Konec dobrodruhů - Stanislav usta, Přemysl Kopeček

Převaděčův konec

Na schoditi útvaru bylo ji temno. Shora ze světnice zazníval um hlasů. Strámistr Hadáček vystoupil po schodech a zamířil ke dveřím, kterými vnikalo světlo na chodbičku. V místnosti bylo několik přísluníků pohraničního útvaru SNB. Strámistr Mrázek s Markem, leeli na kavalcích, Vídeňský čistil u stolu puku Havlíček seděl u kamen, a ivě rozkládal.

Tebe je, Hluku, slyet a na Hohenberg,” přeruil jej Hadáček. Nevím, která due ti dala tohleto jméno, ale opravdu ti sedí.” Havlíček  Hluk příchozího přeměřil přísným pohledem.

No, no,” pronesl basem, dy sem kotlář. A v kadý kotlárně je randál.”

Kluci, nebylo by lepí Randál ne Hluk?” zavtipkoval Mrázek a raději se odsunul od robustního Havlíčka.

Do světnice vstoupil dozorčí. Pomalu doel a k posteli a strhl z Mrázka přikrývku. Koukej se jít připravit,” řekl. Tondo,” obrátil se k Hadáčkovi, jde s Vídeňákem na Kammerdorf. Taky v devět.”

Ledová voda plouchala o Markův obličej. Mýdlo se mu dostalo do očí a Marek směně mrkal. Jak je to, Toníku, s těma valtrovákama? Prý nám přijedou píchnout. Kluci to přinesli z Chebu.”

Slyel jsem. Jsou to fajn chlapi. Viď Tondo?” poznamenal rychle Hluk. Hadáček se usmál a pokýval souhlasně hlavou. Přesvědčili se o tom z chebského útvaru vichni. Byli v únoru v Praze hosty valtrováků A oni výbornými hostiteli. Marně národně socialističtí piclové pátrali po tom, kde jsou jejich jednotky ubytované. Chlapi vyprávěli, poslouchal bych je pořád … Hluk přikládal do kamen a civěl při tom do plamenů: Kdy jsme odjíděli po Únoru z Prahy, tak nám slíbili, e po- . lou na hranice Minora, abychom prý nelapali erární podráky.” Hluk přibouchl dvířka kamen a narovnal sir Pánové  a u je na rotě v Chebu Za necelý másle splnili slib. Vyrobili ho ve volném čase.”

Teda kluci,” zapojil se Vídeň ák, který se cpal k Markovu umyvadíu. Představte si, dělníci dají policajtům jako prezent auto. To, tady jetě nebylo!”

Ono tady nebylo víc věcí,” zabasoval Hluk. Já slyel v Praze volat A ije SNB! Na vlastní ui a mockrát. Tak ti to dodatečně, Marečku vyřizuju  a ije!” S posledním slovem mu dal herdu do zad. Marek se chystal něco říci, ale Hadáček ho předeel:

Vzpomínám na přehlídku 28. února v Praze. Soudruh Gottwald tam srovnával s buroazní republikou…

… Copak to bývalo vůbec moné, aby třeba před patnácti lety někdo na Václaváku křičel: A ije policie?” Asi by se lidi na něho dívali jako na blázna. Nebo by dostal pendrekem pro zesměňování policie.” Smícti přítomných přeruil Marek: Náhodou, Hluku, mně to dodatečně vyřizovat nemusí My to tady v Únoru taky neměli lehké. Pět lidí na dvacet kilometrů. Amíci korzovali po čáře ve dne v noci. Na dípech i na obrněnýcfl autech. A kulomety pořád připravené. Teď to nebude Jiný. Podívejte se na Řezáčovu postnl U si nemá pomalu kam udělat vroubek. Ty čerstvé značí zadrení naruitelů za posledních čtrnáct dní.” Hluk si zapálil cigaretu a poodhrnul roletu Zahleděl sn do tmavé noci.

Holt jim to nevylo,” řekl jako by přemýlel nahlas. Budou dělat vechno moné, aby se ke svým chlebo-dárcům dostali. Nnjhorňí nás, chlapi, teprve Čeká…”

Na Zelený Čtvrtek, po deváté hodině večer, opoutělo Llbtejnský útvar několik pohraničních hlídek. Strámistr Hadáček snslupovnl z kopre po cestě, která se místy měnila v koryto potoka Znal tady kadý metr. Zato strámistr Vídeňský zůstal několik kroků za ním. Co chvíli zasnít novu I. Přiel na Llbtejnský útvar teprve před týdnem

Já sl tady zlámu nohy!”

To a tě ani nenapadne, kamaráde,” ozval se za ním ve tmě Marek, který s Mrázkem docházel HadáČkovu hlídku.

Válet se ve pitálu a koukat, který sestřičce poplete dřív hlavu.”

A vzpomínat na vás s rukama za hlavou, jak tady klopýtáte,” zasmál sn Vídeňák.

Houbičky, zítra sl to za světla projde, nakonec se zavřenýma očima a uvidí, jak ti to půjde” řekl Mrázek a chytl Vídeňského kolem ramen. Kadý z nás si tady od klopýtal svoje. Teď slouíme v ‘hloubce, skoro pořád po cestách. Ale jetě nedávno se kufrovalo po čáře. Hochu, to byly někdy artistický výkony!14

Obě hlídky sestoupily na silnici a spěně se rozloučily.

Hadáček pokračoval s Vídeňským do osady Kammer dorf, kterou tvořilo jen pár domků, lemujících důleitou křiovatku. Právě v ní se spojovaly silnice z Chebu a Frantikových lázní v jedinou, vedoucí přímo ke státní hranici.

Na přelomu zimy čtyřicátéhoosmého roku střídavě prelo do sněhu a sněilo do kaluí. Ve vzduchu to vonělo jarem. Silnici, po které postupovala hlídka, lemovaly stromy, jejich holé větve připomínaly ve svitu měsíce bizarní tvary. Hadáček se co chvíli zastavoval, naslouchal a tlumeným hlasem seznamoval Vídeňského s úsekem, který procházeli. Po chvíli se opět zastavil Dotkl se pae Vídeňského a prst druhé ruky přiloil na rty. Potom jím píchl do tmy před sebe. Vídeňský pokynul, e rozumí. Oba slyeli vpředu jakýsi pohyb. Za pár minut se vynořily ze tmy siluety dvou postav. Pohraničníci se na sebe podívali. Zajiuj mne. A přijdou blí, prově řím je,44 poeptal Hadáček Vídeňskému. Postavy vpředu se zastavily. K pohraničníkům doléhal nezřetelný hovor Opět se přibliovaly k hlídce. Napětí se stupňovalo s kadým krokem neznámých postav. Tonda odhadoval jejich vzdálenost. Jako naschvál přikryl mrak měsíc. Kousek od hlídky, mimo silnici, zaskřehotal vyplaený pták. Kadá vteřina se zdála věčností. Kroky zněly zřetelně. Mrak, zaclánějící měsíc, loudavě odkrýval jeho svit.

Stůj! Ruce vzhůru! Zde hlídka SNB pohraničního útvaru. Kdo jste!44 Vyzval neznámé velitel hlídky. Obě postavy se okamitě zastavily. My jsme libtejnský,44 ozvalo se z druhé strany cesty.

Volno,44 řekl Hadáček. Vídeňský zůstal stát na místě a zajioval ho.

Stát!44 zavelel znovu, kdy přili ti dva blíe. Hadáček nerozpoznal známé tváře. Nejsou z vesnice, lou, blesklo mu hlavou.

Vae doklady,44 řekl rázně, a ukázal na mue sto)írí. ho vpředu. Vy přistupte blíe!44 Kdy přiel k Hmlrtč kovi, začal se velmi hlasitě omlouvat, e doklady za po mněl doma. Jako by poslední slova byla povelem Něko

lik chlapů, dosud ukrytých v příkopech kolem silnice, se odlepilo od země. Vrhli se na oba pohraničníky Hadáček se bránil, viselo na něm pět silných muů, z nicih dva mu vyrvali puku. Nejinak se vedlo druhému členu hlídky, strámistru Vídeňskému. Toho útok neznámých povalil na zem. Cítil údery pěstí do obličeje a kopance po celém těle. Krev mu zalila oči. Bránil se doslova naslepo Zbraň mu vyrvali. Také Hadáček ucítil mohutnou ránu do obličeje. Kopl před sebe a uslyel zasténání. Dalí rány padaly na jeho hlavu. Kdosi ho mlátil do zad. Necítil ji bolest, ale vztek. Napjal vechny síly. Dva chlapi mu zkroutili ruce, dalí ho vytrvale tloukli a nadávali. Jednu ruku se podařilo Hadáčkovi na okamik uvolnit. Bleskurychle sjela k pistoli, pouzdro vak bylo prázdné. Ví silou udeřil hřbetem ruky toho, který jej mlátil do zad.

Najdeme vás třeba v pekle, vy … Hadáček nedopo-věděl. Kdosi jej udeřil pabou puky do hlavy. Dalí rány ji necítil. Ztratil vědomí. Rány a kopance do bezmocně leícího těla neustávaly. Patnáct chlapů jako by si na něm a na Vídeňském chtělo vylít svůj vztek.

Tak u dost, pánové!44 řekl kdosi na silnici. Rozvánění útočníci vak nepřestávali.

Krucifix, dost,41 opakoval hlas na silnici. Musíme dál44 Teprve potom se Jeden po druhém shromaďovali kolem mue, který tlupu vedl. Vídeňský si klekl k Hadáčkovi. Tomu stékala z rozbité hlavy a obličeje krev do pootevřených úst. Jeden z těch dvou, se kterými se setkali na silnici, Vídeňského neetrně odhodil. Potom se sehnul k Hadáčkovi a kdy viděl jeho rány, odvalil jej do příkopu.

Tady u nepomůe, pánové, ani pánbůh. Je hotovej, take si můete kadý udělat čárku za zlikvidování jednoho bolevika.41 Potom popoel k Vídeňskému, kterého postavil na nohy a *val mu do obličeje: Probuď se, ty dobytku, a nedělej, e se taky hotovej  slyí?44 Vídeňský stál na vratkých nohou a v hlavě mu pronikavě hučelo tisíc nedefinovatelných tónů. Cítil bolest, rozlitou po celém těle. K jeho vědomí se dral zlostný hlas:

Slyí, ty dobytku?44 Vídeňský si utřel rukávem krev z tváře. Jo, slyím,44 prodralo se mu s námahou rozbitými ústy. Pozoroval obličej toho, kterého Hadáček kontroloval Kdyby měl víc síly. Gauneři. Co udělali s Ha-dáčkem? Nedaleko v příkopě viděl bezvládné tělo. Hlas

mu*e, který stál před ním, Jej vytrhl z mrákot. Ten obil čej s rozpláclým nosem nikdy nezapomenu, nikdy, říkal si v duchu Vídeňský.

Půjde s námi, rozumí? Sebemení pohyb stranou a neije. Je ti to jasný?44 a udeřil Vídeňského opět do ob ličeje. Vídeňský ucítil na zádech tlak zbraně. Bylo mu jasné, e momentálně nemůe nic dělat.

Věděl jsem, e to bude na něj platit/4 poznamenal mu s rozpláclým nosem. Pánové, cesta je volná. Pro sím kupředu!44

Tlupa se rychle seřadila a dala do pohybu. Ti dva li vpředu. Za nimi, ve vzdálenosti asi třiceti metrů ostatní v jejich středu byl vlečen klopýtající Vídeňský. Byl jejich rukojmí. Ve tváři se mu mísila krev se slzami vzdoru. Takovou potupu .. Krok za krokem se vzdalovali od leícího Hadáčka.

Někde nad ním, vysoko, tančí světlo. Opisuje bláznivé kruhy, přibliuje se a zase vzdaluje. Proč hvízdá? Nepřetritě, straně. Jako by pískalo tisíce lokomotiv. Proč je nikdo nezastaví? Náhle tma, ticho. Ale opět se uka zuje to divné světlo. Pomalinku dostává kulatý tvar. Vdy je to měsíc! Píaly opět začínají. Kde to jsem?

S námahou se obrátí na bok. Zaspal jsem? Krajina, ozá řená měsíčním světlem, se roztančila. Co se vlastně stalo? Proč nemůu vstát? Natahuje ruku a celým tělem se sune vpřed. Těce dýchá, ústa mu krvácejí. Nesmím se vzdát. Zoufale si poroučí  vpřed!

Strámistr Vídeňský klopýtal před násilníky a usilov-v ně přemýlel, co udělat. Ne s nimi, tak a mě raději zabijí, říkal si v duchu. Jiskra naděje v něm vak ne uhasla. Třeba se podaří uniknout. Chlap za ním el s pistolí v ruce. Oba vůdcové skupiny měli také zbraně připraveny. Mu s tupým nosem se zastavil a čekal, a ho dojde zbytek tlupy.

Pánové, jetě pár metrů a jsme na svobodě Doufám e necháte sentimentálních blbinek a nebudete napodo bovat České bratry. Na to není čas. I tady nás můou do hnát..

Tlupa se rozběhla k řece. Světla hradu Hohenbergu na druhé straně hranice vlila do násilníků naději. Záměr překročit hranici se jim tedy podařil. Tato vidina je za ujala natolik, e Vídeňskému věnovali jen málo pozornosti. Kadý obtíen kufry a batohy měl najednou starost

U

jen o sebe Toho vyuil Vídeňský Rychle se rozběhl k blízkému lesíku. Prodíral se mlázím a větve mu draly kůi z obličeje i rukou. Bolest vak necítil. Ocitl se na pasece v neznámém terénu Zastavil se a naslouchal, zda jej nikdo nepronásleduje. Rozhlédl se po obloze, nael Velký vůz a určil si směr, kterým se dál ubírat. Cestu vak nalezl a před ránem. Na četu přiběhl vyčerpaný, zakrvácený a potrhaný. Dozorčí čety na něho hleděl vyjeveně a na ústa se mu drala otázka, kterou vak na něho vychrlil Vídeňský.

Kde je Hadáček?tt

S tebou ve slubě.M

Vídeňský se sesunul na stoličku a vztekle udeřil pěstí do stolu: Tak ho utloukli k smrti, prevíti.”

Rota vyhlásila poplach. Vechny čety dostaly okamitě informace o tom, co se přihodilo na silnici mezi Libtel-nem a Kammerdorfem. Velitel noty, který ihned odjel z Chebu, vak do Libtejna nedojel. Docela blízko křiovatky Kammerdorf osvětlil Minor strámistra Hadóčka leícího na kraji cesty v bezvědomí. Dva kilometry od místa, kde byl sraen úderem pabou. Krvavá stopa po cestě byla dokladem, e strámistr Hadáček, kdy se probral do poloivota, z posledních sil chtěl být tam, kde měl …

Po rozednění začala akce. Vědělo se předem, e na úspěch je naděje pramalá. lo spí o to, zrekapitulovat událost a zjistit směr postupu naruitelů, jejich výchozí místo Na Ubtejnskó četě‘nikdo nespal. Přísluníci byli rozrueni noční událostí. Tondu měli rádi Moc toho nikdy nenamluvil, nle spí udělal Litovali jeho enu a děti

Akce ukázala, o převaděč vedl velkou skupinu s jistotou. Musel znát perfektně terén Zpětné stopy od místa napadení hlídky, dovedly pátračku za obec Krupice, která leí nedaleko Frantikových Lázní. Tam bylo tedy seřaditě.

Po obědě zavolal velitel čety přísluníky. Přili i ti, kteří měli spát Byli namačkáni v malinké velitelově kanceláři. Na vech byla znát únava. Událost sedla na vechny jak můra. Cekali, a tábní domluví s chebskou nemocnicí. Co Jim asi řekne? tábní poloil sluchátko a mhouře oči před kouřem z cigarety, něco spěně zapisoval

,,Tak, mládenci,” řekl potom smutně. Tondu Hadáč-ků v noci operovali Naděje, e se z toho dostane Je pramalá. Jeho stav podle primáře je mezi ivotem a smrtí.” Hlas se tábnímu zachvěl. Hrobové ticho přeruil Hluk. Udělám, co bude potřeba.” Podobné odhodlání vyslovovali dalí tábní je utiil. Převaděč |e někdo z okolí. Zná terén i nás Do okolí Frantikových Lázní se podíváme Moná, e se nám podaří něco zjistit. Po dle vyprávění Vídeňského víme, jak převaděč vypadá. Nepočítejme s tím, e půjde dnes nebo zítra znovu.” Na chvíli se odmlčel a přejel pohledem přítomné. Proto si teď odpočinete,” řekl najednou rázně. Ze půjde za krátký čas, na to můeme vzít jed le schopen veho. Rozhodl jsem se zesilovat hlídky v prostoru cest z Frantikových Lázní, z Chebu, na Kammerdorf. Střeit ze skrytých stanovi Zpřísnit reim a kontrolu.” S posledním slovem vstal. Dostat ho musíme Vím, e sluby máte víc jak spánku Vlna přechodů teď po Onoru tak hned nepřestane. Řada z vás počítá jenom za poslední týdny svá zadrení na desítky. Ale budu od vás chtít jetě víc ” Chvíli ticha, která následovala, přeruil strámistr Kos: Stejně nám to nedá spát. Hlásím se na zesílení Kammerdorfu.” Po něm se hlásili dalí.

V Libtejnské četě nebylo veselo. Od tragické události u Kammerdorfu uběhlo čtrnáct dní. Stanovitě bylo nepřetritě obsazováno zesílenou hlídkou Na zesílení chodili pohraničníci dobrovolně, po slubě. Tak tomu bylo i počátkem dubna čtyřicátéhoosmého roku.

Pohraniční hlídka strámistrů Lébra a Řezáče byla zesílena strámistry Kosem a Tumlířem. Lébl s Řezáčem procházeli okolím. Zvlátní pozornost věnovali ústí lesní cesty z Frantikových Lázní na silnici Kammerdorf  státní hranice.

Nedaleko křiovatky narazili na zaměstnance lesní správy. Přiběhl k nim zchvácený. Udýchaně oznámil hlídce, e za ním jde lesem pět lidí. Zaslechl rozhovor dvou chlapů, kteří ve Frantikových Lázních mluvili o přechodu hranic.

Kolik jsi říkal, e jich je?” zeptal se Řezáč.

Chvíli jsem je pozoroval, vylo jich pět, ale po cestě se přidávali dalí. Nesou velké kufry, batohy a bůhví co vechno,” vyprávěl vzrueně lesák. Potom jsem to vzal přes les na cestu a utíkám k vám.”

Se si jist, e jdou za tebou? Nezměnili směr?” otázal se Lébr.

Rozhodně ne. Určitě jdou sem,** hlavou ukázal směrem k pasece. Lébr se rychle rozhodoval. Kammerdorf nesmíme pustit. Tady zůstane Kos s Tumiířem.**

Franto/* obrátil se k Řezáčovi. My poběíme k pasece.  Spěně se rozloučili s lesákem.

Jdu za klukama a hned vyrazíme, řekl Řezáčovi. Za okamik se vrátil. Oba pohraničníci běeli k ústí lesní cesty.

Nesou-li zavazadla, máme čas, presto kadá minuta nám bude dobrá. Klukům jsem vechno řekl. Signál  dávka ze samopalu. Buď oni nebo my půjdeme pomoct,** říkal polohlasně v běhu Řezáčovi.

Místo, kde chtěli být první, nebylo daleko. Silnice tam rozdělovala les. Z jedné strany se jí přímo dotýkal, z druhé pokračoval a za rozsáhlou paseku s nízkými keři.

Tady někde počkáme,** eptal Lébr a současně zastavil. Oba naslouchali. Jejich oči přivykly tmě. Ohmatávali zrakem celé okolí. Nic vak neslyeli ani neviděli. Zalehli v příkopu u silnice.

Franto,*4 eptal Lébr, myslím, e půjdou lesem. Ve-de-li je ten gauner, co má na svědomí Hadáčka, tak to nebude ádná legrace. Kdoví kolik jich )e,

Víc jak pět, utrousil Řezáč. Ale ví, co umějí.**

Právě proto za ádnou cenu projít nesmějí. Necháme si je dojít do středu paseky. Jak nám zmiznou za pasekou v lese, je konec. Nesmíme být zbrklí. Na znamení vyrazíme současně.**

Jasný,** zaeptal Řezáč. Jdu támhle k tomu keři,** naznačil hlavou zamýlený směr. Snad půjdou z cesty na paseku přímo. Kdy zůstane tady, máme je mezi sebou jako na dlani.** Potom oba pohraničníci zalehli na domluvená místa. Dva páry očí upřeně sledovaly silnici. Uplynulo skoro půl hodiny. Nervové napětí zmizelo. Řezáč začal uvaovat, zda si z nich lesák nevystřelil. Kdy sl ho ale vybavil, jak byl rozčilený a schvácený, zavrhl podezření. Mohli změnit směr, uvaoval, ale to zase narazí na Tumlíře a Kosa.

Neurčitý zvuk je vyruil z uvaování. Snad to zaslechl i Lébr, blesklo mu hlavou. Domlouvat se nemohli. Vzdálenost mezi nimi byla dost velká.

Proti silnici nejasně rozeznal siluetu. Někdo vylezl na kraj silnice, přikrčený a tichý Po chvilce zmizel opět v lese. Za okamik nezřetelných pohybů na silnici přibývalo První z muů stál ji na pasece Lébr se nemohl zbavit mylenky, e je to ten, který má na svědomí Ha* dáčka.

Oba pohraničníci rámovali cestu, kterou procházela skupina na paseku. Ji zřetelně viděli v měsíčním svitu obrysy postav, které se neobratně pohybovaly, zatěkány břemeny. Řezáč jich napočítal patnáct. A stále přibývaly dalí. Tajemný průvod se zdál pohraničníkům nekonečný. Kdy vůdce skupiny doel na úroveň rozmístěné hlídky oba pohraničníci vyrazili současně. Ze dvou stran se ozvalo zvolání: Stůjte  jste obklíčeni  ruce vzhůruT Současně několik střel opustilo (hlaveň Lébrova samopalu. Varovná dávka byla signálem pro Kosa a Tumlíře. Po ní nastala chvilka ticha. Paseka byla plná lidí. Pár vteřin po vystřelené dávce si uvědomili, co se stalo. Nastal zmatek. Některé pud sebezáchovy přikoval k zemi. Tichem noci se nesl dětský pláč. Výkřik eny  nestřílejte, jsoti tu děti  zněl oběma pohraničníkům stále v uích. Řezáč stáhl prst ze spoutě samopalu. Nepříjemně ho zamrazilo. Hadáček! Tenkrát tam byly také eny a děti, vyprávěl Vídeňský, a na vechno se dívaly. Přímo u něho vyskočil mu a současně třeskla rána. K němu se rázem přidali dalí. Vrhli se na Řezáče. Teď mě tu zabijí. Nic jiného jim nezbývá, pomyslel si. Povalili ho. Svým tělem zalehl samopal. Kdosi (ho bezohledně kopal. Snail se vytrhnout pistoli, ale nebylo to moné. Nemyslete si, e vás nedostáném! Jirko, střílej, sem střílej, zařval z plných plic na Lébra. Lébr neustále opakoval výzvu, která se nesla pasekou: Zůstaňte leet!  Zaslechl Řezáčovo volání, zeslabené chumlem těl chlapů, kteří ho chtěli znekodnit. Uviděl skupinku lidí v prostoru, kde bylo Řezáčovo stanovitě. Otočil samopal a pustil dlouhou dávku v ten směr. Kulky tečkovaly rudě dráhu letu. V tu chvíli ucítil Řezáč nepříjemné típnutí na noze. Odhodil ze sebe čísi tělo a sáhl po svém samopalu. Viděl, jak několik muů utíká k lesu. Rychle vstal, ale iihned upadl.

Střílej  les, zařval na Lébra. Plazil se k němu. Lébr opět dlouhou dávkou překryl cestu k lesu a přinutil prchající zalehnout. Řezáč cítil pronikavou bolest. Do plazil se k Lébrovi.

Je ti něco?14

Koupil jsem to do nohy. Ale na to teď kali. Krucifix, kde je ten Tumlíř s Kosem?44

Lébr místo odpovědi si řekl o baterku.

Posvítím na paseku, měj je na muce, jak se někdo trne, pal!44 řekl Řezáčovi Ve svitu svítilny uviděl Houf Udí, přimáčknutých k zemi. Takhle je musíme, Franto, udret stůj co stůj!44

Netrvalo dlouho a Kos s Tumlířem doběhli na paseku.

Za chvíli je tu náklaďák s posilou z Chebu. Pro vechno sem poslali i sanitku. Volal jsem na rotu, kdy la druhá dávka,44 oznámil udýchaný Tumlíř Lébrovi, který sledoval situaci na pasece. Jdi k lesu. Jak se někdo hne, střílej podél lesa, Musíme je udret za kadou cenu v klidu,44 rozkázal Tumlířovi. Kos oetřoval Řezáče.

Zanedlouho po příchodu posily uviděli nad silnicí od Chebu světla obou vozidel. Sanitka osvětlila celý prostor paseky Lébr vyzval leící naruitele, aby jeden po druhém vstali a dali ruce nahoru. Kos s Tumlířem prováděli prohlídku zadrených. Pár zbraní nali. Dokonce ruční granát. Posila z Chebu naloila na náklaďák vechna zavazadla. Bylo jich poehnaně. Nejvíce koených kufrů, několik převázaných řemeny. Ve světle reflektorů nákladního automobilu pochodoval průvod zadrených.

Teprve v sále bývalé hospody na Kammerdorfu si prohlédl Lébr celou tlupu. Bylo jich čtyřiadvacet, z toho pět en a pět dětí. Vichni seděli jak oukropečci. Dvacátý-pátý zůstal na pasece.

Vídeňský v něin poznal chlapa s placatým nosem, co měl na svědomí Hudáčka i Jeho,44 vyprávěl Lébr Řezáčovi v nemocnici. Vyetřováním bylo zjitěno, e to byl skutečně organizátor hromadných ozbrojených přechodů  nějaký Ilurry Anděl z Frantikových Lázní. Měl tam v národní správě hotel. Byl to agent. Dělal pro arniky. Za války slouil u anglického letectva.

A ten zbytek?4* zeptal se se zájmem Řezáč.

Nóbl společnost: hoteliéři, fabrikanti, obchodníci. Dokonce aukční éf Jednoho ministerstva a také majitel soukromého sanatoria pro nervově choré. A neli s prázdnou. V těch kufrech měli celé jmění. Jenom toho zlata, stříbra a platiny. Sepisovali jsme to a do rána.44

Oba chvil! mlčeli. Řezáč se podíval na Lébra.

Jirko, ví z čelio mám radost? e jsme tu bandu dostali. Celou t s Andělem.44

A odnesl to tvůj kotník, viď?44 řekl s účastí Lébr. Řezáč jen mávl rukou. Hlavně aby se z toho dostal Tonda Hadáčok.44

AKCE U TRIGONOMETRII 1295

Pohraničnická sluba v této části nai západní hranici nebyla pro ádného romantickou procházkou. Při obchůzce terénu musel mít pohraničník oči i ui otevřeny. Zejména tenkrát…

Jak se to vlastně sběhlo?

Studánka pod strání byla jediným zdrojem vody v nej-bliím okolí. Malý pramének napájel několik desítek přísluníků Pohraniční stráe, kteří pár stovek metrů odtud, za hustým bukovým lesem, měli své ubikace. Sem k praménku chodili pro vodu a kolem na hlídky podél pomyslné čáry v krajině vyznačené nabílenými hraničními kameny.

U té studánky se to stalo.

Toho rána padla na kopce umavské krajiny hustá mlha a zakrátko vyplnila kdejaký kout. V bílém oparu nebylo vidět ani na tři kroky. A právě teď kuchaři zjistili, e na jednotce nemají krápět vody. Zatím co si to s nimi velitel v kanceláři vyříkával, tři pohraničníci obtěkáni konvemi se ponořili do mlhy a lapali ke studánce.

Vzadu za nimi se coural s vědrem vojín Votřel, kterého v kapse tíily dva vejčité kovové předměty. Zdrel se, kdy si je bral od dozorčího a teď se mu nechtělo ostatní dobíhat. Stejně musejí čekat, a pramének naplní vechny nádoby.

U studánky se seli. Přistavili první konev, zapálili si cigarety a klidně pokuřovali. Času bylo dost. Hladina v konvi stoupala pomalu.

O čem vem se nemluví v okamiku, kdy na listech stromů visí teskné ticho a lidé jsou v lese sami…? Ob čas zaplíchala voda, jak ji přelévali do vědra. bluííkot těm čtyřem vzal na chvíli řeč.

A právě teď se to stalo.

Bílou zdí k nim pronikl jakýsi hlas. Zprvu docela sla bě, ale v hrobovém tichu, které kolem studánky okamitě nastalo, zazněl po chvíli docela zřetelně. Pohraničním ztrnuli.

Velitel? Jde na kontrolu, napadlo někoho. Ji za nů kolik okamik bylo vak zřejmé, e jeden z hlasů patří eně. A ta přece …

Hlasy se přibliovaly. Zněly odněkud shoca. Od průee ku. Co dělají ti lidé v zakázaném pásmu? Nevyslovená otázka zaměstnávala mysl čtyř. Tři docela bezděčná sevřeli pěst a ten čtvrtý malý vejčitý předmět v kapse. Samopaly s sebou neměli. Jeden z nicih se chtěl rozběhnout k rotě, ale nohy ho neposlechly. Ne by se vrátil, tak …

Co teď? Vteřiny rychle ubíhaly. Ticho chvílemi přeruil vzdálený hlas. Kadým okamikem sílil. Ti u pramene se musí rozhodnout. Ale Jak? Nejisté pohledy klouzaly po tvářích a snaily se proniknout bílý příkrov mlhy. Teď u bylo zřejmé, e to nikdo z Jednotky není. A neviditelný les kolem uměl a zvuk kroků po cestě podél průsmyku se blíil .. Mylenky probíhaly hlavami. Kdo si ze zakázaného pásma dělá promenádu? Jak si v té chvíli nepřipomenout velitelova slova, kdy se před časem vrátil z obchůzky. Tehdy přiel unaven, a rozechvělým hlasem oznamoval, e na sněhu v úseku nael nějaké stopy. Nad rotu se pověsil otazník. Lidé v následujících nocích nejednou procházeli udaným koutem, ale vekerá námaha byla marná. Kdy u se chtěli smířit, e to byla náhoda, e třeba někdo z nich… objevili v úseku slupky z vajíčka. Místo označoval malý, bílý kousek skořápky a teprve při bliím ohledání nalezli, dalí, posypané hlínou. O nálezu tenkrát na Jednotce dlouho hovořili. Nikdo se nechtěl přiznat a nebyl důvod lidem nevěřit. Člověk na hranici 1 po krátkém pobytu přece pochopí, Jak právě takové maličkosti mohou být důleité Ale to Jetě nebylo vechno. Zakrátko poté objevili v trávě zalápnutý oharek.

Byla to náhoda, e právě velitel usedl u toho stromu a pátravě se př) zemi rozhlédl? Jinak by docela určitě stopu přeli. Identifikace byla nepochybná: americká cigareto …

Několik dní se nikdo z pohraničníků pořádně nevyspal. Zvlátní hlídky střnily úsek, kde dolo k záhadným nálezům. Duchové nejedí vajíčka a nekouří, ertovali po-hraničnlci, ale nikdo se nesmál.

Dlouho se nic nedělo. Jen stromy nad hlavou monotoně uměly.

Votřel najednou zapochyboval a docela automaticky uvolnil stisk ruky v kapse Ostatní stáli nerozhodné u naplněné konve

Ale takhle přece nemohou zůstat. Rázem se jich zmocnila stejná mylenka. Někdo z nich ukázal doleva a doprava Byl to nepatrný náznak, ale v té chvíli více ne bylo třeba. Porozuměli vichni i beze slov. Pohraničníci udělali několik kroků naznačeným směrem a ztratili se v mlze.

Nahoře nad pramenem se z bílého chuchvalce vynořila postava a vedle ní druhá. Mlčeli a opatrně se rozhlíeli Votřel skryt za stromem viděl nejasné obrysy postav, které vypadaly jako přízraky. Jetě krok, blesklo mu hlavou, kdy u se chystal vyzvat ty dva k zastavení. Musel čekat. Mu nahoře nehybně stál. V rukou svíral naditou aktovku a ena vedle se ho bázlivě drela v podpaí. Po hraničník Je u bezpečně rozeznával, ale ne mohl vydat ze sebe hlas, vylétlo z mlhy odněkud zleva zvolání:

Stůj! Ruce vzhůru! Pohraniční strá!”

Ne doznělo poslední slovo, Jedna z postav zmizela. Votřel se několikrát rozhlédl a snail se proniknout očima mlhu. Na zlomek vteřiny se ho zmocnil strach. Utíká, napadlo ho, ale vzápětí se uklidnil. Na zemi spatřil leet postavu skrytou za stromem …

Pohranlčníkovi ztuhla v ilách krev. V muově ruce zahlédl pistoli. Na bílém podkladě její kovová čerň vypadala zvlátě hrozivě. Nepříjemný pocit násobilo vědomí, e oni…

Pocit zoufalé bezmocnosti zaplavil na okamik pohráni čníkovo nitro. Vzpomínka na velitelova slova, aby nechodili ani pro vodu beze zbraní, v této situaci nebyla nic platná. Ale on přece … Ruka se opět sevřela a tělo napjalo Jako luk. Stačilo jen se Jetě více rozmáchnout …

Odněkud z pravé strany se opět ozvalo hlasité:

Opuste úkryt, nebo pouijeme zbraně!”

I ve váné chvíli se Votřel musel pousmát. Nikdy ho nenapadlo, e Pavel umí tak dobře lhát. Mu s pistolí v ruce se otáčel po hlase, ale dalí zvolání z druhé strany ho najednou zmátlo. Po dalí výzvě, které přilétla odněkud zezadu, se pomalu zvedl. Prázdné ruce mu trčely nad hlavou. U nohou mu leela aktovka, z ní vyčuhovala paba. Napětí povolilo a teprve teď si pohraničník uvědomil, e ena vedle po celou tu dobu Ječivě vřetěla, aby nestříleli, e se nechce dát zabít. Mu se zvednutýma rukama se pomalu otáčel a pohraničník za stromem měl dojem, e se přikrčuje a chystá se vrhnout na toho, kdo se vynoří z mlhy. Tentokrát nedbal nebezpečí a vysokým, nepřirozeným hlasem nařídil:

Vystupte na cestu!”

Přikrčený mu se napřímil a posluně udělal několik kroků. Na cestě se zastavil. Také dalí výzvě, aby se neotáčel a vykročil vpřed, ochotně vyhověl. Pohraničníci se do rolí vili jako rození herci. Výzvy padaly z různých stran a mu, který viděl, e je obklíčen, rezignoval. Pomalu, trhavými pohyby zvedal nohy a se zřejmou neochotou el vpřed Zatímco jeden z pohraničníků běel k rotě, dva postupovali po stranách. Kryli se za stromy a v mlze. Votřel neobvyklý průvod uzavíral. V rukou svíral vejčitý ruční granát a přemýlel, jak by tohle střetnutí dopadlo, kdyby agent začal střílet…

Chlapík byl vyí postavy, dobře rostlý, s vysedlými lícními kostmi. Vypadal nezdravě, ale kdy vypil horký čaj, vrátila se mu barva do tváří. Jeho oči se v kanceláři těkavě rozhlíely po stěnách a koutech, jakoby hledaly skulinku, kterou by mohl zmizet. Na stole před velitelem leela rozevřená občanská legitimace. Několik pohraničníků hledělo na neznámého, který tu seděl s nachýlenou hlavou, mlčel a pozoroval, jaký dojem na přítomné udělala jeho slova. Před chvílí se přiznal.

Legitimace je falená. Je agentem americké pionání sluby CIC. Dokumenty a důleité plány v aktovce nesl svým zaměstnavatelům” do Západního Německa.

Lidé v místnosti mlčeli a kouřili. Kadý byl zaměstnán vlastními úvahami a tak ani nepozorovali, e u tánne k polednímu a za oknem se trhá mlný opar.

Velitel občas zavadil pohledem o aktovku, ve které kromě ostře nabité pistole nalezl 1 ruční granát americké výroby. U chápal, proč neznámý měl takový zájem dozvědět se, kdo jim řekl, e tudy půjde. Nebezpečný zločinec sl ani na chvilku nepřipustil, e by ho mohli dostat neozbrojení lidé. A 1 kdyjf ho později odváeli, byl přesvědčen, e padl do nastraené léčky.

Mladý velitel nemohl nepocítit uspokojení nad odváným zákrokem Čtyř pohraničníků, kteří si dovedli poradit i v těké situaci. Současně se mu v nitru ozýval hlas, aby vyvodil přísné důsledky z neplnění rozkazu o noení zbraní. Pak sklouzl pohledem po pohraničnících a v té chvíli u věděl, e to neudělá.

NOC NAD JEZERNl STĚNOU

Uplynula sotva půlnoc, kdy postava, schoulená do krátkého zimníku, plíivě postupovala lesem podél okraje cesty. S malým z polovice naplněným ruksakem na zádech a síovou takou v ruce se pohybovala opatrně, ale hbitě. Chvílemi se mu zastavil, bedlivě se rozhlíel kolem. Jelho oči se snaily proniknout tmou a ohledávaly výrazné předměty, stromy, keře. Pokadé, zřejmě spokojen s orientací, si uleihčeně oddeclhl, zaposlouchal se do ticha a vykročil znovu do strmého kopce.

Na jednotce Pohraniční stráe i v této noční hodině bylo ivo. Hlídky přicházely a odcházely. Tyhle noční procházky v chladném počasí dovedou být nepříjemné. Zvlátě kdy je tmavá obloha a člověk nevidí na pár kroků před sebe. Nikomu se obyčejně nechce do fujavice, kterou provází protivné skřípění větví, skřehotání ab a směsice roztodivných zvuků, kdy prasknutí sudhé větvičky pod nohama můe připadat jako ozvěna vzdáleného výstřelu. Ale lidé jdou. Vnitřní pocity kadého jednotlivce? Jejich ivotní plány? Obyčejně nejsou nijak úzce spojeny s pomyslnou čárou v terénu, místy označovanou hraničními kameny, okolo které chodí ve dne i v noci. ivot je sem postavil, vtiskl jim do ruky zbraň, aby s ní střeili neprostupnost čáry, která právě tady na umavě rozděluje svět.

To je teď dva roky jejich povinností. Pro ně dva roky. A pro jejich velitele …

Povinnost, sluba, jsou to velká slova a nejednou leckomu připadala jako fráze. Jene tady, několik metrů od hranic, znějí jinak, opravdověji. Lidé tu slouí ve dne, za jasného slunce, kdy z pozorovatelny na hraniční čáře se přehlédne úsek několik kilometrů dlouhý, i v noci, za bezvětří, v něm se ani lístek nepohne a vůkol je straidelné ticho.

Jaké pocity proívali při první slubě? A jaké budou proívat ti, co přijdou po nich.

Co napadne člověka v okamicích, kdy prochází úsekem, a snaí se pohybovat neslyně, aby právě on první uslyel a nebyl slyen. Ti dva, co procházeli úsekem nedaleko hranic, se těili na teplo ubikace a na kavalec, který jim po probdělé noci připadal jako nevýslovně

slastná věc. Vraceli se ze sluby, a to se vdy jde radostněji. Pohled na hodinky jim prozradil, e jsou tři po půlnoci. Jetě několik kroků …

V následujících okamicích se to stalo. To, co vysněnou představu poihraniěníků odsunulo na dlouhou dobu, a přinutilo je k rychlému poklusu.

V tichu mezi stromy se ozvala dunivá rána a tmu prořízla bílá záře. Kdy pohasla, donesly okolní kopce slabou ozvěnu. Ti dva, co kráčeli nedaleko, zbystřili pozornost. V krátkém okamiku záblesku se jim zdálo, e zahlédli, jak se před nimi cosi rychle pohybuje, ale pak vechno pohltila tma. Starí hlídky vojín Bielik zavánal. Co to bylo? V těch místech je spousta vysoké zvěře. Jaký posměch by sklidili, kdyby … Do konce sluby by jim to s úsměvem připomínali. Ale přece. Co kdy . ..

V následující vteřině v Bielikovi uzrálo rozhodnutí.

Stůj!” zvolal. Odpovědí mu byla sotva znatelná ozvěna z dálky. Volání opakoval, a kdy ani pak nezpozoroval ádný pohyb v okolí, přepadla ho nejistota. V blikavém světle baterky nezjistil ani nejmení stopu. Zdálo se mu, e tlukot jeho srdce odměřuje vteřiny. Kadá dalí, v které jejich hlídka přelapuje na místě, znamená výhodu tam pro toho. Bezděčně pohlédl na hodinky a pak k obloze. Cerrt nad jeho hlavou nedávala nadějí na brzké rozednění. Bielik u neváhal. Prudce se rozběhl k místu, odkud se mohl spojit s dozorčím Jednotky.

Zvuk telefonu n hlas ve sluchátku vyburcoval četaře Nečase v několika vteřinách. Má nebo ne? Poplachová hlídka |e připravena, nlo bude to stačit? Pohled na operační mapu varoval. Naruitel, pohybující se udaným směrem, měl příli velký náskok a v nepřehledném terénu mohl snadno vykličkovat. S obavami se svěřil veliteli. Silně údery kovové tyče do zavěené kolejnice vydávaly pronikavý zvuk a snadno pronikaly do místností.

Hlas dozorčího zněl ostře. Rozespalé postavy se rychle strojily a několik pohraničníků, před nimi běel čtyřnohý Godo, so ponořilo do tmy. Zanedlouho je následovali dalí. Pár desítek pohraničníků začalo závodit s časem. První doběhli k srázu a začali plhat nahoru.

lo to těce. Nohy na těkém terénu ujíděly zpět. Poplachová hlídka, s ní běel i důstojník Vojtěch, nebyla jetě ani v polovině kopce.

Vpřed, jen vpřed! Hnalo je podvědomí a příklad mladého velitele, kterému nyní přiel náramně vhod jeho lyařský trénink. Zachytávali za větve, snaili se pomáhat si rukama a překonávat únavu, která se jich po několikakilometrovém běhu v kopcovitém terénu zmocňovala.

Jak to tenkrát vydreli, ptali se později, ale nikdo to nedovedl vysvětlit.

Důstojník Vojtěch dodnes vidí lápoty v malém ostrůvku napadaného sněhu a proívá vzruení, které se ho tehdy zmocnilo.

Tady”, vyrazil ze sebe tenkrát a ukazoval ve světle baterky na zřetelnou lápotu. Pohled dodal lidem novou sílu. Několikrát zhluboka vydechli a znovu se rozběhli. Nedostali se daleko, kdy ticho rozřízl výstřel a pak celá dávka … Desátník Uhlář s vojínem Majerčíkem nebyli na stanoveném místě snad ani pět minut. Konečně kdo dneska přesně můe říci, jak dlouho jim trvalo, ne v nepřetritém poklusu doběhli vysíleni podél svahů jezerní stěny ke skalnatému úpatí, kterému od nepamětl starousedlíci říkali Kamenné moře. Divný, ale přiléhavý název. Kamenů tu kolem bylo bezpočet. Vysokých, pičatých obrouených častými deti a porostlých mechem, po něm koené podráky klouzaly jako po mýdle. TJlabiny mezi kameny vyplněné řídkým liejníkem a zakrslými smrčky skýtaly mnoství úkrytů.

Ti dva si to dobře uvědomovali. Kolikrát tu proli za dne a vdy stačilo popojít, přikrčit se mezi kameny a druhý člen hlídky ukrytého nezahlédl ani ze vzdálenosti několika kroků. Věděli, e právě tudy by mohl projít člověk, kvůli němu opustili vidinu teplého lůka.

Byly čtyři hodiny pryč a v dálce nad umavskými pahorky se objevil slabý, sotva znatelný prouek, ohlaující svítání.

Kdy se nedaleko objevil stín, Uhlář překvapením ztuhl. Stín se s přibliující vzdáleností měnil v postavu.

Dva pohraničníci leící na svahu Jezerní hory, u rozeznávali postavu v zimníku se sítěnou takou v ruce a splasklým ruksáčkem na zádech.

Stůj! Ruce vzhůru!”

Neznámý se na zlomek vteřiny zastavil, ale ne si to Uhlář uvědomil, stočil se k nízkým smrčkům na okraji kamenného moře.

Desátník Uhlář vyskočil a v běhu opakoval zvolání

Neznámý přikrčeně dobíhal k prvním kamenům a v zápětí mezi nimi zmizel. Desátník vystřelil do vzduchu první dávku. Postava zmizela mezi kameny a pak se u nic nedělo. Jetě jednou Ulhlář zaslechl několik výstřelů, ale u nemffe říci, zda to bylo před tím, nebo po té, co vystřelil on. Pamatuje si jen, e v zápětí, co dozněly ozvěny výstřelů, se přikrčil za nejblii balvan a Čekal.

Tam, kde před okamikem zahlédl stín, neviděl nic. Kolem bylo nezvyklé ticho. Uhlář mu nedůvěřoval. Věděl, e kadým okamikem se někde nad zubatými siluetami kamenů můe vztyčit stín a prásknout výstřel. Desátník si uvědomoval blízkost nebezpečí a vecek vzruen přitáhl pevněji zbraň.

Jeho první akce na hranici. Jak skončí? Uhlář poprvé cítil odpovědnost, která na něho doléhala. Současně se ozývala únava. Čelo přes noční chlad měl zalito potem.

Napadaly ho nejrůznějí mylenky. Kolikrát se chtěl zvednout a nedbat nebezpečí, e tamten druhý… Ale místo toho leel na zemi jako přikovaný a pozoroval chvějící se větévky na keříku před sebou. Pohupovaly se na pozadí temné edi a připomínaly mu ivot. Snail se proniknout očima tmu kolem, na čele mu naskočily vrásky, ale tam vpředu nic, stále nic. jen ty hrozné mylenky, e udělá nějakou chybu, e nepřítel unikne.

Pohraničník obrátil oči k obloze a pak se opět rozhlíel. U ani list na keři se nehýbal.

Jak dlouho tehdy čekal, u asi nikdy nezjistí. Napětí se stupňovalo Neunikne Jim? Mučivé otázky dopadaly do mozku a Uhlář so lehce nadzvedl. Sám si ani dobře neuvědomoval, e riskuje ivot. Naruitel je jistě ozbrojen a ,..

Kolem bylo ticho, které drásalo nervy. Uhlář, ač se snail, nezaslechl nic. Nebo ano? Jakoby z veliké dálky se k němu donesl sotva slyitelný sten. Jistě se mu to jen zdálo. Uhlář se opět nadzvedl a lehl na kámen. Najednou mu bylo jedno, e ho tamten můe spatřit. To ticho u bylo hrozné. Uhlář se poposunul o pár decimetrů vpřed a opět poslouchal. Nedůvěřoval tichu panujícímu kolem, věděl, e kadým okamikem se někde mezi kameny můe vztyčit postava. Ale proč by to dělal, odporovalo cosi v jeho nitru. Stačí jen vyčkat, a on …

Pohraničník so opět přilepil ke kameni. Tam vpředu někde postava klesla. Je tam? Znova ta nejistota. Takhle tu přece nemůe zůstat leet.

Uhlář přitáhl zbraň a poloil ]i před sebe na kámen. Pohyb jakoby ho uklidnil a dodal mu odvahy. Znovu se nadzvedl a rozhlíel se po nejbliích kamenech, okolí a zbytcích sněhu v prohlubních. A tehdy znovu odněkud zdálky k jeho uchu dolehl sten.

A opět, tentokrát u hlasitěji.

Uhlář si byl jist, e se nemýlí, ale varovná mylenka mu projela hlavou. Co kdy zranění jenom předstírá?

Chvíli naslouchal. Větřík mu ovíval tvář a Uhlář cítil, e se mu vracejí síly. Ted u byl rozhodnut. Přeskočil prohlubeň mezi dvěma kameny a znovu naslouchal. Znělo to odněkud z leva a hlas jako by vycházel z hlubiny. Tady nahoře nad kameny slyel lépe.

Někdo tam sténal. Uklouzl a padl na kámen, bylo první, co ho napadlo. To se mohlo stát i jemu. On mířil nad hlavu, ale nepřítel? …

Dalí pochybnosti rozehnal hlas, který se ozval nedaleko.

Někdo tam sténá.” Uhlář si teprve nyní uvědomil přítomnost druhého Člena hlídky, který při honičce zůstal vzadu. Teď u se nerozpakoval. Přeskočil několik dalích kamenů. Steny umlkaly a opět se ozývaly.

Ano, tady to musí být. Uhlář pohlédl dolů do malé prohlubně. V první chvíli nic nerozeznával, ale dalí vzdech ho přinutil podívat se pozorněji. U se nemohl mýlit. Na dně prohlubiny leel člověk.

Ruce, kde má ruce, blesklo pohraničníkovi hlavou a snail se v té tmavé hromádce najít dva bílé body. Ale ne objevil první, dopadl k zemi světelný paprsek,

Uhlář se překvapeně obrátil. Několik kroků od něho stái člen jeho hlídky a baterkou ohledával okolí. Neznámý se občas oběma rukama drel za hlavu. Proto tedy . . Uhlář pochopil a sáhl do kapsy, kde měl obvaz. Ne se sklonil k leící postavě, zaslechl nějaké hlasy.

Na zlomek vteřiny ztrnul a pak se docela bezděčně přikrčil. Bylo to zbytečné. Dobíhali sem pohraničníci z pátrací skupiny Mezi nimi Uhlář i na dálku poznal tíhlý stín velitele roty. Chtěl podle předpisu podat hláení, ale nějak to nevylo. Velitel přiběhl, nahlédl do prohlubně a pak se shýbl.

Ten dole, ve světle baterek, pootevřel oči. Uhlář u dlouho neviděl tak zlostný výraz ve tváři. Tvář neznámého se stáhla do klebu, sevření rtů povolilo, objevila se mezera. Dopadený vytěkl:

Puste mě! Američané mě pomstí!”

Velitel, který se spolu s Uhlářem skláněl nad neznámým, na okamik ztrnul.

Nechte mě býtl” řval mu a pokopel se sáhnout do kapsy kabátu. Pohraničníci pohyb zpozorovali, přitlačili mu ruce k tělu.

Pak se konečně raněný uklidnil, nadzvedl hlavu a nechal si obvázat ránu na temeni.

Uhlářův druh stál na kameni neschopen jakéhokoliv pohybu. V rukou drel baterku a světelným kuelem mířil do prohlubně.

Neznámý teď leel na zádech. Hlavu měl obalenou spoustou bílých obvazů. Na první pohled to vypadalo jako turban. To Je asi první turek, kterého tu od pětačtyři-cátého chytli, napadlo toho světlonoe, kdy se s rozířenýma očima díval na krev, zbarvující obvaz. Pak si uvědomil, e není vhodná chvíle k ertování.

Velitel se rozhlédl.

Musíme ho snést dolů,” řekl a Uhlářovi nebylo jasné, Jak to chce udělat. Chlap na zemi se nehýbal a dolů z Jezerní stěny k jednotce je pořádný kus cesty. Potřebovali by aspoň nosítka … Úvahy přeruil hlas, který velitelsky přikazoval:

Uřízněte dvě silné větve a dva svlečte koichy!” Lidé stále nechápali. K čemu to bude? Ale tón, jakým to bylo řečeno, nepřipoutěl dotazy. Několik pohraničníků se rozběhlo k nejbliím stromům. Zatím co zápasili se silnými větvemi, dva svlékli koichy a dreli Je v rukou. Nedaleko mezi stromy se míhaly světelné kuely a zaznívaly odtud údery.

Uhlář se rozhlédl a pak znovu upřel zrak na neznámého. Ve světle zahlédl, e se opět pohnul. Pravá ruka se mu zvedla k hlavě a prsty se pokouely zachytit okraj obvazu. Uhlář viděl, jak zadrený ubývajícími silami kube a snaí se strhnout obvazy.

Přidrte mu ruce,” řekl kdosi a jeden z pohraničníků se sklonil. Ale to u přináeli dvě silné větve. Velitel prostrčil rukávy koichů větev. Protilehlými rukávy proklouzla druhá.

Paprsky baterek dopadly opět na leící postavu. Několik rukou uchopilo neznámého a uloilo ho na nosítka.

Malý průvod stráců hranic se dal na pochod. Uhlář teprve teď pocítil, e se mu u srdce ulehčilo, ale současně se ho zmocnila únava.

Několikrát se zhluboka nadechl a rozhlédl se po temnem horizontu, jakoby si ta místa chtěl vrýt do paměti.

Ostatní u byli hezký kus vpředu. Z dálky průvod vypadal docela straidelně. Proti obloze se rýsovalo několik shrbených postav, nosítka vypadala, jako kdy nesou rakev. Oplný pohřeb.

Mlčenlivý průvod u splynul s okrajem lesa, kdy so

Uhlář konečně rozkýval.

el rychle, pak klusal a snail se dohnat tam ty vpředu. Najednou nechtěl zůstat sám.

Nad srázem Jezerní stěny je dostihl.

V nesení zraněného se pohraničníci střídali Dolů ze srázné Jezerní stěny museli opatrně. Drobné kaménky klouzaly pod nohama a ujíděly s hlukem dolů.

Lidé li mlčky

Na nosítkách leel zraněný nepřítel. Hubený obličej s vystouplými lícními kostmi a ostrým nosem nad prou keiri stisknutých rtů, které jetě před chvílí, tam nahoře chrlily nadávky a hrozby. Ruce se mu bezvládně kývaly, kdykoli někdo z nosičů udělal rychlejí krok. U se nesnail strhat obvazy ze zraněné hlavy jako tam nahoře.

Lidé ly mlčky. Pomalu, krok co krok sestupovali srázem k temné hladině jezera. Průsek mezi stromy jim usnadňoval i v temnu výhled. Pod nim zela iroká, holá cesta.

Ernstova stezka jí říkali starousedlíci a mladý velitel si u po kolikáté připomněl postavu starého paeráka.

V zimě, kdy ho za předmnichovské republiky finančníci honili, vdy prý jim Ernst zmizel jako duch. Kolik nocí k vůli němu nespali, snaili se získat jeho kumpány, aby jim prozradili, kudy a kdy Ernst půjde na pa

Dlouho se jim to nedařilo. Kadý, kdy přila řeč na Ernsta, zarytě mlčel. A jednou zasvitla finančníkům naděje. Tu noc vichni v celém úseku vyli do terénu.

Půjde přes jezerní stěnu podél hranic a tam vpravo někde pod Hojsovou Stráí bude procházet lesem.

Tohle bude terno, mnuli si ruce financové. Konečně tedy jednoho z těch několika nekorunovaných králů umavy dopadnou při činu.

Chytneme ho nahoře na stěně, přikazoval tehdy velitel finančníků a přeměřil zrakem Jezerní stěnu. Ne, tudy ne můe, upokojil se pohledem na sráz, spadající dolů k zamrzlé hladině Černého jezera. Tenkrát nečekali dlouho.

Na mírném svahu-od Bavorska se objevil tmavý stín.

Pomalu proel kolem rozestavěných stráí k horizontu Jezerní stěny, jako by nic netuil.

Finančníci ze skrytu stromů pozorovali naditý ruksak na zádech a velitel si radostí mnul zmrzlé ruce. Tentokráte jim starý Ernst neujde.

Nechal ho proklouznout nedaleko svého stanovitě s chvějícím se srdcem lovce, který ví, e mu kořist nemůe uniknout.

Jetě několik okamiků. Kdo by nepocioval vzruení ve chvíli, kdy pozoruje, jak mu nebezpečný paerák bezhlavě vbíhá do léčky. Velitel tho nedhal jetě několik desítek metrů rázovat po hřebenu stěny a zvědavě pozoroval paerákovy duralové lye, od nich se odráel paprsek měsíčního svitu

Určitě je to on. To jsou jeho pověstné kovové lye. Velitel finanční stráe vystoupil z úkrytu. V jeho rukou se objevila signální pistole a měsíční noc na okamik rozsvětlila silná záře.

Postava s ruksakem se zastavila, kdy viděla přibliující lidi v dlouhých plátích s pukami, na okamik jakoby ztrnula.

Financové byli klidní.

Půlkruh kolem paeráka se uzavřel. Bledý měsíc ozařoval podsaditou postavu v krátkém koíku. Zdálo se, e výzvy k zastavení uposlechl a čeká na své pronásledovatele. Velitel finančníků se blahosklonně usmíval. U se viděl, Jak sihrabuje tučnou odměnu a jeho nadřízený mu přátelsky poplácává po plecích Lákavá vidina mu na okamik zastřela rozvaihu. Zatím postava 11a horizontě udělala několik dlouhých kroků a najednou zmizela. Vypadalo to, Jako by se země po ni sleihla. Přesně tak, jak to říkali starousedlíci.

Zoufalý velitel se rázem vzpamatoval a vyrazil k okraji hřebene. Od okraje lesa k tomu potřeboval v hlubokém sněhu několik desítek kroků Jaká muka při nich proil nedá se vypovědět. Kdy doběhl k okraji a pohlédl dolů, ztrnul.

Co se mu zdálo nemoné, viděl najednou na vlastní oči.

Na konci srázu, tam někde u Jezerní hladiny spatřil milhnout se postavu na lyích. V jasné měsíční noci sa nemohl mýlit. Dole na okraji jezera v lese mu mizela kořist, kterou měl na dosah ruky. Vztekle vystřelil směrem, kde postava mizela v lesním porostu, ale příli dobře si uvědomoval marnost svélho počínání.

Starého Ernsta nedopadl! ani později, třebae jetě ne* jednou na něho finančníci nastraili léčku.

Tehdy jetě kvetla penice pro krále umavy, napadlo mladého velitele jednotky Pohraniční stráe a pohledem zavadil o postavu na nosítkách.

Obvaz na (hlavě se jí posunul a bílou tkaninou prosakovala krev.

Taky jeden z těch, který nepochopil, e staré časy se nevrátí, zamyslel se. Napadlo ho, zda ten na nosítkách ví něco o starém Ernstovi, nebo o jeho synovi, který se po osmačtyřicátém stal z paeráka převaděčem a skončil stejně neslavně jako mu na nosítkách.

Ne pohraničníci obeli mlčenlivou jezerní hladinu, pohlédl důstojník Vojtěch průsekem Ernstovy paerácké stezky vzhůru.

Noční obloha jako by trochu zesvětlela. Ranní erosvit se objevil nejprve tam, mezi dvěma temnými pni vysokých stromů a pak stále vytrvaleji pronikal do lesního okraje a zaháněl stíny do hloubi mezi staleté stromy Nad jezerem se jetě udrovaly chuchvalce mlhy, ale i tady pomalu začínaly světlat.

Nad jezerní kotlinou se rozednívalo.

DOBRODRUZI NEDOJELI

Sluba na hranici Československé socialistické republiky s kapitalistickými státy nepostrádala napětí a odvahy. To dosvědčí i případ, který se stal na hraničním přejezdu Petralce u Bratislavy.

Nejprve fakta: Pokozené vozidlo Tatra 111. Vyčíslená koda 20 000  30 000 Kčs. Naruený sloupek hraniční závory + ohnutá závora (je dále v provozu), koda cca 1000 Kčs Tři varovné výstřely 1 z pistole, 2 ze samopalu. Asi 1,40 Kčs. Nervový ok dvou cestujících v osobním voze N-87188, na něj se řítil rozjetý nákladní automobil, se vyčíslit nedá Podobně je tomu i s dalími osobami příběhu, pohraničníky nadporučíkem Pivkem, celníkem Kozinkou, vojíny Třískou, Portou a Gottwaldem.

O co lo? O násilný pokus překonání státní hranice za pomoci nákladního automobilu Tatra 111. Pachatelé to neměli patně vymyleno. Tlak rozjetého nákladního auta, které prázdné váí 9 000 kg, se znásobuje rychlostí a masívní elezná traverza, tvořící nárazník vozidla, působí kinetickou silou asi 30 000  50 000 kg. Tato síla můe překonat značnou překáku nebo, a na to pachatelé spoléhali, dokonce přerazit hraniční závoru.

Co předcházelo: Nedávno nadporučík tirban hovořil s přísluníky své jednotky o výkonu sluby u hraničního přejezdu. Na besedě se českosloventí pohraničníci zamýleli nad svou činností ve slubě. Velitel hlídky stojí na levé straně závory u signálního zařízení a v případě pokusu o násilné překročení hranic nebo jiného ohroení skočí za násep a zahajuje palbu. Clen, jeho místo je u pravého betonového sloupku, přeskočí závoru a ve vhodném postavení zahajuje boj. S těmito pokyny se tehdy seznámili vichni. Bylo to nejlepí taktické řeení situace v jejich podmínkách. Tehdy ovem jetě netuili, e se tak brzy hodí…

Trestní rejstřík pětatřicetiletého Karola Solláka z Bratislavy je dosti úctyhodný, abychom na první pohled věděli, s kým máme co činit. Osm trestů a pět let ztrá-vených ve vězení z něho udělalo recidivistu těího kalibru, jeho náprava nebude zřejmě snadná, ne-li nemoná (viz dále). První trest v roce 1949 dostal za pokus o neoprávněné oputění republiky. Ten devátý bude patřit pod stejný paragraf trestního zákona. Mezitím iu jsou zaviněné havárie, krádee, výtrnictví.

Jeho komplic, devětadvacetiletý Miroslav Kančík, si se Sollákem v ničem nezadá. Ani jeho |méno v trestním rejstříku nechybí. Omyslem odejít do Rakouska se Sollák zabýval ji dávno. Neshody doma vznikají v důsledku jeho malé péče o rodinu a představa blahobytného ivota v kapitalistické zemí Sollákův úmysl podporuje. Proto chtěl odjet Jako turista na mistrovství světa v hokeji do Vídně s tím, e se u do CSSR nevrátí. Kdy v závodě, kde byl zaměstnán jako řidič, jeho ádost nepodpořili, rozzlobil se a …

V neděli 18. února v postranní ulici u Domu osvěty na Vajnorské ulicí v Bratislavě zastavilo nákladní auto. Z kabiny vystoupili dva mui a zamířili do sálu, odkud zaznívala muzika. Taneční zábava byla v plném proudu. Kančík se u stolu začal bavit s pánom Lacom báčim, známou figurkou, její pravé jméno prý nezná, a Sollák vytrvale tancoval. V přestávkách u stolu pili pivo a víno.

Ke druhé hodině ráno se zábava chýlila ke konci Sollák velkomyslně Kančíkovi nabídl, e ho odveze svou nákladní limuzínou”, tj. podnikovým autem n. p. Prlemstav, kde jako řidič pracoval.

Sollák se posadil za volant, počkal, a se jeho komplic uvelebí na sedadle vedle a rychle se rozjel.

Motor se rozeřval ve vysokých obrátkách a devět tun kovu na kolech se řítilo vpřed …

Vídeňská cesta v Petralce je iroká, s pěkně udrovaným povrchem. Dlaební kostky střídá asfalt. Noční ticho přehluoval hukot silného motoru násobený svistem dvou velikých chladicích dmychadel. Toho pondělního rána byla silnice prázdná a nákladní tatra se usadila ve středu vozovky. Na rovinkách prudce nabírala rychlost. Stromy parku po obou stranách silnice ubíhaly vzad. Ručička tachometru se posunovala doprava. Po výjezdu z parku se silnice stáčí doleva podél mrtvého dunajského ramene. Zatáčku tatra řízla s bravurou a uháněla otevřenou krajinou dál. Motor hučel naplno, rozsvícená světla reflektorů rozhrnovala před vozidlem noční tmu. Dalí zatáčku na rovince ke státní hranici proletěla tatra jen s mením zpomalením. Dva mui v kabině seděli beze slov. Vyvýenou silnici z obou stran vroubilo zábradlí. Na rovince se od budky po pravé straně silnice odlepila postava, v její ruce se objevilo červené světlo baterky. Řidič bezohledně lápl na plyn. Kolos se řítil prudce vpřed a hrozil smést nečekanou překáku z cesty.

Jízdu nákladní tatry k hranicích v neobvyklou noční hodinu ohlásil jako první dozorčí jednotky vojín Kubi. Od něho pohraničník Tříska převzal hláení, rozsvítil mechanické červené světlo na sloupu a pro jistotu vzal jetě baterku a postavil se do cesty s úmyslem zastavit vozidlo jetě před celnitěm. Na jeho zoufalé mávání řidič náklaďáku nereagoval. Kolos se přehnal rychle dál. Ohromený Tříska v poslední chvíli uskočil ke kraji cesty. Řev motoru bezpečně oznamoval, e řidič jetě více zrychluje. Pohraničník Tříska se rychle vzpamatoval a skočil do budky podat hláení.

Nadporučík Pivko s celníkem Kozinkou odbavili právě osobní automobil a dali stránému u závory pokyu, aby jí zdvihl, kdy zaslechli hukot silného motoru jede vozidlo technické sluby, které má přivézt dr na posypání

celnitě, napadlo nadporučíka Pivku ale ji v následujících vteřinách si uvědomil svů] omyl To u se vozidlo plnou rychlostí řítilo do celnitě. Nadporučík Pivko strhl svého druha ke straně vozovky a začal mávat baterkou s červeným světlem, aby vůz zastavil. V dalích zlomcích sekund pochopil, e se mu to nepodaří a vytáhl z pouzdra pistoli.

Hukot motoru přehluil varovný výstřel. Pohraničník Porta podle příkazu otevíral těkou zabezpečovací závoru pro průjezd osobního vozidla. Dva rakoutí občané se vraceli domů. Nastartovali motor a Jejich automobil se právě rozjel k hranicím, kdy rámus těkého motoru přehluil na okamik výstřel a k Portově sluchu se donesl rozhodný, několikrát opakovaný příkaz: Závoru zavřít, zavřít závoru!”

Obě vozidla zamířila téměř současně k hrdlu nálevky, tvořící výjezd z celnitě. Dva a půl metru iroký rozjetý nákladní automobil T 111 si svou bezohledností vynutil přednost, řidič v rakouském vozidle v poslední chvíli uhnul a nechal se předjet. K závoře zbývalo pár desítek metrů, kdy Porta začal reagovat na příkaz, který se k němu donesl ze tmy Nestačil závoru docela dovřít, kdy pochopil, oč jde Odrazil se  přeskočil závoru, a …

Ohluující náraz a skřípot kovu se rozlehl do daleka. Za pokroucenou zabezpečovací závorou se rozjetý kolos zastavil. Levý reflektor, který 1 po nárazu svítil, ozařoval několik desítek metrů země za závorou, kde výsostný znak Rakouské republiky označuje pomyslnou čáru v terénu  hranic!. Za nl měli tl dva namířeno. Nedojeli.

Pohraničník Porta pozvedl samopal, který natáhl, kdy se na něho řítilo nákladní auto Teprve mnohem později si uvědomtl pocit strachu, jen se ho zmocnil při pomylení, zda závora pachatele zadrí

Událost! dostaly rychlý spád K jeho uím se donesly dvě rány vypálené rychle za sebou Vystřelil je pro výstrahu velitel hlídky vojín Gottwald.

Ke dveřím zavřené kabiny náklaďáku přibíhal nadporučík Pivko s celníkem Kozinkou a vyzýval cestující, aby opustili svá místa a zvedli ruce. V nitru kabiny bylo ticho. Po otevření dveří pohraničníci zahlédli jednoho pachatele leet na sedadle, zatímco druhý se zdráhal opustit kabinu

Nechte mě utéct, polu vám z Rakouska balík,” sliboval naivní Sollák pohraničníkům, kdy? Ho odváděli

Druhého pachatele, zraněného nárazem do hiavy, odnesl! na nosítkách.

Zadren! pachatelů netrvalo ani dvě minuty Účastníci na ně budou vzpomínat celý ivot. Dlouho jim bude při vzpomínce znít v uích skřípot deformovaného kovu, ale současně kadého * ochránců hranic bude v nitru hřát úspěch. Gangsterský pokus o překonání hraníce se lim podařilo zmařit Budou za to děkovat I projektantům a tvůrcům zabezpečovacích závor, které těmto dobrodruným pokusům vzaly naději na úspěch.

Tečku za popsaným případem udělal pokurátor.

agentBv mh

í

Automobil s rakouskou poznávací značkou projel pod zvednutou hraniční závorou silničního přechodu v Českých Velenicích do celnitě k odbavení. Tři mui sedící uvnitř trpělivě vyčkávali příchodu Československých celníků a pasových orgánů Na ukrácení chvíle si nejstarí z muů zapálil cigaretu Nonalantním pohybem ruky odklepával popel otevřeným okénkem.

Vichni tři byli v CSSR na návtěvě a nyní se po několika dnech vraceli. Autem projeli některá místa v jiních Cechách, pobyli v Českých Budějovicích, navtívili známé v okolí.

Cesta tří turistů s rakouskými pasy probíhala’ klidně. Jeli, kam chtěli, zastavili, kde chtěli. Ten starí, sedící na zadním sedadle, se zvědavě rozhlíel kolem sebe. Ruka s cigaretou Jetě několikrát odklepla popel, aby vzápětí nervózně odhodila velký nedopalek.

K autu přicházel československý celník s kotegou z oddělení pasové kontroly. Důstojník v zelené uniformě poádal cestufící o pasy a odeel do budovy.

Starí mu na zadním sedadle sl zapálil druhou Cigaretu Při odkapávání popela se mu ruka poněkud za chvěla. Mu sledoval činnost lidí v celniti a pátravě se rozhlíel kolem lehn netrpělivost kadým dalím oka mikem rostla Bylo to zřejmé z jeho pohledů Uklidnil se, a kdy se ve dveřích budovy objevil důstojník, ktarý Je před chvílí poádal o pasy.

Potřeboval by od cestujících něco doplnit, a ho laskavě následují do kanceláře. Rozhodně pronesená ádost nepřipoutěla námitky.

Turista na zadním sedadle rakouského auta viditelně zneklidněl. V Jeho očích se objevil záblesk strachu. Snad ji začal tuit, co prozatím jeho dva mladí spolucestující nechápali. Tím větí bylo jejich překvapení, kdy se dověděli, e jejich společník nemůe pokračovat v cestě zpět. Proti zatčení se pokusili protestovat fe rakouský občan, má pas.

Starí mu svůj osud přijal s tupou rezignací. Snad v té chvíli pochopil, e se spravedlnosti nevyhne Ani po dvaceti letech …

Karel B. jako řada jemu podobných prodělal v Bad Obersdorfu kolení. Instruktoři CIC ho učili střílet z pistole, samopalu, kreslit plánky, zakládat mrtvé schránky a mnoho dalích věcí potřebných ke pionái. Znalost terénu u hranic v okolí Jeho roditě Karlovi B umoňovala 1 Jinou, pro americkou slubu potřebnou profesi. Podle příkazu svého řídícího ogánu z CIC začal převádět přes hranice agenty z americké pionání centrály. Častým společníkem při ilegálních přechodech hranic mu byl Karel Gruber. Spolu vodili agenty do republiky a za několik dnů po splnění jejich pionáních úkolů je opět doprovázeli přes hranice zpět. Postupně, kdy se hraniční reim začínal konsolidovat o převaděči několikráte narazili na hlídky Pohraniční stráe, Američané agenty a převaděče vybavili kromě pistolí granáty a samopaly.

Tenkráte, 30 září 1951, il tři Vichni Karlové Vystoupili z auta, které )e se zhasnutými světly dovezlo k lesíku po obou stranách vesnice Nagelberg Ritschau, obuli sl tenisky a zamířili směrem k obci Krabono Mohli Jít se zavázanýma očima. V lesíku i okolí kadý z Karlů znal vechny keříky i větí kameny.

Tahle výhoda byla dlouho na jejich straně. Nejednou tudy proli bez obtíí.

]ako paeráci ČI jako nepřáteltí agenti. li najisto. Hospodský Ferda je Ji očekával, ivé zboí bylo připraveno. Prvních 130 kroků uli na naem území mlčky. Les nad jejich hlavami tie uměl. Sotva vak přeli lesní křiovatku, za |ellch zády se ozvalo rozhodné: Zde Pohraniční strá, stůj, ruce vzhůru!*4

Po chvilkovém překvapení agenti zahájili palbu.

Na místě tohoto střetnutí s nepřítelem dnes stojí malý kamenný pomníček. Označuje místo, kde padl pohraničník Adam Ruso. Jeho druh za prchajícími vypálil dvě rány. Bezvýsledně. Vrahové tenkrát uprchli. Připravené zboí i mrtvá schránka u českobudějovického krematoria zůstaly nevybrány. O tři roky později dva agenti byli naimi soudy odsouzeni. Třetí  Karel  spravedlnosti stále unikal. Teď se tedy vrátil…

Vyetřovatel to zpočátku neměl snadné. Karel B. u výslechu svou totonost přiznal, ale na otázky odpovídal monotónním hlasem. Nevím, nepamatuji se, podrobnosti se mi po letech z paměti vytratily… Jen v jednom případě vypovídal o události s řadou překvapivých detailů. Mluvil o noci 30. září. Zbraň tehdy u sebe neměl. Střílel jenom Karel Gruber, prohlásil rozhodně v závěru výpovědi. Po seznámení s výpověďmi jeho společníků u soudu připustil i to, co předtím tvrdoíjně zapíral.

Výpovědi jeho společníků mohou být přesnějí. Jejich výslech probíhal nedlouho po oněch událostech, kdeto on …

A opět ono stereotypní  u se přesně nepamatuji, vím jenom, e pistoli ani jinou zbraň jsem s sebou při převádění agentů nenosil…

Vyetřovatel třetímu z aktérů osudné noci dává čas. Kdy je potřeba, kusé výpovědí upřesní a snaí se shovívavě přehlédnout zapomětlivos1 vyetřovaného, který se s trapným úsměvem pokouí vyklouznout z nepříjemné situace.

Po několika konfrontacích zadrený agent připustil, e ilegálních převodů nepřátel přes nae hranice bylo víc, ne zpočátku udal. Na předloené fotografii poznal blonďáka střední postavy, který mluvil česky s moravským přízvukem, jednoho z těch, který mu ve Vídni ve vinárně na Talienstrasse tenkrát předával instrukce k nepřátelské činnosti proti naí zemi.

Říkali mu Rudolf a někdy také Laco. Na jeho pokyn převedli přes hranice k nám několik osob. Od něho dostávali jidáskou mzdu v rakouských ilincích.

Předloená fotografie zobrazovala pozdějího několikanásobného vraha babických občanů Ladislava Malého.

Karel B. pod tíhou důkazů nakonec přiznává, e v jednom případě při ilegálním přechodu hranic mohl mít u sebe pistoli. Jenom prý jedenkrát, zdůrazňuje zvýeným

hlasem. Tenkrát 30. září, vak byl beze zbraně, dodává a hledí prosebně na svůj protějek.

Vyetřovatel chápe zoufalou snahu zadreného agenta setřást ze sebe vinu za zavradění pohraničníka. Klidným pohledem se dívá na nervózně kubající víčka, rty 1 svaly ve tváři zadreného agenta. Tento muketýr” se zřejmě ani po dvaceti letech nemůe zbavit pocitu viny. Vyetřovatel v těchto okamicích dokonce pociuje uspokojení, e ten za stolem před ním byl léta na pochybách.

Expertizy a pozdějí vyetřování prokázaly, kdo je vrahem. Pachatel, který vypálil smrtící ránu, byl ji potrestán. Mu před vyetřovatelem se chvěje, aby mu tohle nemohli přičíst k tíi. Ví, e i tak má na svědomí dost. Usvědčován protokoly i svědky začíná obírně vypovídat. Fascikl s jeho výpovědí se rozrůstá …

Ve výpovědi zadreného agenta po dvaceti letech znovu oívají události, které dnení pohraničníci znají jen z historie.

Starí, zkroueně vypadající mu, byl jedním z těch, kteří tenkrát chtěli zmařit vítězství socialismu v Československu.

Vemi prostředky, násilím, terorem, vradami.

Na předloená fotografii zatčený Karel B. poznává dalího mue, kterého převáděl přes hranice Také v tomto případě se stal bezprostředním pomocníkem nebezpečného teroristy Lukee, který při zatýkání zastřelil přísluníka SNB o později no útěku dva dalí ochránce hranice.

V protokolu o vyetřování třetího Karla” se objevují nová jména a podrobnosti o funkci kanálu, pouívaného agenty americká pionáe. Není opomenuto ani na pozdéjí styky h dalími poúnorovými emigranty ve Vídni, s nimi agent Karel B v hospodě u Beneů na Můrz-strassn hrávnl karty.

Co se nepodařilo násilím tenkrát před lety v době studené války proti socialistickým zemím, měl uskutečnit tzv. obroduý proces” v Československu. V jeho počátku přijel l< nám na návtěvu” i starý agent CIC Karel B

Zdaleka netuil, e občané u nás nehorují pro jeho zboí  Z nepřátelských činů proti naí republice se i po létech zodpovídal před soudem a byl právem spravedlivě potrestán.

NEDOVOLENÝ EXPORT

Onoiho srpnového dne edesátého osmého roku po půl desáté večer dolo ke zkratu na signalizaci asi devadesát metrů od stanovitě hlídky Velitel hlídky začal jednat Sluební pes Anka běel podél enijně technického zabezpečení hranice, následován psovodem. Z druhého stanovitě jim běeli vstříc dalí pohraničních I při letmém pohledu na stěnu enijnílho zabezpečení velitel hlídky brzy zjistil, místo, kde dolo k naruení Jednotce byl vyhláen poplach a k místu se začali stahovat dalí hlídky.

V obtíném terénu podél řeky Dyje pes ztratil stopu a dalí pronásledování bylo bezvýsledné.

Pronásledovaný hranicí nepřekročil a nachází se v tomto prostoru 

Prst náčelníka operační skupiny se zabodl do zeleně vybarveného místa na mapě Skutečnosti se podřídila dalí činnost hlídek operujících v pohraničním území. Bylo krátce po 22. hodině. Několik minut před pátou hodinou ranní hlídka svobodníka Nováka zadrela neznámého mue, který se pokouel přiblíit k Dyji. Mu neměl ádné doklady k vycestování z republiky O přechod hranic do Rakouska se pokouel ilegálně. Bylo to vlastně docela obyčejné zadrení..

Neobyčejný byl jen profil dotyčného.

Zápis přináí stručnou charakteristiku: jméno, rok narození, zaměstnání, a … při dalím čtení člověk zbystří pozornost V roce 1945 odsouzen pro velezradu na 25 let Na základě amnestie byl v roce 1964 proputěn.

V době před útěkem pracoval jako funkcionář okresního výboru K 231

Kdo je ten pán? Na jeho popisu není nic nápadného. Statný pětačtyřícátník ostře řezaných rysů, s úzkými rty, těkavýma očima a poněkud neohrabanou chůzí. Po zadrení se choval klidně V protokolární výpovědi uvádí způsob, jakým se pokouel o ilegální přechod hranic Z místa svého působitě odjel k příbuzným do Břeclavi Po krátké návtěvě v 10.00 hod se vydal směrem ke státním hranicím Kdy zahlédl v terénu před sebou enijně technické zabezpečení, zalehl na pokraji lesa a delí dobu pozoroval okolí Pak za pomoci větví částečně nahnutého stromu stěnu překonal a rychle postupoval

lesem vpřed. V těko prostupném terénu ztratil ve tmě orientaci a rozhodl se pokračovat v cestě a po rozednění …

Obyčejné zadrení…

V původním spise se v souvislosti s dotyčným objevilo Jméno Světlana. Znělo teple a měkce. Můe tak znít 1 dnes v ústech mladého mue, a je bude eptat s láskou děvčeti toho Jména, které neví, e před Časem ono něné slovo přináelo smrt…

Mám před očima obrázek, na který nikdy nemohu zapomenout. iroká chodba, v pozadí se schoditěm Na zemi v různých polohách jako poraené kuelky leí tři postavy. Fotografie Je dílo okamiku. Tři mue, němé svědky tohoto zločinu na chodbě babické koly zachytila Jako doličný předmět pro pozdějí soudní líčení s vrahem, které se nekonalo.

Vrah vynesl rozsudek nad sebou sám. Rukou, která ve Jménu toho líbezně znějícího jména předtím stiskla kohoutek samopalu a zavradila tři funkcionáře KSC. Nebyla to Jediná vrada, kterou spáchali členové teroristické organizace Světlana” v padesátých letech, ale právě tato nejhloubějl otřásla svědomím vech čestných lidí v naí zemi.

Mu, kterého pohraničníci zadreli, o ní nemluvil. Ale zmínka o Světlaně” spojitost vyetřovateli vybavila

Připomněl Jsem sl to znovu, kdy major Vitanovský líčil vradu nadporučíka SNB Dyčky v Hodoníně, Zákeřná kulka ho zastihla zezadu, kdy stál u domovních dveří. Vrah Vetojka byl členem protistátní organizace Světlana”, jejím cílem byl Individuální teror proti vem, kteří tenkrát v nai zemi začínali budovat socialismus. Je to historická paralela Mezi ní a dnekem Je řada let.

Poznání společenského vývoje se nemuselo vyhnout ani parny V. P. Lótu měl monost o mnohém přemýlet. Zlostný záblesk v očích a příval nadávek na adresu po-jgft^nlčnfkfl, kteří ho zadreli, vak ukazuje tohoto pána wB]lném světle.

* Proč střeíte hranice? Proč bráníte lidem odcházet do zahraničí, křičel hystericky a v jeho očích hořely nebezpečné plamínky.

Tón otázky posunul čas zpět. Poadavek uvolnění hranic” byl diskutovaným problémem před srpnem 1968 i po něm. Cas postupně zformuloval odpověď.

Jedním z argumentů Je profil naruitelů. Jsou to přede—

vím kriminální recidivisté, kteří z ČSSR prchají z obavy před trestem. Početnou skupinu naruitelů tvoří mladí lidé, kteří touí po dobrodruství. Dále Jsou to lidé nespokojení se státním zřízením u nás nebo v sousedních socialistických zemích, v NDR či Polsku, kteří vyuívají turistického ruchu a snaí se ilegálně překročit hranice na Jihu do Rakouska nebo na západě do NSR.

Čas mnohé vyjasnil. Ostraha státní hranice ani postupem času neztratila nic na své společenské potřebnosti. Přísluníci Pohraniční stráe i nadále plní úkoly, o Jejich prospěnosti není pochyb. O tom, e ani dnes není sluba na hranici lehká, svědčí i dobrodruné snahy pana V P. a jemu podobných, kteří v hloubi due Jetě nepřestali uvaovat o nedovoleném exportu přes nae hranice,

Ale takový artikl tudy neprojde.

ODPLATA

Starina ukončil poradu a zavolal mne do místnosti dozorčího, Sel pomalu a ztěka chodbou a nakrucoval si knír. A Já dva kroky za ním. Je to vysoký mu se irokými zády, zatímco já jsem slabí konstrukce, take se za ním plouím jako stín Starina sundal ze zdi ukazovátko, střelil po mně pohledem zpod svého huňatého obočí a pomalu ke mně přistoupil. Otočil se k maketě, potom se na mne podíval a povídá:

 Sajko (tak mně říkal, protoe Jsem pocházel z kraje Mitji Ganeva-ajky), tamti zase připravují přechod abana v naem hraničním úseku. Vezmi s sebou Bořka, konservy na 24 hodin, dále po dvou zásobnících, po dvou granátech a hybaj! Trasa: horní pěina, kolem průseku, kóty 125, potom zahnete podél řeky ke Kadirový koárům, přes můstek … Nepůjdete stezkou, ale Alibr* chimovým dvorem Vlezte do stodoly. A jestli se objeví, zlikvidujte ho palbou! Ale rozum do hrstil Víte, kolikrát u nám upláchl ,.. Jasné?

 Rozkaz, soudruhu staino! řekl jsem a podkůvky na podpatcích mně cvakly tak, jako kdy se Bořka chyatá holit starinu a přejede břitvou po řemeni.

Starina měl rád údery podpatků i různé obraty, která

jsme prováděli s pukami. Proto jsem srazil podpatky silněji a bylo mi příjemné, e jsem ho viděl usměvavého a spokojeného.

Pospíil jsem si k místnosti, kde spal Bořka. Na chodbě jsem se téměř srazil s proviantním.

Konzervy na čtyřiadvacet hodin!

Jsou Jenom vestková povidla.

Jak to, Jenom povidla?

Tak! Prasklo prý jim to kolo a přijedou a zítra ..

Vzali jsme s Borkou dva álky povidel, po dvou zásobnících a po dvou granátech, a dali jsme se horní pěinou, kolem průseku, kóty 125, zahnuli jsme podél říčky ke Kadirovým koařům a doli jsme k můstku. Tvořily Jej dva trámy a kdy po něm člověk el, tak se pohupoval. Vdycky jsme se na trámech zastavovali, abychom se zhoupli, přestoe pod námi zela tůň a hučela řeka. Měsíc dosud nevyel, byla tma a proto jsem upozornil Bořku, aby dával pozor. Přeel jsem po trámech první a čekal jsem. Trámy se začaly napínat a prohýbat a já počítal Bořkovy kroky. Mělo jich být osmnáct. Najednou slyím, jak dole něco čvachtlo a potom u po nikom ani vidu, ani slechu …

Borkóóó!4*  vykřikl jsem a čekám. Reka hučela, Alibrachlmovt psi začali těkat.

Kdesi doln, asi dvacet metrů odn mne jsem uslyel tlumené volání. Vydal |sem se zpátky. Utíkám a upírám pohled do řeky. Zahvízdal jsem. Uprostřed řeky se objevila silueta.

Samopal… Voda ml odnesla samopal, soudruhu serante .. blábolí Bořka.

Vidím ho bez čepice, mokrého a vylekaného a je mi do smíchu, ale zárovně mám vztek, a bych brečel. Co si teď počneme dva s jedním samopalem?

Samopal padl do tůně, co hledá tady?

Řekl jsem h!, e ho voda odnesla ..

Samopal je těký. A tam je hloubka přes tři metry. Pojďme! Budeme ho hledat zítra.41

Bořka jde první, je bez čepice a celý mokrý, s torbou na zádech álky s povidly o sebe naráejí a cinkají. Dívám se na něho a myslím si: Teď by nás tak měl vidět starlnal S dvěma álky vestkových povidel a s jedním samopalem!44

Posly, Borko, kde má granáty?44

Bořka se zastavil a začal se ohmatávat.

Musel ]sem Je ztratit!”  řekl dutě a upřel pohled

na kamenitou pěinu.

Vezmi si jeden z mých… a sna se ho taky ztratit.”

Zahnuli jsem za zatáčku a před námi se vynořil Sahanův domek. Vypadal jako vechny ostatní: nahoře dvě místnosti a balkon, dole sklep, chlév s jednou Bílou kravkou a v kurníku sedm slepic. Stodola na druhé straně. Obeli jsme Alibrachimovův dům, přeli jsme napříč zahradou a zapadli do stodoly. Bořka zaujal výhodnou pozici v jednom rohu a já ve druhém. Čekali jsme.

Saban byl nebezpečný diverzant. Třikrát u seděl za krádee, za paeráctví, a třikrát se také oenil. Aia, která teď spala ve starém domku, byla jeho čtvrtou enou. Je to prý krasavice, má bílou tvář a velké zelené oči s černým protáhlým obočím. Jednou se někdo z hlídky podíval kvírou a viděl ji svlečenou do pasu, jak si myje vlasy. Na druhý den ho velitel potrestal.

Tahle ena měla neastný osud. Její mu Bekir Karai-zov odejel na frontu a u se nevrátil. V květnu 1945 dostala Aia telegram, e zmizel beze stopy. V červnu se vrátil aban s řádem za udatnost. Jetě tý den přiel k Aii a vyprávěl jí, jak on, Bekir a jetě dva mui byli posláni do týla Němců, aby chytili zajatce, a jak při přechodu poslední linie Bekir padl.

Večer se aban opil, vyrazil dveře a odvlekl Aiu i s její dcerkou Zarií. Vystrojil svatbu, bubny tloukly dva týdny, ale nikdo z Braljanice mu na svatbu neel. Jednou v noci někdo na Sahanovy dveře zaklepal. aban otevřel a ztuhl. Do prsou se mu opírala hlaveň puky.

Buď sestru nebo kulku!” skřípavým hlasem mu hrozil Daud, Aiin bratr.

Pročpak přichází s pukou, Daude? Tady je, odveď si ji! Pojď dál, pojď, popovídáme si… Aio, přines něco na napití… Přiel nám vzácný host… Zavdáme si a kdy bude chtít, můe odejít.”

Sotva Daud překročil práh, aban ho zezadu napadl sekyrou. Několika ranami ho usmrtil a pak přeběhl na druhou stranu hranice. U čtyři roky ho nai honí… Aia nemůe nikam jít, má strach z lidí a oni zase z ní.

Vůně čerstvého sena omamovala a o mne se pokouela dřímota. típl jsem se, zatahal jsem se za ui, kroutil jsem si nosem, a to bolelo, ale spánek se mne zmocňoval stále silněji. Vtom dole klaply dveře. Z rohu, kde byl Bořka, se obývalo tlumené chrápání. Vyskočil jsem n

doplíil jsem se k němu. Spal. Chytil jsem ho za rameno a zatřásl jsem s ním. Znovu klaply dveře.

Nechal jsem Bořku být a potichu jsem se začal plíit k svému rohu. Dole u domku se objevila postava a vteřinu po ní druhá. Ta první si sedla na bobek, minutu tak zůstala a zvedla se. Toté udělala i ta druhá, mení. Vely do domu. Avak nikoli po schoditi do patra, ale ke sklepu, který jsme pokládali za neobývaný. Aia i její dcera vely a zhasly lampu. Doplíil jsem se znovu k Bořkovi, nařídil jsem mu, aby zaujal mé místo a sám jsem seběhl do zahrádky ke kupám kukuřičné slámy. Ukryl jsem se v jedné z nich naproti vchodu do sklepa a zatajil jsem dech. Podíval jsem se na hodinky  ručičky se překrývaly na jedenáctce. V tom jsem uslyel zezadu tiché kroky a ztuhl jsem. Abych se obrátil  na to u bylo pozdě. Byl pravděpodobně krok nebo dva ode mne. Nemohl jsem se poihnout, protoe suchá sláma by mne prozradila. Jeden granát na tu hromadu a je konec!  pomyslel jsem si a drel jsem prst na spouti. Nečekal jsem, e se ukryje v hromadě, která byla vlevo vedle mne. Proplíil se vak právě pod ni a schoval se. Objevila se hlaveň puky, která směřovala k domku

Zatajil jsem dech. Trvalo to minutu či dvě a já pocítil, e mi na čele vyvstal pot. Začal jsem se dusit. Potřeboval jsem vzduch. Zdálo se mi, e kdybych se nadýchl, má záda by rozhýbala slámu. Dal jsem si proto k ústům rukáv, nadýchl Jsem se a zase jsem ztichl. Ale ten vedle mne dýchal klidně. Slyel jsem ho naprosto zřetelně.

Měsíc teď stoupal stále vý. V tom bílém mdlém světle spala vesnice hlubokým spánkem. Jenom já, diverzant a Bořka jsme byli vzhůru a číhali jsem na sebe. Bořka leel ve stodole, ani tuil, e ten, kterého jsme tolikrát čekali, leí krok ode mne a moná pomalu uvolňuje pojistku granátu Leel Jsem a cítil, jak jakási síla napíná můj norvový systém. O čem vem jsem nepřemýleli Ale vechno, co se mi v těchto trýznivých minutách míhalo hlavou, bylo v praxi neproveditelné. Bylo potřeba čekat, zachovat si chladnokrevnost. A já čekal. Díval jsem se hned k oknu, hned ke slámě, ze které vyčuhovala studená černá hlaveň.

Najednou jako by se něco zachvělo. Zdálo se mně, e jakási postava zlehka přeskočila plot a ukryla se ve stínu domku. Potom se pomalu vynořila za kamennou zídkou a kdy se přehoupla přes zábradlí, ztratila se na

schoditi. Zaskřípaly dveře a opět zavládlo ticho. Někde na horním konci vsi zakokrhal kohout. Ozvali se také cvrčci. A znovu se nad spícím údolím rozprostřelo hluboké ticho. Kdy vám říkám, e jsem v těch okamicích slyel kohouty a cvrčky, nevěřte mi! Neviděl jsem ani, kdy vylezl Bořka ze stodoly a přiblíil se ke mně. Zpozoroval jsem ho, a kdy se objevil u kupy slámy, pod kterou leel diverzant. Krve by se ve mně byl nedořezall Prolétlo mi hlavou: Tak to je tedy konec! Konec!…

Bořka zůstal stát zrovna u té vedlejí hromady.

Soudruhu serante, do sklepa veel nějaký člověk!44 zaeptal a vrátil se.

Udělalo se mi mdlo Zaposlouchal jsem se, ale neslyel jsem jeho kroky Podíval jsem se  hlaveň stále mířila na domek jene tamten u nedýchal. Jasný, říkám si, teď to začne …

Dveře opět zaskřípaly. Ze schoditě vycházely tři postavy. To znamená, e ten, co před chvilkou veel do sklepa, přiel za Aiou a její dcerou a ten vedle mne ho zajiuje.

Bylo potřeba něco dělat, aspoň stisknout Spou… První výstřel vechno rozhodne… V tom mne odstrčil silný úder zleva. Ztrnul jsem. Z kupy zahřměl druhý výstřel. Od domku dolétly výkřiky, mísící se s dueným sténáním.

Aiooo!44 vykřikl silně a straně ten vedle mne.

Schovej se, Aiooo! … Nestřílejte, vojáciiiiii! Aiooo!44

Ani by čekal, vyskočil a rozběhl se k enám, která u mezitím utekly do sklepa. eny naříkaly. Vedle mne se náhle objevil udýchaný Bořka s granátem v ruce

Co se děje, proč nestřílí, soudruhu serante?44 vyhrkl a lehl si vedle slámy.

Zalehni k té hromadě a čekej! … Ten granát… jen na můj rozkaz, jasné?44

Hlava mně ztěkla a ucítil jsem studenou hlínu. Směsice psího těkání, křiku a vrzání cvrčků mi pronikala do uí.

Pomalu se rozednívalo. Zvedl jsem hlavu. Vedle schoditě leel na břie s rozpaenýma rukama aban. Jedna jeho ruka jetě pevně svírala anglický samopal. Ve sklepě panovalo mrtvé ticho. Na pěině, směrem od doliny, byl slyet dusot koňských kopyt. V Alibrachimově za* hradě zastavila skupina pohraničníků na koních, vedená starinou. Nechali koně tam a začali obstupovat domek

V tom okamiku ze sklepa vyletělo muské volání:

Vojáci, nestřilejteeel..

Dveře se otevřely a po schodech vystoupil mu v bundě a kalhotách. V ruce drel puku. Po něm vyly Aia a malá Zarie. Obeli mrtvolu, dívajíce se na druhou stranu a li směrem, kde Jsme leeli my s Borkou.

Já Jsem Bekir, Ailn manel” zvolal mu a odhodil puku. Nestřílejte! Já Jsem Befflr…, ten pohřbený .

Rozpřáhl ruce, přiběhl ke mně a objal mne. Pokouel se něco říct, ale zalykal se a naříkal jako ena. Aia a Zarie s pláčem vítaly starinu a začaly ho objímat. Psi těkali, ale ves byla pořád tichá a rozespalá. Bekir mne objímal a vzlykal:

Byli Jsem spolu v Jedné rotě … Střelil mně do zad … Poslali nás do zajetí, ale on… A potom mi odvlekl enu. Já se mezitím potloukal po nemocnicích, po táborech… Co Jsem se natrápil, ne jsem se dostal z toho pekla … Vrátil Jsem se o tady? Mysleli, e Jsem mrtvý… Teď mne můete soudit… Zabijte mne! Ale ukázal Jsem mu, Jak se střílí do zad… a Jak se odvléká ena.

Za půl hodiny Jsme se podle rozkazu tábu dali pěinou zpátky k budově pohraniční stáe. Spolu s námi, bledí a vysílení vím, co během noci proili, li Bekir, Aia a Zarie. Často se zastavovali a jejich zraky se obracely zpět, kde zubaté hřebeny Beltepe” ohraničovaly kostrbaté koryto, na Jeho dně leela vesnice Braljanica.

BOZDAG

Vyhledal mne voják, který měl právě slubu v objektu pohraniční stráe a říká mi překotně:

Soudruhu serante, velitel vás ádá, abyste k němu iihned přiel!”

Obul Jsem sl boty, srovnal blůzu, upravil čepici a klepu na dveře.

Sumeve,” řekl velitel vem si puku, odveď Bozdaga někam nahoru a odpráskni ho … Dostali Jsme rozkaz ze tábu, abychom se zbavili starých sluebních psů. Měli jsme to udělat u dávno, ale odkládáme to ze dne na den, a roztrhl Táni bundu. Jetě e se nestalo nic horího… Tak rozuměl jsi, e? Zavede ho nahoru za

kopec a . Vem si krumpáč a rovnou ho tam zakope]!

Jasné?”

Provedu!” sklapl jsem podpatky a vycházím do chodby.

Jdu si vzít ze stojanu puku a hlava se mně točí, Jako bych celý večer pil. Mám zastřelit Bozdaga! A proč bych ho střílel? Patnáct let slouil přímo na čáře a potom jetě pět let na stránici. Vojáci přicházeli a odcházeli, ale on, abych tak řekl, vojančil dvacet letí A ted najednou zbavit se” sluebnícih psů! Je fakt, ti dva vlčáci, co přivezli, mají něco do sebe, ale proč má ten starej voják dostat kulku? …

Serant umev, co se tady jetě motá?” vytrhl mne velitelův hlas.

Rozkaz, soudruhu poručíku!” salutuju a běím ke stojanu, beru si puku, náboje a krumpáč a vycházím ven.

Bozdag leí nahoře u křivé borovice a dívá se ke stránici. Leí tam od toho dne, co přivezli ty dva vlčáky, a pořád se dívá stejným směrem. Jestli snad pochopil, e u je v tomhle domě zbytečný, to nevím, ale zdá se, e el ke křivé borovici, aby nikomu nepřekáel. Po-Ihraničníci mu večer tajně nosili jídlo, nechávali je vedle něho a odcházeli. Ráno vak s* lítostí viděli, e se ho Bozdag ani netknul.

Tak (ho zastihly i obě sestry. Vracely se z malin na koních kolem starého zoufalého vojáka a zastavily. Táňa velitelova vagrová, seskočila s koně a začala ho lehtat bičíkem. Zpočátku lehce, ale potom vihala stále silněji a silněji. Pes si zpočátku téhle provokace nevímal, ale pak zvedl malátně hlavu a zahleděl se na tu nezbednici.

Díval se na ni prosícíma, kalnýma a uslzenýma očima, svíjel se pod lehy biče, ale nezvedal se. Potom najednou vyskočil, zaal zuby do bundy a prudce udeřil dívku hlavou. Táňa vykřikla a upadla. Věra, její sestra, seskočila s koně a začala ze vech sil volat: Pomoooc, po-moooc!” Bozdag si znovu lehl k borovici.

Od té příhody uplynuly tři dny. Zdálo se, e se velitel smířil s tím, co se stalo, a tu najednou příkaz: Zastřelit Bozdaga!”

el jsem k němu. Pořád tak odevzdaně leel a díval se ke stránici. Kdy viděl, e k němu přicházím s pukou a krumpáčem, vstal a prohlíel si mne svýma vlahýma očima. Potom obrátil hlavu a čekal. Přitáhl )aŤm

si fio a vyndal jsem lanko, abych ho mohl uvázat a zavést nahoru za kopec. Ale Bozdag sebou kubl, udělal několik kroků a zastavil se. Znova jsem si ho přitáhl, ale pes udělal toté. Pochopil jsem, e neposlechne. Znal jsem jeho povahu. Volal jsem na stráného, ale ze stránice se nikdo neozval. Znovu jsem si ho přitáhl. Tentokrát se nepokusil utíkat, ale zůstal na místě s hlavou odvrácenou na stranu.

Bozdagu, počkej, kamaráde… To je rozkaz,… Co já zmůu… znovu Jsem se pokouel ovinout mu lanko kolem krku, ale on se vytrhl a začal tie kňučet. Nechal jsem toho. To nebylo psí kňučení, ale vylévalo se nějaké velké vnitřní utrpení, Jako by Bozdag plakal.

Zůstal Jsem stát jako přimraený: Bozdag skutečně plakal. Ten slabý, přikrcený zvuk mne dusil. Udělalo se mně nanic. Chtěl jsem se rozběhnout k veliteli a poprosit ho, aby nechal psa Jednodue umřít, ale věděl jsem, e svůj rozkaz nezmění. Byl to chladnokrevný dělostřelec a neměl psy rád. Kdy Bozdag viděl, e sundávám puku, zdvihl hlavu a zadíval se na mne. Z očí mu tekly slzy. Ruce i nohy mně ztuhly. Poloil jsem puku do trávy a sedl jsem sl na kámen. Bozdag se zvedl a el pomalu ke mně. Kňučení ustalo, ale z očí mu dál stékaly velké slzy a padaly do trávy. Přiblíil se, lehl si mně u nohou a znovu začal kňučet. Ale tohle u bylo jakési jiné kňučení. Bylo v něm něco dojímajícího. Asi si myslel, e Jeho osud jo v mých rukou, e jsem se rozhodl jinak, a děkoval mi za to.

Serant Sumov, no se tady jetě motá? uslyel jsem znovu velitelův hlas a vyskočil jsem.

Vstal 1 Bozdag, otočil hlavu k veliteli a dlouho se na něho díval. Chtěl jsnm ho přitáhnout, ale on se znovu vytrhl, smutně zakňučel o dal se cestou nahoru. Chudák Bozdag řekl jsem sl v duchu a vydal se za ním. el pomalu a pořád se díval ke staré budově pohraniční stráe, která se bělala na protějím hřebenu. Snad pochopil, e je to jeho poslední výstup po cestě na strá, kterou zde stával patnáct lot, a chtěl si jetě jednou připomenout ta mladá léta … Díval jsem se, jak jde nahoru… Jako člověk, který zasvětil celý svůj ivot věrné slubě, hrdý, el sám na svou Golgotu14 s čistým svědomím, e slouil věrně …

Doli jsme na místo Bozdag se zastavil a obrátil se ke mně. Sundal jsem puku Nae pohledy se setkaly.

Trvalo to jednu dvě minuty. Bozdag slyel, Jak cvakl uzávěr, sedl si na zadní nohy a čekal.

Zvedl jsem puku, ale ruka mi zdřevěněla. Odhodil jsem zbraň do trávy a sedl si vedle ní. Bozdag zůstal chvilku na místě potom se zvedl, zavrtěl ocasem a pomalu se dal cestou ke staré budově pohraniční stráe. Seděl jsem a díval se za ním, dokud nezmizel za kopcem

Nikdo neviděl toho starého vojáka celý týden. A Jednoho časného rána, kdy se velitel vracel z čáry, slyel někde u Modré tůně výt psa. Poznal ho.

Zavolal mne do kanceláře, znepokojeně si mne změřil a řekl:

Kde jste toho psa zahrabal?”

Bozdaga? … Nahoře ..

Polete Janka a Petra, aby ho yyhrabali” a přinesli na stránici… Jděte ven a poslouchejte, jak vyje…” přeruil mne velitel.

Sotva jsem se udrel, abych nevykřikl (hurá”. Vyběhl jsem ven a nastrail ui. Smutné a jakoby poplané vytí se neslo směrem k nám a postupně se ztrácelo dole v Boaze.

Za dvě hodiny se Janko s Petrem vrátili. Nesli na rukou polomrtvého člověka. Říkali, e pes stál vedle svázaného soudruha Salicha, místního funkcionáře, kterého ve středu večer odvlekla Jumerova banda, a e poplaně vyl. Potom prý smutně zakňučel, a vydal se směrem ke staré pohraniční stránici.

Běel jsem to sdělit veliteli, ale stráný to u udělal za mne.

Oblékněte se a rychle se připravte, umeve! Jdeme k Bozdagovi. Ach, tenhle Bozdag!” řekl velitel hlasem plným bolesti.

Pes leel před stránicí s hlavou na předních tlapách a jeho vyhaslé oči byly upřeny k hranici. Poručík vzal kotlík s jídlem a postavil ho před něj. Ale Bozdag u nic nepotřeboval…

CHALVA

U kdy mi zmáčkl ruku svou chlupatou tlapou a za leskly se jeho zlaté čelisti, řekl jsem si: Tohohle boxera ale pěkně zvalchovali!” Zpočátku mi inenýr připadal

trochu těký a pomalý, ale kdy jsem viděl, Jak lehce se vyvihl na koně, usoudil jsem, e má zdejí tunkce hospodáře ve mně ubila schopnost hodnotit, co v kom je. e Je to inenýr, a e ho poslali z ministerstva a na samotnou hranici stavět přehradu, o tom není sporu. Jen a si ji staví, i kdy tam, kudy ho budu provádět, není vody ani pro dva mezky! Jak bych vám to řekl  mně na něm vůbec nezáleí, ale to děvče, co přivlekl sebou, je zajímavé Představuji vám44  říká  svou dcerul” Vidím vysoké, urostlé, snad ani ne sedmnáctileté děvče, jak jde ke mně, podává ml ruku a pulí rty: Eli.” Hlásek má sice jetě dětský, ale je to docela pěkné děvče. Má nazlátlé vlasy, načechrané jako pokosené ceno a velké modré oči. Ale proč mne vůbec tolik zajímá ta inenýrova dcera? Proto, e za ně nesu odpovědnost! Někdy lidi nemají rozum, jak říká starina. Kadý popadne taku a hajdyl Jako by il na Vitou. Lidičky, ale co jestli začnou tamti banditi odněkud střílet? Potom si to slízne Borkal Říkal jsem veliteli, aby poslal jetě někoho ze stránice, ale on: Jen jdi, jdi, Borko! Nemám lidi… Bude je mít pod ochranou, ne inenýr dokončí svou práci a potom je zaveze zase dolů na silnici k autobusu .Rozkaz je rozkazl Tak je tedy budu ochraňovat. A abych vám pravdu řekl, jo mně příjemnějí motat se s nimi po úseku, ne umývat zaschlé soudky, co jsem včera vynesl ze sklepa To přece není vůbec patné: koně si to lapou po cestě, která je křivá a hrbolatá jako nějaký dávno zasypaný zákop, prodírají se klenbou borových větví a slunce pronikající hustým předivem jehličí a iek kresli no Ellných zádech fantastické obrazy. Inenýrova záda nemohu vidět, protoe on cválá na Javoroví vpředu a pořád gestikuluje, pořád tlachá: Eli, vidí ty kopce? . .. Mezi nimi se rozleje budoucí vodní nádr. A tam dole bude hráz . Eli, podívej se tamhle! Eli, podívej se tuhlel44 Bez přestání tak tlachá, zatímco Eli zabořila ruce do Zlniny hřívy a pořád mlčí. Mlčí a dívá se smutně, plae Směrem od Staré Planiny se zvedají bílé mraky, jestli budou mít dost sil, aby doletěly a k hranici, to nevím. Eli se tam dívá a zase upírá zraky do koňské hřívy,

Hej junáku, kouří?44 ptá se Elin otec a trhne koňovou uzdou,

Dékuji, nesnáím to,44 odpovídám a dívám se na něho.

Moc se podobá strýci Dančovi. Jenome strýcovo obo-

čí Je tenké a inenýrovo huňaté a srostlé I obličej má plnějí a celý poďobaný. Zdá se, e měl v dětství netovice …

Výborně! Eli, vidí, takového mládence si musí najít . Já si váím střízlivé generace … Jake se jmenuje? Myslím Bojčo…”

Boris .. Říkají mi Bořka .

Ano, ano, Boris!,, , Hned jak jsem tě viděl dole na silnici, dostal jsem takovýhle nápad: přimluvím se u ve lltele, aby ti dal deset dní dovolené. Nu, Eli, co bys tomu řekla, kdybychom pozvali Bořka k nám na návtěvu? Několik dní na chatě v Knjaevu a týden ve Varně. Ví, chlapče, ty se mi opravdu líbí! … Uvidí, jak vesele to s Eli strávíte! Vdy je jí pořád dlouhá chvíle…”

Nemám jetě nárok na dovolenou ..

To si vezmu na starost já!”

Dobře!” souhlasím a obracím se k budoucí vysoko-fikoiačce.

Nae pohledy se setkávají. Ze stínu dlouhých řas se na inne dívají dvě modré, smutné a zamlené oči. Rty se jí chvějí, jakoby mi chtěly něco říct. Přibrzďuji Pirina, přibliují se k Eli, ale ta znovu klopí oči.

Koně, seřazeni do zástupu jako malá vlaková souprava, jdou napříč přes louky k Tekiru”. Jejich kopyta se boří do čerstvé trávy a mně se zdá, e mají nohy z pruin. Chladný větřík čechrá Eliny nazlátlé vlasy. Otec hledí dopředu, ale stále častěji zvedá dalekohled a dívá se k hranici.

To je tak zvané Tekire”?” seskakuje inenýr s koně a vede ho k vyschlému praménku.

Ano,” směji se a pomáhám děvčeti s koně.

Tahle Eli je zvlátníl  myslím si a dělám, jako bych se obracel, ale koutkem levého oka si ji měřím od paty k hlavě. Zvedám ji ze sedla a je mi trochu trapně, kdy mi klade před svým otcem ruce kolem krku. Ale on se směje, má z toho radost a mrká na mne:

Jen odváněji, odváněji, Borko!… Elinka je trochu stydlivá, ale zvykne si.”

Zdá se, e inenýr je přece zajímavý člověk. Nevadí, e ho poslali k vyschlému potoku! Kdy člověk vidí, jaké flaky vytahuje z taky a kolik konzerv vyrovná Eli na noviny, rozprostřené v trávě! Vypadá to, e se dnes na má povidla ani nedostane  usuzuji a třu Zině zpocená záda.

Borko, uva koně a pojď se naobědvat Sníme, co máme … Eli, podej mně přece tu láhev!  inenýr si sedl po turecku, pak sklouznul pohledem po horském hřebeni a zvolal: Radopy! Oči bys mohl na nich nechat! Je to boí div! Řekni, chlapěe, existuje někde jinde kouzelnějí kout země, ne je tenhle?**

Poslouchám ho a sotva potlačuji smích: co se mu zase ták líbí na téhle… Ne, e by to byla zrovna pustina, ale ty kopce a jehličnaté lesy mi jdou u na nervy…

Nu, Borko, jen si pořádně přihni!… Je to maďarský koňak, prvotřídní! podává mně otec láhev, rozkládá rukama a zase tlachá: Podívejte se, podívejte se, děti, tamhle k těm zeleným kopulím!… vdy to Jsou opravdové koruny z dětských pohádek!… Borko, ale proč ty nepije?1*

Kdy Jsem ve slubě, piju jen vodu!** odpovídám a podávám láhev Eli.

Ta drí v ruce krajíček chleba a pohledem bloudí kdesi v údolí, její otec ‘hltá velké kusy vařeného masa a vyvaluje přitom oči, které jsou jakoby zelenějí…

Ale Jen sl dej, chlapče!.. .**

Nejde to, musím vám odříct. To víte, sluba!..

Ano, ano, správněl Ve slubě se nesmí! Já Jsem taky kdysi slouil a tak vím, co je to disciplína… Má pravdu, Jsme u na samé hranici.,. Snad kilometr, e? Odtud není vidět, viď!**

Ne, není vldětl** odpovídám a něco mne začíná uvnitř zneklidňovat. Přiel kvůli přehradě a civí pořád na hranici.

Mladíku, múomn sl trochu zdřímnout? Já myslím, e v tomhle úseku Jo dost hlídek, take si člověk můe v klidu odpočinout, láká Inenýr a natahuje se na trávě.

Je*, říkám, hodně hlídek )e v tomhle úseku…**

Jóéé**, vyskakuje najednou Eli a běí k elvě, malé jako kachní vojco. Tatí, vstaň a podívej se. jak je malinká! Pojďte se podívat, jak vytáhla krček!**

Pozoruju Eli. Je kouzelná. U to, jak hezky se směje!

Eli, nech, pnosím tě, tu elvu a odpočiň sil Ví, e nás čeká prácel** napomíná Ji otec a dává si ruce pod hlavu.

Větrovka se mu zvedá a pod ní se objevuje ústí hlavně pistole. Ztuhnul jsem. Ale co, moná e mu ji dali. Vdy ho poslali na hranici!… Ale moná, e ne . A proč se tak pořád vyptává na hranici? Jsem někdy přespříli nedůvěřivý …

Lehám si stranou od nich. Eli si dál hraje s elvou, její otec pochrupuje a Já se dívám na oblaka, bílá a průzračná. Plazí se k hranici. Slunce z nich vybíhá a zase se do nich zařezává jako ohnivý disk.. Oblaka houstnou, louka ztemněla. Elin obličej se zachmuřuje. Její něná ruka hladí barevný krunýř elvičky. Začíná vát chladný větřík a je cítit ozon. Oblaka se zmítají jako obrovtí ptáci a rozaty ohnivým mečem zlověstně zaburácejí.

Vstávej tatil Bude pret…”

Coe?” zvedá hlavu inenýr a hledá mne pohledem. Nasedáme na koně. Velké studené kapky nám lehají po tvářích, ale my pospícháme k pramenu, ní, pod starou hraniční pozorovatelnu. Ve mně stále vzrůstá pochybnost, e tohohle podivného člověka zajímá voda, ale mám příkaz ho ochraňovat, ne zde skončí svou práci. Začínám mít vztek… Co si vlastně myslí? e Bořka je nějaký hlupák? …

Chlapče!” slyím jeho hlas, aby vai nezačali odněkud střílet!… Jestli jsou hlídky blízko, tak řeknil V takovém deti se můe stát vechno!”

Inenýr zastavuje, čeká na Eli a něco jí podává. I mně dává do rukou balíček v pergamenovém papíře a říká:

To je chalva, vezmi si. Ohalva speciál. Eli ji má moc ráda..

Eli se obrací a dívá se na mne podivně, s jakýmsi zvlátním napětím. Dávám si balíček do kapsy a upravuji si na prsou samopal tak, abych mohl okamitě střílet. Odsunuji pojistku a kladu prst na spou. Pro kadý případ  myslím si.

Inenýr mne znenadání dohání. Dívám se na něho: z jeho poďobaného obličeje, vzdáleného půl metru ode mne, přes hustou vodní clonu na mne vystřelují dva spalující blesky.

Zdá se, e nemáte rád chalvu?” jde vlevo a pravou ruku má v kapse.

Rozhlíí se. Kontroluji, jestli mám prst na spouti.

V tom okamiku vylehl blesk a dřív, ne se ozvalo hřmění, slyím za zády křik. Otáčím se… Něco těkého mne udeřilo do hlavy. Ztrácím rovnováhu, nohy se ml podlamují. Sotva se mi daří stisknout spou. Probouzejí mne krátké dávky ze samopalu. Třesu hlavou. Leímo s inenýrem v nějaké kalui. Jeho tvář je zkřivená, straná, tělo se svíjí, ruka tiskne pistoli a míří na má čelo. kubnu sebou. Ostí mého samopalu se opírá o Jeho

prsa Tisknu spou Vstávám a znovu padám na zem. Zachycují mne dvě slabé, třesoucí se ruce. Bouře mnou lomcuje, ale Eliny ruce mne podpírají.

Dávám sl samopal přes rameno a Jdu dolů Nohy mi čvachtají v kaluích. Ruka se mi třese a ohmatávám si kapsu, kde ustí balíček chalvy speciál. Za mnou jde Eli, promoklá, s mokrými vlasy na zádech, bledá a hrůzou celá bez sebe. Jde a stále se otáčí, stále se ohlíí zpátky. Po cestě vláčejí své pinavé uzdy Pirin, Zina a Javor. Podkovy hlue zvoní po kamenité půdě, Jako vzdálené dunění puek.

Jdeme za sebou a dé neustává…

TENKRÁT PŘED LETY

Nedávno Jsme sedéll spolu. Několik německých vojáků a sovětských důstojníků. Byli u nás na návtěvě. Mluvilo se o vem moném, hlavně vak o věcech, které zajímají vechny vojáky.

Teď sl Jistě řeknete: Na tom není přece nic zvlátního. A máte pravdu. Takováto bratrská setkání vojáků nejsou dnes skutečně ádnou zvlátností, patří k ivotu obou naich armád a bez nich si vojenský ivot u ani neumíme představit.

Zvlátní na tom bylo snad Jen to, e Jeden sovětský důstojník u Jednou v Německu po roce 1945 byl, a e tenkrát spolu s námi střeil hranici, i kdy Jen krátkou dobu.

Kdo by se tedy divil, e při tomto setkání se mluvilo také o době, která se dnes u stala částí dějin.

Tenkrát před dvaceti lety Jsme také tak seděli pohromadě, my z pohraniční stráe, kteří Jsme neměli slubu a sověttí soudruzi, kteří nám pomáhali střeit ná úsek Klubovna, kde Jsme seděli, nebyla tehdy Jetě tak útulně zařízená, Jako )o dnes. Ale bylo nám tam dobře a byli jsme rádi, e máme Jeden druhého.

Jenom Jeden tenkrát scházel. Byl to Franz Krtiger, Leel v nemocnici a za to, e leel Jen v nemocnici a ne na hřbitově, mohl děkovat jen…

Ale udělám líp, kdy vám budu vyprávět, co se tenkrát stalo.

Soudruzi Kriiger a PQtschke měli slubu na pozorovatelně v Berndorfském lese. Seděli teprve krátkou dobu na zamaskovaném stanoviti, kdy zaslechli hluk motoru, který stále sílil Nebylo pochyb o tom, e po silnici, vedoucí lesem, se k hranici dost velkou rychlostí blíí nákladní auto.

Na přemýlení nebyl ěas. Velitel hlídky, Kriiger, vyskočil. Rychle, Alfréde! Na silnici!44 Vyběhli. Kdy se nákladní auto přiblíilo a asi na dvě stě metrů, vyskočil Krůger, zbraň namířenou, na silnici a dal autu povel zastavit.

PBtschke běel za ním, pak se zastavil za Jedním stromem, asi dvacet metrů od svého velitele a Jistil ho. Auto sníilo rychlost, a konečně zastavilo několik metrů před pohraničníkem. V kabině auta seděli dva mui. Vzadu na autě byly hromady beden a pytlů.

Vystupte! nařídil Krůger.

Řidič pomalu vylezl z auta a el ke Krůgerovi.

Stát! Ruce vzhůru!”

No, no, pane kapitáne, podívejte se, papíry pro mezi-zónní styk mám přece v pořádku, Jenom Jsme zabloudili.*

Přitom vytáhl z kapsy nějaký dokument a natahoval Jej směrem k pohraničníku, ani reagoval na Jeho povel.

Ten okamik zaváhal, pak natáhl ruku po tom, co mu ten chlap v koené bundě podával. Otevřel průkaz a na okamik se do něho pohrouil. Toho vyuil bandita a udeřil Krugera hranou dlaně do krku. Ten se zhroutil k zemi. ofér mu bleskově vytrhl z ruky zbraň a kopl ho do obličeje.

Potschke, který dosud zůstal nezpozorován, stiskl spou. Ozval se výstřel, bandita se chytil za levé rameno, zavrávoral a sesul se k zemi.

Mladý PBtschke se chystal vyskočit na silnici, kdy tu se ozvalo celé krupobití střel. Střílelo se z více zbraní. Palba la směrem od nákladního auta a protilehfého příkopu. Byl to nerovný boj. Bez přestávky hvízdaly kolem mladého vojáka kulky asi z pěti zbraní a rozdíraly kůru stromů.

Pohraničník bojoval o svůj ivot i o ivot velitele. Nejdříve se mu třásla ruka, kdy, kryt stromem, dostal Jednoho banditu na muku. Pak se uklidnil. Nenávist a hněv mu dodaly sílu a vytrvalost.

Bitka zuřila ji několik minut. A pak, kdy PBtschke opět sáhl po sumce s náboji, zmocnila se ho hrůza. 7A

řW

sóbník, který vytáhl, byl poslední. Bez munice Je bezmocný. Začal náboji etřit a mířil pečlivěji ne dosud, i kdy věděl, e nerovný bo] musí brzy skončit.

Náhle se ozvaly dvě dávky ze samopalů. Krátce nato dalí dávka. POtschke viděl i slyel, jak se kulky s hlasitým praskotem zavrtávají do nákladního auta. Byl slyet řinkot roztřítěných reflektorů. Pak nastalo hrobové ticho. Z příkopů se vynořili tři mui s rukama nad hlavou. Také z auta jeden vyskočil a zvedl ruce. Pětschke se na ně upřeně zahleděl, pak se ohlédl po svých zachráncích.

Dva sověttí vojáci se samopaly, se na něho přátelsky usmívali. Doil k banditům a odzbrojili je.

Pětschke, který málem zapomněl na nebezpečí, by byl nejraději sumou radostí skákal a oba sovětské vojáky objal. Ale ovládl se, ol k nim a s namířenou zbraní se postavil vedle nich. Sehnali zločince dohromady a odvedli je zpátky, rovnou za mříe. Dva z nich museli nést raněného Krůgera.

A co sl musel předtím Pětschke odříci, to si vynahradil: objal své zachránce pěkně po rusku.

ČERNÝ PETR

První paprsky ranního slunce se objevily nad horizontem a odrazily se ve vinách Odry. Podél přehrady směrem k pohraniční vesničce el se svým sluebním psem tábní ro!rnlstr Metzner. Byl na cestě domů Kontrola říčního břehu, který tvořil hranici, proběhla bez jakýchkoli událostí Svítání probouzelo přírodu. Tiché, pravidelné plouchání vln u břehu bylo přehlueno cvrlikáním ptáků. Metzner miloval tuto ranní přírodu. A tak kráčel domů, klidný a spokojený se svým ivotem.

Náhle Husso najeil srst a zastříhal uima. Přísluník pohraniční sirá e Metzner se podíval dalekohledem a uklidnil su Rybáře, který seděl na hrázi, dobře znal. Kdo by tu ostatně neznal toho malého, irokoramenného mue, vdycky oblečeného’do zelené bundy a na hlavě se pičatým mysliveckým kloboukem. Jezdil na kole, jeho rám svítil tak jasnou červení, jakoby to kolo patřilo místním hasičům. Kolo leelo vedle něho. Starý

Wiedemann! U je zase venku před rozedněním, myslél si Metzner.

Kdy lidé zestárnou, nepotřebují tolik spánku. Jako by chtěli ve zbývá jících letech vyuít kadého dne co nejvíce, Wiedemann tu sedával téměř kadé rámo. Byl vánivý rybář. Rád brzy vstával. Jako důchodce byl u deset let předsedou místního rybářského spolku.

Téměř kadý obyvatel této pohraniční obce získal za tu dobu rybářský lístek. Váně jsou nakalivé! A nejen váně, myslel si pohraničník Metzner. Také názory a postoje. Tatík Wiedemann byl jedním z nejosvědčenějích pomocníků pohraniční stráe, příkladem v obci. Na tomto úseku byl dosud zmařen kadý pokus o naruení oranice. A mnoho z nich zásluhou Wiedemanna. Od posledního případu neuplynula příli dlouhá doba.

Metzner si vzpomíná, co mu o tom vyprávěli.

Začalo to přesně jako dnes Wiedemann seděl na svém místě u řeky. Přes rameno se mu náhle podíval mladý, asi dvacetipětiletý mu, jako by chtěl od starého mistra rybáře něco odkoukat. A také se začal vyptávat: Co je to za ryby mezi těmi líny v síti?”

Wiedemann se k němu otočil. Vypadá trochu podezřele tak brzy ráno, myslel si. Ale klidně odpověděl: Ty na-červenalé? To jsou perlíni.” Viděl, e mladík vyhlíí dost ouměle. Tvář a ruce měl pinavé, kalhoty roztrhané, boty neviděly krém u dlouiho. Doufám, e to není někdo takový jako loni, řekl si v duchu.

Mladík se dál se zájmem vyptával. Z jedné plechovky vedle Wiedemanna zdvihl víčko.

Jen mi ty íaly nepřevrhni,” bručel Wiedemann.

Mladík drel víčko v ruce. Plechovka je té havěti plná! Kde jste to vykopal?”

To je jednoduché,” řekl Wiedemann. Při baterce na zahradě, kdy byla jetě tma.” Ten mladík ho zajímal. Při světle baterky vylézají ze země jako hadi, kdy fakir hraje na flétnu. Nemusí ani kopat.”

Wiedemann nastrčil íalu na háček a hodil udici do řeky. Jsi tady na návtěvě?”

Ne přímo,” odpověděl mladík. Mám dovolenou a tak chci uít trochu přírody.”

Jsi ranní ptáče,” řekl Wiedemann. To je v tvém véku vzácné. A k tomu jetě o dovolené.”

Pracuji v jednom JZD ve Fůrstenwfldu,” vysvětloval mladík, tam je člověk na vstávání zvyklý.”

Hm, zamumlal Wiedemann a ptal se dál. A co tam dělá?

Traktoristu,44 odpovídal mladík a kdy Wiedemann mlčel, pokračoval: Měl jsem v poslední době smůlu, jednou se zapalováním, pak zase s ventily, Po tom vem u člověk dovolenou potřebuje.

Wiedemann mlčel dál a díval se na vlnky třítící se

o břeh.

U mi tam říkají Černý Petr, pokračoval mladík.

To je nějaký mluvka, myslel si Wiedemann. Musím si dát pozor, aby se z tebe nevyklubal opravdový Černý Petr!

A tak tě to táhlo na Odru? Má tu snad děvče?44

Jak to někdy bývá, odpověděl mladík neurčitě. Copak není Odra vhodná pro schůzku při měsíčku? Jsou tady někde rybářské loďky?44

Jsou,44 přisvědčil Wiedemann, Tam, kde jsou ryby, musí být takě loďky, ne?

To Je přoce logické, e?44 řekl mladík. Po určitém váhání dodal: Tady na Odře budou jistě dobře zajitěné/4

Wiedemann neodpověděl.

Kvůli hranicím, myslím/4 pokračoval mladík. Dovedu si představit, e jsou vechny zamčené.

Není to tak zlé” řekl lhostejně Wiedmann. Čluny jsou větinou jen přivázány řetězem ke kůlu. Jako krávy ve vaem drustvu.44 Wiedmann přestal pozorovat vlnky, obrátil se k mladíkovi a sledoval účinek svých slov.

Zdálo se, e to mladíka zajímá. Není to trochu lehkomyslné?44 zeptal se.

Co by na tom mělo být lehkomyslného?44 řekl Wiedmann. Kdo by sebral loďku tady, kde se vichni znají, a

1 hosty brzy poznáme.

Ale co pohranlčnícl nenamítají nic?

Wiedmann řekl s velkým důrazem: Ti vědí, e si dáváme na čluny pozor. A s důvěrným mrknutím dodal: Ale při vyjíďkách do rákosí za úplňku zamhouříme oči..

Kdy Je to tak, řekl mladík spokojeně, půjdu se po nějaké mrknout..

To ta tvoje dívka vstává tak brzo? zeptal se Wiedmann. Ale kdy viděl, e je mladík v rozpacích, dodal vesele: Ach, ta láska!

Mladík el dál po hrázi Wiedmann věděl, e asi po pěti stech metrech najde loďky.

Jestlie má v úmyslu to, co si myslím, Je nejvyí řas!

Z plechovky s červy sundal lesklé víčko a přidrel ho proti slunečním paprskům. Odráely se od něho jako od zrcadla. Prasátko14 namířil tam, kde se hráz větvila a kde byl domek říčního dozorce. Dostal paprsky do spodního levého okna a pohyboval víčkem sem a tam. Netrpělivě čekal na odpověď. Konečně viděl dozorce Jansena, jak vyel ze dveří.

Wiedemann dal Jansenovi znamení. Ukázal po řece nahoru a zvedl třikrát pravou pai. Věděl, e Jansen teď půjde k telefonu a vyrozumí pohraniční strá, nebo znamení bylo jasné. Tempo!

S uspokojením viděl, e mu Jansen zamával, a e se vrací do domku.

Wiedemann neztrácel čas. Nechal vechno leet a běel za mladíkem, opatrně, kryt vrbovím, dost daleko od toho, kterého sledoval, ale ne zas tak daleko, aby ho ztratil z očí.

Snad nedělám zbytečnou paniku, myslel si. Ale ten mladík na něho udělal tak jednoznačný dojem, e ho spí zneklidňovalo něco jiného. Jen aby přili včas, myslel si. Sám na toho mladíka nestačím.Na to jsem příli starý Jó, dřív! … Těce oddychoval, ale běel křovím dál K loďkám bylo jetě asi 300 metrů. Tu za sebou zaslechl hlas Trhlo to s ním, protoe byl plně soustředěn na sledování mladíka.

Dobré jitro, otče Wiedemanne. Jsi snad na válečné stezce?11 zasmála se dívka. Wiedemann na ni mrknul.

Pojď dolů z hráze,11 řekl tie a opět se zadíval před sebe. Mladík byl dost daleko a nic neslyel. Přichází jako na zavolanou/1

Dívka slezla k němu dolů.

Tamhle vpředu je jeden mladík,11 řekl Wiedemann. Dívku ta slova sice udivila, ale zasmála se.

Hezká je, myslel si Wiedemann. Kadým dnem je ta Karin hezčí. Natěstí je nejen hezká, ale i chytrá.

Tahal ze mě rozumy o rybách a loďkách. Zdá se ml, e chce na druhou stranu.11

A co chce, abych udělala?11

Jansen telefonoval pohraničníkům,11 pokračoval Wiedemann. Určitě přijdou, ale moná pozdě Já sám ho zadret nemůu.

Co mám tedy dělat?11 zeptala se znovu dívka.

Zadret ho.11

Jestli to Je nutné, tak ti pomohu,” řekla dívka.

Výborně! řekl Wiedemann.

Tak Jdeme na to,” řekla dívka.

Jen ne tak zhurta! Zůstaň zde s kolem. Já půjdu sám. Čluny Jsou připevněny dobře. Musel by napřed přepilo-vat řetěz a tak se podívám, Jak to dělá. Jestlie tě budu potřebovat, dám ti znamení. Pak přijde Jakoby náhodou a dá se s ním do hovoru. Něco tě napadne.” Pak chvilku zaváhal a s omluvným úsměvem pokračoval: A bude trochu koketní, viď?”

Dívka se zasmála.

Pro tebe to udělám. Je mi to stejně milejí ne rvačka,” řekla a vrátila se na hráz, kde nechala kolo.

Báječné děvče, myslel si Wiedemann a el dál za mladíkem. Zmizel mu téměř z dohledu a byl u skoro u prvního člunu.

Kdy Wiedemann přiel blí, viděl, Jak se mladík chystá vytáhnout ze země kůl, ke kterému byly připevněny loďky.

Tak vida! myslel si Wiedemann a pak se v duchu kodolibě zasmál. Tím kůlem můe lomcovat, Jak dlouho chce. Ten kůl má toti kořeny.

Mladík u zřejmě taky pochopil, e loďku nedrí kůl, ale kmen zlomené vrby. Wiedemann se tie přikradl blí a schoval se za keř. Mohl odtud vidět i dívku. Mladík chvíli stál a přemýlel. Pak sáihl do aktovky.

Kdy mluvil se mnou, tak ádnou aktovku neměl, myslel si Wiedemann a u si byl jist, e ho estý smysl nezklamal. Ten mladík není tak naivní Jak se mohlo zdát. Pak viděl, Jak z aktovky vytáhl pilku a za chvilku u slyel, jak přepilovává řetěz.

Tak to by u stačilo, řekl si v duchu Wiedemann.

Dal dívce znamení a viděl, Jak nasedla na kolo a rozjela se směrem k nim. Začal si dělat starosti, aby se snad něco nestalo.

Pak se uklidnil. Dlouho u to nemůe trvat, ne přijdou soudruzi. A v nejhorím případě… Tak starý jetě nejsem, a to děvče má taky sílu. Dva slabí proti jednomu … proti jednomu slabímu, řekl si a rozveselil se.

Kdy dívka přijela k místu, Wiedemann viděl, jak mladík rychle schoval nářadí. Dívka se zastavila a slezla z kola.

Haló! Chce se trochu projet?”

Wiedemann viděl, jak jde k mladíkovi, veselá a pěkná.

Kdy se k ní mladík otočil, s předstíraným leknutím se

zastavila.

Promiňte,4* řekla rozpačitě, myslela jsem, e jste

Hans.44

Já jsem Helmut,44 řekl mladík celý zmatený.

Rafinované, myslel si Wiedemann. Typická enal Na tohle bych nepřiel.

Dívka la klidně blí.

Na návtěvě? zeptala se. Nestává se často, aby sem přiel nějaký mladý mu na návtěvu.*4

Opravdu si rozepnula horní knoflík u blůzy, pomyslel si Wiedemann. A jak se nesel

Viděl, jak v mladíkovi pomalu vítězí zvědavost nad zlostí, e byl vyruen.

Jsem tu na osm dní na dovolené,4* odpověděl.

Kde bydlí?44 zeptala se dívka.

U příbuzných,44 odpověděl mladík vyhýbavě. -

A to teď chce chytat ryby?44 zeptala se dívka koketně.

Ranní ptáče dál doskáče,44 řekl mladík. A kromě toho se ráno chytají ty nejkrásnějí ryby.44

Zasmála se. Co si o mně myslí? Myslí, e neumím skákat? Podívej se!44 řekla a skočila těsně k němu.

Vechna čest, jsi dobrá,44 řekl mladík.

Lepí, ne tuí, myslel si Wiedemann. Díval se s obdivem na dívku, ale zároveň pokukoval touebně po hrázi Konečně si s úlevou oddychl  po hrázi přijíděli dva mui na kole.

Vichni jsme tady dobří,44 slyel dívku. Kde má prut?44

Já chytám své ryby rukou,41 zasmál se mladík a Wiedemann viděl, jak sáhl dívce na prsa. Pak se ozvalo plesknutí a mladík se cihytil za tvář.

Zde jsou ryby moc lechtivé,44 řekla dívka. Rukou se chytit nedají, to se musí jeden namáhat jinak. 

Wiedemann viděl, jak si zapíná blůzu. Zdálo se, e to na mladíka udělalo dojem.

Jak se to tady dělá?44 zeptal se dost nesměle.

S větí trpělivostí,44 odpověděla. A trochu vnadění taky neukodí. Bude tu přece týden, ne?44

Zatroleně, zaplesal v duchu Wiedemann. To je ale děvče! Má to Hans Wagner těstí! Opravdu správné děvče, řekl si jetě jednou.

Viděl, e to na mladíka velmi zapůsobilo.

A jak se tady vnadí?” zeptal se.

Individuálně,” odpověděla dívka. Různé ryby reagují různě v různých dobách.”

A ty?”

Wiedemann viděl, e dva mui na kole jsou u blízko. Poznal tíhlého Metznera a říčního dozorce Jansena a tak se jim ukázal. Pak vylezl z úkrytu a el k těm dvěma na břehu. Slyel jetě odpověď dívky: Já? Já raději lovím sama. Radi chytám, ne jsem chytána.”

Mladík stál tak, e neviděl ani Wiedemanna, ani ty dva na kole. Dívka stálá tváří k Wiedemanmovi. Haló dědečku Wiedemanne,” volala. U zase tak brzo venku?”

A, ná rekreant,” řekl Wiedemann a obrátil se k dívce.

To Jsi ty ta Jelho dívka?”

O tom tedy nic nevím,” řekla dívka, a to ji k nim dojeli Metzner a Jansen.

Na návtěvě?” zeptal se pohraničník Metzner.

Chtěl Jít na návtěvu, jak říkal,” vysvětloval Wiedemann.

Jestlie to, co mi vypravoval, je pravda, říkají mu v Jednom JZD ve FUrstenwaldu Černý Petr.”

Proč by to neměla být pravda?” přeruil ho mladík

Ale Wiedemann so vyruit nedal. A chtěl navtívit nae přátele na druhé straně řeky,” pokračoval.

Coe jsem chtěl?” zvolal mladík, ale bylo vidět e zbledl. Děda sl vymýlí.”

A ten pán rád chytá ryby,” řekla dívka. K tomu potřebuje loďku. A v případě e Je přivázaná ke kmenu vrby, má s sebou pilku na řetězy.” Zvedla jeho aktovku a vytáhla z ní pilku na elezo.

A tady je ten článek, co nám chybí v řetězu důkazů,” řekl Wledeniami a ukázal na napilované místo na řetěze.

S námi so patně hraje na Černého Petra,” řekla dívka.

Nato pohraničník mladíka zajistil. Později se ukázalo, e má na svědomí zaloení poáru ve svém drustvu. Zřejmě cihtěl uprchnout přes území Polské lidové republiky.

Ale otec Wiedemann mu v tom s pomocí té báječné dívky Zabránil A juk jsme se u zmínili, to byl ten nel-čerstvějí případ z mnoha, kdy otec Wiedemann zasáhl jako pomocník pohraniční stráe.

Na Wiedemanna a mnoho dalích je vdycky spole—

hnutí, myslel sí Metzner Jen díky |im bylo moné celá ta léta střeit tento pohraniční úsek tak spolehlivě.

Pes Hasso poskočil, kdy doli k hrázi, kde seděl Wiedemann a chytal ryby. Pes pozdravil starého známého tím, e mu otřel čumák o tvář. Wiedemann ho poklepal po hřbetě a podíval se na Metznera.

Berou dnes?u zeptal se Metzner. A ani čekal odpověď, řekl jetě jakoby mimochodem: Přijde dnes na kolení viď? A kdy Wiedemann přikývl, dodal: Po kolení bude jetě oslava. Připrav se na delí posezeni.”

Co se to bude zase slavit?” zeptal se Wiedemann.

To je sluební tajemství,” odpověděl Metzner a el dál.

Tak nashledanou večer!” V duchu se Metzner usmíval. To jsem zvědavý, jak se bude tvářit, a ti dnes večer budou připínat medailí za vzornou pohraniční slubu!

PRONÁSLEDOVÁNÍ

Leím na zádech na horní palandě Probudil mě nějaký hluk Sedám si na posteli a snaím se ve tmě orientoval Dole ve vesnici bliká v několika oknech matné světlo U nebe jetě Nevím, jak dlouho jsem spal. Na chodbě klaply dveře Od vrat dole slyím pravidelné kroky hlídky. Zdá se, e je vechno v pořádku Kdo ví. co mě probudilo Zřejmě nic váného Uklidněn zavírám oči a snaím se zas usnout Ale chrápání mého kamaráda pode mnou mi v tom brání Nemusím se vak dlouho namáhat Otevřou se dveře a zamíří na mě světelný kuel z kapesní baterky.

Co se děje?” ptám se.

Jdete na akci Ty a Wulf. Připrav se!”

Tak se tedy připravuji Jméno Wulf mě docela probudilo Kdy jdu s ním, tak to bude jistě zajímavé Bertold Wulf je nejlepí psovod iroko daleko. Není sice tak známý jako sovětský Karacupa nebo ná Sepp Hausla-den se svou fenou Asii, ale přesto má Wulf za sebou JI přes tři sta zadrení, a větinu z nich se svou fenou Astou Deset minut po tom, co mě probudili, sedíme u ve slu* ebním voze.

Ano, Wulfova zdatnost a Astin čich jsou známy 1 u li dové policie. A tak nás dnes zavolali na pomoc ze sousedního okresu.

Auto drkotá přes pověstné kočičí hlavy Altmarku, a nám málem obrací aludek naruby.

Zatraceně!44 bručí Wulf, na tomhle dládění oddělal kola od kanónů určitě u Napoleon.44 Drbe svého psa po hlavě a říká mu: Chudáčku, ty z toho drkotání dostane zimnici.44

Konečně zastavujeme před obchodem s hodinkami, klenoty, fotopřístroji a optikou. Očekává nás jeden soudruh z kriminální policie a okrskář. Výkladní tabule je promáčknuta. Dovídáme se, e byly ukradeny dalekohledy, fotoaparáty, perky a hodinky. Kořist pachatelů je značná, nepořádek ve výkladní skříni a v obchodě velký. Předpokládá se, e k vloupání dolo brzy po půlnoci. Teď mám na hodinkách za několik minut est. Začíná svítat. Pachatelé mají tedy značný náskok.

Wulf a Asta se dají do práce. Laikovi by se mohlo zdát, e Astě se do stopování příli nechce. Běhá po krámě, zdánlivě nesystematicky očichává vechny kouty, pulty a regály. To u znám. Za chvíli začne tahat za vodící ňůru a povede nás po stopě. A u je to tady. Vodítko se napíná a Asta táhne svého pána z krámu. Jdu za nimi, samopal přes rameno. Pes nás vede přes dvůr a obchodem a přes sousední zahradu a k silnici. Pak jdeme ven z obce, po silnici z kočičích hlav, po které Jsme před několika minutami přijeli.

Ten tvůj pos touí po svém pelíku!44 volám na Wulfa.

To on spí zná tvou touhu po posteli.44 směje se Wulf. Ale moc naděje sl nedělej.44 Nedělám si vůbec ádnou naději. Naopak. Myslím na to, jak dlouho budeme muset lapat, Jestlie |e správná domněnka, e zloděj nebo zloději mají náskok čtyři hodiny i víc. Jestli Asta neztratí stopu, tok nás Čeká pěkný pochoďák44 říkám Wulfovi.

Ta no stopě zůstane, na to můe vzít jed.44 S čenichem u země nás Asta vede první vesnicí. Máme za se-bou tři kilometry. Stopa Jde oblouky, občas jako by byla přeruená. Ale Asta ji neztrácí a táhne nás stále dál.

Na Jedné zastávce autobusu stojí několik lidí. Asta nás táhne Jejich středem. Dívají se na nás částečně s překvapením, Částečně se zájmem. Asi po osmi kilometrech jsme na hranici okresu. Nyní jdeme po hlavní silnici. Po dalích dvou kilometrech nás Asta konečně vede ze silnice přes úzký pruh trávy směrem k malému

lesíku V trávě vlhké rosou vidíme otisky muských bot. Teď nemá stopu u Jen Astin čenich, i kdy Je mnohem spolehlivějí ne nae oči Asta táhne silněji a vede nás přímo do bukového lesa. Sundávám z ramene samopal.

Ké bycihom Je dopadli tady v tom lese, myslím sl. Ale moje naděje se nsplní. Brzy Jsme na druhé straně lesíku a Asta táihne Wulfa přes mazlavou oranicí. Kluu za nimi. Stopy před námi jsou zřetelné, ale stále jetě není nikoho vidět. Asta nás vak nutí ke spěchu. Máme u za sebou při nejmením patnáct kilometrů. Jenom na Astě není vidět únava. Začínám Jí závidět její výdr, protoe mě teď neholeji u jenom nohy. Zdá se mi, e samopal, který jsem si opět přehodil přes rameno, se během cesty změnil v olovo. U se dávno rozednilo. Sluníčko začíná být dotěrné Také Wulf si utírá pot z čela stále častěji. Ale přesto mě pobízí ke spěchu. Jestlie nechytneme ty zloděje v nejblií obci, bude to zlé,** říká.

Vím co má na mysli. Hned za blízkou obcí začíná uzavřené pohraniční pásmo. Odtamtud Je to k hranici u Jen asi pět kilometrů.

Jistě si museli také odpočinout,M říkám.

Doufejme,44 bručí Wulf.

Spěcháme dál za Astou. Před obcí DOnltz Wulf zastavuje Jdeme u čtyři hodiny, bez přestávky, rychlým pochodovým tempem.

Tři minuty odpočinek, říká Wulf.

Padám do trávy. Nohy sotva cítím.

Jde se dál, říká po chvilce Wulf.

Má pravdu, nesmíme ztrácet čas. TI chlapi se Jistě pokusí přejít na druhou stranu.

Musíme vyrozumět pohraniční rotu1* říká Wulf. MJdl ke starostovi a od něho zavolej.

Chystám se k odchodu, kdy se Jako anděl spasitel objeví na kole okrskář obce DGnitz. Informujeme ho. Mezitím se mi zdá, e Asta táhne za vodítko silněji ne dosud. Neklidně se vrtí, čenichá, jakoby se bála, e vítr mezitím smae stopy. Kňučíc netrpělivostí, skočí Asta Bertholdovi na prsa.

Spěcháme dál, kolem vesnice, přes pole, vysokou trávou a křovím Jen s námahou sledujeme psa. Asta Je stále neklidnějí Náhle trhne ňůrou a chce se rozběhnout. Wulf mi dává znamení. I bez něho vím, e si teď musíme dávat pozor. Sundávám samopal z ramene a připravuji se ke střelbě. Bolesti u necítím. Chování Asty naznačuje,

e Jsme blízko cíle A taky Je nejvví čas Ke státní hranici u chybějí sotva dva kilometry. Ti lotři neprojdou, o tom jsme přesvědčen. Vidím, e Wulf povoluje vodítko Velkými skoky běí Asta k blízkému křoví. Vyskočí z něho mu a natahuje ruce na obranu před dotírajícím psem.

Stát! Pohraniční hlídka. Ruce vzhůru!** slyím Wulfa. A beru si chlapa na muku. Pak vidím, jak ho Asta bedlivě hlídá.

Mohu se teď starat trochu o okolí, Wulf jde pomalu k mui. Nemusí pospíchat, protoe Asta ho nenechá ani hnout.

Odveďte tu obludu, volá zadrený mu.

Stojím, Jistím kamaráda a rozhlíím se. Podle stop v poli tu musí být dva mui. Kde Je ten druhý? Něco zapraská nade mnou ve větvích stromu. Rychle zvedám samopal a  Jsem doslova zasypán poklady. Kolem mne padají do měkké lesní půdy hodinky, perky, dalekohledy, fotoaparáty n objektivy. Připomíná mi to pohádku o zlatém deti. Musím si jen dávat pozor, aby mě něco z toho poehnání shůry*4 nekleplo do hlavy Dé ustal. Ale na stromě visí jetě leden zvlá zralý plod. Sundávám ho, ani nemusím třást stromem Sestoupí při první výzvě, prázdný, na dně roztrený jutový pytel v rozechvěných rukou Vedu ho k jeho kumpánovi, od kterého u Asta na Wulfův pokyn ustoupila, i kdy s vrčením. Oba chlapi sto)! před námi a třesou se strachy. Člověk by s nimi měl málem soucit. Ale tu opět cítím, Jak mě pálí nohy a bolí ramena Mám chu klít, ale samozřejmě se ovládnu

Tak a jde se, říká Wulf

Nejdtíve posbírejte ty své poklady říkám, ale pečlivě, aby tady nic nezůstalo. A opatrně, a nic nepokodíte.

Sbírají zlotý dé. Wulf mi říká: To se měli s čím vléct,*4

A povlečou se s tím zase, odpovídám a myslím s hrůzou na zpáteční cestu.

Z Děnitzu si vezmeme taxík, říká Wulf Objednáme ho ze základny pro tyhle bohaté pány, pěkný zelený a s dvojitým zámkem, aby Jim ty jejich cennosti nikdo neukradl.

HRDINSTVÍ

Kráčel po vytýčeném kousku cesty rovnoměrnými krátkými kroky. K rotě bylo, co by kamenem dohodil. Mezinárodní silnice byla runá i nyní, uprostřed noci, auta projíděla s rozsvícenými světly kolem něiho k nedalekému hraničnímu přechodu.

Pohraničník László Erdos se k rotě dostal teprve nedávno. Ani na vojně není dobře, kdy člověk musí opustil navyklé prostředí, kamarády, se kterými společně oblékl uniformu, běhal po cvičáku, prostě vechny, na ně si zvykl, s nimi se spřátelil. Nové působitě Je sa-má neznámá tvář, nové zvyky Příchozího nejednou vítají tázavé pohledy, atmosféra bývá nabita nevyslovenými otázkami. Co jsi zač? Snáí těkosti? Jde do sluby v dobré náladě i kdy třeba prí nebo fičí vítr? Dělá rajóny poctivě, anebo se snaí nepříjemné práci vyhnout? Připojí se k naemu závazku, e v úseku nedopustíme beztrestné naruení hranice, abychom koncem roku obhájili titul vzorné roty?

Nebylo po něho lehké síl se s novým prostředím, i kdy si u z domova, z malé vesničky zvané Nyógér v upě Vasv kde se narodil a kde ijí sourozenci i osamělá maminka, odnesl smysl pro poctivost a čest Takového poznali Laciho i ve strojírnách Sásvár, kde pracoval a do nástupu k pohraniční strái,

Jene poctivost, čest, dobrý úmysl a snaha jsou skryty vevnitř, někde a v srdci. Člověk je na sebe nelepí jako etikety. A slova? Kdo dokáe napoprvé bezpečně rozeznat práila od pravdomluvného, sebechválu od věcného konstatování skutečnosti? Takové vlastnosti lidé nestavějí na odiv, naopak  obvykle jsou ukryty pod jejich přirozenou skromností.

László měl rád ty noční sluby, přestoe byly únavné, Zvlá tahle sluba, ač nedaleko roty, )e odpovědná. Neslouí se ve dvojici, sám jednotlivec musí pozorovat úsek od silnice a k lesu podél potoka.

Dnení noc je výjimečně temná Mračna plná detě rychle plují od západu na východ a úporně brání úsilí hvězd i měsíce poskytnout pozemanům trochu světla Temnotu prořídnou občas světla automobilů ze silnice a mrkavá výstraná světla u přejezdu nedaleké elezniční stanice. Čas se líně vleče.

Otočil se, aby pooel určený počet kroků směrem k rotě, kdy zaslechl elest od stromů při potoku Ztmul, ale elest se u neopakoval To ho nastrailo. Od zkuených pohraničníků věděl, e Jeek, lika nebo Jiná zvěř, kdy způsobí hluk a ucítí člověka, snaí se prchnout a tím se prozradí. Ale kdy zaramotí Člověk, zůstane tie stát.

Byly to Jen vteřiny, ne vytáhl baterku a pustil proud světla do míst, odkud ramot zaslechl. Před ním stál mu s namířenou pistolí.

Odhoď okamitě zbraň, nařídil pohraničníkovi.

Někdy se člověk musí rozhodnout v setině vteřiny. Hlas a postoj protivníka nenechával na pochybách, e mu je odhodlán zbraně pouít. Byl zřejmě zdejí, dobře se vyznal v terénu, znal místo hlídky a teď se sem pod roukou tmy přikradl, aby pohranlčníka překvapil, odzbrojil a pak …

Chlapec se nezalekl namířené zbraně. Ani ho nenapadlo uposlechnout výzvy. Uvaoval pouze, Jak by mohl útočníka předstihnout. Stačila by vteřina, moná ani ne celá, aby odjistil a odpověděl palbou. Jediná vteřina! A mohl by zabránit nedovolenému přechodu, srazit darebáka na kolena …

Ale nezískal Ji. Sotva se pohnul, třeskla rána, po ní druhá.

ErdBs ucítil v Boku úder. Hlava se mu zatočila a klesl na betonovou silnici. Pokusil se vstát, ale nohy Jej neposlechly. Před očima mu tancovala divoká světla a postupně ho spoutávala jakási tupá strnulost.

Vzpomněl si na samopal.

PNvalll se na bok, a pokouel se Jej přiloit k rameni. Téměř neměl sílu Vystřelil jednou, pak jetě jednou, znovu stiskl spou.. *

V hlavě mu hučelo. Musí nastavit zbraň na střelbu dávkami  blesklo mu hlavou. Ale nedokázal to. Střílel znova Jednotlivé rány, v hlavě mu hučelo stále silněji, drel se na pokraji bezvědomí..,

Z povzdálí Jetě zaslechl hlas útočníka. Křičel cosi Jako: Nestřílej, zabije mě . . Pak mu vypověděly sily a vědomí zastřela temnota.

Na rotě výstřely slyeli. První přiběhl pohraničník József Somody, který měl slubu dozorčího a chvilku po něm nadporučík Stuth S pomocí ostatních, kteří postupně dobíhali, vytrhli útočníkovi pistoli u s vystřííe-ným zásobníkem, obvázali mu rány a poskytli první po* moc

Láci Erděs leel v bezvědomí. Střela zasáhla tepnu Chlapci mu obvázali stříkající ránu, naloili )ej do gazí ka a řítili se s ním do nemocnice v Mosonmagyaróváru Operoval ho dr, Zoltán Gereben. Od dvou do esti ráno Byl to úporný boj o ivot pohraniěníka ErdOse i o to, aby mu nemuseli amputovat těce zraněnou nohu

Těko najít slova, aby člověk popsal srdečnou atmos-féru u nemocničního lůka pohraničníka Erdóse, kdy se začal uzdravovat Za přítomnosti maminky, sourozenců, lékařů a oetřovatelů proběhla 5 listopadu malá slavnost. Velitel brigády plukovník Imre Tótb v doprovodu dalích důstojníků pohraniční stráe odevzdal hrdinovi vyznamenání, letě stále upoutaný k lůku, ale u plný elánu Láci Erdtfs obdrel zlatou medailí Za slubu vlasti” s příslunou peněitou odměnou a medaili .Endre Ságvári44 od Ústředního výboru maďarské mládee.

v BOUŘI

Dozorčí opatrně ovíral dveře V slabém odrazu světla vypadaly postele jako mořské obludy. Ti, kteří právě přili ze sluby, spali, jako kdy je do vody hodí. Ostatní se vrznutím dveří probudili.

Připrav se do sluby,14 řekl dozorčí tie Fenyvesimu a pak i Vargovi. i

Dobrá r.

Ospalost rozeene úplně a proud ledové vody z kohoutků Na umývárně je zima. Někdo říká zastřeným (hlasem:

Na vem je jinovatka Zatracená práce! Konec září a edivý mráz .,

Jetě nosí letní stejnokroj, ale u se pod něj musí oblékat tepleji. Berou si tedy dvě koile. Pak nastupují k rozkazu Kolikrát u takto stáli.. i

Vzduch je venku tiplavý a mraky leí nízko nad zemi

Před barákem roty umí a naklání se třímetrová jedle Je přesně est hodin. V půl sedmé u jsou Fenyvesi a Varga na břehu kanálu Fenyvesi jako velitel hlídky na startovává přepadový Člun. Vyjídějí k jezeru.

Rákosí i tráva jetě vude nesou stopy jinovatky, ačkoli se zvedl teplejí vítr Rákosí u není zelené, ale téměř luté. Kanál, zpočátku rovný, pokračuje mírnými zátočinami k vodní pláni jezera. Za člunem se táhnou dvě vlny jako obrovské V. Nahoře pod zamračenou oblohou krouí ptáci. Mračna nad nimi letí a pouze hluk motoru brání, aby slyeli, jak vítr svití v rákosinách.

V ústí kanálu pak začínají člunem pohazovat vlny. Naráejí na jeho boky, třítí se do malých kapek a máčejí oba chlapce. Vítr fouká z boku, od domácího břehu. Směřují k pozorovatelně, ale musí zápasit s větrem, který se mění ve vichřici. Fenyvesi musí pozorně manévrovat, aby je vodní tří nepromáčela úplně. Zářijové ráno Je pozdravilo jinovatkou a chladem a sluba je dlouhá. Nakonec přece len přistanou u malého přístavitě z prken a trámků. Varga stoupá na vě, Fenyvesi střeí dole. Na dosah ruky mu ustí o skřípá rákosí, třtina se ohýbá. V určené době se oba chlapci vystřídají. Jezero je prázdné a ve kolem edivé. Vysoké vlny se valí z jihovýchodu na severozápad a naráejí na stěnu rákosí. V dáli je vidět rekreační středisko. Dalekohled přiblíí barevné domečky, ale ani tam nespatří iváčka. Na vodě je vůbec pusto Jen nad hlavami krouí ptáci. Bílí pod temnými mraky. Minuty narůstají do hodin. Na druhé straně, za řadou hraničních kůlů bojuje rybářská loďka s větrem. Pluje pod ochranou třtinového ostrůvku a chtěla by si Zkrátit cestu. Jene to se nesmí, nemůe plout po maďarském územíl Fenyvesi se podívá na hodinky. Bude půl jedenácté.

Člun se oddělí od přístavitě, motor zaburácí, roub zabere do vody. Za chvíli u poskakují na vlnách, přetínají Je a vlny na oplátku zalévají oba chlapce vodou.

Fouká, potvora!**

Projídějí rovnoběně s hraniční čarou, asi padesát metrů od ní no vlastním území. Přivykli u vichřici 1 vlnám. Není to první takový nečas za půldruhého roku. A ani zřejmě poslední.

Najednou ticho, motor zmlkl. Člun se bezvládně houpe na vlnách.

Cr J

Vyrazil punt, říká Fenyvesi.

Tak mu ho vra a jedem. 

Zmokl, mrchal Ze svíček kape voda.**

Spraví to?

Jasně.”

Mám spustit kotvu?”

V téhle čině nás stejně neudrí/*

Hloubka je tady přes dva metry a na dně řídké bahno. Takové je ostatně dno celého jezera. Vlny odnáejí Člun, vítr ho sfoukává, houpají se na vlnách. Hranice se blíí. Dvacet metrů, patnáct, deset pět…

Udret se na domácí straně. Kotvou to nejde. Kdyby tak dosáhli na hraniční kolík, mohli by se přidret. Ale voda je odnáí právě uprostřed mezi dvěma kolíky a člun bez motoru se řídit nedá. Co skočit do vody a ponechat porouchaný člun osudu? Ráno byla jinovatka. Dokáí v té zimě a vlnobití doplavat? Jediná monost Je opravit motor.

Fenyvesi si kolem sebe rozloil nářadí a pracuje, a se z něho leje pot Se zaatými zuby motoru tie nadává. I kdy Jinak má člun rád Dlouhé měsíce dobře slouil, pomáhal i při zadrení Jene. . teď selhal…

Jsme tam,” řekne tie Varga.

Fenyvesi se ohlédne.

Sakra…*

Jsou sotva dvacet metrů, od hraničních kolíků, ale u na cizím území. Dvacet metrů nic není, hned budou

hotovi.

Pank najednou s Vargou zpozorují monitor. Vynořuje se za rákosím. Rychle se blíí, u se houpe po boku nehybného člunu Na palubě má tři lidi Tři mue v edých uniformách Jeden s větí hodností.

Fenyvesi pozdraví, mui pozdrav opětují.

Pohraničník ukáe na motor, na rozloené nářadí a pak na vlny. Vidíte, tak to Je Pochopitelná věc, můe se přihodit komukoliv Hned to opraví a odjedou.

Mu s vyí hodností se usmívá, přátelsky, srdečně. Ukazuje na provaz na pičce hlídkového člunu, aby mu Jej podali a říká svou mateřtinou: zpět do Maďarska.

Tolik rozumí Fenyvesi i Varga. Je to normální. Loďař-ská povinost. Pomoci tomu, kdo má defekt.

Pohraničníci přehodí provaz na monitor, jeden z muů v edých uniformách jej chytí, otočí kolem elezného sloupku, ale neuváe. Monitor se pomalu rozjede směrem do Maďarska. Mu s vyí hodností vejde do řidičské kabiny a posadí se k vysílačce. Varga sedí ve pičce člunu, Fenyvesi mezitím znovu zkouí nahodit motor. Trhl Ji provázkem několikrát, ale stále nic. Mu v Se divém na něj mává: Vykalete se na to, odtáhneme vás a k vaim …”

V tom mu u rádia cosi řekne, druhý u sloupku mu odpoví. Vichřice fičí. Monitor táhne pomalu člun dál. Hranice jsou u docela blízko. Neplují kolmo k hranicím, to je správné, musejí manévrovat kvůli vlnám. Jene ten mu u sloupku hozený provaz přivazuje. Fenyvesi sykne.

Proč nás uvazuje?”

A u vytahuje nů a podává jej Vargovi. Opatrně, aby to na monitoru nezpozorovali.

Člun sebou najednou trhne. Monitor přidává otáčky a obloukem začíná uhýbat od hranic směrem k vlastnímu přístavu. Podívejme se! Tak oni nám nepřili pomoci. Chtějí nás přetáhnout. Fenyvesi křikne na Vargu:

Přetni lano!”

Varga si lehne na pici, blýskne nů. Lano se trhá, na člunu zůstává pouze uzel. Fenyvesi vztekle trhne startovacím lankem  a motor naskočí. To je dost, prevíte,” zaihučí Fenyvesi.

Jeden z muů v edých uniformách skáče na záď monitoru, bere do ruky samopal a natahuje Varga chytá svůj a rovně nabíjí. Mu na monitoru zamíří zbraní k obloze. Nechce prý střílet. Varga toky zvedne hlaveň k obloze. V duchu sl říká: Já si nezačal ..,

Jetě vak není vemu konec. Monitor je rychlejí. Otáčí se a snaí se Člunu odříznout cestu k hranicím. Vedle sebe letí po hladině dva čluny, tančí na vlnách, vichřice sténá a oblohou letí nízko mračna.

Boha Jeho, Jak se dostáném domů?”

Počkej, hned to bude ..

Fenyvesi úporně přemýlí Předjet monitor nedokáí. Kdy zastaví, monitor zastaví taky. Nezbývá, ne najet přímo na něj. Snad člun vydrí. A kdy ne? Ví něco chytřejího, Józsefe Fenyvesi?

Člun se otáčí a míří monitoru přímo do boku. S tím nepočítali. Ne stačí zastavit, proklouzává člun sotva pár metrů za zádí monitoru. A u jsou na své straně hranice. Nebyli u nich dál ne takových padesát metrů. Tohle u je známá vodo. Člun zamíří k pozorovatelně a přistává.

Tedy horko ml bylo pořádně,” řekne Fenyvesi.

Oba u stojí no prknech, vedle nich ustí známé rákosí a ohýbá se pod náporem větru i vln.

Mně taky.”

r Jdu to ohlásit 

Copak nám asi řekne soudruh podplukovník?** Řekne, co řekne. Je to nutné. Ostatně právo Je na naí straně.*’

Měli pravdu. Jejich věcí je střeit hranice. Vynechal Jim motor. Ne Jej opravili, proud je odnesl. Větru a vlnám neporučí. To dobře vědí i tamti z monitoru. A bylo vidět, e ze začátku chtěli pomoci. Pak si to rozmysleli.

Jaký rozkaz asi dostali z éteru? A od koho?

Jene Fenyvesi a Varga nejsou z těsta.

TAJEMNÁ LOĎKA

Po hladině se válela pára jako mléko. Ferenc Bánysi cítil v letním jitru jakousi zvlátní radost. Sel k přístaviti loděk. Na protějí straně se ve vodní hladině zrcadlily obrysy stromů na ostrůvku. Zde pod břehem se hladina třpytila a ostře se v ní vyjímaly siluety zakotvených loděk i celého přívozu.

Husté bahno sahalo Bánysimu po kotníky a jak přicházel k v-odě, aby nasedl do loďky, za kadým krokem hlasitě mlasklo Bánysi navyklým pohybem zalovil v kapse a vytáhl klíč.

Nejdříve myslel, e se spletl, Klíč se do ádného zámku nehodil. Pak se podíval pozorněji. Zjistil, e pravý zámek hledá marně. Nebyla zde ani loďka, marně Je prohlíel jednu po druhé Ta jeho chyběla.

Hrom do toho, večer tady přece byla, uklouzlo mu hlasitě.

Rozhlédl se po přístaviti. Nedaleko místa, kde míval vdycky loďku, leely na klidné hladině těpiny z vesel. Pak nael i řetěz, který ji měl zajiovat proti krádei. V blátě se rýsovaly otisky cizích holínek.

Ukradli ji, napadlo ho. Klíč drel stále v ruce a uvaoval, kdo to asi mohl být. A proč. Pak si vzpomněl na souseda. Loni mu taky zmizela z ničeho nic loďka a přitáhli mu Ji za čtrnáct dní pohraničnícL Utrhla se a proud ji zanesl a někam ke túrovu na československou stranu. Báječní chlapci, tihle pohraničníci. Hranicel 2a ho to hned nenapadlo. Reka zde tvoří současně i státní hranici. Někdo se moná pokusil s jeho loďkou dostat na

druhou stranu. Oo má teď dělat. Hlavou mu vířily mylenky. Vypůjčit si jinou a vydat se dolů po proudu? Co kdy zloděj u je na druhé straně? Mávl mrzutě rukou a zaklel.

Pak opět pomyslel na hranici a po chvilce u pospíchal k prvnímu telefonu, který byl nablízku.

Kapitán Kun pozorně naslouchal. Před ním na stole leel list papíru popsaný poznámkami.

Kdy? Prosím? … Včera … v kolik hodin? … A dnes? .. Před hodinou ..

Kdy se kapitán Bánysiho na ve vyptal, ujistil ho* e na rotě ihned udělají potřebná opatření.

Starý rybář si ulelhčeně oddychl.

Po chvíli u na přístaviti pohraniční jednotky zabu-rácel motor a ‘hlídkový člun vyrazil do vln mohutné řeky. Plul proti proudu, ale přesto nechával kilometry rychle za sebou. Kapitán prohledával vodu, stromy na pobřeí i keře. Ostrovy se jeden za druhým přibliovaly. U kadého zastavili, prohlédli hustí porost a místa, do kterých nebylo z řeky vidět. Pak pokračovali v cestě

Od převzetí prvního hláení uběhlo sotva pár hodin a systém obrany hranic byl v plném chodu. Tady, na severním úseku, střeíme hranice společně s československými bratry ve zbrani. Hranici tvoří iroká řeka Dunaj. Jc to nejen mezinárodní vodní cesta, nýbr i úsek, na něm funguje dobře oganizovaná spolupráce dvou bratrských pohraničních stráí.

Dalo se předpokládat, e lodičku mohli odcizit i naruitelé s cílem přepravit se na ní v noci na protějí břeh. Ale předpoklady samy nestačí. K úspěné ostraze hranic, v tomto případě k zahájení pátrání a zadrení naruitelů je třeba údajů a poznatků. Přesných a důvěryhodných.

V prvních hodinách se lidé mohli opírat pouze o několik otisků v bahně u přístavitě loděk. Z těch ovem nelo zjistit, kdo jsou zloději loďky. A naruení hranice také nebylo jetě potvrzeno.

Práce obou velitelů rot, kapitánů Kuna a Vyného, vak nebyla zbytečná. Podrobná, přesná a s vysokou znalostí prováděná pátrací činnost přinesla ovoce. Na československém břehu byla nalezena loďka čísle FX 110, majetek Ference Bánysiho. A co bylo v celé věci zatím nejdůleitějí, otisky obuvi, objevené vedle loďky byly totoné s otisky v bahně na maďarském břehu.

Naruení hranice bylo tedy potvrzeno.

Kdo je naruitel a kde se nyní nachází?

V té chvíli jetě nikde na tuto otázku nedokázal odpovědět.

Českosloventí pohraničníci z jednotky kapitána Vy-ného vyhlásili poplach. V předpokládaném směru pohybu naruitele nebo naruitelů uzavřeli vechny cesty. Prohledali nepřehledné úseky terénu a na stopy nalezené u Dunaje nasadili sluebního psa. I operativní aparát se dal do pohybu a hledal osoby, které překročily hranice. Na maďarské straně přinesla činnost operativců nové údaje. Za uplynulých 24 hodin zmizely z okolí dvě osoby Frigyes Altai a József Bartolen. Naposledy je lidé viděli spolu při zábavě v jedné rybářské krčmě.

Jsou to předpokládaní naruitelé?

Podezření bylo důvodné, ale důkazy stále jetě chyběly. Popis Altaiho a Bartolena maďartí pohraničníci sdělili svým československým přátelům. A na obou stranách pokračovalo pátrání u podle nových poznatků.

Altai vstoupil do hostince. U pultu i kolem stolů samé známé tváře. Jen sem tam kývl hlavou a jemu také tak odpovídali. Povaoval se za tamgasta, často sem zacházel na panáka. I teď si o něj řekl. Chtěl něco silného.

Obsah sklenky hodil do sebe naráz a u dával hospodskému znamení, e si dá jetě jednu. Dostal ji. Právě chtěl skleničku přiloit ke rtům, kdy se mu za zády ozvalo. Dobrý den, pane Altai.

Altai se pomalu, jako by si dával na čas, obrátil. Za ním stál přísluník milice. Byl to známý člověk, často ho zde vídal ve slubě.

Dobrý den, odpověděl a s klidem vypil i druhou dávku. Skleničku postavil na pult a zavolal na hospodského, který se právě vracel od stolů:

Jetě dvě.

Přísluník odmítl.

U neobjednávejte, pane Altai. Musíte jít se mnou!

Mladík pokrčil rameny.

Kdy myslíte …

Na milici ho přijali operativei.

U jsme vás hledali doma.w

Nebyl jsem doma. Trochu víc jsem pil a dvě noci jsem pak spal u kamaráda. Ale teď jsem tu a jsem vám k dispozici…

Znáte Józsefa Bartolena?**

Jakpak by ne, je to můj kámo…

Kde je Bartolen teď?

Nemám tuchu. Určitě doma/*

Kdy jste se setkali naposledy?**

Před dvěma dny. Pili jsme spolu U rybáře**…”

Jeho výpověď způsobila operativcům i pohraničníkům nové starosti. Podle dosavadních předpokladů měl být někde v Československu ve společnosti Bartolena. jene tenhle nedělka, známý iroko daleko jako pijan a tulák, okouní zde, v Maďarsku. Je moné, e s naruením hranic nemá nic společného a Bartolen Jel s loďkou sám?

Altaie tentokrát museli pro nedostatek důkazů propustit.

Maďartí pohranlčníci na hlídkových člunech spatřili na malém písečném jazyku u dunajského břehu osamělou loďku. Podle zvyku vystoupili z člunu, aby se na oputěný vodní dopravní prostředek podívali zblízka. Lehká loďka, natřená na luto, leela v písku jen tak, nezajijtěná. Na jejím boku se leskl nápis JUHCELPAP ÍÚROVO BA 7-50284. Nepochybně československá loďka. A kde je její majitel? Prohledali okolí Nikde nikdo. Ani jediná stopa, která by dokazovala, e z loďky někdo vystoupil. Jak se sem tedy dostala? e by ji zanesl proud? I taková věc se tady často stává.

Hlídka vzala lodičku do vleku a k dalímu etření ji odtáhla na rotu. Loďka znamenala nový poznatek, který ovem probíhající etření jetě více komplikoval,

Pohraniční jednotka majora Krivačky střeí usek západní hranice Československé socialistické republiky. Také přísluníci této roty byli připraveni zatarasit cestu naruiteli, který by tudy chtěl případně proniknout M^li k dispozici p-oplsy dvou osob. Jeden na Bartolena, druhý obsahoval údaje o Altaim.

Jedna z hlídek, uzavírajících důleitý terénní úsek, si vybrala pozorovací stanovitě nedaleko čáry v hustém porostu, Soudruzi si jetě jednou před odchodem na stanovitě poznamenali údaje, které jim poskytli maďartí pohranlčníci Velitel hlídky pozoroval právě hranici, kdy ho upoutal podezřelý elest z opačného směru. Pak jtf* oba s napětím sledovali husté mlází a mimoděk pevněji sevřeli zbraně.

Za chvíli spatřili světlovlasého mládence, jak opatrně 74

vykračuje mlázím. Občas se zastavil a rozhlíel se. Chtěl právě postupovat dál, kdy ho zarazil přísný hlas a namířená ústí dvou samopalů. Kadý pokus o útěk byl tady zbytečný.

Vy jste József Bartolen?*

Ano.*

U jsme na vás čekali,* řekl český pohraničník.

Bartolen mu sice nerozumněl, ale z chování československých pohraničníků pochopil, e jeho dobrodruství skončilo.

Vyetřovatel poloil Altaimu novou otázku. Mladík oproti předelému setkání viditelně ztratil vekerou vyzývavost i sebevědomí a seděl jako oukropeček.

Proč jste nás chtěl podvést?*

Doihodl jsem se s Batoleném, e budu krýt jeho cestu.*

Hranice jste přeli spolu?*

Ano.*

Jak a kdy jste se vrátil do Maďarska?*

Po nočním flámu jsme se s Bartolenem dohodli, e přes Československo utečeme na Západ. Odvázali jsme jednu loďku a ve tmě převeslovali přes Dunaj Na druhé straně se nám podařilo zmizet, protoe jsme se vyhýbali obydlím a po nocích jsme spali v kukuřicí. Já dostal oo-tom strach. Cítil jsem, e pohranlčníci nás i tak chytnou. Proto jsem Bartolenovi řekl, e se vrátím. Dohodli jsme se, e budu krýt jeho útěk. Vrátil jsem se k řece. Tam jsem opět ukradl jednu loďku a převesloval na maďarskou stranu. U břehu jsem vyskočil a loďku strčil zpátky na vodu.

Co víte o Bartolenovi?*

Od chvíle, co jsme se rozeli, nic. Snad je u někde na Západě .

Vyetřovatel stiskl tlačítko Dveře se otevřely a v nich stál József Bartolen v doprovodu pohraničníka Oba mladíci se na sebe podívali. Netekli ani slovo. Kdy v ry bářské krčmě, rozkuráeni alkoholem, plánovali svůj útěk, tyhle konce si zřejmě nepřipoutěli.

ZADRTE PIRÁTY

Seděli tu u pěkných pár hodin u bambusových prutů, oči upřené na nehybné splávky. Hůs-obili dojmem trpělivých rybářů, jaké neodradí ani kamenný klid husích brček na hladině.

Mýlil by se ale, kdo by snad soudil, e pozornost těch dvou mladíků je soustředěna výhradně na parmy a bělice, které se toho parného červencového dne ostatně nechtěly návnady ani dotknout. Ve skutečnosti rybáře zajímala spí velká motorová loď u mola, kutr s nehybně visící, zeleně lemovanou bíločervenou vlajkou na zádi.

Bacha! U! sykl jeden z podivných rybářů.

Koutkem oka teď oba pozorovali betonové nábřeí. K lodi právě přijel útvarový gazík a vykládali z něho kanistry s pohonnou směsí. Za chvíli bylo vechno přelito do prostorných nádrí průzkumného kutru, nazývaného KR  káerka.

Počítals, kolik toho bylo?

Jo, Myslím, e je plná.”

Tak teda platí. Voják musí do lodě a fofrem vyráíme k moři. Kdo z nás dostane jeho mundur, to se dohodném pak.

Boguslaw Mazurek a Krzysztof Godziewski, jak se údajní rybáři Jmenovali, sloili pruty a vrátili se do města.

Po setmění odrazil kutr Pohraniční stráe od břehu a vyplul na pravidelnou plavbu v pobřeních vodách. Kdy se vrátil, zůstalo mu v nádrích jen něco málo přes polovinu pohonných hmot. To ovem Mazurek s Godziew-skym nevěděli…

Hláení, které přijal slubu konající telefonista svob. Pawel Podemski, bylo okující: před chvílí, málem v pravé poledne, byl na nábřeí napaden dvěma útočníky voj. Stanislaw Knera, mechanik průzkumného kutru Pohraniční stráe. Útočníci se zmocnili lodi a snaili se vojáka přinutit, aby do ní nastoupil. Vojínu Knerovi se vak podařilo uniknout.

Po tomto nepodařeném pokusu pachatelé zapnuli motor a přímo z kotvitě vyrazili maximální rychlostí ústím řeky k moři. To ve trvalo pouhých několik desítek vteřin.

Svob. Podemski zvedl sluchátko ve 12.15. Během pří-tich dvou minut se zástupce velitele pro věci politické, kpt. Sierakowski, spojil s leteckou jednotkou PS. A ihned byla do akce zapojena i stíhací skupina z oddílu ser. Gregorowicze. Velitel jednotky, kpt. Nowak, podal zároveň zprávu tábu Baltického okruhu PS a v rámci ustálené spolupráce poádal i o vyslání plavidla námořní záchranné sluby.

Přliblině v tée době si únosci vimli dvou chlapců, kteří li po východním břehu řeky směrem k plái. Bleskově se rozhodli: vezmou chlapce na palubu Jako rukojmí.

Přirazili ke břehu.

Chcete se, kluci, projet?

Chlapci se zastavili a s nedůvěrou se podívali na velkomyslné mue, kteří jim nabízejí tak atraktivní jízdu, a navíc kutrem Pohraniční stráe, pověstným svou rychlostí. Podobná příleitost se ovem hned tak nenaskytne a tak nebylo třeba nabídku opakovat.

Podle toho, kam jedete. My jdeme na plá.

Výborně. Vysadíme vás u zvedacího mostu.

Devítiletý Jarek Cybulski a jedenáctiletý Jure Stasiák naskočili do káerky a usadili se na zadních sedadlech. Člun okamitě plnou rychlostí vyrazil a vysoko zvednutou přídí rozřezával klidnou hladinu. Po pravé straně ubíhala přístavitě rybářského drustva Kutr s řadami lutých člunů, které teď na mohutné vlně tančily jako míčky. Po levé straně minuli sněhobílé plavidlo s mal-tézským kříem na trupu. Desítky rekreantů se zvedaly ze sedadel a ohlíely se za efektní siluetou průzkumného kutru, řítícího se k zvedacímu mostu v říčním ústí.

Prosím vás, zastavte nám! zvolal jurek na mladíka sedícího u řízení, kdy u člun proletěl kolem přístavních vlnolamů. Měli jsme vysednout u mostu!

Neřvi! těkl na něho vousáč s tváří jako vystřienou z filmu o pirátech. Nikde nebude vysedat! Jedete s námi. Ví proč? Aby po nás nestříleli, a nás budou honit. Víte, co jsou to rukojmí? Tak to jste teď vy, abyste věděli a zároveň vousáč sáhl po pistoli. Vidí tohle? Tak seď klidně! a vystřelil několikrát do vzduchu. Teď u bylo chlapcům jasné, e se něco stalo, ale pořád si jetě dost dobré neuvědomovali, co …

Člun nasadil kurs 280 stupňů. V tom uslyeli únosci za zády výstřely. Ohlédli se: nad vlnolamy vylétaly červené světlice.

Ve 12 30 u letadlo Pohraniční stráe AN-2 startovalo. Posádka byla kompletní: pilot kpt (ózef Kuczmarski, zkuený důstojník s dlouholetou praxí v podobných akcích nad baltickou hranicí; prap Krzysztof Kulaga, druhý pilot, teprve nedávno přeřazený k námořnímu letectvu; starina Józef Cielak, palubní radiotelegrafista, starina Hon ryk Kudlacz

V okamiku, kdy se AN-2 odpoutával od letitního trávníku, nikdo z posádky jetě nevěděl, kam vlastně letí. Věděli jenom, e jde o let poplachový, bojový Okol dostali prostřednictvím rádia a ve vzduchu, kdy u pod nimi pobření vegetaci vystřídala edozelená vodní hladina. To u bylí na pozemním velitelském stanoviti v pohotovosti velitel letecké jednotky, řídící činnost letadla a náčelník tábu, také dlouholetý odborník ve stíhacích akcích nad mořem

Přesně za pět minut po startu se objevil v palubním deníku zápis44 ,,12 35  AN-2 sleduje hledaný cíl.41

Jetě v době, kdy na letiti mechanik zahříval motor letadla, předal svob ) Podemski vojínu Zbigniewu Fere-tovi, konajícímu slubu na radiolokační věi, rozkaz k zapnutí radarových přístrojů a ádal od něho zprávu o situaci v zorném poli radaru

V horní části obrazovky se objevilo několik skvrnek: rybářské čluny na svých lovitích. O něco ní se rychle pohyboval osamocený stín. Voj. Feret v něm poznal kutr Pohraniční stráe.

Hned nato podal operátor první údaje o uneseném člunu: pluje v kursu 288 stupňů a nalézá se právě 1,6 námořní míle od pobřeí Za několik minut u tato vzdálenost vzrostla na 33,3 míle a kutr se stále řítil maximální rychlostí

Ve 12.35 přibyla na obrazovce dalí skvrna: větí, ale pomalejí Lod záchranné sluby s voj Ryszardem elaz-kem na palubě Letadlo udalo veliteli lodi kpt Wiktoru Malczewskému směr útěku únosců A přístavní kapitán ho informoval o skutečnosti, e v kutru sedí dva násilím odvlečení chlapci, e pachatelé vlastní střelnou zbraň a mají k dispozici radiotelefon

Ve 13.10 zapsal starina Kudlacz do palubního deníku výsledky dalího leteckého pozorování. Unesený kutr potkal ve svém kursu jachtu, dvakrát ji objel a přirazil k jejímu boku Únosci posádku jachty informovali, e svou lod unesli, a e mají na palubě dva chlapce jako rukojmí ádali jachtaře, aby varovali pohraniční orgány před případným stíháním, jinak e by se chlapcům mohlo leccos stát. Od setkání s jachtou pluje káerka v kursu 310 stupňů, přímo k jinímu pobřeí dánského ostrova Bornholmu ..,

Krátce po převzetí zprávy svob. Podemskim se operační místnost námořní jednotky Pohraniční stráe zalidnila. Nad rozloenými mapami se skláněla řada pohraničníků v tmavomodrých stejnokrojích s označením důstojníků námořnictva. Kruítka, úhloměry, oarevné tuky byly v plném provozu. Co chvíli drnčely telefony.

Rychlostí typickou pro poplachové akce přítomní zhodnotili operační monosti a naděje únosců na únik. Nej-bliím územím kapitalistického státu byl dánský ostrov Bornholm, vzdálený od místa útěku zhruba 60 námořních mil. Odborníci pohotově vypočítali, e popluje li káerka nejkratí cestou, maximální rychlostí, budou-li příznivé povětrnostní podmínky, a nedojde-li k jinému nepředvídanému zdrení, měla by dorazit k jihovýchodnímu pobřeí Bornholmu přiblině v 15 hodin Mají li tedy ostatní plavidla kutru zablokovat cestu, musí být na linii plánované blokády dříve ne on.

Hlídková loď Pohraniční stráe, kotvící jako pohotovostní jednotka v přístaviti, zvedla kotvy u za pár minut po vyhláení poplachu. Hned nato vyplul na moře dalí hlídkový člun ze sousedního přístavitě a po chvíli jetě třetí podobné plavidlo.

Začal závod s časem. Vechny lodi pluly nejkratím směrem a nejvyí rychlostí k stanovenému místu blokády před bornholmskými břehy Řidiči a mechanici nutili motory k maximálním výkonům, jakých se dosahuje jen ve zcela výjimečných případech. Pracovali přitom v mimořádně obtíných podmínkách. Při teplotě třiceti stupňů ve stínu byl ve strojovnách přímo nesnesitelný ár  přes 40 stupňů. Mechanici museli bez přestání pečlivě sledovat chod motorů, na nich záleel úspěch celé akce: i ta nejmeni porucha mohla splnění úkolu zpozdit nebo vůbec znemonit.

Velitelství námořní jednotky Pohraniční stráe začalo dostávat první hláení. Na mapách se postupně rýsoval obraz situace na moři. U první minuty dovolovaly jistou dávku optimismu: unesený kutr plul o něco pomaleji, ne pohraničníci vypočítali. A navíc ztratil trochu času i setkáním s jachtou.

Minuty letěly a vechny čluny se řítily neúnavně vpřed.

Situace se začala výrazněji měnit v neprospěch uprchlíků, kdy byl vyhláen poplach pro vechny rybářské čluny rozptýlené na různých lovitích mezi polským, védským a bornholmským pobřeím. Nejdál na severu lovili mimo jiné rybáři z Darlova: Čluny DAR 150 pod velením Józefa Buchalského, DAR-151 Tadeusze Gaje, DAR-104 Jana Swatky a DAR-106 Telesfora Listwoně. Celkem se v této oblasti nacházelo více ne patnáct plavidel darlowského drustva Kutr”, vechny poněkud východně od kursu stíhané lodi.

-

Přesně ve 13.00 vysílal dispečink drustva pro vechny lodi zprávu o únosu kutru Pohraniční stráe a přikázal velitelům drustevních člunů zapojit se do akce Posádky rychle vyprázdnily sítě a vypluly z lovi, aby únoscům zablokovaly cestu O přesném kursu prchajícího kutru informovalo rybáře letadlo AN 2.

Mezi prvními čluny, které kutr potkaly, byly DAR-50 a DAR-54, Nemohly sice loď zadret, ale nějakou dobu ji aspoň sledovaly a předávaly ostatním rybářům, kteří se nalézali o něco severněji, údaje o jejím kursu. Stejně

0 něco později postupovaly i posádky jiných člunů a informace si jejich velitelé předávali jako tafetový kolík. Přítomnost rybářských kutrů nutila únosce k neustálému manévrováni, co značně sniovalo jejich rychlost Hlídkové čluny PS získávaly s kadou čtvrthodinou větí a větí náskok.

Letoun AN 2, pilotovaný kpt. Kuczmarskim, po celou tu dobu visel” nad cílem a mnohokrát opakoval výzvu k zastavení Podobně se snaily průzkumný kutr zastavit

1 rybářské čluny Červenými světlicemi. Hustota rybářských lodí byla stále větí, ale mladý mu sedící u řízení dovedl obratně manévrovat a vyhýbal se tak bezprostřednímu střetnutí s rybáři.

Kolem 15. hodiny vypadala situace takto:

Káerka měla k bornholskému pobřeí jetě hodně daleko. Záchranná loď byla stále jetě pozadu za uprchlíky, AN-2 nad nimi vytrvale krouil a informoval stíhající o jejich přesném kursu; první hlídkový člun PS právě dorazil na místo plánované blokády a brzy po něm tam připlul 1 druhý člun.

Radiotelegrafísta letadla obnovil spojení s velitelským stanovitěm a pilot poádal o souhlas s varovným uitím

zbraně. Velení souhlasilo Letoun přeel do střemhlavého letu a z jeho paluby padlo osm výstřelů Ozbrojený únosce okamitá zareagoval: zvedl ruce do výe na znamení, e se vzdává.

Mazurek a Godziewski pochopili, e se octli v beznadějném postavení. Jejich kutr ztratil nejméně polovinu původní rychlosti. Vtom se v bezprostřední blízkosti objevil člun DAR-106 pod vedením Telesfora Listwoně, který kutru manévrováním zahradil cestu, a o něco severněji se objevila silueta dalí rybářské lodi DAR-151 Tadeusze Gaje. Za cihvíli se k nim připojil jetě i DAR-150 Józefa Buchalského.

Rybáři prudkými manévry zneklidňovali a bouřili mořskou hladinu, čím piráty nutili zabývat se spí vlastní bezpečností ne únikem z prstence člunů, kterých stále přibývalo: právě připlul i DAR-104 Jana Swatky Hozené lano únosci nepřijali, zato ale jeden z nich sáhl po zbrani a namířil ji na jednu z rybářských velitelských kabin Kutry poněkud rozířily kruh oblíčení, ale dostat se z něho uprchlíkům nedovolily.

Za 15 minut po varovných výstřelech z letadla přibyl na místo člun záchranné sluby R-3. Vojín Ryszard e lazko, který na jeho palubě byl, únosce formálně zadr-el, odzbrojil a převzal je spolu s oběma unesenými chlapci na záchrannou loď.

Kutrů stále přibývalo. Doprovázen početným rybářským konvojem, nasadil R-3 zpáteční kurs k pobřeí Brzy nato připlul i první z hlídkových člunů Pohraniční stráe a převzal pachatele na palubu, aby je dopravil do přístavu a předal do rukou prokuratury.

Kdo má největí zásluhu na úspěném závěru stíhací akce? Vichni, kdo se jí zúčastnili. Posádka letadla Pohraniční stráe, která nepřetritě sledovala pohyby kutru a v konečné fázi únosce psychicky zlomila varovnými výstřely. Rybářské čluny darlowského drustva Kutr\ které svými manévry nutily upchlíky k únikovým obratům a tím prodlouily jejich dráhu. Loď záchranné sluby R-3, která pachatele dohonila a mohla je díky přítomnosti pohraničníka formálně zajistit. A konečně i hlídkové čluny PS, které ve stanoveném čase dosáhly linie blokády před bornholským pobřeím, take i kdyby se únoscům podařilo uniknout z rybářského obklíčení, poslední slovo by stejně patřilo pohraničníkům.

KOLEGOVÉ

OzvaJ se zvonek telefonu uk vzal sluchátko a prstem si zacpal druhé m ho, protoe zvoněni probudilo Tomka a ten začal hlasitě plakat

Je tam kapitán uk?44

Ano.44

Volá dozorčí Plukovník chtěl, abychom vás hned vzbudili, Máte )et na několik dní na sluební cestu/

A nevíte kam?41

Plukovník nic bliího neříkal, ale mám tu pro vás obálku. Za pár minut bude u vás vůz. Ale promiňte, zvoní mi druhý telefon.41

uk poloil sluchátko, rychle se oblékl a po pičkách odeel do předsíně, aby si vzal věci na cestu. Uslyel, jak v kuchyni zasyčel plyn. ena mu připravovala snídani.

Kdy se vrátí?44

Nevím.44

Nová, Jetě neomítnutá budova velitelství okruhu tonula ve tmě. Jenom ve čtvrtém poschodí se v několika oknech svítilo uk mlčky roztrhl obálku, kterou mu dal dozorčí. Na lístku byl známý rukopis,

Soudruhu uku! Právě přila zpráva, e zítra či pozítří má západoněmecká rozvědka u nás vysadit svého agenta, Má k tomu dojít v prostoru čtverce 513, to znamená v úseku, který dobře znáte Agent prý patří z nebezpečnému typu Podle získaných zpráv je dobře vy-brojen a dá se od ně| očekávat to nejhorí.

Jeďte okamitě do uvedeného úseku a hlate se u velitele Jednotky. Je u o vem informován. Snate se naruitele zadret pokud mono ivého a zdravého. Dejte na sebe pozor. Přeju Vám hodně zdaru!

Matusiak.

PS, Z bezpečnosti tam jede major Bilskij Je moné, e má o agentovi podrobnějí zprávy. Napsal jsem Vám vechno, co vlm.

uk se podíval na hodinky.

Je připraveno auto?44

Kam chvátá?44 opáčil dozorčí, který neměl co dělat a nudil se.

Nehloupnil Nemám čas!44

Za půl hodiny tu bude Nechce si zatím zahrát achy?44 Vysypal na stůl figurky.

Dej pokoj! A jindy,” odbyl jej kapitán ,.Raději mi řekni, jestli tu má někde mapu.”

Támhle leí, můe si ji vzít,” ukázal dozorčí na skříň.

uk pozorně studoval čtverec, o kterém se zmiňovala plukovníkova zpráva. Několikrát si porovnal čísla na mapě a údaje plukovníkova vzkazu a snail se zapamatovat si detaily.

Zařinčel telefon.

Kočár předjel. Pán ráčí nasednout?” zaertoval do zorčí.

uk se přesvědčil, má-ii nabitou pistoli, zavřel trezor a vyel na chodbu.

Ozvalo se bouchnutí dvířek a černý citroen, podobný ohromné lakované ábě, vyrazil do tmy.

Po malém náměstí provincionálního městečka se pro dhází hejno hus. Kejháním vítají zapráený automobil. Před pekárnou stojí hubená herka, zapřaená do bryčky. Kousek dál  holič, který nemá co na práci a tak se bezstarostně ourá v zubech zápalkou, elegantně si při tom zakrývaje ústa dlaní. Ani by to dělat nemusel, stejně na něj nikdo nekouká.

Musíme se zeptat na cestu,” rozhodl se řidič a zastavil vůz u dvou en, které mlčky stály s rukama zaloenýma pod zástěrami.

Jak se dostaneme na pohraniční jednotku, matko?” zeptal se vesele uk.

Jeďte přímo a k tamté chalupě, pak zahněte doleva a jak přejedete přes elezniční tra, uvidíte takový veliký dům.”

Podle rady skutečně nali útvar velmi rychle. Stráný dlouho převracel jejich doklady. Pak přistoupil k pruhované budce a začal zuřivě kroutit kličkou polního telefonu. Telefon zřejmě fungoval patně, protoe se za nějakou dobu vzadu ve dvoře otevřelo okno ve druhém pů schodí a v něm se objevila sympatická tvář mladého po ručíka.

Pus je!” křikl poručík na stráného.

Voják se tím nedal vyvést z míry, klidně pověsil slu chátko, upravil si na rameně karabinu a důstojně otevřel vrata. vrr;

Seznámení uka s místním velením nebylo tak důklad né. Velitel u o jeho příjezdu věděl a s jeho zástupcem se viděli jen zdálky. Major Bilskij po cestě vyspával

dá

Oba důstojníci  uk i poručík  neztráceli čas á rozjeli se v rozbitém gaziku k Jednotce, která se v nej-blií době měla stát dějitěm hlavních událostí. Velitel jednotky, poručík, snědý jako cikán, byl vzruen tím, e sl nepřítel k vysazení agenta přes hranice vybral právě Jeto úsek. Podrobně jim vyprávěl & rozmístění a počtu hlídek, systému signalizace a dalích podrobnostech.

Abych úsek úplně zajistil, musel bych mít minimálně padesát lidí, soudruhu kapitáne,” obrátil se k ukovi, který byl hodností vyí.

Jen klid,” usmál se kapitán a lezl na pozorovatelnu Prohlédl si silným dělostřeleckým dalekohledem okolí a velitel jednotky mu přitom vysvětloval zvlátnosti úseku.

Kdy se setmělo, přivezlo nákladní auto Star dalí vojáky.

Tu noc na hranicích mnoho lidí nespalo. Vojín Keveckij, který dnes ije v jedné vjsnici Lublinského vojvodství, na ni vzpomíná, jako by to bylo včera. Společně s Antkem byli tenkrát v hlídce. Leeli v křoví u řeky, naslouchali kadému ramotu a oči Je bolely, jak je namáhali koukáním do tmy. Kadé plouchnutí ryby a zaumění listí jejich pozornost jetě více napínalo.

Antkovi u začalo před očima vechno splývat. Zdálo se mu, e z křoví vystupují nějaké stíny, rozplývají se a pak se zase objevují. Čas se vlekl straně pomalu.

Najednou cosi zaustilo v trávě. Keveckij si rychle promnul unavené oči, přitiskl hlavu k zemi a zaposlouchal se. elest se opakoval. Antek loktem strčil do leícího soudruha. Ten mu v odpověď kývl, e ustot také zaslechl. Nějaká tmavá silueta se zvedla ze země a opatrně prolézala ostnatým drátem ohrady, obklopující pastvinu.

Stújl Tady pohraniční hlídka!”

V odpověď zahřměly dva výstřely. Střely zahvízdaly těsně vedle Antka. Docela váně se polekal a rozhodl se odpovědět palbou Černá silueta čněla přímo ve výřezu jeho muky. U u chtěl zmáčknout spou, kdy si vzpomněl na velitelova slova: Za kadou cenu ho dostat ivého!”

Vzdej se, je-li ti ivot milý!” vzkřikl a rukou dal kamarádovi znamení, aby se odplazil dozadu a běel pro psy.

Pohranlčníci, kteří leeli v sousedství, se připlíili blí a začali banditu v půlkruhu obkličovat, Padlo jetě několik výstřelů. Nikdo z pohraničníků se nesnail odpovídat palbou  pamatovali na rozkaz velitele Vichni viděli na pozadí hvězdného nebe postavu mue. Cekali na psy, věděli, e jim problém pomohou vyřeit. Kdy si vak člověk uvědomí tu tmu a neschůdný terén a ke vemu jetě se střílelo  nebyla to tak snadná záleitost

Konečně se objevil psovod se psem. Chundelatý Bajan se prosmýkl mezi leící pohraničníky  jako by věděl, e na něj spoléhají. Hned vedle sebou plácl udýchaný psovod.

Hele, támhle!44 ukázal Kaveckij. Vidí?”

Psovod si klekl na jedno koleno, pohladil psa a ukázal mu temnou siluetu. Pes vyrazil a běel směrem k drátěnému ohrazení. Zastavil se, očichal postavu a vrátil se k psovodovi. Ten zaklel.

Někdo rozsvítil baterku. Po banditovi ani stopy. Vystrčil jednodue mezi dráty svůj kabát a jak se začalo střílet, lehl si na zem. Potom vyuil zmatku a uklouzl.

Čubčí syn! rozzlobil se Kaveckij. Vladku, pus Ba-jana po stopě. Musíme ho dohnat!44

Pes očichal kabát leící v trávě a rozběhl se po pěině podél ohrazení. Uběhl asi padesát metrů a začal bezmocně běhat dokola a frkat.

Naruitel za sebou zametal stopy známým a bohuel i účinným způsobem.

V dálce bylo slyet rachot motocyklu.

Ksakru!44 zaklel uk. Nemá cenu ztrácet čas. Vrátíme se k praporu a vy,44 obrátil se ke Kaveckému, mu odřízněte cestu k řece.44

Neuplynula ani hodina a čtverec vyznačený na mapě byl obklíčen dvojitým kruhem. Major Bilskij pro vechny případy radiem informoval německou stranu o tom, co se přihodilo. Soudruzi v NDR také vyhlásili poplach.

Noc uběhla v bezvýsledném pátrání. Pohraničníkům bylo jasné, e mají co dělat se zkueným naruitelem. Bylo těké najít někoho mezi neproniknutelným houtím a uprostřed močálů. To u je lehčí najít jehlu v kupce sena, jak se říká v přísloví. Kolem pěti ráno se ukovi začalo chtít spát. Podivné siluety a postavy se hned vzdalovaly, hned zase přicházely blí. Najednou do kanceláře přilítl radista, který kromě stráného, zástupce velitele a uka byl jediný, kdo na útvaru zbyl.

Soudruhu kapitáne, výstřely!44

Kde?44 Oba důstojníci vyskočili.

Není to daleko od praporu! Za lesem!44 hlásil rtozru-

ený vojátf, uk vyběhl s pistolí v ruce a bez čepice’, Jestli je slyet výstřely tak blízko, znamená to, e se naruitel dostal za clonu. A můe tedy utéct, pomyslel si znepokojeně uk.

Zapomněl na oféra, skočil do auta a hnal se Jako blázen k místu, které mu ukázal voják. Po silnici li lidí na pole.

Kde to stříleli?** zeptal se uk rolníka s kosou na rameně. Ten nejistě přelápl: Někde tady. Tam v tom lesíku, ukázal.

Po poli běel voják bez čepice, se samopalem v ruce. Zrzavá čupřina mu vlála ve větru. Zmateně vysvětloval, e k ránu uviděl v oputěné zahradě chlapa, jak trhá vině. Vyel z úkrytu a chtěl na něm doklady Neznámý sáhl do batohu, ale voják mu to nedovolil. A tak mu tedy podal namísto osobního průkazu vojenskou kníku s razítkem vojenské správy v Garvolinu Voják mu nařídil. aby dal ruce nahoru a el před ním. li průsekem a zadrený straně naříkal, e se mu jde s rukama nad hlavou a batohem na zádech patně, Najednou, ani co řekl, zabočil na pěinku, která la rovnoběně s průsekem.

Kdy uviděl, jak z úkrytu vychází dalí voják, rovně se zbraní připravenou ke sřelbě, risknul to a pustil se o překot do lesního houtí.

Pustil jsem za ním celou dávku, soudruhu kapitáne, ale netrefil Jsem ho, skončil voják skoro plačky svoje vyprávění, Zůstalo mi od něj jenom tohle/* podal u-kovi vojenskou kníku a čepici, která naruiteli spadla, jak se prodíral houtím.

Kapitán mlčky zastrčil vojenskou kníku do kapsy uniformy, nařídil oběma vojákům, aby počkali na psovody se psy a sám běel k automobilu, který nechal srát na silnici. Kdy se vrátil k praporu, rozhodl se provést přeskupení vojáků Vytvořila se nová clona a za ní jetě jedna Na stopu nasadili psy, ale bezvýsledně

uk, který se únavou sotva drel na nohou, vpadl do kanceláře velitele praporu a pláci sebou na pohovku Hlava mu u nemínila pracovat Zástupce velitele odjel do města a major Bilskij se vypravil na hranice, aby se setkal s německými soudruhy ádné nové zprávy nedoly, uk vyndal z kapsy cigarety, zapálil si a najednou si vzpomněl na naruitelovu vojenskou kníku Začal si dokument prohlíet Aspoň víme, jak ten chlap vypadá Budeme moci rozeslat jeho fotografie, utěoval sám sebe a ne

‘dost přesvědčivě. Nepochyboval o tom, e doklad je padělaný.

Tvář na fotografii se mu zdála známá. Nějak si vak nemohl vzpomenout, kde ji viděl. Ostatně fotografie nebyla příli podařená. Krk by za to dal, e toho člověka u někde potkal. Ale kde?

Probral v paměti vechny moné varianty. Ve vlaku? Na dovolené? U známých? Ve kole?

Ba, právě e ve kole. Jenome tenkrát vypadal jinak. Kapitán si nebyl jistý, e je to tentý člověk, ale pro kadý případ se rozhodl, e se znovu přeptá vojáka, který jej zadrel.

uk si dal zavolat vylekaného chlapce a poádal jej, aby mu jetě jednou vyprávěl o setkání s neznámým a podrobně mu popsal, jak zadrený vypadal Voják se zpočátku nemohl soustředit Kdy se pak trochu vzpamatoval, vzpomněl si na jizvu na jeho tváři a na stopy popálenin, které měl neznámý na pravé dlani.

Kapitán div nevyskočil radostí.

Nebylo pochyb, byl to Genek Bednarek. Svět je opravdu malý, kdy potkáte známého a u samé hranice a jetě za takových okolností. Kapitán uk se na Genka velmi dobře pamatoval. V Sochačevu chodili do jedné tříd/ Genek byl o rok starí, jeho otec byl elezničář. Ve čtyřicátém sedmém roce se rozloučili. uk el studovat na střední kolu, zatímco Bednarek el do důstojnického učilitě. Později se s ním uk setkal jetě dvakrát. Bednarek u nosil hvězdičku a pokud se uk pamatoval, vypili při té příleitosti nějakou skleničku. Po několika letech se uk dověděl, e se Bednarek za svého pobytu v Legnici zamotal do nějaké aféry, spojené s krádeí a prodejem vojenského materiálu. Byl za to proputěn, odsouzen a uvězněn. Kdy ho pustili, jeho stopa se ztratila. Nedával o sobě vůbec vědět, dokonce ani své ene a dceři, které se vrátily k rodičům do Sochačeva. uk měl podezření, e si Bednarek nael jinou enu, a e se s ní někde usadil. A najednou tohle neočekávané setkání.

Poádal, aby jej spojili s velením okruhu a oznámil výsledky pronásledování, jako i to, co zjistil. Dostalo se mu odpovědi, která nebyla pochvalou ani pro něj ani pro ostatní. Řekli mu, e nesvědčí o dobré organizaci operace, kdy tolik lidí nemohlo zadret jednoho naruitele, a e z toho bude nutno v budoucnu učinit patřičné závěry.

Kapitán utf se rozzlobil. Kdy se na to člověk dívá zpovzdálí, tak je vechno jednoduché.

Uplynuly dva dny a nic nového se nestalo. Lidi nespali, nejedli, byli navztekaní. Jen tak mimochodem chytili sedmnáctiletého milovníka dobrodruství, který se pustil přes hranice s protitankovým granátem, dochovaným jetě z dob německé okupace.

uk se tenkrát rozhodl jednat na vlastní pěst Dlouho do noci spolu seděli se zástupcem velitele praporu Důkladně se radili a probírali plán, který uk navrhoval. Poručík, pravda, nebyl přesvědčen o jeho efektivnosti, ale koneckonců s ním souhlasil.

Jestli se domníváte, e to tak bude lepí, já u to nějak zařídím, abych vai nepřítomnost vysvětlil,44 řekl mu bez zvlátního nadení.

S pytlem na zádech, sekerou a pilou zabalenou do látky se toulal po lese. Neholené strnitě na tváři mu dodávalo krutý vzhled Gumové holínky pleskaly do taktu jeho kroků. uk si říkal, e Bednarek zřejmě pobude několik dní v kotli a pak se pokusí dostat se z lesa nebo se vrátil zpátky přes hranice.

Touil po tom, aby se s ním setkal.

Mozoly na rukou jej nesnesitelně pálily. uk si toho vak nevímal. Borovice padaly s rachotem k zemi. Večer zapálil v lese oheň, lehl si k němu a usnul. Ráno ho bolely vechny kosti, jako by přeil automobilovou havárii.

A znova se celý den v lesním houtí ozývaly rány sekerou Večer zase zapálil oheň a lehl si.

A co kdy je to vechno nadarmo?4* pomyslel si.

Za několik hodin se probudil Někdo ho imral větvičkou po tváři. Oheň dohoříval. Otevřel oči a ztrnul. Poznal ho okamitě Byl to Bednarek.

Nebojíte se sám v lese?44 začal Bednarek řeč.

A čeho se bát?44 odpověděl uk nepřirozeným hlasem. Lidi mi neublíí a před zvířaty mne chrání oheň.44

Bednarek se zasmál, zvedl sekeru, která mu leela u nohy a prstem přejel po jejím ostří. Kapitán sledoval mlčky kadý jeho pohyb

Proč jste se vlastně odtrhl od ostatních?44

uk se posadil pohodlněji

Na tom není nic zvlátního,44 pokrčil rameny Oni konči práci a já jako parák vybírám nová místa pro kácení.44

Bednarek zlověstně zasvítil oěima. Doklady! Dej sem doklady A hezky rychle. A povídej, jak se dostanu k nej-blií stanici, abych se přitom nesetkal s těmi zelenými čerty. A nemysli si, e mne oblafne, nemám co ztratit.** Udělal pohyb, jako by se chtěl rozmáchnout sekerou.

e nemáte co ztratit, není těké uhádnout/* navenek úplně klidně odpověděl uk a natáhl se pro pytel. Bednarek bleskově vytáhl z kapsy pistoli.

Vy jste nějaký nedůsledný. Chystáte se mne zabít a předtím jste se mne ptal, jak se dostanete k nejblií stanici, aby vás nikdo neviděl. To se musíte ovládat, Jinak z toho nic nebude. Raději schovejte pistoli, vezměte si doklady a dělejte si, co chcete. Kdyby něco, tak vás prosím, abyste alespoň vyrozuměl moji enu, e jsem ji neopustil,** řekl se zřejmou narákou a podával Bednarkovi svůj průkaz. Ten naráku nepochopil. Jetě jsem se sice v Debnu nepřihlásil, ale klidně polete dopis na starou adresu. ije tam tchýně a ta to vyřídí.**

Bednarek sebral ukův průkaz a začal v něm listovat

Staku!**

Genku!

Ty jsi tady? Já jsem tě nepoznal. To je nějaká doba, co jsme se neviděli 

No, jsem tady/* klidně odpověděl uk. Znelíbil jsem se těm nahoře a tak…*4 a ukázal pinavé ruce. Vechno je v tahu…**

Pomůe mi?

Proč ne … Vdy jsi byl… Vdy jsme byli přátelé/* opravil se rychle. Tady blízko je oputěná hájovna, kterou chci vyuít jako základnu pro dřevorubce. Můe tam přenocovat Zítra nebo pozítří přijede tatra s nářadím, tak tě můe vzít s sebou. Jinak se odtud nedostane Les je obklíčen vojáky. Vědí, e se tu někde schovává. Moji chlapi tě včera viděli.41

Já bych brečel.

Nemel nesmysly. Jdeme, ne bude světlo.*4

Vydali se na cestu. Bednarek jej jakobytze zdvořilosti pustil napřed a sám popadl sekeru a el vzadu. Tohle je s poručíkem nenapadlo. Kapitánovi bylo jasné, e by si s Genkem neporadil, i kdyby byl neozbrojený. Byl fyzicky zdatný a silný. Kapitánova mysl horečně pracovala.

Aspoň na místě kdyby bylo vechno v pořádku. Kdyby něco, tak Genek ádné ceremonie dělat nebude, přemítal kapitán s obavami.

Veli do oputěného domu. uk se choval tak, jako by tu il odedávna. Bednarkovu bdělost to poněkud uspalo.

Kdy velí do místnosti, postavil sekeru do kouta, ale od batohu se nehnul ani na krok.

Kapitán uk zapálil svíčku a stáhl záclony na okně. Zatopil v kamnech a postavil na ně hrnek s vodou. Zakalal, jako by se byl nadýchl při zatápění kouře. Bylo J to znamení schovaným vojákům, e je odzbrojen a potřebuje pomoc. Nevěděl vak ani, odkud ta pomoc má přijít.

Najednou se ozvalo skřípnutí vojenské okované boty; některý z vojáků lápl na kámen. V Bednarkově ruce se zaleskla pistole.

uk nemekal a převrhl stůl. Svíčka zhasla a nastala tmoucí tma. Jen tak nazdařbůh mrtil kovovým hrnkem a uskočil stranou. Uhodil se přitom hlavou o nějaký tvrdý předmět. Bednarkovi vyletěla pistole z ruky a jak upadla na podlahu, vystřelila, A bývalí spoluáci se navzájem ve tmě popadli a začali se válet po podlaze. Snaili se dostat jeden druhému ze sevření. Oba velmi dobře věděli, e ten, komu se podaří aspoň na okamik uvolnit ruku, bude vítězem. Vdy zbraň leela hned vedle Bednarkovi se vak nějakým zázrakem podařilo vytáhnout nů.

uk pocítil bolest v boku , . , Rána, druhá, třetí… Odněkud zdálky bylo slyet třesk rozbitého skla a dupot vojenských bot.

Rychle první pomoc!*1 uslyel něčí rozkaz.

Zaječela siréna sanitky Za několik minut nabrala lutá varava rychlost a rozletěla se po mokrém asfaltu.

NÁPIS NA KAMENI

Jeli jsme s velitelem pohraniční jednotky horní soutěskou podél břehu divoké reky. V těchto místech jsem byl poprvé. Zavítali jsme do mrtvého království? ádný strom, keř  ani ivé due Jen zamračené holé skály, sem tam porostlé mechem, se zvedaly zleva i zprava

Několikrát jsem se pokouel navázat rozhovor, ale můj spolujezdec se vdy po krátké odpovědi odmlčel. Stále se díval kupředu a neměnil výraz obličeje.

Kdo ije v těchto místech, zapomene i mluvit, pomyslel jsem si rozmrzele.

Později se mě zmocnila netečnost Kámen, kámen a kámen. Rdousil, spoutával, těce se vkrádal do due. V tomto drsném světě se člověk cítil nepatrný a nicotný.

Náhle se vedle cesty vynořil obrys velkého balvanu, jakoby stráce, vystupujícího z těsného společenství skal. Na jeho drsné a hrbolaté ploe, kterou čas zakalil jako pancíř, byla zřetelně vyrytá slova:

Bratr za bratra/4

Zastavil jsem koně a zeptal se velitele, kde se tu vzala tato slova.

Velitel měl zamylené oči. Jsou o bratřích Rublevo-výoh,4 řekl. Slouili u naí jednotky/4 Kdy uviděl můj zájem, navrhl odpočinek, během kterého mi vyprávěl následující příběh:

Bylo to v květové noci roku 1930., Vojín Rublev vyjel do sluby a u se nevrátil. Ráno jej nali na břehu řeky, nedaleko osamělého balvanu. Leel v kaluině krve, rukama tiskl krk Člověka v rozedraném chalátu a anglických vojenských botách. V těch dobách basmačské bandy často přecházely nae hranice a drancovaly samoty. Na břehu řeky se váleli jetě čtyři mrtví. V prsou pohraničníkovi trčela rukově kinálu. Vedle leela zelená briga dýrka. Rublevovu puku nenali. Bylo zřejmé, e Ji odnesli zbývající bandité: od místa střetnutí vedly k řece koňské stopy. V tu stranu začínala cizí země.

Vasilije Rubleva pochovali s vojenskými poctami. Jeho otci poslali telegram: Vá syn padl smrtí chrabrých při ochraně státních hranic Sovětského svazu/*

Přely dva měsíce a k jednotce přijel otec Rublev s mladím synem Borisem.

Přivezl jsem vám vojáka. Je to schválené…”

Velitel věděl o rozhodnutí lidového komisariátu vyhovět ádosti Rublevových a srdečně stiskl oběma ruku. Napřed otci, potom synovi.

Náhradou za bratra?44 zeptal se a pohlíel na hubenou chlapeckou postavu v úplně nové gymnasorce.

U dorostl, soudruhu kapitáne. Musí do sluby ..

Musí? Opravdu. Máme jednu vlast, ale mnoho nepřátel/4

Druhého dne zavedli otce i syna k osamělému balvanu.

Tady to bylo?44 zeptal se otec a smekl čepici. Velitel mlčky přikývl. Okolo stáli pohraničníci a rovně mlčeli.

Vasiliji, Vasiliji, co se to tenkrát stalo…” tie řekl stařík a vichni viděli, jak jeho drsná tvář zjihla.

Hlue uměla reka. Velitel vyprávěl hostům, jak slouil pohra ničník Rublev, jak zahynul v nerovném boji a kolik nepřátel pobil v tomto střetnutí.

Dali bychom vám bratrovu zbraň, končil velitel a obrátil se k Borisovi ale nepříteli se ji podařilo odnést. Proto vám předávám jen jeho brigadýrku Noste ji s ú-ctou .  Boris ji přijal, pohladil a nasadil na krátce ostří

hanou hlavu Po třech dnech otec odejel domů a syn zůstal slouit u jednotky.

Prolo deset měsíců. Potom se přihodilo to, k čemu se váe nápis na kameni.

Za květnové noci, na tomté místě, kde před rokem zahynul Vasilij Rublev, vykonával slubu Boris spolu se Zacharem Pěretičkou, který býval přítelem jeho bratra. U pátou hodinu leeli u osamělého balvanu a naslouchali do noci Chtělo se kouřit, protáhnout nohy, ale vedle byla hranice K ránu zavanul čerstvý vítr, nebe na východě začalo blednout, Hvězdy zhasínaly jedna po druhé, jen měsíc  chladný a mlčenlivý, jetě visel nad vrcholky hor.

Jednotvárně uměla řeka, sevřená soutěskou Jak se nepodobala rodné Volzel Tam, v dalekém privolském městě, se Boris narodil a vyrostl Tam běhávali s bratrem k řece, plavávali a závistivě pohlíeli na bělostné parníky Za pozdních večerů kdy se rozsvítila světla na palubách a v kajutách, se zdály jetě krásnějí,..

Borisovo zamylení přetrhl opatrný dopad kaménku. Zachar dával smluvený signál: Pozor!

Boris se zaposlouchal Nad řekou se vznáela mlha. Pohlcovala zvuky, ale Boris uslyel um, který od řeky doléhal Přiblioval se Později se na břehu objevily 3tí-nv Jako přízraky se vynořovaly z mlhy a postupně nabývaly podoby lidí a koní Boris napočítal patnáct jezdců.

Jezdci vjíděli na nae území.

Chovají) se tu jako doma, pomyslel si Boris, kdy uviděl, jak basmači poplácávají koňské íje. Za deset měsíců sluby se nejednou účastnil přestřelek. Mrazík mu přeběhl po zádech.

Je to přední hlídka. pitl Zachar a upřeně pozoroval basmače Za chvíli je tu celá banda M

Co budeme dělat? zeptal se Rublev.

Zatím je necháme přiblíit Pak jim zatopíme ..

A jestli přijede celá banda?

A přijede Nai nás uslyí a přijdou na pomoc. Zůstaň

tady, ddplazím se troku doprava. Pustíme se 3o nich

ze dvou stran . *

Basmači se přibliovali. Rublev ji rozeznával pestře zbarvené cihaláty. Ostraitě vyčkával. A tu se rozlehl Zacharův hlas: Jednotko, na můj povel! Na nepřítele revoluce, sluebníky anglického imperialismu  pal!”

Soutěskou se rozlehly dva výstřely, dva jezdci se zakymáceli v sedle a spadli k zemi. Basmači zahrozili směrem k pohraničníkům. Vpředu na hnědáku poskakoval stařík s rudohnědou bradkou, mával nad hlavou pukou jako divoch a řval ví silou: Alla, alla!..

Opět se rozlehlo Zacharovo zvolání: Jednotko, odjistit granáty!”

Kdy se rozptýlil dým výbucihů, Boris uviděl několik dalích leících jezdců a koní. Hnědý kůň bradáče udělal asi třicet skoků a svalil se vedle hlídky,Jezdec přeletěl zvířeti přes hlavu a zůstal leet. Jeho puka odlétla téměř ke kameni.

Kdy uviděli osud svého vůdce, basmači začali obracet. Neustále vak stříleli.

Jednotko, na zteč za mnou!” zavelel Zachar. Rublev nestačil přemýlet, k čemu je to dobré, dokonce nestačil ani vyskočit a Zachar u se odněkud seshora s napřaenou zbraní řítil za basmači.

…Kam letí?” zakřičel Rublev a uviděl, jak jeho druh zasaený střelou rozhodil ruce a svezl se k zemi.

Ech, unáhlil se, zaskřípal zuby Boris a trhnutím uvolnil blůzu. Dusila ho. V očích se mu roztočily kruhy. Jak má teď Zacharovi pomoci?

Basmači zatím dosáhli řeky, slezli s koní a zalehli u vody. Střely rozrývaly vzduch a naráely na osamělý kámen. Rublev potlačil rozechvění, opatrně vysunul puku, zalícil, ale v tu chvíli něco havého zajiskřilo u závěru, vyrvalo mu zbraň z rukou a silně oehlo pravou tvář

K čertu!” zaatými zuby vyrazil Rublev a sáhl po vyraené zbrani. Hned viděl, e je zle. Puka byla k ne-potřebě.

Boris si na okamik zcela nesmyslně představil, jak právě teď, za květnového rána, se celá země probouzí. Otvírají se dveře a okna, lidé odcházejí do práce. Rybáři kladou sítě do utichlého moře, zahradník zalévá květy omyté rosou. Matka vypravuje děti do koly A nikdo netuí, e právě v tuto chvíli leí u břehu daleké řeky

pohraničník Rublev a nechce se mu umřít ve dvaceti letech …

Vzpamatoval se Potřebuje zbraň. Na Zacharovu puku nebylo mono ani pomyslet: ivý by ji do rukou nedostal. Co dělat? V tom mu proběhlo hlavou: A co bradáčova puka! Válí se hned vedle, stačí se k ní připlíit…

Rublev sňal brigadýrku a opatrně ji poloil na kámen. Vzápětí do balvanu udeřilo několik střel. Opatrně popo-íezl. Ostré výstupky kamenů se zarývaly do loktů a kolen. fen aby uspěl, jen aby se doplíil …

Od řeky se nesl pronikavý řev. Boris se ohlédl  čepice u neleela na kameni, srazila ji střela.

Jen se moc neradujte,” uklíbl se Boris. U byl u puky Přisunul se k tělu zabitého koně a ukryl se za jeho břichem. Basmači takřka naráz vyskočili a běeli směrem k cestě Dusot jejich nohou se přiblioval. Rublev připravil zbraň k výstřelu Vystřelil Znovu a znovu. Jeden z basmačfi upadl, ostatní se rozptýlili a zalehli. Znovu se rozléhala přestřelka Rublev nevnímal čas Střílel, dokud basmači neodlezli zpátky k řece Nevydreli,” zakřičel Rublev Ale hned utichl. Neměl u náboje. Vyňal ze sumky poslední zásobník, nabil a vysunul se za tělo koně V tom z raelinitě vyjel jezdec, za ním druhý, třetí, Čtvrtý… Za okamik zaplnili téměř celý břeh. Byly to hlavní síly bandy

1 Basmači z druhé strany řeky něco křičeli a ukazovali rukama směrem k osamělému balvanu Asi za minutu se záčalá celá banda přepravovat přes řeku: voda se pěnila a kypěla pod mnostvím koňských nohou

To je konec, prolétlo Rublevovi hlavou Zachvátilo lej obrovské uspokojení Jetě pět nábojů, granát a  tečka, smrt. Ale co, udělal jsi vechno, co bylo v tvých silách. Otec se nebude muset červenat za mladího syna …

Boris zasunul náboj pod závěr, vyňal ze závěsníku granát a poloil si ho na pravou stranu, na dohmat.

Basmači mlčkv překračovali řeku Bylo ticho jako před bouří. Najednou Rublev zaslechl rychlý dusot podkov. Obrátil se Soutěskou přijíděli jezdci v zelených čepicích, nad hlavou kadého se třpytila čepel… Pak nastala chvíle, kdy Rublev konečně utřel pot z tváře a mohl se pořádně rozhlédnout. Sluneční paprsky se odráely od povrchu řeky a bodaly do očí Vlny převalovaly těla basmačů, unáely je po proudu Pohraničníci sbírali po břehu trofejní zbraně a lovili koně.

Tu můete připočítat, je také ukořistěná,” poocleel k veliteli Rublev a podával mu puku bradáče. Vyprávěl, jak zahynul Zachar Pěretička, jak basmači jemu Samému rozbili puku a jak je potom odstřeloval z ukořistěné zbraně.

Ale vdy to je nae puka, vykřikl pojednou velitel jednotky a pohlédl na číslo zbraně. Jeho tvář zrcadlila ohromné vnitřní vzruení. Počkej… Ano! Je to puka tvého bratra. Podívej, číslo 3131, Je to ona!

Během pár minut věděla celá jednotka, e zbraň pohraničníka Vasilije Rubleva, ukořistěiá bandity, se znovu vrátila do výzbroje jednotky. Oči pohraničníků se vzrueně zaleskly. Puka padlého se vrátila do rukou Jeho bratra.

Dovolíte, řekl Boris. Poodeel k osamělému kameni uvolnil bodák a vyryl do kamene slova, která nyní po mnoha letech zavdala podnět k poručíkovu vyprávění.

MATKA

Té noci prelo. Dé bubnoval do plechové střechy, třpytil se na okénkách a vyblýskaných kolejích, na tětu mezi praci a na písmenech, vyloených kamínky: Vítáme vás v SSSR!” I w prohřáté budce bylo sychravo, Surmačová sí pobrumlávala: kdyby tak vlaky nejezdily! Dnes by jeden ani psa nevyhnal… V okénku se zalesklo světlo blíícího se vlaku ena odloila pletení na okno, zapnula si nepromokavý plá a vyla do detě. Náklaďák u byl u přejezdu Strojvůdce, vykloněný z osvětlené budky, ji pozdravil kývnutím a krátkým zahouknu-tím Beze zloby mu zahrozila praporkem. Za lokomotivou se táhly nákladní vozy, naloené lutými, promoklými prkny. Bylo jich mnoho A ona pořádně prostydla v ostrém, vlhkém větru. U se přiblíilo červené světélko  poslední vagón Naděda Osipovna smotávala praporek a dívala se za vlakem A najednou se jí zdálo, jako by na předposledním voze spatřila v odlesku svítilny lidi přitisknuté k prknům. Byli tři jasně je na světlém po zádí prken rozeznala. Vida je! V takovém detil” po myslela si, ale pak se lekla a začala rychle smotávat praporek. Pohlédla jetě jednou za vzdalujícím se via

kem a la do budky. V první chvíli nevěděla, co dělat. Cítila, e musí udělat něco důleitého. Pak na ni přilo rozčilení a neklid. Sundala átek, rozepnula kabát a napila se vody. Vzala pletení, odloila je a znovu po něm sáhla. Posadila se. A najednou jí oči padly na telefon. Opatrně sňala sluchátko, otočila dvakrát kličkou. Ve sluchátku se ozval klidný hlas dozorčího jednotky.

Synku,41 řekla sotva popadajíc dech, vai se vozí na náklaďácích? Ne? Právě toti jedou na předposledním voze nějací tři lidé. Myslela jsem, jestli to nejsou od vás .*

jak jedou?44 zeptal se dozorčí.

Leí na prknech 44

Děkuju, teto Naďo. Konec!44

Za pět minut přijelo k přejezdu auto s vojáky. Rychle vyskočili z kabiny, s nimi pes. Otřásl sev roztáhl nohy, otevřel mordu a tak zívl, e se v Nadědě Osipovně vechno sevřelo. Vojáci se rozdělili a rozběhli se do lesa po obou stranách trati. Zmizeli a Naděda Osipovna se za nimi dívala. Zapomněla na dé. Za chvíli vzlétly dvě rakety, visely chvíli ve vzduchu a pak spadly, Jejich světlo enu oslepilo, chvíli nic neviděla Odněkud dolehl hlasitý těkot  Naděda Osipovna sebou kubla. Pak vechno ztichlo. Vrátila se ke svému pletení. Ale ruce jí patně poslouchaly. Zbytek noci neměla klid.

Po několika dnech jí starí voják před lidmi předal diplom a odměnu. Diplom pověsila pod obrazy a za peníze koupila Vítovi nové sváteční aty A zase plynuly dny, jeden jako drutý: sluba na přejezdu, práce doma, starost o syna Něco se vak v jejím ivotě změnilo. Kdy jeli přes přejezd vojáci, vdycky se zastavili napít se vody. připálit si u kamínek, zeptat se, jak se jí daří. Zvykla si na ně a měla radost, kdy se s někým setkala podruhé Viděla, e se k ní chovají uctivě, oslovují ji křestním jménem a jménem po otci, zdraví ji Buďte zdráva!44 I sousedi se k ní začali chovat jinak  vichni viděli, Jak jí předávali diplom. Prostě ivot začal být nějak nový, změnil se. V prsou ji to hřálo, vrásky u očí se vyhladily a srdce tlouklo jako před nějakou velkou událostí.

Před mnoha léty, u si ani nepamatovala kdy to bylo, u přejezdu zastavilo auto, vystoupil z něj vysoký a silný

voják a poprosil ji o vodu Pozvala ho do budky, co by stáli na cestě. Voják si očima přeměřil strání budku, ale vstoupil a budka ho byla plná. Stál, dokud pil a hovořil s ní, sehnutý, s nárameníky a u stropu. Poptal se na zdraví, na rodinu a mimo jiné řekl:

My na vás, Nadědo Osipovno, spoléháme Vá přejezd je přímo u hranice, hned vedle jednotky. A eleznice Je runá. Někdo cizí se můe chytit vagónu Prosím vás, dívejte se a kdyby se vám něco nezdálo, dejte pohraničníkům vědět…

Voják odjel. Na druhý den u přejezdu zastavilo jiné auto. Vyskočili z něj dva urostlí a hezcí vojáci v zelených čepicích. Srazili podpatky, zasalutovali a řekli: Buďte zdráva, soudruko Nadědo Osipovno!*1 Vytáhli z auta kovovou bedýnku a klubko drátu, prorazili ve stěně dírku, jeden konec protáhli a bedýnku k němu připojili.

Tohle je, Nadědo Osipovno, telefon Kdyby něco  zatočte kličkou, zvedněte sluchátko a ozve se vám jednotka, Přímá linka. Jako s Kremlem!

A odjeli lesem k jednotce a po cestě rozvíjeli modrý kabel. ena se za nimi dlouho dívala, jak se kabel odvíjí a za vzdalujícím se autem se pohybují keře. Na takovém drátu by se dobře suilo prádlo . je pevný, pomyslela si a doma řekla: Přivázali mě k jednotce modrým drátem.**

Jednou přiel do budky člověk. Obyčejný, jakých kolem chodí desítky … Poprosil o vodu Seděl a kouřil. Naděda Osipovna pletla, tu a tam na hosta pohlédla. A pomyslela si, e není zdejí. Vechny z okolí za ta dlouhá léta znala. Ale tenhle odtud nebyl. Vypadal divně. Měl vestu, jaké se teď nosily jen do kravína, selapané boty. patně oholený a nemytý obličej. Přála si, aby co nejdříve odeel  v její malé budce bylo nepohodlně. Ale neměl se k tomu a začal se vyptávat:

Matko, jsou dráty daleko?**

Nadědou Osipovnou to kuUlo, ale tvářila se, jako by nevěděla, oč jde.

Jak to můu vědět? Já jsem negramotná.

A ty se zelenýma nárameníkama jste tu neviděla?** Hajný?** přeptala se.

Jdi k čertul Takhle mapa kdyby byla … Kam to vede?** host ukázal na telefon.

Kam? Na nádraí!** odpověděla a pomyslela si, e by

se mohla při tom vyptávání zaplést. Začala přemýlet, co dělat

Jak to, e tu nic nezná?”

OJ, rozbolela mě hlava! Není to k vydrení,” řekla najednou. Zavolám na stanici aby mě přili vystřídat.”

Přistoupila k telefonu. Cítila v zádech jak ji host napjatě sleduje. Zatočila kličkou a dala sluchátko k uchu. Co kdy má nů? pomysleli si vzrueně, ale neohlédla se. Ve sluchátku zaslechla klidný hlas dozorčího: Buďte zdráva Nadědo Osipovno!” A ona si lámala hlavu, co říci a jak to říci, aby ten v budce nic nepochopil. A najednou se rozhodla: Soudruhu náčelníku stanice, bolí mě hlava, mám teplotu. U nemůu. Polete někoho na vystřídání, ale rychlel”

Na druhém konci kabelu dozorčí, který nepochopil, se znovu ptal, co chce, ale ona stále vedla svou:

Soudruhu náčelníku stanice, hlava, hlava mě bolí… Polete na přejezd střídání.”

Sluchátko chvíli mlčelo, dozorčí zřejmě někomu sděloval, co volala Naděda Osipovna, a pak rychle řekl:

Počkejte tři minuty, Nadědo Osipovno. Hned tam budeme.”

Třesoucí se rukou poloila sluchátko a obrátila se k’hostovi. Seděl klidně, zřejmě ji přesvědčen o její nekodnosti, zavřel oči a klímal.

;,Nějak ses unavil..řekla. Usnul jsi, či co?”

Neodpověděl. Klidně se posadila ke svému pletení. A najednou se rozletěly dveře. Na prahu stáli dva vojáci se samopaly. Host se rázem probudil, blýskl očima a zachraptěl:

Sakramentská čarodějnice! Nic nevím, jsem negramotná ..

Pletla dál punčochu.

Jetě dlouho potom se v okolí hovořilo, jak Surmačová oklamala uprchlého zločince Vichni se divili, e se nebála. A ona odpovídala: Čeho bych se bála? Mám telefon, zatočím  a vojáci jsou tu…” Moná, e by na to jetě teď vzpomínali, kdyby …

Bylo překrásné léto. Prace voněly pro elezničáře známým zápachem kreosotu. V takových chvílích se nikomu nechce sedět uvnitř, na lavičce před budkou je to lepí. Je teplo, sluníčko hřeje. I mylenky jsou teplé, světlé  jako sluneční paprsky na bílém prostěradle. Na-dědě Osipovně se nechtělo ani do pletení. Jen tak si sedí a dívá se. Od vesnice běí děti, celý houfec. Kam to běí? Vstane a vidí, e s nimi jde nějaká ena v cárech. Blíí se. Kam to jdou? Přes přejezd? Tam Je přece

hranice!

Co blázníte, kluci?” křičí na chlapce Naděda Osl* povna.

Ona je němá!” odpovídají sborem.

Němá ., , Neastný člověk Ale kam to Jde?

Hej, enská, nechoď tam, stejně tě tam nepustí,” povídá Naděda Osipovna té němé, ale ta je zřejmě i hluchá, jde dál.

Pojď, posaď se, odpočiň si,” ukazuje jí na budku Naděda Osipovna, bere ji za ruku a vchází do dveří

Kluci se houf ují u budky, koukají do oken, křičí. Naděda Osipovna dala němé vodu a přemýlí co dělat.

Ť Půjdu je zahnat,” povídá a vychází na silnici.

Utíkej k pohraničníkům, eptá jednomu uličníkovi, a sem hned přijedou.”

Houf utíká k jednotce a za chvíli je ticho. Němá natáhla nohy v holínkách a odpočívá s hlavou pokleslou na prsa Vypadá straně. Nadědě Osipovně srdce hlasitě tluče: co jestli děti zapomenou, e je poslala k pohraničníkům Co pak? Kdoví, jestli je skutečně němá, nebo jestli se jenom přetvařuje … Ale zahučelo auto  uklidnila se. Vstoupil voják, Němá si ho ani nevimla. Voják byl mladý, jetě chlapec. Ale Naděda Osipovna najednou viděla, e vytahuje cigaretu.

Synku, takový mladý a u kouří. Kdyby to tak věděla máma!”

Voják se zarděl, ale ovládl se a řekl:

To se matičko, musí. Patří to k věci.”

Řekl to nějak významně. I kdy Naděda Osipovna nic nepochopila, cítila, e to tak asi má být, kdy si takový mladý zapaluje cigaretu A ten vdechl a zakuckal se, protoe předtím nikdy nekouřil a kouř mu byl protivný. Ale bylo to zřejmě nutné.

Kdy němá ucítila kouř, zavrtěla se na idli, natáhla ruku k vojákovi a ukazovala, e si chce zakouřit. To u byla Naděda Osipovna úplně udivená enská a kouří! V běloruských vesnících to bývalo vidět jen zřídka. A nejen to. Kdy se němá natáhla po cigaretě, roztrhaný rukáv se jí smekl a pod ním se ukázaly černé chloupky … Němá hluboce zatáhla a slastně zavřela oči. Cigaréta jí zřejmě něco připomněla. Pohlédla kradmo na vojáka, nenápadným pohybem vytáhla nějaký papírek a začala ho rychle kubat. Voják jí kousíčky sebral a strčil je do kapsy. V tu chvíli veel důstojník.

Vstát! vykřikl.

Naděda Osipovna viděla, jak sebou němá kubla, jako by se chystala vyskočit, ale hned se zase tvářila jako předtím.

Děkuji, Nadědo Osipovno, řekl důstojník a stiskl jí suchou dlaň.

. *. Droboučká ena stála na jeviti a plakala. Důstojník jí připínal medaili. Viděla jeho silné prsty, rudo-zelenou stuku, matný lesk stříbra s postavou vojáka v dlouhatánském pláti a se samopalem na prsou. Plakala a, věděla, e teď se na ni vichni budou dívat a e u jinalc ít nemůe. Udělili jí slovo. Nikdy takhle nevystupovala. Jenom pracovala.

Moji drazí soudruzi! Vdy je to nae zem…

A znovu začala plakat. Dlouho jí tleskali. A to byla nejlepí odměna za celý její ivot.

Při vzpomínání cupuje cípek átku, laskavě se usmívá. Křehká stařenka. Takové vyprovázely na frontu syny, oplakávaly je, a samy budovaly …

Dveře se otevřely a v budce bylo těsno  vstoupil hezký urostlý mladík.

To je můj synáček, Vítěnka…  řekla Naděda OsiŤ povna. Chtějí o mně, synku, napsat do novin.

Viktor hleděl na matku s úctou. A pak jí dal klíč od domu.

A kam jde?” zeptala se matka.

Do vsi. Za nevěstou.”

Odeel a matka zesmutněla. Ach, jak se jí nechtělo dělit se o svou lásku.

Maličká ena na přejezdu. Matka… Dobře, e je tady, vedle pohraničníků.

SMRT NA HORSKÉ STEZCE

Po horské stezce jeli tři jezdci. Vpředu serant Safonov. Zastavil se, sklonil hlavu, chvíli poslouchal, pak mávl rukou a vojáci povolili uzdy.

Nezdála se mu ta str  řeka a příli hlasitě hučela, na breziJb bylo hustá křoví a podél bodláčí a loutnoucí rojovník se tyčil jako neprostupná hráz. Do tichého 0u-sotu kopyt se ozývala připomínka velitele jednotky poručíka Permjakova: Dejte si pozor! Osek je.tě neznáte. Setkání s naruitelem není vyloučeno…M

Oslepující sluneční koule se prodrala mezi mraky a zůstala viset nad říčkou, a oči bolely od odrazů ve vodě. Dorazili na místo. Safonov ukázal Stěpanovovl místo, kde bylo moné rozdělat oheň, aby si mohli ohřát konzervy. Durkin zatím pozoroval terén.

Gennadiji, pověs chleba do stínu nebo okorá!” poradil Durkin kamarádovi. Zkuení geologové, s nimi jezdíval před vojnou na výpravy, to tak dělali.

těpánov přistoupil k osice, přehodil přes větev popruhy tlumoku, udělal na nich uzel a zatáhl, aby se přesvědčil, e drí. Tady nebyl Ural, aby se museli bát medvěda, který v této době stejně měl dost jídla, ale přece^ jen bylo lepí jídlo uloit spolehlivě.

těpánov zvedl hlavu Mrak zakryl slunce obrovským křídlem. Ve stri se setmělo. Ve havém popelu zasyčely první deové kapky.

Vojáci dojídali oběd. Safonov obcházel úsek. Pomalu stoupal po stezce. Pod ním hučela zpěněná kalná říčka. Na druhém břehu se ozvalo zapísknutí svitě. Upozorňoval kamzíky na nebezpečí.

Safonov se zastavil. Prohlédl si stezku, kameny. Nikde nikdo* Zdálo se mu to snad? Bylo ticho.

Přes jednotvárné hučení vody pohranlčník zaslechl prasknutí větvičky. Za chvilku zase. Nebylo pochyb  někdo el.

Na stezce se vynořili lidé. Naruitelé, prolétlo mu hlavou. Kolik jich je? Jsou ozbrojeni?

V miku promyslel, co má dělat Má na ně zavolat? Mohli by se schovat. Ale o tři sta metrů dále budou muset přebrodit říčku. Tam je přivítáme!

Safonov dal znamení hlídce, počkal, a kroky zanikly a pak vykročil po druhém břehu. el tak tie, a se mu zdálo, e slyí vlastní srdce.

Za zákrutem se vynořil starý, shnilý kořen trčící z vody, Tady byl bod. Kadou chvíli se musejí objevit.

Safonov uhodl správně; lidé se začali brodit přes říčku opatrně, ohlíeli se, jakoby neli po zemi, ale po havém uhlí. Krok za krokem …

;i7

Stůj! Ruce …

Serant nestačil dokončit, ticho prorvaly výstřely Naruitelé se rozběhli zpátky, za kameny, do křoví a neuspořádaně stříleli podle zvuku. Satanova neviděli. Serant stiskl spou…

Střely přestaly kosit pestrá stébla trav nad Satanovo-vou hlavou. Myslí si snad, e je mrtev? Tím (hůře pro ně.

Safonov tie klapl závěrem, zamířil a najednou div nevykřikl. V jedné čáře s naruiteli se objevily zelená čepice těpánova a Durkina. Nemohl střílet.

Durkin pochopil, proč serant mlčí a vojáci se začali přískokem blíit k naruitelům. Nebylo jiné východisko. Terén znemoňoval, aby je obeli a střely u cvakaly o kameny vedle nich.

Nebylo moné dále čekat. těpánov se rozhodl naruitele obejít. Postřehli sice jeho úmysl, ale manévr vyel. Durkinovi se podařilo dostat se do výhodného postavení. Vzápětí se ozval jeho samopal. Nespěchal, nestřílel při kadém ramotu, jako by tuil, e můe pocházet od seranta, který se probíjel, aby jim pomohl.

Výstřely ztichly. Durkin zasunul nový zásobník. Z trávy se vynořila Satanova čepice.

těpánov se nezvedal. FJodor se k němu rozběhl, ro-zepjal mu blůzu a ucítil na ruce teplou krev…

Nepoznal Jsem ho ivého, ale připadá mi, jako bychom se znali celý ivot. Je to můj současník, s prostou, upřímnou tváří a laskavým úsměvem. Mezi vojáky je takových hodně. Něčím Jsou si podobni. Kdy kolem vás projde, nezapamatujete si ho, snad jen jeho oči, hledící upřeně a ivě, vás oehnou, jako by se pokouely zahledět do vaeho nitra. Ne náhodou se říká: oko  do due okno.

Nebylo lepího kandidáta Gennadij byl ve slubě výtečný, účastnil se leninské soutěe, měl na účtě zadreného naruitele státní hranice, byl vyznamenán čestným odznakem vzorného pohraničníka druhého stupně a jako by byl zrozen pro práci s lidmi, rychle se s nimi sblioval.

Hajný v niněustěnském polesí Fjodor Stěpanovič těpánov měl velkou rodinu. Sám byl frontový voják, kterého si vichni v okrese váili, a chtěl, aby o jeho dětech nemohl nikdo říci patné slovo.

Fjodor Stěpanovič byl velký a pevný muský. Tvrdé

vlasy, trochu postříbřené; hovořil pomalu, rozváné, Jako by slova ukrajoval:

Vechno záleí na výchově v rodině. kola, komsomol, kolektiv v práci jen charakter dotvářejí, ale základ se tvoří doma … Věděl jsem, e Geňka by se jinak nechoval. Vichni čtyři mí kluci jsou takoví, ale on oyl citlivějí. Jak jen se někomu řeklo, aby něco udělal, hned říkal: Já to udělám maminko!  Nenechal nikoho bez pomoci. Ani v takové chvíli. Pořád se v dopisech ptal, co je u nás nového. A ani u se nedověděl, e jsem tenhle týden dostal putovní prapor ministerstva … A přijedu domů, budu mít druhou odbornost Neřekl ]akou.

Říká se, e úspěch vojáka je zásluhou velitele. Mladí serant Semjonov měl z podřízených skutečně radost. těpánov byl první v práci i zábavě.

Teď tu těpánov chybí. Zůstalí jen němí svědci jeho mylenek a tueb  jeho zápisky. Obyčejně si člověk zapisuje mylenky, aforismy a výroky, které jsou mu blízké, vyjadřují i jeho mylenky. Z nich víme, e Gennadij byl hrdý na to, e slouil na samé hranici sovětské země, která za jeho zády ila mírovým ivotem. V jeho zápisníku jsme na jedné z posledních stránek nali výpisek z knihy o pohraničnících:

Drahý příteli! Prochází-li se právě teď po večerní ulici runého města, po tvém boku jde milá a oba se usmíváte, vzpomeň aspoň vteřinku, pouhý okamik, na dalekou pohraniční jednotku, na to, e právě v tu chvíli odcházejí na hranici noční hlídky. Vím, e v duchu polete svůj dík těm prostým a skromným lidem se zelenými čepicemi.”

EST LAHVÍ VODY

Stopy objevili v noci. Dvě červené světlice  a rota byla rázem na nohou. K místu naruení hranice dorazil s poplachovou hlídkou kapitán Jermakov.

Serant Petr Uzorov, který stopu objevil, rozsvítil baterku, zaclonil ji cípem plátě a Jermakov spatřil v písku, jetě zavlhlém nedávným detěm, ztěí rozeznatelný důlek. Kapitánovi, který u slouil na čáře desátý rok, nepatrný otisk v písku pověděl své.

V noci kdy běsnila bouře, naruitel překročil hraniční řeku, v/yiezl na břeh, zalehl do křovin, vyčkal, a pravidelná hlídka pohraničníků přejde, pak vzal laminátovou tyč, asi takovou, jakou pouívají sportovci a přeskočil kontrolní pás Počítal zřejmě s tím, e liják, který se spustil, zahladí důlek, který tyč v písku zanechá.

A jetě jednu věc kapitán naráz pochopil: psovod se psém tady nepomohou. Kosé proudy detě u dávno smyly stopy. Hned za kontrolním pásem začínala kamenitá ploina, která záhy ústila do poutě. Bylo třeba zahájit pátrání.

Obloha nad poutí připomínala obrovský celuloidový příklop, do něho kdosi vlepil zevnitř oslnivě pálící sluneční disk.

Anton jetě ani po dvou letech nepřivykl ohromným beztvarým písečným plochám, příernému letnímu áru a nechutné teplé vodě. Pocházel z Altaje a stýskalo se mu neustále po čistých horských lesích, průzračných říčkách a kdy usínal, pokadé se mu před očima objevovaly slunečné paseky, plné pestrobarevných květů a daleké, zasněené horské vrcholy, vábící chladem a tichem.

Na rotě vak nebylo vytrvalejího vojáka nad Antona Běgičeva. A tak serant Uzorov, kdy dostal od velitele rozkaz k pátrání, dlouho nerozvaoval a vybral si jako druhého člena hlídky právě Běgičeva.

Pohraničníci kráčeli po pískových pahorcích a co chvíli přikládali k očím dalekohledy. Vrtulník, vyslaný velitelem útvaru, je vysadil ve stanoveném prostoru pátrání a odletěl východním směrem obhlédnout z výky nekonečný písečný oceán.

Za hřebenem se před pohraničníky otvíral iroký úval, tu a tam porostlý řídkými saksaulovými keříky. A dál a k obzoru se táhly jako ztuhlé mořské vlny hřebeny písečných dun.

Hledej ho v tomhle,” neodpustil si Běgičev.

Hele, nech těch řečí,” okřikl jej Uzorov. Směr po azimutu  severosever, sraz na pahorku čtyři před námi, ná je číslo |edna.

Rozdělili se a obcházeli úlabinu se saksaulovými keříky kadý z jedné stany. Bylo takové ticho, e slyeli, jak v jemném vánku ustí saksaulové listy, zeedlé písečným prachem.

Petr Uzorov byl pravý opak Běgičeva. Čím déle slouil na hranici, tím pro něho byla tato pou, jedna z nejstarích ve Střední Asii, přitalivějí. Její písky ukrývaly starobylá města, dějiny celých národů. Cosi věčného vanulo na Petra z jejího neproniknutelného, lutého mlčení.

Slunce u stálo v nadhlavníku, kdy Běgičov zpozoroval řadu pravidelných lápot, napůl zasypaných pohyblivým pískem. Přivolal okamitě seranta.

Stará stopa,” řekl Uzorov. Náskok pět hodin. Na nohou měl kaue.

Serant otevřel koené pouzdro s mapou, pohlédl znovu na směr stop a pak na kompas.

el na severovýchod… Copak tam máme? Strání vě z časů Tamerlánových… A studnu!”

Kde … kde se tu najednou mohla ta stopa vzít?” zakoktal se Anton vzruením a bezděky se začal rozhlíet po okolí.

Uzorov se téměř neslyně zasmál.

Uč se, Antoi, dokud iju… Naruitel spadl z nebe, co? Kdepak, písek má jak vodu, taky teče. Za pět hodin ti lápotu zalije, e ji nerozezná … Vimni si, e tahle stopa se udrela právě v úlabině. Pamatovat! V úlabi-ně teče písek méně …

Stopa vak nevedla ke studni, ale kamsi stranou. Uzorova přivádělo z míry, jak nesmyslně se klikatí. Nemohl pochopit úmysl člověka, obutého v domácky vyrobených kauích”, který ji za sebou zanechával. Promenáduje se tu poutí jak po kolchozním rynku, pomyslel si serant hněvivě.

Něco tady nesouhlasilo. Serant u dávno ohlásil malou radiostanicí, kterou měli sebou, e objevili stopu a dostal obratem rozkaz, aby neznámého pronásledovali. Jene pokud tahle stopa patřila naruiteli, pak to byl pořádný hlupák a zelenáč. Zřejmě zabloudil a teď se plouil poutí a hledal vodu.

Zničehonic najednou Běgičev uviděl elvu. Leela poblí stopy a splývala se lutí písku. Anton doel k elvě a dotkl se Jejího krunýře. elva se nehnula.

Zajímavé! Mrtvá elva?” zabručel a zavolal seranta.

Kdy Uzorov spatřil mrtvou elvu, očividně ochabl. Chvíli na ni koukal, pak si s heknutím sedl do písku a zapálil si cigaretu.

Dej si taky pohov,” sykl na Běgičeva. Znělo to spí jako skřípání zubů. Pak si dlouho prohlíel velikánskou elvu.

Ta není mrtvá, Antone! Spí .. Tolhle tady dělá jediný Člověk v celém okolí. Říkají mu Sajfula. Chodí do poutě chytat elvy.. A aby je nemusel vláčet celou cestu sebou, krmí chycená zvířata travou, promísenou rostlinnou drogou. elva usne a zůstane na místě. Cestou zpátky je pak sbírá do pytle. Prodává je do zoologických zahrad a pokusných stanic. I hady chytá, u dvacet let..

To znamená, e jsme na falené stopě?”

Přesně tak, soudruhu Běgičeve..

Uzorov se zamyslel. Zvykl si u puntičkářský přesně sestavovat a analyzovat v mysli jednotlivá fakta. Teď se mořil otázkou: je to jen náhoda, e Sajfula vyel právě dnes lovit elvy? Není důvod, proč by to nemohla být… Naruitel překročí v noci hranici, zmizí  a ráno si Sajfula vyjde do poutě lovit elvy. Jene, co kdy je to záměrné… Musí Sajfulu na jít a promluvit si s ním. A podívat se, kolík má vody. Podezřelé je přinejmením to, e se od studně vzdaluje …

Serant vstal.

No nic,” řekl pomalu Pozveme se k Sajfulovi na návtěvu, A pokud by stařík neměl dost vody, pohostíme ho sami..

Sajfula hleděl na pohraničníky zpod huňaté čepice, kterou měl naraenu na oči.

Salam alejkum,” pozdravil Uzorov staříka.

Alejkum salam, náčelníku,” odpověděl děda a pohybem ruky pozval pohraničníky aby si přisedli k ohni, nad kterým visel kotlík.

Vaří urpu?*)” zeptal se serant.

Poslute si,” nabídl stařík nepříli ochotně.

Dík. Přili jsme jen na pár slov. Nikoho cizího jsi v pouti neviděl?”

Stařík přimhouřil jetě více oči a začal míchat vroucí obsah kotlíku.

Neviděl, náčelníku.”

Petr se díval do starcova hubeného obličeje, ve kterém jako by navdy zamrzl posměný výraz maličkých ikmých očí a napadlo jej, e stařík asi nebýval vdycky lovcem hadů. Teď měl ale na sobě roztrhaný kabát, plný mastných skvrn, přepásaný provázkem. Z rukávů mu vyčuhovaly dlouhé kostnaté prsty.

#J uzbecká polévka z hovězího nebo skopového masa, osmaené zeleniny a rajského protlaku.

Jaký byl lov?”

Sláva Alláhovi, jako vdycky ..

Hadi?w Uzurov pothlédl významně na zapráený černý koený měch.

Pár kousků …

Vody má dost?”

Díky, náčelníku, díky ..Já moc nepiju 

Besedník znovu přivřel oči před kouřem z ohýnku.

Viděl jsem tvoje elvy. Spí.”

Sajfula lhostejně přikývl.

Uka, cos chytil!”

Na serantově tváři se objevil výraz téměř chlapecké zvědavosti.

Stařík vzhlédl zpod obočí na Uzorova a na okamik mu v zorničkách zablýskla nevole.

Jen se podívej sám. Gjurza1) nemá ráda, kdy ji někdo ruí ze spánku.”

Serant nespoutěl ze Sajfuly oči, vzal jeden z měchů, potěkal jej znalecky a chvilku jako by se jej pokouel rozvázat. Starý mu neúčastně míchal jídlem v kotlíku. Uzorov poloil měch zase k ostatním a vrátil se k ohni.

Jak ty je vlastně loví, Sajfulo?”

Stařík ukázal na dlouhou bambusovou tyč, která leela opodál v písku. Byla na konci roztípnutá.

Udělám si taky takovou,” řekl serant. Tak lovu zdar!”

Sajfula vstal, sloil ruce na hrudi a hluboce se odcházejícím pohraničníkům uklonil.

Měchy jsou jako cent. Kolik podle tebe, Antoo, můe váit jeden ten had?”

Dvě kila.”

Podle toho by jich děda musel nachytat nejmíň patnáct. To se mi nezdá. Viml sis. Vleče se s takovým nákladem poutí. Proč nejde domů? A nač uspává jetě elvy? Ty u přece neunese. A za patnáct hodin se mu elvy probudí a utečou … e by je nalíčil na nás? Musel vědět, e si jeho stopy vimneme… A vodu nechtěl…”

Jakou vodu?” podivil se Běgičev.

V měchách je voda, Antoo,” řekl klidně serant.

Běgičev ztuhl.

Musíme ho sebrat,” řekl.

Serant zavrtěl hlavou.

i,Tím by získal leda ten, kterého hledáme, A děda Sajfula taky. Co mu dokáe? e si vzal do poutě větí zásobu vody? Musíme zjistit, kde ji nechá A kdo si pro ni přijde/*

Kráčeli po sypkém svahu písečné vlny. Uzorov myslel na člověka, kterému Sajfula nese vodu. Bylo Jasné, e stařík hraje ve hře roli pohyblivé studny**. Proto se obloukem vyhnul rozvalině strání věe. Zahlédl zřejmě vrtulník a domyslel si, e pohraničníci studnu pod věí kontrolují.

S Čím teď stařík asi počítá? Musí mu přece být jasné, e ho nespustíme z očí. Kam chce jít?

Uzorov seběhl s vlny, vrátil se oklikou mezi dunami poněkud zpět, vylezl na Jeden z nesčetných písečných pahrbků a vyndal dalekohled. Sajfula stále seděl u ohně. Vypadal, e se modlí. Oheň nedoihořívai, naopak  k obloze z něho stoupal pruh čerstvého dýmu. e by signál? Varuje někoho před nebezpečím? Chvíle míjely a stařík jako by se stále k ničemu neměl. Občas přihodil do ohně větev a opět seděl bez hnutí Jako socha.

I

Pou se vak začala měnit. Slunce zmatovělo, obzor se zatáhl edohnědým závojem. Z hřebenů písečných vln jako by se náhle začalo kouřit. Nad poutí se ozvalo cosi jako obrovský hluboký vzdech a vzápětí se vude s tichým, ostrým elestěním rozvlnily tisíce lutých písečných vlnek a praménků. Hřebeny dun záhy zmizely v mračnech prachu Rozhavená zrnéčka písku bolestně sekala do tváří. Serant vak dalekohled neodkládal. Naopak  vstal, aby lépe viděl. Na okamik se mu podařilo ve změti prachu a rozhaveného písku, hnaného vichrem, zahlédnout staříka. Také se zdvihal ze země. Pak mu písečná metelice zakryla výhled nadobro.

Zvedá se, chce někam jít, křičel serant, aby přehluil nápory větru.

Volej na rotu , ,. Běgičev musel rovně křičet, přestoe leel vedle seranta. Ohla, jak to vypadá, a e jdeme dál za ním .. /*

Musíme někde přečkat tu smr!** Uzorov se naklonil a těsně k Běgičevovi a křičel mu do ucha. Blízko je tu starý ovčinec, vlevo, kousek odtud…**

Starý, pastevci oputěný ovčín se před nimi pojednou téměř naráz vynořil z písečné metelice. Chatrč, spletená z proutí a pokrytá kdysi indelem, poskytovala alostný pohled. Vichřice jím profukovala ze vech stran, dveře,

rozevřené dokořán, skřípěly na zrezivělých pantech. Uzorov je zavřel a přivázal provazem k tlusté erdi.

Vichřice, které se tu veobecně říká afgánec”, zuřila celý zbytek dne a ustala teprve pozdě k večeru. Sala zanesla závějemi písku po samou střechu, take Uzorov s Běgičevem stěí vylezli. Nad poutí visely ohromné třpytivé hvězdy. Obloha, jako by vymytá bouří, rychle temněla. Z houstnoucí tmy prosvítaly hřebeny písečných dun a zlověstně harailo suché listí saksaulových křovin.

Jdeme,44 zavelel Uzorov. A tie…44

Hned za první písečnou vlnou zůstali ohromeně stát. Přímo před nimi se v půlkruhu černaly stopy. Táhly se po svahu písečného pahrbku jak odhozené uzlovité lano. Vypadalo to na přímou výzvu.

Člověk tudy proel zcela nedávno. A nebyl to Sajfula. Serant vytáhl skládací metr a přeměřil otisk v písku. Stopa byla irí a delí ne staříkova. Na nohou měl neznámý rovně kaue. Kde se asi skrýval před uraganem? V polorozbořené studni, u ní kdysi stával starý, pískem dávno zavátý kilak?

Stopa zatáčela a nezadritelně vábila za písečné vlny. Běgičev nechápavě pohlédl na seranta, který pozorně prohlíel písek v místech, kde nebylo sebemeních známek po lépějích. Nakonec si odfrkl a zvedl se.

Zametá za sebou,44 řekl Uzorov tie a vypadalo to, e mluví spí sám se sebou ne s Běgičevem. Potřebuje, abychom ztratili co nejvíce času. Chce, abychom li po stopě a ta nám čas od času zmizí. Chlap je obutý jako Sajfula má s sebou malířskou tětku s jemným vlasem. Tou za sebou občas zametá. Chce, abychom se tu motali jak slepá koata. Jít po takové stopě  to je lepí lézt rovnou po břie. Kde mu asi Sajfula předal vodu?44

Petr Uzorov pohlédl pojednou na svého druha, jako by ho viděl ten den poprvé.

Půjdeme po spirále, řekl nakonec. Musí tady být jetě jedna stopa. Oči do hrsti  a hlavně  sna se jít co nej tieji. V noci je kadé ustnutí slyet na míle daleko. Sejdeme se za čtvrtým pahorkem/4 Mávl rukou do tmy.

Běgičev přikývl. Věděl, e Petr Uzurov by nic lehkomyslného nepodnikal.

Serant zapojil vysílačku.

Zavolám na rotu, aby poslali poplachovku do naeho čtverce. A přivezli vodu. My teď …

Nedomluvil. Kulky rozčísly písek těsně u jeho nohou. Jedna třeskla o radiostanici a s alobným zavytím odlétla kamsi do tmy.

K zemi!” křikl Uzorov a skulil se po svahu pod saksaulový keřík. Běgičev se vrhl za ním. Nová dávka vyhodila vějířek písku přímo před nimi. Anton leel bez hnutí.

Jsi celý?” zavolal tie.

Celý… Střílejí zleva z hřebenu… Nenech je, aby se zastříleli. Pal, budu tě podporovat … Chtějí nám zničit vysílačku!”

Běgičev pročísl dlouhou dávkou okraj hřebene. Uzorov vypálil druhou dávku a chvatně popolezl vzhůru po svahu, ve směru, odkud přicházela palba.

Kryj mne,” stačil Jetě křiknout. Pak zabořil hlavu do písku a znehybněl. Jedna z kulek narazila na pabu samopalu a bolestivě mu oehla tvář.

Běgičevův samopal se znovu roztěkal. Z hřebene odpověděli dlouhou dávkou. Uzorov se ani nepohnul.

Péol Jsi iv?” zakřičel Běgičev.

Serant neodpovídal.

Zabili ho, bestie …

Běgičev k sobě přitáhl za řemínek radiostanici a rázem věděl, na čem jsou. V kovové skříňce zely dva otvory po kulkách.

Vyřízeno, prolétlo vojínovi hlavou. Ted u se na rotu nedovoláme.

Pohraničníkovy oči sjely znovu k místu, kde leel Uzorov. Ale Četař u tam nebyl. Plíil se zvolna dopředu.

ije, ije … málem zakřičel Běgičev.

Uzorov se doplazil asi do poloviny svahu a náhle prudce mávl pravičkou. Za hřebenem duny třeskl výbuch a v jeho svitu zahlédl sloup písku a dýmu. Kdy doběhl k místu výbuchu, nali jen rozházené nábojnice ze samopalu. Od nich vedly do tmy lépěje a jakési temné, nepravidelné mokré skvrny.

Byl sám!” Uzorov ukázal na jediný otisk těla v písku.

Teď nám u neuteče,” opáčil Běgičev s dalekohledem u očí. Horí je, e nám rozbil vysílačku. Teď by se nám teprve hodil vrtulník.”

Chlap taky střílel ze veho nejdřív po vysílačce Po ná a potom …”

Je raněn,” viml si Běgičev, kdy se znovu pozorně shýbl ke stopě.

Vpřed!44 sykl Uzorov. Vezmu to během. Kdyby za-střečkoval, tak mne kry] palbou . .

Nali ho v úlabině. Mu seděl, opřen zády o sauksau-lový keřík, jediný v celém okolí. Hlavu měl svěenu na prsa, ruce tiskly automat. Uzorov poznal Sajfulu. Známý roztrhaný plá byl na prsou nasáklý krví. Stařík byl mrtev.

Rychle zpátky,w přikázal serant, ke stopě.14

li na východ, vstříc slunci. Vodu u neměli. Od na ruitele je dělilo čtyři tisíce kroků. Spojení s rotou neměli. Serant nechal rozbitou stanici u mrtvého. el teď nalehko.

A stopa co chvíli mizela a objevovala se znenadání kdesi jinde, kde ji museli teprve pracně vyhledávat. Naruitel se pohyboval klikatě, neustále měnil směr. V místech, kde se dostal na tvrdý hlinitý podklad, se stopa ztrácela. Pak se znovu zaklikatila. Zřejmě získával čas. Vypadalo to, e má cosi za lubem, jenjen co vysvitne slunce.

Uzorova chování neznámého vyloeně provokovalo. Je skutečně takový hlupák? Podle vech zvyklostí14 měl přece jednat právě opačně, vyuívat tmy a jít tou nejpřímějí cestou k cíli. Za dne dohlédnou dalekohledy pohraničníků třikrát tak daleko, musí ho tedy objevit. Tenhle člověk byl prostě záhada.

Nebe slabounce zarůovělo. A pojednou, téměř ve chvilce zalilo jasné světlo pou od obzoru k obzoru. Písky se rázem změnily, edomodrá noční barva ustoupila zářivé luti. A jen daleko na obzoru bylo vidět jako by ploché, k obloze přilepené vrcholky.

Fata morgana?44 zamumlal Běgičev vyschlými ústy.

Tam jsou skutečně hory,44 tie a s námahou odpověděl Uzorov. A ten ná tam Jde, Antoi! A zná moc dobře cestu.44

Serant přitiskl k očím dalekohled. V okulárech se objevily známé záběry nekonečných hřebenů písečnýcn vln. Náhle Uzorov s námahou polkl, na okamik odtrhl dalekohled od očí, jako by nevěřil tomu, co vidí  v zápětí jej vak znovu přiloil. Ne, nemýlí se. Tam v dálce, po jedné z dun se pohyboval čísi dlouhý, hranatý stín.

Antone, tamhle, podívej se, prosím tě, sám.. ,44 Serant podával Běgičevovi dalekohled. Asi mám něco s očima. Vidím tam pořád nějaký stín … Ale od čeho?14

Běgičev přiloil dalekohled k očím.

Taky vidím… ]e to stín. A pohybuje se …” Pohraničník téměř vykřikl

e by to byl mrak? Oba současně pohlédli na oblohu. Byla jako vymytá, nikde ani mráček.

Tak během! nařídil serant. Podíváme se, co je to za zázraky. Půjdu po stopě, ty ho obejde. Kryj se a jednej podle situace!

Uzorov se shýbl a rozběhl se po stopě. Zastavila jej dlouhá dávka z automatu. Kulky mu zasvitěly vysoko nad hlavou. Střílí z dálky, bylo první, co Uzorova napadlo. Zaihlédl tedy zřejmě jen jeho. Antonovi by se tedy měl obchvat podařit. Musím ho upoutat, opakoval si serant a rozběhl se znovu dopředu. Běel sehnutý, jak nejvíce mohl, úlabinkou mezi dvěma dunami, kdy zaslechl praskot dalí dávky. Tentokrát po něm lehla odněkud zleva. Naruitel zřejmě změnil stanovitě. Kulky serantovi zahvízdaly nebezpečně nízko nad hlavou. Zastřelujte se, zaklel v duchu serant, hodil sebou do písku a začal se plazit k hřebenu písečné vlny. Kdy byl těsně pod ním, sundal čepici, poloil ji títkem k protivníkovi nahoru na hřeben a odplíil se stranou. Starý trik, ale dobrý. V zápětí zarachotila dávka a čepice sletěla s hřebene, jako by ji sfoukl vítr. Serant opatrně vyhlédl z úkrytu. Kadý sval v těle mu jen zvonil napětím. A tu zaslechl výbuch, ohluivý třesk se mu vbodl do uí. Byl to granát, hozený Běgičevem.

Uzorov rychle vyskočil a rozeběhl se po svahu přímo proti matným plaménkům výstřelů. V běhu pálil krátkými dávkami po hřebenu. Zprava drkotal Běgičevův samopal.

Náhle palba ustala. Jako fata morgana se pojednou nad dunami vztyčila silueta člověka se zdvienýma rukama. Bylo vidět jeho dlouhý plá, lesknoucí se na slunci a kapuci tée barvy, zakrývající mu vrchní část obličeje.

Blíili se k němu ze dvou stran, zleva Uzorov, zprava Běgičev.

A pojednou znovu jako by udeřil blesk. Naruitel nepochopitelně rychlým pohybem napřáhl pravičku proti serantovi, třeskl výstřel a kulka vyrazila Uzorovovi z rukou samopal.

Neznámý vzápětí uskočil a skutálel se mrtně dolů po svahu. Střílej do nohou! křikl serant a vrhl se po svahu dolů za stihaným. Běgičev vystřelil přesně v okamiku, kdy se mu postavil na nohy a zvedal ruku s pistolí.

Neznámému podklesla kolena a padl do písku. Serant byl skokem u něho, vykopl mu z ruky pistoli. Cvakla kovová pouta. Kdy k nim Běgičev doběhl, vytalhoval Uzorov právě neznámému z límce koile ampulky s jedem.

Lízlo ho to přes hlavu, ale za chvilku se probudí,” řekl četař, kdy utřel naruiteli krev z obličeje a pro zkoumal povrchový rám. Pak ukázal beze slova Běgičevovi ampulky s jedem, shýbl se k leícímu, a kdy jej obvázal, popleskal jej po tvářích.

Tak dost divadýlka, váený, víme, e jste při sobě … Vimni si jeho víček!” poznamenal Uzorov a zlehka se jednoho dotkl.

Dejte tu ruku pryč,” zavrčel neznámý a otevřel oči. Pak prudce sklonil hlavu na prsa a zathryzl se do límečku koile.

korpion … uklouzlo opovrlivě Uzorovovi.

Pozorně si neznámého prohlíeli. Srostlé obočí, umíněná brada, tenký orlí nos. A dhladné, tvrdé, neustále těkající oči. Ozorovovi kohosi připomínal, cosi známého bylo v dravčím klenutí nadočnicových oblouků, v pravidelných rysech, v pohledu polopřimhouřených očí. A ty ruce! Serantovi jako by se náhle rozsvítilo. Vzpomněl si na zabitého Sajfulu. Tohle byl přece tentý typ rukou s dlouhými suchými prsty …

Sajfula byl vá dědeček?” uhodil znenadání na zadreného. Byl zabit..

Tvář neznámého se zkřivila vztekem. Bylo vidět, jak napíná svaly k prasknutí. Máchl do prázdna spoutanýma rukama, prohnul se jak luk. Marný pokus postavit se na nohy jej tak vysílil, e se převalil na záda a chvíli leel bez hnutí.

U chápe, proč ho nai neobjevili z vrtulníku?”

Uzorov se dotkl plátě zadreného. Zaskřípal písek.

Čistá práce,” poznamenal Běgičev. I kapuci polepili pískem..

Rozepnul mu plá. Na opasku zadreného jedna vedle druhé, viselo est plechových lahví.

Má vodu!” zajásal Běgičev, chvatně jednu z lahví odepjal a začal odroubovávat uzávěr.

Vojíne Běgičeve,” řekl serant nezvykle strojeně a s námahou si přejel jazykem zapráené, do černá okoralé rty. Té vody se ani netkneme!”

12Q

Byl to Jasný rozkaz, Běgičev nezahlédl, Jak zadrenému zajiskřily oči nadějí, kdy zjistil, e mu pohraničníci odebírají láhev,

A pak chtějí tvrdit, e dovedou ukrývat své úmysly,44 odtuil Uzorov, Je ti jasné, e sázel vechno právě na nai ízeň? Poslední ance, V pouti se chce pít kadému ..

Serant vstal a doel k místu, odkud neznámý naposledy střílel. Na písku leel nový samopal. Uzorov pozorně prohlíel udupaný písek. Kolem leely vystřílené nábojnice. Serantovu pozornost vak upoutal předmět, který se leskl v paprscích slunce na úpatí svahu ádná z četných stop, zanechaných v písku, k němu nevedla. Naruitel zřejmě, ne vstal a zvedl ruce, jej odhodil co nejdál stranou.

Uzorov opatrně slezl ze svahu písečné duny a uviděl plochou kovovou krabici, pádem napůl zarytou do písku Proto tedy naruitel volil cestu dunami. Potřeboval se dostat do nezalidněné části poutě Černá krabice byla zřejmě ruičkou Serant viděl podobné přístroje v radis-tickém kursu Sajfulův příbuzný jich asi nesl několik, naladěných na různé frekvence. Počítali s tím, e aspoň jedna splyne s frekvencí radiolokační stanice pohraničníků a vyřadí ji z provozu. Tyhle typy ruiček působí a do dvou set kilometrů a dokáí vytvořit koridor pro naruení vzduného prostou. Jejich chod musí být sladěn s dobou plánovaného přeletu hranice. Podle veho jej plánují na tuto noc.

Uzorov jetě jednou prohlédl terén kolem místa zadrení, nic vak u nenalezl a vrátil se k naruiteli.

Pak poslal Antona, aby nasbíral saksaulové dřevo. Rozdělají oheň a pokusí se, aby dával co nejvíc kouře, Signál pro letce. Uzorov ani na okamik nepochyboval, e u je hledají.. V předepsanou dobu se rádiem neohlásili  a to znamená vdycky poplach.

Pít?” zaslechl za zády. Neznámý hleděl na seranta nepřirozeně rozevřenýma očima.

Musíte vydret,” řekl přísně serant.

Lahve s vodou, které mu odepjali z opasku, leely vyrovnány jedna vedle druhé u ohně.

Nemáte právo..zachraptěl neznámý. Je to nelidské, nedat napít raněnému ,.

Jen tolik nepospíchejte na onen svět,” přeruil ho sarkasticky serant. Potřebujeme vás ivého!”

Letci je nali na sklonku dne Běgičev a zadrený u leeli napůl v bezvědomí. Uzorov seděl neschopen pohybu u ohně, který dohoříval. Před nimi leelo est lahví s vodou a pod kadou lístek papíru s jediným slovem  otráveno. Kus dál spočívala v písku plochá kovová krabice.

Konec