi předal nahoru zprávu:

Za pár minut má návtěvu!

Se zájmem se zadíval na auto v ohybu cesty.

Vystoupili z něho dva lidé. Jeden nesl v ruce svinuté

lano, druhý měl na zádech připevněn neforemný vak.

Doli podél hradního příkopu a k Rysovce. Na chvíli

zmizeli v prohlubni příkopu. Za několik okamiků odtud

vyletělo lano s kotevním úchytem. Hned na první pokus

se zaseklo nahoře za hradebním převisem. Nejdříve začala plhat postava s vakem na zádech. Svině, v dobrém tempu. Nepatrných výčnělků zdiva pouívala jako opory

114

pro nohy. Nahoře se přesmykla přes hradební předprseň

a zatáhla za lano. Signál pro partneru. Ani jemu

nedělala desetimetrová překáka valné potíe.

Obě postavy zmizely kdesi na druhé straně zdí. Lano

se zvolna kymácelo a takřka neslyně naráelo na mokré

zdivo.

Buek se naposledy spojil se zbrojnicí. Nespadli

pravil stroze. Pak přesně podle předchozích poručíkových pokynů upozornil skupinu, trpělivě čekající v úkrytu na vrcholku kopce, aby se připravila k zákroku.

Zbývalo jen čekat, a poručík Ditrich udělá za věcí

tečku.

Měsíc, před chvílí jetě spoře nasvěcující bizarní scénu nočního dramatu, se polekaně schoval.

43

Sténající kov dveří marně vzdoroval síle pákových

kletí. Martin stál stranou u zdi, vlevo od dveří, rukou svíral pabu pistole. Jeden z jeho muů stál u vypínače, druhý jistil poručíka na pravé straně.

Vetřelci pracovali klidně a rychle. Při práci nepromluvili mezi sebou ani slovo. Kadá sekunda se vlekla neuvěřitelně pomalu. Jako by někdo sáhl zprudka na pomyslnou brzdu a chtěl na poslední chvíli zastavit čas.

Konečně dveře povolily. Na prahu se proti obdélníku

temného nebe objevily siluety obou vetřelců.

Dobrý,” řekl tie jeden.

Opatrně veli dovnitř. Mlaskavý zvuk doprovázel pád

prázdného nepromokavého pytle na kamennou podlahu.

Baterku!” sykl nervozitou přikrcený hlas.

V té chvíli zalilo sál zbrojnice ostré, pronikavé světlo.

V jeho nemilosrdném sevření překvapeně mourali dva

mladíci s kapucemi na hlavách. Martin si bleskově stačil vimnout, e jejich ruce jsou prázdné. S klidem vytáhl pravičku z kapsy a přistoupil k nim s teskným úsměvem.

Dvěma rychlými pohyby jim strhl kapuce.

Vítám vás na Vítově,” řekl obřadně. Bízek a Lahoda, kdopak by to byl řekl… Vikomti přece chodívali na zámky hlavním vchodem. A ve dne!” dodal.

Oba se na sebe podívali. Pak natáhli takřka současně

ruce. elízka třaskavě cvakla.

115

Martin pokynul jednomu ze svých muů. Ten rychle

vyel ze zbrojnice, zamířil k hradbám, vyklonil se a dvakrát krátce blikl baterkou.

,,Konec návtěv, zavírací hodina! oznámil Martin oběma

lapkům a obřadně vsunul rozměrný klíč do zámku.

44

Mu v autě na kopci rozmrzele pohlédl na hodinky.

Nervózně potřásl hlavou. Chvíli trachal po kapsách.

Konečně se mu podařilo vylovit zmuchlanou krabičku

cigaret. Ucítil v dlani studený kov zapalovače. Blázne!

Bleskově původní nápad zavrhl. Na nikotinový dýchánek

teď není právě nejvhodnějí chvíle. Oba u měli být

dávno zpátky. Přiloil k očím vojenský dalekohled.

Zkueným pohybem přejel skly po zámeckých hradbách.

Nikde nic. Podle rozvrhu u měli být oba dávno v autě

a vrátit se na vrcholek kopce.

Odloil triedr. Náhle se mu zazdálo, jako by nahoře

na hradbách prořízl nadvakrát tmu naloutlý pablesk

svítilny.

Tak tohle jsme v plánu neměli, pomyslil si. Závan

chladivého nočního větru pronikl otevřeným okénkem

do auta a udeřil jej do tváře. Zdálo se mu to, nebo ne?

Jako kdyby z údolní kotliny pronikal tlumený epot.

Na chvíli vyhlédl z paravánu mraků měsíc.

Na hradní zdi se zablesklo lano, pohupované větrem.

Teď… drobná postavička v dáli se vyklonila přes

předprseň hradeb a vytáhla lano nahoru.

Ksakru!”

Prudce otočil klíčem. Motor se rozeřval na plné obrátky.

Pneumatiky zasténaly. Vůz se otočil na úzké silnici

jako splaený kůň.

Idioti!” procedil vztekle řidič mezi zuby a prudce trhl řadicí pákou. Selápl plyn a k podlaze. Vpředu před zatáčkou se rozsvítilo oko světlometu a zvědavě olízlo tmu. Vozovku zaplnilo po celé íři několik postav.

Zaklel a prudce strhl vůz doprava na odbočku vedoucí

do okresního městečka. Rozsvítil plná světla. Ručička

tachometru se vyděeně chvěla na červeném bodu, označujícím maximální rychlost při zařazeném čtvrtém stupni.

116

45

Zbyněk Ulrich zíral rozmrzele před sebe na úzký jazyk

silnice a a se snail sebevíc, nenael pro sebe v té

chvíli praádnou lichotku. Tak dlouho úporně myslel

na svitek filmu uloený v pravé kapse, a přehlédl

směrovou tabuli, navádějící automobilisty k Vítovu. Začal se najednou motat mezi lesy a beznadějně krouil kolem městečka ve snaze najít spásný výjezd z nečekaného labyrintu.

Tamhle rovně, přes les a pak doprava. Je to kousek!”

poradil mu v nouzi vousatý lesák v hájence, jen natěstí trpěl vrozenou nespavostí.

Dík!” Zbyněk přidal plyn. Hajný bafal z porcelánové fajfky a údivně vrtěl hlavou nad podivným nočním turistou.

Zbyněk vyjel z lesa. Před ním se odvíjela rovná stuka

asfaltové silnice. Teď u snad cestu najdu, utvrzoval se, kdy se v dálce objevila plná světla zběsile se řítícího automobilu.

Blázen!” zasykl Zbyněk a dal protijedoucímu nabádavé znamení světelnou houkačkou.

Varování nebylo nic platné. Zbyněk zakroutil hlavou.

Sáhl po cigaretě, aby se uklidnil. Vzápětí strnul. V náleitém odstupu za bláznivým řidičem se objevila dalí dvojice reflektorů, co Zbyňka ani tak nevyvedlo z míry, jako spí zvuk, dolehnuví k jeho cvičenému uchu: jek sirény prořezával noční krajinu s kvílením ne nepodobným maximálnímu výkonu středně silné cirkulárky.

Modrý bod světelného majáku přerývaně prokusoval tmu

a neustále se zvětoval…

Zbyněk si jetě stačil vimnout po pravé straně silnice směrové tabule: VlTOV 4 Km.

Vůz s plnými světly burácel stále silněji. Podporučík

Ulrich vypnul spojku, pravou nohou selápl brzdu a na

doraz a citlivě, jako hudební virtuos, přitáhl páku parkovací brzdy. Auto bolestně zakvílelo, na okamik se vzepjalo na vech čtyřech, pak se prudkým trhnutím

vychýlilo do pravého úhlu a zůstalo stát napříč vozovky.

Zbyněk vyskočil z vozu a dvěma skoky se odklidil

z nebezpečného pásma. Namísto cigarety teď vytáhl

z kapsy pistoli. Zase se mu vrátil klid. Snad je to tím, e jsem konečně objevil správný ukazatel směru, ujioval se.

117

Napjatým pohledem sledoval blíící se vůz. Co

udělá? Úniková cesta neexistovala. Po pravé straně

hustý les, vlevo prudký sráz.

Řidič dupl na brzdu. Auto se začalo opile kymácet.

V kratičkých zlomcích sekundy, ne se předkem zabořilo

do obstojně vzrostlého smrku, připomínalo rybářskou

dunku na rozbouřeném moři.

Ozval se dutý náraz a vzápětí ozářil temnotu ostrý

plamen, doprovázený prudkou detonací.

Maják se zastavil a tie zhasl. Siréna ječela na plné

obrátky. Z pronásledujícího auta vyběhli tři mui. Jeden z nich drel v ruce podlouhlý hasicí přístroj.

Zbyněk uslyel povědomý hlas poručíka Ditricha.

Tamhle, nalevo!” křikl na něho a uvědomil si, e

terénní běh není v této chvíli zrovna tou nejvhodnějí

disciplínou pro nemocnou achillovku jeho nadřízeného.

Zlomek sekundy pozoroval potácející se postavu, snaící se zoufale uniknout z beznadějné situace. Zbyněk stiskl spou. Mířil do vzduchu.

Stůj!”

V záři rozrůstajícího se poáru viděl zřetelně narudlý

pramínek krve, stékající prchajícímu mui po íji.

Martin dokulhal k okraji srázu právě ve chvíli, kdy

se uprchlík zastavil.

Tak jen pojďte zpátky,” vybídl ho vlídně.

Mu se otočil a váhavě si prohlíel své pronásledovatele.

Pak se nejistě začal drápat zpátky do svahu.

Zbyněk mu podal pod vrcholkem ruku a vytáhl ho na

silnici.

Hleďme, Karmil Jánský,” řekl s předstíraným údivem Martin a se zájmem si prohlíel jeho pravou botu.

Vroubkovaná podeev, zajímavé …”

Poádal Jánského, aby si sedl do auta, jeho řidič

u vypnul ječivou sirénu. Vrak druhého auta pomalu

dohoříval. Buek se zaklebil: Hasit nemělo cenu!”

Cvakla pouta.

Ulrich se chvíli hrabal v lékárničce a hbitými pohyby

se snail Jánskému zastavit krvácející ránu.

Zujte si pravou botu!” nařídil Martin. Opatrně otřel podeev.

Dvaačtyřicítka, e!” řekl ostře a zadumaně si prohlíel vroubky. Z příruční brany vytáhl fotografii pohlednicového formátu a přistrčil ji Jánskému před oči:

118

Tuhle lápotu jste zapomněl u Karla Srnce, pamatujete?

Vidíte tu rýhu na podpatku? V ivotní velikosti se nachází na botě, kterou právě drím v ruce. A pevně doufám, e mi nechcete tvrdit, e není vae …”

Nečekal na odpověď. Nezajímala ho. Otočil se k vrahovi

zády. Co v Praze?” zeptal se podporučíka.

Zbyněk se zazubil. Hoi počkali, a obě auta odjedou

z parkovitě. Pak toho jejich dispečera pozvali, aby je laskavě doprovodil.”

Čočka?” zeptal se Martin sue jen proto, aby si

ověřil, e jeho hypotéza neutrpěla sebemení trhlinu.

Podporučík přisvědčil.

Jene on tuhle partu neéfoval,” vzdychl Martin.

Přiel Buek s ustaraným výrazem. Nějak se mi to

zamotalo. Vysílačka teď hlásila, e Senefelder dorazil

na chatu, chvíli si četl v nějakém tlustopisu, zatopil si a el si lehnout.”

A Duba?” chtěl vědět Martin.

Za Boleslavi zarazil u jedné vilky a vpadl dovnitř.

Hoi z okresu u dlouho tuili, e je tam hráčské doupě.

Společně s naimi hochy vlítli dovnitř a kápli na pěkné ptáčky. Gotýsek, moje teta tvoje teta, voko. Na stole pěkných pár tisícovek. Duba, dva flákači, jeden vekslák.

Samé známé firmy. Majitel odjel na půl roku k dceři

do Kanady a půjčil Dubovi klíče. Znali se z dřívějka,

kdy jetě Duba vykonával praxi.”

Martin se otočil zpět k Ulrichovi. Potřebujeme éfa.

A pokud mono co nejrychleji. Tihle hoi toti budou

mlčet, pokud to jen půjde.”

Karmil Jánský si zarytě prohlíel zápěstí, na nich se

leskly ocelové náramky.

Něco bych moná měl,” řekl Ulrich. Ale raději

abychom si to prohlédli při pořádném světle.”

Martin se na něj se zájmem podíval.

Tak pojedeme,” rozhodl. Poručil otočit a vyrazit

ku Praze rychlostí, která byla víc ne sviná.

46

Přejete si?” zeptal se Kvido Holler upjatě a měřil si noční návtěvu nepříli vlídným pohledem. Pravou ruku chvatně vsouval do kapsy hedvábného upanu.

119

Martin se omluvně usmál. Promiňte, jestli přicházíme

nevhod, ale ujiuji vás, e budeme hned hotovi. Můeme dál?

Nečekaje na vyzvání, veel křepce do prostorné haly.

Ulrich se mu sunul v patách. Holler zavřel domovní

dveře a kráčel s nimi. Račte! řekl sue.

Z rádia se linula tichá hudba s nepříli veselým

základním motivem. U prosklených dveří, vedoucích na

terasu, stál stůl s hladkou matovou deskou. Na jeho

okraji trůnil obyčejný, vední kalendář.

Chápu sice obtínost vaí práce,pravil sue Holler,

ale spořádané občany budit takhle v noci..

Martin si ho ostře změřil. Myslím, e jste jetě nespal.

Koneckonců, jestli si chcete stěovat, máte monost..

Usmál se: Ale já mám pro vás jiný návrh. Nechtěl byste se podívat na jednu malou zajímavost? Pokynul Ulrichovi, který promptně vylovil z kapsy smotek filmu.

Martin zabodl prst do jednoho z okének negativu.

Račte, pane doktore!

Holler zbledl. Ústa se mu stáhla do takřka neproniknutelné těrbiny. Prosím? vypravil ze sebe těce.

Martin zavrtěl hlavou. Ale nač ta skromnost? U;

jste na svůj titul zapomněl? Čestná hodnost doktora

hudebních věd na univerzitě v Lilie, vzpomínáte? To

jste byl jetě nadaným mladým klavíristou, udivujícím

těsně před válkou světová koncertní pódia… ale pak

přila autonehoda, úraz na ruce, z pravičky se vám

vytratil takřka vechen cit, bylo po slávě. Zbyla jen

vzpomínka, vila, důchod, s prominutím milenky, hodiny

v hudební kole. Peníze, na které jste byl zvyklý, se

přestaly kutálet, a tak jste múzy zaměnil za cosi výnosnějího.

Alespoň jste byl o tom přesvědčen ..

Holler si otřel krůpěje potu z čela. Co chcete? sykl

nepřátelsky.

Ten film… vidíte ten prsten na ruce? Patří přece

vám, e?

Virtuos sebou trhl.

Tu ruku můete klidně vyndat z kapsy, pokračoval

Martin. Vím, e se vám třese. Pokud ovem nehrajete

na klavír!

Holler nenávistně zíral na svůj protějek.

Nesmysl!

Kdybyste si nebyl nechával dělat od Hujera

120

fotodokumentaci ukradených zbraní, mohi jste jetě pár

dnů spokojeně spát,” řekl Martin. Pohlédl úkosem na rádio. Jene vy jste se jetě před spaním věnoval kultuře …”

Tóny nočního koncertu zmlkly, dovedeny ke konci

přesnou souhrou desítek nástrojů.

Verdi, ne?” zeptal se poručík.

Rekviem,” hlesl Holler. Martin spokojeně přikývl.

Říkal jsem, e budeme hned hotovi. Jak vidíte, drím

slovo. Račte se obléknout, pojedeme!”

A usedl do křesla, klidně a rozkonicky, naden vidinou blízkého spánku, své eny Dany a injekce doktora Tipka.

47

Mám dojem, e tě povýení nemine,” prohlásil slavnostně major Čásek a spokojeně poklepával Martinovi po rameni. Co noha?”

Zítra jdu na operaci,” řekl poručík bez valného nadení.

Klidně, hochu, ádné strachy. Ví, e jsem si u

předplatil zájezd na olympiádu? Na sprinty jsem si

vymínil lístek na hlavní tribunu hned u cíle.”

Co kdy vypadnu v rozběhu? A kde je psáno, e

vůbec splním kvalifikační limit?

Nevypadne,” rozhodl náčelník. U se přiznali?”

přeel náhle do sluebního tónu.

Přímo bleskově. Jak uviděli Hollera, poloili vechno

na stůl.”

Holler byl kdysi pár let v Americe. Tam mohl leccos

odkoukat,” poznamenal major.

Navázal konexe s různými ptáčky,” pravil Martin.

Staré zbraně začaly přicházet do módy a tak se Holler

rozhodl, e se vynasnaí poptávku na Západě nasytit.”

Začal u Čočky?” ověřoval si major.

Správně. Čočka kdysi fuoval do horolezectví, pak

trochu do atletiky, párkrát jsem ho měl dokonce ve

startovních blocích  jetě jako juniora. Seznámili se

na Lachtanu, Čočka přitáhl Hujera, který také nebyl

proti snadnému výdělku. Holler pak zasvětil do plánů

Jánského, který k němu chodil na hodiny.”

121

Čočka a Hujer dělali tipaře ..

A Jánský éfa nočních výprav, jakéhosi dispečera.

Bízek s Lahodou obstarávali hrubou práci a o tom,

e je éfem Holler, vůbec nevěděli. Čočka je naučil

horolezeckým základům, před akcí vdy vytipoval na

parkoviti před botelem auta, Jejich majitelé průkazně nikdy v noci nevyjíděli, odpojil tachometr a ráno ve vrátil do původního stavu.”

Ti dalí se do toho taky pěkně zamotali,” řekl Čásek posmutněle. ulda, to děvče … i ten Srnec …”

Srnec se uldou chodili na produkce lutých vikomtů.

Oba se zamilovali do Majky. Jánský je na tuhle vějičku

utáhl. e prý musejí Majce dokázat, e jsou chlapi, pak e s ní bude řeč. Srnec musel ukrást vysílačky, ulda zase přebírat při návratech z akcí pytle s lupem a dopravovat je k Hollerovi. Jene Srnec jel jednou se uldou a ukradl bambitku. Fetoval a moc mluvil. Tehdy večer

v Besídce začal vyhroovat, e vechno udá, kdy mu

nebudou víc platit. Jánský se lekl, jel za nim v noci domů, prý e s ním musí projednat novou akci, ten chudák ho pustil dovnitř a …”

Něco podobného by asi brzy čekalo i uldu,” usoudil major. Hysterik, který se neumí ovládat…”

Pro jistotu jsem ho nechal hlídat i v nemocnici,”

pokračoval Martin. Jediným, kdo o ničem pořádně nevěděl, byla Majka. Jánský jí sliboval, e zahnou za kopečky, stejný plán měli i Bízek s Lahodou. Majka má jetě

jeden vroubek  pří návtěvách nevlastního otce kradla

v nemocnici fenmetrazíny a párkrát i LSD, které tam

mají pro pokusné účely. Doktor Senefelder se jetě bude zodpovídat za to, e jejich zmizení nehlásil.”

Major se usmál: Ty vysílačky a měnění poznávacích

značek jsou ovem trochu naivní kousky …”

Tak o tom Holler nevěděl. To je Čočkův vynález.

Zřejmě hodně četl gangsterky. Espézetky kradli z odstavených vraků. Vůbec se ten chlapec trochu přeceňoval.

Tehdy na Lachtanu se ohromně přátelsky bavil

s Bízkem a Lahodou, díval jsem se na ně od vchodu

notnou dobu, a teprve kdy mě Čočka uviděl v zrcadle,

nasadil neosobní tón, jakým se jedná s nezvanými hosty.

Tam jsem si také vzpomněl, e fuoval do horolezectví,

kdysi mi o tom povídal na dráze. Sylva mi to pak potvrdila.”

122

Zbraně jsou vechny? Nic nechybí?”

Natěstí nic,” řekl poručík. ,,Holler zatím vechno siláoval ve sklepě. Přítí týden to měl převézt přes hranice jeden peditérský kamión z Hannoveru. Patří

firmě, která u měla prsty v mnoha nekalých obchodech.

Dostal jsem o tom podrobnou zprávu zvenčí… Holler

potvrdil, e kamión měl převézt lup ve skrýi pod motorem.”

Major Čásek pokýval hlavou. Spokojeně pohlédl z okna.

Dobře, hochu,” řekl tie, a teď u raději bě. Mám takový dojem, e na tebe venku někdo čeká.”

Přistoupil k poručíkovi a pevně mu stiskl ruku.

Martin opatrně, s ústy zkřivenými bolestí, sestupoval

zvolna ze schodů, prokulhal kolem dozorčího, přátelsky

mu pokynul a posledních pár metrů k východu se snail

zrychlit, jít krokem co nejpevnějím, protoe na chodníku spatřil netrpělivě přecházet známou postavu.

Ty ije?” zeptal se měkce své eny a spolu s ní

vyel do letního dne, dnes poprvé nabízejícího slunce

místo mokrých slz.

Konec