Krycí heslo Baracuda - Karel Havlíček

Dubice  22. června (pondělí - ráno)

Telefon zazvonil ve 2.34 podle svítícího digitálního budíku. Jana Kesseiová procitla ze sna, v něm se právě chystalo překvapivé rozuzlení. Čeho, to jako obvykle nevěděla, nebo sny zapomínala.

Petrův hlas sotva poznala. Rozběhla se za jeho majitelem pěky přes půl Dubice. Petr u týden nestál za nic. Nějaká opoděná jarní chřipka ho sklátila do peřin, kterým se odjakiva vyhýbal. Ovem  nic zvlátního, jak tvrdí eny vdy, kdy mu onemocní.

Jene od soboty se začala nemoc vracet s větí úporností. A teď…

Trochu se vzpamatoval, ale teplota pořád stoupala. Rtu teploměru se zastavila jedinou čárku pod čtyřicítkou.

Jana zavolala na pohotovost.

Kolem půl čtvrté přijel mladý lékař. Kroutil hlavou. Berete penicilín? Inenýr Petr Holík přikývl. patně se mu mluvilo. Doktor si dal potom v kuchyňce černou kávu. Měl tvář popelavou od nevyspáni a víčka mu padala. Nebude to nic váného,” pravil. Tohle je jen přechodné zhorení, to se spraví. Dal jsem mu injekci, měla by zabrat. Kdyby se to nezlepilo, zavolejte. Musel by do pitálu.”

V půl osmé zavolala do kanceláře a oznámila svému éfovi, e nepřijede. Jsem u nemocného,” vysvětlila mu. Ale za pár . hodin to bude v pořádku, jen co zabere Injekce.”

Kolem desáté odběhla na chvíli do protějí samoobsluhy pro rohlíky a máslo. Kdy se vrátila, Holík blouznil. Nepoznával ji. Zatelefonovala na jeho pracovitě do ústavu. Docent Pergl a vichni ostatní u byli v Praze na letiti, zůstala Jen laborantka vandová, veobecně a s láskou nazývaná Helenka. Má jim dát zprávu, zeptala se. Letadlo do Havany letí a večer v půl jedenácté. Ne, radi ne, řekla Jana Kesseiová do telefonu. Zbytečně byste je plaila.”

Ve dvanáct třicet zavolala pro sanitku. Holík vykládal něco o bonbónech a penicilínu a chvíli se bez příčiny smál. Horečka dál stoupala. Kdy přiil saniáci s nosítky, zmítal se a sípal: Mě nedostanetel Lumpové, mě nedostanetel

Ale za několik okamiků se znovu rozesmál a klidné se nechal odtransportovat do vozu. Jela s nim a drela mu hlavu na klíně. Za mostem otevřel oči a zdálo se, e jí chce něco povědět. Ale jen se bolestně usmál a stiskl rty.

Ve čtrnáct dvacet tři vyel z bíle natřených lítaček lékař a el přímo k ní. Nemusel vcelku nic říkat. Tuila to.

Praha  22. června (pondělí  večer)

Tak na zdraví a na úspěchy!” zdvihl doktor Horský sklenku. A na krásné eny,” dodal zasněně.

Tak na to nepřipíjím,” urazila se inenýrka Kostková, která měla vdy pocit, e se jí někdo vysmívá, kdy se začalo mluvit o enské kráse.

Ale, kolegyně,” zasáhl docent Pergl. U zase? Víte přece, jak nesmírně si váíme vaí práce …

Kostková se uklíbla. Sklenky zazvonily a z reproduktorů se ozvala druhá výzva pro cestující letadla OK 753 na pravidelné lince Praha  Havana. Hlučná skupina kubánských dělníků, kteří se vraceli na dovolenou, proplula kolem baru obtíená horou příručních zavazadel a zanechala za sebou oblak tiplavého doutníkového dýmu.

Vláčeli se za nimi k východu A. V čele docent Pergl, vedoucí výzkumného týmu, za ním v takřka předpisovém dvojstupu Hruka s Kostkovou, Horský a Dittrich a konečně Landa s Markem.

Kvůli práci by se jí nesmál nikdo,” rozmlouval Landa polohlasně. Jen kdyby aspoň vzdáleně připomínala enskou,” dodal nostalgicky, s pohledem upřeným na mohutnou postavu inenýrky Kostkové. Je to stejně straně nespravedlivý, e nemohla jet Helenka,” uzavřel melancholicky.

Laborantka?l” podivil se Inenýr Dittrich. Přece nemůe s sebou vzít celý ústavl Tohle není výlet soudruhu!”

koda je, e nemohl jet Holík,” pravil podmračeně Inenýr Marek. Jinak ml lezete na nervy vichni, I ten dědek Pergl,” zahučel nesnáenlivě.

Nad letitní betonovou plochou se ve světlech neónů tetelil rozpálený letní vzduch a stříbročervený iljuin zíval oběma otevřenými vchody nad prázdnými schůdky.

Havana  25. června (čtvrtek  odpoledne)

Vítr volně províval pod klenutým stropem posetým stovkami miniaturních krápníčků. Na stůl občas s tichým plesknutím dopadla nevelká kapka. Docent doktor věd Pergl moulal zamyleně roh papírového ubrousku 8 vyobrazením Karibského moře a ostrovů podle starých korzárských map. Dittrich se lokty opřel o výklenek střílny a se zájmem pozoroval několik snědých kluků, kteří skákali po skalním útesu přímo nad mořskou hladinou. Moře tu bylo rozdivočelé, jak se skály tísnily do úzkého hrdla zátoky, a tak sl v prudkých nárazech vln vybíjelo vztek na korálovém pobřeí i na bocích obrovských zaoceánských korábů, líně se převalujících před rejdou.

Dittrich se vrátil po hrubě opracovaných prknech podlahy ke stolu a natáhl se pro své daiquiri. Chvíli opatrně srkal oběma brčky ledovou pěnu a pak se zasmuile obrátil na docenta.

Skutečně sl myslíte, e bez Holíka nemůeme o PH  andexonu mluvit? Vím toho zrovna tolik, co on ..

Pergl se po něm podíval od své skleničky trochu rozladěně. Inenýr Dittrich přiel do týmu teprve nedávno, před dvěma, třemi měsíci, kdy hledali náhradu za docenta Chaloupku, který se musel podrobit těké operaci a nebyla záruka, e se ke své práci vůbec vrátí. Jako odborník měl Dittrich u z Litvínova nepopiratelné renomé. Jinak to byl ovem pravý opak droboučkého, nemocného docenta Chaloupky, který trpělivě a s neuvěřitelnou skromností odevzdával své příspěvky do kolektivní pokladnice výzkumu. Dittrich se často choval jako suverén, nafoukaný a nepříjemný.

Zůstaňte při zemi, kolego,” řekl Pergl chladně. Vy jste přece naočkoval. U toho byl Hruka, Landa a Marek… a ádný z nich by to Holíkovi nevyfoukl… inenýr Holík první připravil PH  andexon v injekční směsi. Ani doktor Jlmenéz, který postupoval paralelně s Holíkem, nechce vystoupit.”

Podie mě je to nesmysl,” opáčil Dittrich a cvrnkl prstem do tlusté desky prastarého stolu. Tady máme monost prezentovat se na mezinárodní úrovni před vědeckým světem ..

Tu nám nikdo nevezme,” reagoval Pergl.

Á, tady jste!” zvolal od dveří poloprázdného sálu tloutík v propocené koili. Otočil se ke svému spolupří-chozímu: Co myslí, Stando, snesu jetě jedno?”

Inenýr Stanislav Marek, tíhlý dlouhán s věčně pod-mračenou tváří, klesl na jednu z idlí. Docente, to není člověk. To je perpétuum mobile!”

Nevěř mu, Václave,” pravil důstojně doktor vekeré mediciny Pavel Landa. Perpetuum mobile neexistuje.” Uvelebil se na protějí idli. O čem tu vedete řeč?”

Právě teď o PH  andexonu,” povzdechl docent Pergl.

O PH  andexonu?” Landa se rozhlédl kolem. Snad ne o injekcích?”

Jo … právě o injekcích,” odsekl Dittrich.

Jistě, Jistě,” přitakal Landa. Takhle mezi sebou… proč ne?”

Inenýr Dittrich by chtěl vystoupit zítra v diskusi,” nadhodil Pergl a upil z alpakového poháru.

To je blbost,” vyjel dlouhán Marek. Dopoledne jsem hovořil s Jimenézem. Vichni jsme pro aby se počkalo, a o tom Holík napíe první informaci. Je to jeho věc …

Jak to  Jeho věc?” napruil se Dittrich. Na andexonech děláme v Dubici a Jimenézův tým tady v Havaně.”

To Jo. Ale ambulantně pouitelnou modifikaci PH objevil přece Holík,” usadil Dittricha doktor Landa. Tak to laskavě ponech v klidu.”

Dubice  26. června (pátek  poledne)

Isla de la Juventud  3. července (pátek  odpoledne)

Dubice  6. července (pondělí  večer)

Havana  7. července (úterý  večer)

Havana  8. července (středa  před ránem)

Dubice  8. července (pondělí  poledne)

Dubice  8. července (středa  podvečer)

Dubice  8. července (středa  večer)

Havana  8. července (středa  večer)

Dubice  9. července (čvrtek  večer)

Dubnice  14. července (pondělí  dopoledne)

Dubice  14, července (pondělí  odpoledne)

Dubice  14. července (pondělí  večer)

Havana  14. července (pondělí  ráno)

Varadero  14. července (pondělí ráno)

Dubice  14. července (pondělí  večer)

Havana  15. července (úterý  odpoledne)

Varadero  16. července (středa  dopoledne)

Dubice  16. července (středa  noc)

Havana  16. července (středa  dopoledne)

Dubice  16. července (středa  noc)

Havana  16. července (středa  ráno)

Dubice  17. července (čtvrtek  dopoledne)

Dubice  začátek listopadu.

Dubice  26. června (pátek  poledne)

Mnoho pozůstalých se neselo. Příbuzní, kteří ho viděli jednou v televizních Aktualitách, stará pani, u ní trávívai prázdniny  naposledy snad před pětadvaceti lety. Potom několik tváří, je občas potkala na chodbách ústavu, kdy za Petrem chodívala. Helenka na nl kývla.

Mluvil nějaký potentát z vedení ústavu. V závěru prohlásil cosi o ztrátě, kterou utrpěl výzkumný tým docenta Pergla, jeho duí podle řečníka Holík byl, právě ve chvíli, kdy na mezinárodním sympoziu v Havaně mohli vědátoři naeho ústavu spolu s kubánskými kolegy překvapit svět převratným objevem. Vůbec se zdálo, jako by tu měla pohřeb celá medicínská chemie, zatímco Holíkovi je to u vechno jedno.

Zazněly varhany a na kůru zpíval s profesionálním zármutkem tenor, ten den u nejmíň podesáté. Pocítila mdlo. Povstali. Vlastně se vůbec nevědělo, kdo komu má kondolovat. Vypadalo to tak, e ten člověk, jeho tělesnou schránku právě oddělovala od světa bzučící opona krematoria, nebude nikomu z přítomných chybět. Snad védě, ústavu, svému výzkumnému týmu.

Dola k masívním proskleným dveřím s tabulkami, zalitými do olova. Několik hlav se za ní otočilo. V ostrém slunci se jí zatmělo před očima. Sestoupila po schoditi a vydala se po betonové ploe mezi pečlivě udrovanými tújemi k bráně.

Havana  27. června (sobota  poledne)

Děkuji vám, e jste svou účastí přispěli ke zdárnému průběhu naeho sympozia, prvního mezinárodního sympozia medicínské chemie v Havaně,” řekl profesor Gonzáles, vysoký urostlý mu tmavé pleti z havanské univerzity, který seděl za předsednlckým stolkem. Odsunul křesílko, vstal a mírně se uklonil. Prohlauji mezinárodní sympozium za uzavřené.”

Sálem zazněl potlesk.

Pestrobarevná, mnohojazyčná směsice lidí a hlasů se rozdělila do několika skupinek, jako by nikdo nepomýlel na odchod.

Promiňte,” pravila snědá dlouhonohá dívka s výrazně vykrojenými ústy. Vy jste docent doktor Pergl z Československa?”

Vědec přikývl.

Já jsem Isabela Moralesová z televize. Chtěli bychom 8 vámi natočit rozhovor. Odpověděl byste nám laskavě na několik otázek, compaňero?”

Nezlobte se, nemohl by radi někdo jiný..

Reportérka zamrkala vějířem dlouhých řas. Chceme vás, compaňero ..

Ono není jednoduché vyklouznout novinářkám. Zvlá tak půvabným, jako je Isabela Moralesová.

Klapka,” křikl hubeňour s elektronickou kamerou na rameni. Na miniobrazovce videozáznamu se objevila Moralesová s docentem Perglem.

Hlásíme se vám z kongresového paláce, kde právě skončilo první mezinárodní chemickofarmaceutické sympozium, jeho hostitelem byla Havana. Před kamerou je přední československý odborník docent doktor věd Pergl z Výzkumného ústavu chemie v Dubici. Compaňero, slyeli jsme tady o významném společném československo-kubánském výzkumném projektu. Mohl byste nám jej přiblíit?”

Pergl s námahou lapal vodopád panělských slov.

Promiňte,” pravila reportérka. Uděláme to jetě jednou.” Rozhlédla se kolem a křikla na nedaleko postávajícího produkčního. Chlapík vyrazil jako elektrizovaný a s neuvěřitelnou rychlostí se propletl mezi kójemi tlumočníků. Za několik desítek sekund přivlekl drobného mue s chlapeckým obličejem.

Jmenuji se Manuel Calderon,” uklonil se mu mírně. Bude vám vyhovovat můj překlad, soudruhu?” zeptal se dokonalou četinou.

Pergl se zmohl na přikývnutí.

Moralesová zopakovala otázku a Calderon bez mrknutí oka synchronně přeloil.

To je velice sloité,” začal Pergl trochu váhavě. My na tom pracujeme u dva roky  a vyloit to vechno přesně, to je velmi těké …”

Máme na to čtyři minuty,” sdělila mu Moralesová, jako by to byla kdovíjaká spousta času.

Podívejte se, podařilo se nám vytvořit chemickou cestou aplikací úplně nové … řekl bych populárně … receptury základní preparát, jeho vyuití by mohlo znamenat značný posun ve farmakologii. Ale mohl by být pouit i ve lechtitelství, veterinární praxi a podobně. To je ten ná společný projekt…

Lze u publikovat podrobnějí Informace?’ zeptala se Calderonovým prostřednictvím Moralesová.

Tedy… preparát u je na světě a jmenuje se sndexon,” usmál se Pergl a posunul si brýle po potem se lesknoucím nose. Ale zatím teprve probíhá série zkouek … take… by bylo jetě brzo na zveřejněni podrobností. Kromě toho  ono nestačí, jak si lidé leckdy myslí, vyvinout nějaký nový prostředek. To má I řadu dalích aspektů. Třeba ekonomických. My musíme uvaovat v aplikovaném výzkumu I o tom, zdali budeme mít dostatek surovin, kapacit, jaká bude cena výrobku a tak dále.”

Můete aspoň divákům naznačit, kdy se s výsledky společné kubánsko-československé výzkumné práce setkáme?” přeruila ho Isabela.

Je mi líto, nechci hádat… doufám ale, e brzy. Termín… to závisí jetě na mnoha okolnostech,” pravil omluvně vědec.

O několik hodin později, kdy se slunce skrývalo v mlném oparu za neviditelné hranice moře a oblohy mezi mrakodrapy elegantní havanské čtvrti Vedado, zapnul robustní černovlasý mu ve dvacátém patře jednoho z domů na třídě Presidente televizor. Manuel Ortega uvedl TV  Noticias a předal slovo Isabele Moralesové. Mu si nalil na dno poháru sladce vonící nicaragujský rum a postavil se přímo před obrazovku, snad aby mu neuniklo ani slovo. Kdy záznam skončil a Perglova tvář zmizela z obrazovky, stiskl knoflík vypínače. Doel s pohárem na balkón obepínající celý dům a zamyleně se zahleděl k Maleconu, nořícímu se do tmy, roztínané stovkami automobilových reflektorů.

Letadlo československých aerolinií se zvedlo z letitě José Martlho krátce po deváté večer, zakrouilo nad ostrovem a vydalo se na sever.

Dubice  29. června (pondělí dopoledne)

To snad není moný,” zvolal doktor Horský a roztřesenou rukou si přitiskl pramen řídkých vlasů k lebce.

Hleděli nechápavě, cítili podivnou tíseň prázdné kanceláře. Landa se naklonil nad stůl a čmáral prstem do tenké vrstvy prachu nesrozumitelný obrazec.

Krucinál… přece nevypadal na umření,” řekl rychle, jako by se styděl, e o tom vůbec mluví.

Vypadal mizerně,” odtuil Marek. Ale umírat neměl. Kdyby umřel kadej, komu je pár dní nanic z přepracování …

Buďte tie,” přeruila ho inenýrka Kostková. Buďte aspoň chvíli tie.”

Horský se na ni překvapeně podíval. Měla v očích slzy a najednou  snad poprvé za tu dobu, co spolupracovali  mu připadala jako enská. A to musí někdo umřít, aby se lidi viděli jinýma očima …

Mluvil jsem s primářem Kastlem,” řekl za chvíli trochu sevřeným hlasem docent Pergl. Překvapilo je to stejně jako nás. Přivezli ho do nemocnice se stoupající horečkou, ale to pořád jetě nevypadalo na něco mimořádného. Pak najednou dolo k prudkému zhorení stavu a během několika minut následovalo koma, ze kterého se u neprohrál. Selhání srdeční činnosti. Pokoueli se jetě po klinické smrti obnovit ivotní funkce, ale nebylo to nic platné…”

Inenýr Dlttrlch vstal, mlčky se na zlomek vteřiny zahleděl na prázdnou idli a odeel. Po něm se začali zvedat pomalu I ostatní. Zůstali jen Landa, Marek a laborantka vandová. Dívala se na ně velkýma zelenýma očima.

Byla jsem tam sama … a to bylo nejhorí,” řekla.

Byl to… byl to dobrej chlap,” zamumlal dlouhán inenýr Marek trpce a práskl dveřmi.

Havana  29. června (pondělí  dopoledne)

Maria Jimenózová usadila estiletou Alexandru a osmiletou Julii na zadní sedadla vozu a s osvobozujícím povzdechem dopadla za volant. Doktor Raul Jimenéz svou devětadvacetiletou kreolku se tíhlým pasem a dlouhýma jemnýma rukama sice miloval, ale za volantem jl snáel dost těko. Maria patřila k těm temperamentním řidičům, jakých se na ostrově pod tropickým sluncem rodí dost a dost. Jezdila zásadně s výraznou pomocí klaksonu, systém plyn  brzda  plyn a navíc s otevřeným

okénkem, jfm častovala ostatní řidiče ostrou kritikou. Tentokrát byl ovem rád, e tou sotva se probouzející přelidněnou metropolí nemusí řídit sám, protoe cítil po předchozím nabitém týdnu, e si musí nutně odpočinout. Jako Gonzálesúv asistent měl v průběhu sympozia nával práce, po jeho skončení doprovázel docenta Pergla n československé kolegy na letitě.

Prokličkovali centrem na jiní výpadovku, nechali po pravě ruce obrovskou, dosud temnou masu keřů a stromů v Leninově parku. Překodrcali po betonových deskách několikakilometrové objíďky na silnici, která je konečně zavedla k severojiní transversále, spojující Havanu s přístavem Batabano. A do městečka San Antonio de las Vegas přiblině na poloviční cestě zachovávala Marie uklidňující ospalé mlčení a obě dítka definitivně uspalo monotónní houpává stoupání a klesání, jak se asfaltová silnice vinula řídkými palmovými háji centrální pahorkatiny. Za vesnicí se z osamělého domu bez verandy vyřítil pohublý pes, zřejmě rozhodnut ukončit ivot. Maria prudce strhla volant a lápla na brzdu. Vůz se smykem stočil takřka o stoosmdesát stupňů a se smutným zakvrčením zůstal stát. Dcery se probudily a začaly vřískat. Pes naklonil hlavu na stranu, chvíli nehnuté pozoroval výsledek svého činu a potom se pokojně vydal opět k domečku. Raul si mlčky zapálil ligerosku.

Prosím tě, ty nic neřekne?” zaječela na něj Maria. Usmál se. Nesměj se mi! křičela na něj. Vrátíme se zpátky! Na Islu si jeď sám!”

Posadil se za volant a tie se rozjel po silnici, kterou u rozpalovalo ostré ranní slunce. V Batabanu měla otevřeno malá pouliční cafeteria. Přinesl dva pohárky do auta. Podívala se na něj a sdělila mu, e ho přese vechno miluje.

Dubice  29. června (pondělí  odpoledne)

Větina materiálů, které doktor Landa s inenýrem Morkem proli, byly kopie u odevzdaných analýz, dílčí výpočty, záznamy z různých jednání, poznámky a výpisky. Nedalo to velkou práci, protoe Holíkova kancelář se

vyznačovala pořádkem, nad nim Landa vdy jen v úasu kroutil hlavou. Osobních věci zůstalo málo. Ručník, krabička s mýdlem nejlevnějl značky. Ve skříni stála poloprázdná láhev gruzlňáku a dvě skleničky.

V poslední zásuvce neuzamčeného psacího stolu objevil Marek svazek dopisů, převázaných kouskem provázku.

Hele, milostná korespondence?” přioural se Landa.

Marek hleděl na dopisy §e zamračenou zarputilostl. Neměl z toho objevu ádnou radost: To musíme někomu předat,” pravil mrzutě. Ale komu …”

Janě …, navrhl zkusmo Landa.

Marek s povzdechem zalistoval balíčkem dopisů a zavrtěl hlavou. Perglovi!” řekl autoritativně. A to rozhodne on!”

Zaukali na docentovy dveře. Pergl seděl v křesílku u malého konferenčního stolku a diskutoval s mladým, sebevědomě se tvářícím muem. Představil ho svým spolupracovníkům jako doktora Hálka, patologa z městské nemocnice.

Soudruh doktor… hm … pitval Holíka,” pravil Pergl trochu rozpačitě, jako by prozrazoval nějakou nepřístojnost.

Pitval?” udivil se Landa. Prosím vás … proč jste ho pitvali?”

To Je předpis,” sdělil mu Hálek. Zdravotní pitva se provádí pokadé, kdy někdo zemře v nemocničním zařízeni.”

No a … co jste zjistil?” zamručel Marek.

Vlastně nic zvlátního,” pokrčil Hálek rameny. Zastavilo se mu srdíčko. Kolaps. To srdce muselo u být zeslabené. Prodělal slabý infarkt myokardu… ale to muselo být dřív …

Infarkt?” podivil se Marek. O tom jsem nevěděl. Nikdy si nestěoval..

Ani se neléčll,” přitakal Hálek. To se stává… natěstí se to větinou zjisti, nlo tenhle zřejmě měl svůj rozum …

Take Infarkt,” povzdechl Marek, poloil baliček dopisů na Perglův pracovní stůl a beze slova odeel z místnosti. Landa učinil pokua o omluvný úsměv a vypochodoval za nim.

Batabano  29. června (pondélí  odpoledne)

Nalodili se kolem jedné. Doktor Jimenéz s obavami sledoval, jak předek jeho auta vyčnívá z nákladní části podpalubí pořádný kus nad vodu, ale lodní důstojník ho ujistil, e je to docela běná věc. Ve dvě měli zvednout kotvy, ale nezvedli. Muselo se čekat, a přijedou tři velké náklaďáky s limonádami a pivem pro hotely a mohutný tahač s přívěsem, na něm trůnil obří excentrický soustruh. Tři z raket, které zajiují osobní pendl mezi Batabanem a Islou, prosvitěly mezi tou dobou kolem a rozhoupaly línou, hranatou Palmu Soriano, stojící trpělivě u nákladního mola.

Maria si četla a Raul se natáhl v jednom z modrých koenkových křesel na horní palubě. e se loď pohnula, zjistili a podle nadeného pokřiku Alexandry a Julie, které v klubku dalích dětí řádily u zábradlí. Palma Soriano vycouvala hlemýdím tempem do rejdy a její obrovský roub zdvihl ze dna kalný oblak. Sedm hodin předjíděna a potkávána rychloloděmi, pyně se vznáejícími na mohutných křídlech, drkotala Palma Soriano nad útesy mělkých karibských vod, měnících barvu podle korálů od modré ke světle zelené. Kdy se konečně objevily v zapadajícím slunci hřebeny borovicemi porostlých hor, střeících úzký kanál přístavu Nueva Qerona na Rio Las Casas, měli toho vichni dost. Cestující, posádka i loď.

Palma Soriano v rychle přicházející noci vklouzla do přístavní rejdy a na palubu rázem zaútočila mračna drobných muek. Vykládání na nevelké betonové ploe, osvětlované lutavými světly lamp, netrvalo dlouho. Nacpali se do vozu a Raul zabočil kolem odstavených kontejnerů na výjezdovou cestu z nákladního přístavitě. Zabočili vnějím okruhem do centra ostrova.

Isla de la Juventud  Ostrov mládee  má řadu zvlátností. Jednou z nich je podivná sí silnic, které vedou rovnoběně od severu k jihu a od východu k západu, take rozdělují ostrov na takřka pravidelné čtverce. Uprostřed nich jsou obrovské koly, učilitě a internáty, přehrady vytvořené na nepatrných potůčcích, hotely, borové háje u ohrazené pastviny obrovských stád zebu. A jede člověk jakkoliv, dostane se k moři. To je výhoda. Naopak

 přehlédne-li jen jednou v tropické noci správný ukazatel, můe jezdit do čtverce sem a tam a nikdy na to místo na pobřeí, kam má namířeno, nedojede. Raul zabloudil na křiovatce před vesničkou Atanagildo Cajigal, co si ovem domyslel a po půlhodině jízdy, kdy se před ním objevil dalí shluk domků za tabulí s nápisem La Reforma. Zasakroval a na malé návsi otočil do protisměru, nebo mapa mu prozradila, e je dobrých dvacet kilometrů od hotelu Colony, kam měl tou dobou u dávno dorazit. Auto jedoucí za ním se zřejmě dostalo do stejné lamastiky, protoe po chvíli Jimenéz opět spatřil jeho světla ve zpětném zrcátku.

Silnice se vykrábala hustou selvou na pahorek a zasekla se několika táhlými zatáčkami do borového pásu, přetínajícího naíř celý ostrov. Na dalí křiovatce se konečně ukázala správná směrovka k hotelu.

Taky zabloudil,” utrousil Raul u spokojeněji a ukázal palcem za sebe. Jede za námi celou dobu.”

Maria si zapálila cigaretu a dcery začaly kňourat, protoe jim ta jízda nocí připadala příli nudná. Prosvitěli mezi pastvinami a spatřili z dálky zář světel. Raul zastavil pod palmami na parkoviti před hotelem, na jeho střee pomrkával árovkovým okem jednonohý námořník.

Dubice  29. června (pondělí  večer)

Teď sebou vdycky trhla, kdy večer na nočním stolku vedle zelených magických číslic digitálního budíku zazvonil telefon. U se toho asi nikdy nezbaví, tě představy o přímé souvislosti nočního telefonu a smrti.

Kesselová, prosím,” řekla tie.

Ivan. Vrátil jsem se ze Sočí a slyel jsem… Je to pravda?”

Je,” přitakala.

Já… toti… mohl bych někdy přijít?” zeptal se volající na druhém konci telefonní linky.

Můe,” pokrčila lhostejně rameny. Přijď, kdy chce. Teď mám fůru času.”

Nejradějl bych … třeba hned teď…

Podívala se na budík. Je u půl desáté,” namítla. Leím a chci sl vzít právě práek na spaní.”

Tak si ho neber. Za chvíli jsem u tebe,” pravil muský hlas a ve sluchátku to klaplo. Chvíli zírala do tmy, pak shodila nohy z válendy a vklouzla do střevíčků. Prola tmavou chodbičkou a v koupelné se navlékla do smetanového upanu s hnédým páskem. Podívala se sebekriticky do zrcadla a zjistila, e není o co stát. Shledala, e zcela postrádá enské reakce. Hřebeny a kartáče na ni cenily zuby, různobarevné spraye, lahvičky, flakóny, mističky a trubičky nabízely neuvěřitelnou kálu vůní, ale to vechno bylo někde daleko, v minulém ivotě, dávno zasutém týdenní samotou. Přinutila se pročísnout dlouhou plavou hřívu několika spěnými pohyby hřebene

 statická elektřina s praskotem zvedla chomáč jemných zlatých nitek.

Seber se, Kesselová, napomenula se nevesele a spustila ruku s hřebenem. Bylo jí estadvacet, měla vlastní garsonku, diplom absolventky filozofické fakulty

 na doktorát jednou dojde, říkala vdycky  v oboru iberoamerikanistiky, zajímavou práci v podniku zahraničního obchodu. A navíc byla to, čemu se řiká  pěkná enská. Jediné jí dosud scházelo, člověk, který by jí vyhovoval a sdílel s ní společný osud. Holík  to byla zvlátní záleitost…

Rozsvítila v kuchyňce a zapnula vodu na vařiči. Kávu mlela zásadně sama, dokonce sl k tomu účelu pořídila nejmodernějí zahraniční přistroj, který podle pokynu namlel vdy jen předepsaný počet dávek. Navíc měl automatickou regulaci rychlosti, jemnosti mletí a jetě spoustu dalích funkcí, jimi sloitě zvládal to, co před lety musel zvládnout kafemlejnek na kliku.

Holík, to bylo vlastně jen volné pokračování těch několika dosavadních románků, které proila. Měla zvlátní dar zamilovat se bezhlavě, a po ui a bez velkého otálení, pokadé vak do mue ji zadaného. Proila pět vysokokolských let v koleji Vorilská. Uprostřed jindy tichého, ale v té době se hučením zemních strojů při rekonstrukci Národního divadla otřásajícího koutku Praíiy. Proila je v permanentní nejistotě manelských trojúhelníků, které nechtěně zaplétala, jakmile narazila na mue, jemu by byla ráda poskytla svou náklonnost. Taková studentská vzplanutí končívají zpravidla velmi rychlým rozchodem, jakmile manelka dotyčného začne néco tuit. S Holíkem se seznámila za podobných okolností u před lety, snad v prvním či druhém ročníku na fakultě. On enatý, bezdětný, na sluební cestě do Prahy… Shledali, e oba pocházejí z Dubice. Holík  byl dobře o dvanáct let starí ne ona  pracoval v dubickém chemickém podniku a právě se vydával na vědeckou dráhu. Dostal byt na sídliti, které vyrostlo za řekou, zatímco Jana Kesselová díky prozíravé a včasné péči moudrých rodičů získala v těch devatenácti drustevní garsonku v malé tiché kolonii za jezerem, na druhé straně města. A tak se vídali občas ve vlaku do Prahy. Pak, někdy před dvěma lety, těsně před závěrečnými státnicemi, leela na břie, na plái u jezera. Civěla do skript. Kde se vzal, tu se vzal  přisedl v mokrých plavkách vedle ní a sdělil, e se rozvedl. Pokrčila bez zájmu rameny a znovu se začetla do pohádky o dvou psech  Cuáncuánovi a Guanejeyovi, nebo bylo obecně známo, e profesor Kapar na kubánské lidové slovesnosti u státnic přimo rajtuje. Za tři dny, kdy odcházela od úspěné zkouky, stál Holík s náručí květin pod sloupovím budovy filozofické fakulty. Tvářil se tak astně, e nakonec nasedla do jeho kodovky a nechala se odtransportovat do Dubice. To byl první večer, který strávili spolu. A potom následovaly dalí. V jejím bytě, na horské boudě v Krkonoích při společné zimní dovolené…

Voda vřela a zvonek konečně zacinkal.

Tvůj přítel,” pravil nadporučík Riegel a vecpal se do předsíňky. ,,A tvoje květina,” dodal s nesmělou poklonou a vrazil jí do ruky poněkud povadlý trs karafiátů, který vypadal Jako čerstvě vyrýpnutý v městském parku. To je přímo ze zahrady,” řekl hrdě. Myslel jsem, e to takhle dýl vydrí, s tou hlínou …

Zasmála se. Tenhle dávný kamarád jí zůstal.

Uvařila Jsem kafe,” řekla a postrčila ho do pokoje.

Usadil se, hodil do álku dvě kostky cukru a zapálil si.

Tak povídej!”

isla de la Juventud  30. června (úterý)

Tak u nezlobte a běte se koupat,” nařídil láskyplně doktor Raul Jlmenéz svým dvěma ratolestem, políbil enu a poskládal své dlouhé končetiny za volant. Díval se za nimi, za tou trojicí, jak proplouvají hlučnou hotelovou halou  maličká poskakující Alexandra, jeho krémová Maria se pičatým, pevným poprsím přitahujícím pohledy muů, s ebenovými vlasy a tíhlým vosím pasem, a osmiletá Julja, u ní poprvé ke svému trochu hořkému údivu shledal, e začíná kroutit zadečkem s grácií vlastní vem dospívajícím Kubánkám.

Vyrazil směrem na východ, prokličkoval irokými pláněmi pastvin a za vesnici La Victorla se dal vpravo silnicí mezi obrovskými plantáemi mangovníků, pomerančovníků a citrusovníků svítícími rudohnědou hlínou. U kaolinky se dostal na křiovatku, která ho při příjezdu zavedla do La Reformy na východním pobřeí ostrova. Odbočil tímté směrem, ale v La Fe stočil vůz kolem nového dělnického sídlitě zpět na jih a selápl plyn a k podlaze…

XXX

Eusebio Licea a Hector Cascaret pojíděli zvolna kolem tisícihlavého stáda. Eusebio chtěl být vaquerem od dětství. Na rodeu v Bahia Longa se stal před pár lety hvězdou turnaje a jedna dívka, krásná jako slunce, ho přila políbit, co definitivně rozhodlo. Kadé ráno se pečlivě holil n máčel černé vlasy pomádou a brilantinou, aby se co nejvíce podobal El Cordobesovi. Začalo se mu říkat Sekáč Eusebio, úsměv vzbuzující vaquero mezi střízlivými honáky.

Hector Cascaret byl pravý Eusebiův opak. Jeho otec byl pilot, matka letuka. Oba zemřeli při letecké havárii. Hectora vychovával v Havaně dědeček, profesor paněltiny. Nač si troufá, zeptal se ho, kdy Hector končil střední kolu. Půjde studovat? Moná, později, odpověděl Hector vyhýbavě. Nejdřív půjdu dělat něco rukama, dodal po chvíli. Dobře, pokrčil dědeček rameny. Hector odjel na lelu de la Juventud  tehdy se jetě jmenovala Ostrov

borovic, Isla de piňos  a stavěl přehradu Viet Nam. Pak se oenil s děvčetem z La Fe a napsal dědečkovi do Havany, e se studiem jetě nějaký čas počká. Proil tři roky v olivově zeleném stejnokroji a vrátil se zpátky. Přehrady na isle u stály a jeho ena čekala druhé dítě. Zael na nejblií farmu. Ano, potřebujeme, přikývli… Ale co umíte? Nic, popravdě přiznal Hector. Trochu pomáhat při stavbě přehrady… ale to tady asi nepotřebujete. Pravili, e vskutku nikoli, protoe jejich farma se zabývá pěstováním pomerančů a grapefruitů a chovem skotu. Mohl by pracovat jako honák. To by lo, přikývl Hector  a za týden u padal z koně jen občas.

To je provoz!” podivil se Hector, kdy kolem přelétly v nevelkém odstupu dva vozy  vpředu slonovinový igulík a za ním cihlově zbarvený ford.

Turisti,” pravil znalecky Eusebio. Jedou na ryby.”

XXX

Silnice se zvedla do mírných kopečků a vzápětí opět klesala k bainám kolem Cayo las Piedras. Za liduprázdným náměstíčkem zabočil Raul na nepříli udrovanou silničku, směřující borovým lesem k nejvýchodnějlmu cípu ostrova, k Punto del Este. Cihlově zbarvené auto spatřil za sebou asi po dvou kilometrech jízdy lesem. Ford se přiblíil na padesát metrů, ale pak zachovával uctivě odstup, nebo hustá clona zvířeného prachu za Raulovým igullkem nebyla zřejmě zvlá příjemná ani osádce, ani motoru. V pozvolné pravotočivé zatáčce se objevil na několika stovkách metrů zase poněkud lepi povrch silnice. Ford se rychle přiblíil. Raul zajel k pravému okraji vozovky a rukou naznačil volnou cestu. Cihlově zbarvený vůz se přehnal a zmizel za vybíhajícím ostrohem lesa.

Dubice  30. června (úterý)

Mně to pořád nejde do hlavy.” Doktor Horský se zavrtěl na nepohodlné dřevěné idličce s vysokým opěradlem, rovným a vyřezávaným. Diskrétní číník dubické vinárny U býka neslyné přistál u stolu s podnosem plným kouřících porcí telecích medailonků, mlsek opského salátu a roztodivných flatiček a sypátek s přísadami.

Nám to bude povídat,” prohodil doktor Landa a upil ze sklenky rulandského. My jsme u něj tady se Standou byli… no  kdy to bylo … v pátek před odletem?”

Ve čtvrtek,” zahučel inenýr Marek.

Jo, ve čtvrtek, má pravdu. Vypadal na pořádnou chřipku nebo co. Ale umřít…

Je to hrozný,” povzdechl Horský. Takovej mladej, silnej chlap . léčil to vůbec nějak?”

Bral penicilín, odvětil inenýr Marek podmračeně. Penicilín na chřipku. Ale měl slabý srdce … Doktor, co ho pitval řekl, e prodělal infarkt…

Kdo ví, jestli ho nerozčllilo, jak jsem mu Ji odvedl,” nadhodil Landa.

Horský se podíval tázavě.

Kdy jsme tam ve čtvrtek byli, Holík se s Janou chytil. Zase to jejich téma. Ona by se byla zřejmě vdala. On tvrdil, e mu jedna stačila na celý ivot a e mu to vyhovuje takhle mnohem vlc…

To věřím. To bych si taky dal řlct, povzdychl Horský, o něm bylo veobecně známo, e úpl pod vysokým a pevným kramflekem.

Tak mě to namíchlo,” pokračoval Landa. Kdy se začal hádat, prostě jsem ji sebral, naloil do auta n odvezl.”

A co on?” zajímal se Horský.

Co by,” zabručel Marek. Chvíli nadával, pak jsem ho zahnal do postele a usnul jako pařez…

Ula de la Juventud  2. července (čtvrtek)

Maria se podívala potají na hodinky. Bylo něco málo po poledni. Alexandra a Julia se nechaly obskakovat mladým číníkem, který zřejmě ochotně přistoupil na hru, v ni obě mladé slečny hrály hlavni role. Právě jim naservíroval obrovské zmrzlinové poháry. Slunce prailo do betonového okrul hotelového bazénu.

Maria začínala být nervózni. Vykouřila cigaretu a dopila sladkou hustou kávu z miniaturního álku. Raul se měl vrátit ve středu odpoledne. Na jednu noc si vyjel na ty své ryby, tak se dohodli, ale jinak ho chtěla mít u sebe. Neviděli se v poslední době celé týdny, pořád byl zalezlý v tom svém výzkumném ústavu, pořád se vrtal v tom prokletém PH-andexonu … Kvůli nějaké chemické sloučenině neměla půl roku manela. A kdy, tak stejně bloumal mylenkami u zkumavek, laserů, počítačů, inkubátorů a pokusných krys. Někdy jeho práci z due nenáviděla… ale pak si zase a příli uvědomovala, e jinak by to ani nebyl on, ten její vědátor s mírně prokvetlými kudrnatými vlasy a dětsky nechápavým pohledem v okamicích, kdy se dostal do nějaké úplně banální situace. Například pokosit zahrádku kolem jejich domku za řekou Almendares, to byl úkol nad Raulovy síly…

Určitě přijede kadou chvíli a bude se omlouvat a vykrucovat a sypat si popel na hlavu a nakonec se pochlubí obrovským úlovkem, take ho budou jeho dcery obdivovat. A dopadne to jako vdycky  ona, Maria, bude muset překousnout vechny výčitky, jimi by ho tak ráda zahrnula, a usmívat se, protoe ho miluje právě proto, e je to takový blázen.

Ve dvě odpoledne dostala opravdu strach. Zala do recepce, není-li tam nějaký vzkaz. Snad se mu něco pokazilo na voze, uvaovala. Poádala mladinkou usměvavou recepční, aby zavolala do autoservisu. Ano, jistě do vech tří na ostrově, odpověděla netrpělivě. Nikde neměli o igulíku slonovinové barvy s havanským poznávacím číslem ani ponětí. A co nemocnice? Cítila, e pomalu začíná podléhat hysterii.

Zavolám městskou polikliniku,” navrhla recepční, jako by jí četla mylenky. Ale ani na poliklinice v Nueva Gerona, ani v nemocnici Heroes del Baire, ani v ádné z nuevageronských specializovaných klinik netuili nic o doktoru Raulu Jimenézovi.

Maria se rozplakala. Bezradná recepční povolala posily. edovlasý mu s laskavým hlasem se představil jako zástupce ředitele hotelu a účastné se vyptával, čím by mohl poslouit.

Jel na ryby..dostala ze sebe mezi vzlyky Maria, …..měl se vrátit u včera … asi… se mu něco stalo …

Jel sám? zeptal se zástupce ředitele.

Ne, měli předevčírem schůzku s jedním kamarádem na Playa Punto del Este. Chtěli jet na ostrůvky… na loďce…”

Ten kamarád je zdejí?”

Ano,” přikývla. José Armando… asi spolu kdysi chodili do koly, víte? Pracuje v motelu El Tesoro …

Samozřejmě, José… toho znám,” usmál se edovlasý mu.  ním jste u určitě mluvila …”

S ním … ne, nemluvila,” pohodila rozčileně hlavou.

Zástupce ředitele si přitáhl přes desku recepčního pultu telefon a vytočil čtyřčíslí.

Buď zdráv, Manolito,” pravil oviálně komusi na druhé straně drátu. Posly, potřeboval bych mluvit s Armandem. José Armandem … dělá přece u tebe, ne?”

Chvíli mlčky naslouchal.

Aha,” pokrábal se potom ukazováčkem v obočí. Take nastupuje a v sobotu. No… díky.”

Obrátil se k Marii. Myslím, e si děláte zbytečné starosti. Přítel vaeho manela oznámil v motelu, e si bere dovolenou a do pátku. To víte, jak se mui dostanou k rybaření, jsou k neudrení, e,” zasmál se. Myslím, e vá manel a José se prohánějí po moři a poněkud zapomněli, e tady čekáte…”

Podívala se na něj vděčně a dala si připálit stříbrným ronsonem.

lela de la Juventud  3. července (pátek  odpoledne)

>

Já jsem Eusebio Licea,” pravil mladík s uhrovitou tváří, navlečený do černé koile a kalhot pobitých blýskavými cvočky. V ruce moulal černé sombrero, proité zlatými nitěmi a opatřené tolika ňůrami a plíky, e muselo váit apoň tři kila. Pracuju na farmě jako vaquero,” dodal, kdy spatřil na policistově tváři pochyby. Jedem tady  kamarádem a z Cayo las Piedras…” řekni taky něco Heotorel”

Ano,” zabručel jeho společník. Zdálo se nám, e je to podezřelý, tak jsme sem přijeli..

Slubu konající poddůstojník vzdychl a vstal. Pomalu přeel ke dveřím a vyhlédl na rozpálenou ulici. Stáli tam dva mohutní valai a očichávali jeho nablýskaný policejní motocykl.

,,Tak co vlastně máte?

Prázdnej auák s havanským číslem stojí pořád v křoví. Je tam u silnice hustá selva. Tak tam,” rozpovídal se Eusebio.

Strámistr chvíli zíral na lesklý lak své přílby, kterou si odloil na otřískaný stůl úřadovny, slouící za přijímací kancelář celého policejního útvaru. Tak dobrá. Stojí tam auák. Stalo se někomu něco? Kdo ho řídil?”

Jeden chlapík,” pravil vaquero Hector Cascaret. Ale toho nemůeme najít.”

Strámistr vstal, zaukal na jedny ze tří oplechovaných dveří a zmizel za nimi. Kdy se objevil, nechal dveře pootevřené. Běte dál,” ukázal palcem. Kapitán vás čeká.”

Kapitán byl dvoumetrový černoch s rukama jako lopaty a rameny profesionálního zápasníka. Celý jeho zjev podivuhodně zjemňovaly měkké oči za čočkami brýlí ve stříbrných obroučkách.

Dáte si něco k pití?” zeptal se místo pozdravu. Mám tu pomerančovou ávu … nebo pivo ..

Já bych si dal pivo,” přitakal Eusebio.

Kapitán vytáhl z mrazícího boxu tři lahve piva Clara, otevřel je a podal oběma honákům. Skleničky nemám,” pokrčil rameny. Jsem tady pár neděl. Teprve se zařizuju … Dlouze se napil. Tak povídejte. Pěkně od začátku a do konce,” přisunul k sobě poznámkový blok, tuku a stiskl tlačítko magnetofonu.

V úterý jsme hnali od Cayo las Piedras k La Fe,” spustil věcně Hector a mírným gestem ruky zabrzdil Eusebia, který u u chtěl vstoupit do hovoru, ňekl bych vám to radi sám, compaňero capitan.” Eusebio se sice zamračil, ale bylo jasné, e si netroufne starího kamaráda přeruit. Asi tak čtyři nebo pět kilometrů od Cayo jsme hnali po silnici, protoe tam je kus bain a tomu se musíme se stádem vyhnout. Pak jsme asi po půl kilometru seli ze silnice a odbočili k západu. Kdy jsme byli tak sto

 stopadesát metrů od silnice, přehnal se kolem auák

 iguli, skoro bílá barva. Seděl v něm jeden muský.

Aspoň ani já ani Eusebio jsme nikoho jinýho v tom autě neviděli. No  a ve středu, kdy jsme se vraceli, objevil Eusebio ten auák v křoví asi tři kilometry od pobřeí.”

Prázdnej auák. Bez poskvrny. Jen troku pokrábanej od toho křoví.”

Asi jel na ryby,” nadhodil kapitán.

Jene tam stojí do dneka. Ráno tam pořád jetě byl.”

Pořád na rybách,” pokýval hlavou. Má asi dovolenou.”

Ale jeho známý na něj čeká na břehu. Na Punto del Este. Včera večer jsme tam zajeli. Čeká od úterka, nadává, chytá si ryby a langusty a protáčí motor na člunu, co s ním měli jet spolu na ty ryby,” pravil Hector Cascaret.

Dubice  3. července (pětek odpoledne)

Promiňte, e vás obtěuji,” pronesl doktor Hruka obřadně. Nedělá mi to ádnou radost… jestli se vyjadřuji jasně.”

Proti své vůli se usmála. Hruková ple se rosila drobnými kapičkami potu, k němu patrně vedle áru slunce a dusna bezvětrných dní přispívala podstatnou měrou nesmlouvavě utaená kravata, pečlivě zapnutá koile a neforemné edé sáčko. A moná i trpká příchu náhlé nepřítomnosti člověka, kterého oba znali.

Abyste tomu rozuměla,” pokračoval Hruka s neotřesitelnou oficlóznostl, rád bych se podíval do bytu Inenýra Holíka.”

Překvapeně na něj pohlédla: Mohu vám nabídnout kávu nebo skleničku?”

Ne, ne děkuji,” zarazil ji odmítavým gestem. Nechci vás zbytečné připravovat o čas.”

Pokrčila rameny: Kdy nechcete, nebudu vás nutit.”

Posadil se na krajíček křesla a nehnuté vyčkával.

Jak jste na to přiel?” zeptala se tie. Proč s tím jdete právě za mnou?”

Protoe vím, e máte klíče od toho bytu,” odvětil sue. Někdo klíče mít musí. Zeptal jsem se na .drustvu, f protoe  pokud vím  kolega Holík neměí ádné příbuzné, kteří by po něm dědili…”

Posunul sl brýle po nose a kapesníkem přejel upocenou lysinu.

Na drustvu mi řekli, e klíče má nějaká slečna, s kterou kolega Holík … jak bych to přesně vyjádřil… s kterou il de facto. Jinak ta úřednice v kanceláři moc nevěděla, tak jsem el za domovní důvěrnicí. Dala mi vai adresu. Mohl jsem se rovnou zeptat kolegů Landy a Marka. Jak jsem zjistil, znají vás oba dobře …

Máte pravdu,‘1 přikývla. Mám v tom bytě … mám tam své věci. Nějaké kníky, desky, pár osobních … chápete … no, vlastně  ani nevím, proč vám to říkám.”

Nerad bych, abyste si mou návtěvu vykládala ve zlém,” omlouval se doktor Hruka. My jsme se s kolegou Holíkem mimo práci nestýkali a osobně jsme si nikdy neměli co vykládat. On byl na můj vkus … řekl bych … příli odváný, co racionální vědecká práce jaksi ne vdycky snáí. Ale chemik to byl vynikající. Nechci vás zdrovat. Zkrátka dospěl k zajímavým závěrům, aspoň si to myslím. Ta záleitost s PH  andexonem, jestli jste o tom slyela, má pár háčků … Prostě mám pocit, e v jeho dokumentaci, kterou jsme uspořádali v ústavu, něco chybí… Rozumějte, já nevím, jestli to chybí nebo ne. Já se to jen domnívám. A protoe jsem také učinil jisté, řekl bych závané kroky, rád bych se seznámil s celým materiálem kolegy Holíka …”

Vypadal jako neposedná kvočna na vejcích. Ne e by mu nevěřila. Doktor Hruka byl prostě ten typ, kterému uvěříte cokoliv, nebo jen sotva dokáete pochybovat o jeho schopnosti lhát. Jene tohle bylo …

Nezlobte se, pane doktore,” zavrtěla hlavou a poloila álek s talířkem na stolek. Nezlobte se, ale v tom vám nepomůu. Byt je notářsky uzavřen. Mám klíč, ale jen k tomu, abych si po notářském vyřízení odtamtud odvezla, co je moje. Potom odevzdám klíče do kanceláře drustva a oni se postarají o vyklizení bytu. Takhle mi to aspoň řekli. Kdy v Petrově … pozůstalosti najde notář něco, co souvisí s jeho prací, určitě to ústavu oznámí a odevzdá …”

Chvíli seděl nehnutě. Ano,” řekl potom chladně. Chápu. Děkuji vám a nezlobte se, e Jsem obtěoval.” Vstal, uklonil se a rychle odcházel.

Isla de la Juventud  3. července (pátek  odpoledne)

Včera v noci pořádně lilo. Na vozovce nenajdete nic,” konstatoval uniformovaný policista a zadíval se na oblohu. Byla modrá, jako kdy kápne trocha inkoustu do sklenice vody. Nejblií mráček se povaloval někde nad Venezuelou. Hromský dílo! Zrovna teď muselo pret!”

Kapitán seděl v otevřených dveřích sluebního vozu, parkujícího napříč pranou cestou a sledoval hemení kolem iguííku, který u vytáhli z křovin na vozovku. Vysílačka ve voze zapípala.

Máme tady Marii Jimenézovou,” oznámil poručík Nuňez z Nueva Gerony. Potvrdila, e pohřeuje od úterka manela…

Dobře, dobře,” kývl rukou kapitán. A tam zatím počká. Za hodinku, nejpozději za dvě jsme zpátky. Postarejte se o ni!”

Vyzáblý snědý technik  trasolog, pomalu balil kufřík.

Tak co? zeptal se celkem zbytečně kapitán, protoe odpověď se dala vyčíst ze specialistova obličeje, který vyjadřoval zklamání.

Nic zvlátního,” pokrčil rameny. Nějaké otisky… ale ty budou asi patřit Jlmenézovl. Nevybalené cestovní zavazadlo, to vezmeme s sebou … pár drobností. Divné Je, e to ani nezavřel. Dokonce i klíčky nechal v zapalování… sepíu to do protokolu, compařiero capitan.”

Pročesali celé okolí a druhý vůz zatím přivezl José Armanda. Byl to hubený mu se značnou dávkou Indiánské krve, střapatými llcousy a v potem nasáklém modrém tričku. Nervózně se pokubával za horní ret a v prstech, temně hnědých od nikotinu, neustále moulal ligerosku.

No to je pěknej zmatkář,” rozčiloval se. Vezmu si kvůli němu dovolenou, e pojedeme na ryby, kterejch mám za celej rok plný zuby. No budi, kamarád je kamarád. Jene pak tady trčím, v noci na mě prí, ve dne horko jako v peci. Na moře nemůu, co kdyby mezitím přijel a nenael mě?”

Kdy jste se měli s doktorem Jimenézem setkat?” zeptal se kapitán a cvakl zapalovačem. Armando lačně natáhl kouř a třesoucími se prsty si otřel čelo.

V úterý mezi polednem a druhou, odpověděl přesně. Myslel jsem si, e měl třeba poruchu na autě. To se stává..

A co jste si myslel, kdy nepřijel ani ve středu? otázal se kapitán naoko lhostejně.

No… co by… nepřemejlel jsem o tom, odsekl José Armando. Jenom mě to pořádně natvalo.

Dobře, to by nám pro tuhle chvíli stačilo. Ale byl bych rád, kdybyste jel s námi. Vy bydlíte v jednom z těch bungalowů, co patří motelu El Tesoro, e? Tak nám tam budete k dispozici pro sepsáni protokolu, ano? Je to nezbytná formalita…, pravil kapitán tónem, nepřipoutějícím námitky.

No jo  ale co mý věci? bránil se Armando. Odvezte mě zpátky na pobřeí, naloím si to do člunu a pojedu po vodě zpátky. Ráno se vám budu v Nueve Gerona hlásit, kdy je to tak důleitý…

Nedělejte si starosti, Armando,” řekl laskavě kapitán. Vak ono se vám nic neztratí. Tadyhle Jorge se o vechno postará. Vechno přiveze v pořádku, nemám pravdu, Jorge?”

Specialista na vyhledáváni mechanoskopických stop se slibně usmál. Samozřejmě, compaňero capitan.

Uniformovaný policista otevřel zadní dvířka jednoho z vozů a pobídl José Armanda dovnitř. Kdy se roztrpčený rybář konečně posadil, vůz se rozjel z mírného svahu lesem ke Cayo las Piedras.

Celá kolona se dala do pohybu. Poblí farmy před La Fe Hector Cascaret a Eusebio vystoupili a kapitán jim přátelsky zamával.

Dubice  3. července (pátek  večer)

U si skoro začínala zvykat, e telefon večer zvoní úplně stejně jako v kteroukoliv jinou denní či noční dobu. Ale touila po klidu. Chtěla si po těch minulých únavných a vyčerpávajících dnech odpočinout a tak ji napadlo, e za tim účelem vytáhne telefonní ňůru ze zástrčky. Přístroj zazvonil v okamiku, kdy se chystala nápad uskutečnit. Rozdíl mohl být snad vteřina, snad dvě. Vzala sluchátko.

Tady je doktor Mráz, státní notářství,” oznámil hluboký hlas. Hovořím se slečnou Kesselovou?”

Vyjádřila mírný podiv nad tím, e by snad po deváté večer státní notářství fungovalo  jetě k tomu v pátek, navíc kdy je parné léto.

Volám vám samozřejmě z bytu,” zaburácel pedálový bas. Nemohl jsem vás celý týden po té… ivotni ztrátě sehnat.”

Udivilo ji to. Ne e ji nemohl sehnat, nýbr fakt, e ji sháněl. A proč?

Poradil mi soudruh nadporučík Riegel z Bezpečnosti … toho přece znáte…, duněl ten podivný Paul Robeson, dal mi na vás číslŠ a poradil, abych vám zavolal věčer, e budete určitě doma.”

Přitakala, e nadporučíka Riegela zná.

Poslal jsem vám vyrozumění písemně, ale napsali jsme chybnou adresu a dnes se nám dopis vrátil. Chtěl jsem, abyste to věděla co nejdřív, kdy je to vlastně nae vina… on toti tu adresu chybně uvedl ná pracovník, v závěti byla správně…

Posadila se. Pořád jetě příli nechápala, o čem ten člověk vlastně mluví.

Jste univerzální dědičkou pozůstalosti inenýra Petra Holíka,” řekl Paul Robeson, který se vydával za doktora Mráze. Vyplývá to jednoznačně z testamentu, který pořídil pro případ smrti před dvěma měsíci u naeho státního notářství.”

Isla de la Juventud  3. července (pátek  večer)

Opatřili jsme pro vás a pro děti lodní lístky. Pojedete rychlolodf a v Batabanu na vás budou čekat nai soudruzi. Odvezou vás do Havany… Podívejte se, budu k vám upřímný.” Kapitán zabodl ukazováček do nástěnné mapy ostrova. Tady viděli dva lidé v úterý kolem poledne vaeho manela. Jel k pobřeí. Jeho přítel Armando se ho ale  jak uvádí  nedočkal. Auto jsme nali vedle silnice, po které nikdo nejezdi. Podle tvrzeni dvou svědků tam stálo minimálně od středy. Tenhle ostrůvek přejdete od severu k jihu za den. Kdyby vá manel z jakéhokoliv

důvodu nemohl pokračovat v cestě vozem, dorazil by i pěky pohodlně za pár desítek minut na pobřeí, kde měl schůzku. Anebo za tři čtyři hodiny do La Fe. Neobjevil se nikde..

Vy myslíte, e se mu něco… přihodilo?” zajíkla se Maria.

Pokrčil rameny. ,,Je spousta moností. Touhle dobou pročesává třicet vojáků se psy celou oblast bain a lesy, od Punta Francis a po Punta del Este. Kdy to nepomůe, zítra nasadíme i vrtulník a dva hlídkové čluny. Člověk není pendlík, aby se ztratil jen tak. Znovu prověřujeme vechny nemocnice a hotely. Poslal jsem lidi na kadou přehradu a poručík Nuňez objídí vechny internáty …

Do místnosti vstoupil uniformovaný policista. Podal kapitánovi sloený list papíru. Zpráva z letitě a z přístavu, compaňero capitan.”

Důstojník rozloil lístek na stole a odkalal si. Chvíli se zamyleně krábal na bradě a pak postrčil papír před Mariu. Vá manel odjel v úterý do Havany,” řekl rozpačitě. Tady to máte černé na bílém.”

Nevěřícně hleděla chvíli na kapitána, chvíli na strojem vyukaný vzkaz. Nebylo proč nevěřit. Terminál potvrzoval zcela jasně, e v úterý 30. června v 16 hodin odjel lodi Cometa X z přístavu Nueva Gerona do Batabana dr. Raúl Jimenéz, bytem v Havaně.

To se v manelství stává,” usmál se kapitán a poloil svou obrovskou černou dlaň na její sepjaté ruce.

Havana  4. července (sobota  ráno)

Přijeli na nábřeí, vůz zaduněl tunelem pod řekou Almendares a pokračoval po Páté avenidě mezi luxusními vilami čtvrti Miramar. Teprve za dětskou klinikou odbočil na Dvaačtyřicátou a u benzínového čerpadla, tou dobou jetě zavřeného, se pustil do liduprázdných uliček kolem parku. Byla volná sobota a ádný spěch. U blločerveného nízkého domku vůz přistál. Policejní řidič vyskočil a otevřel dvířka.

Vytahali těch pár věci, které sl s sebou vzali. Moná jsem měla zůstat v Colony, napadlo Mariu. Kdy tolik touil po

samotě, má ji mít. Vak on by se byl vrátil… Kapitán jí to také navrhoval, ale nakonec v ní zvítězila podivná směsice zvědavosti, strachu a árlivosti. Dobře,” řekl kapitán, zařídím, abyste zítra měli doma vechny věci… vechny vae věci. Pokud jde o vůz a věci vaeho manela, musí zůstat u nás, dokud se doktor Jimenéz neobjeví. Nebo dokud vechno pořádně neproetřím. To víte, zvedl omluvně obočí, předpis je předpis - a já tady sice mám potvrzení, e vá mu odjel z ostrova, ale nevím, kde je teď.”

čtvr Almendares, která dostala jméno od řeky ústící do Mexického zálivu, tonula v husté předjitřní tmě. Bíločerve-ný domek číslo 37 ve třetím bloku Jedenadvacáté ulice byl zcela tichý. Alexandra a Julia leely těsně stuleny k sobě na zadním sedadle vozu. Vzali je do náručí a Maria otevřela nízkou branku do malé zahrádky, v ní kvetly voňavé citrusové trsy a podivuhodné rozkvetlé kaktusy s obrovskými ostny. Přeli po dláděném chodníčku a Maria nahmatala poslepu klíčovou dírku pod mosaznou koulí, nahrazující kliku. Klíč nepatrně zadrhl a zámek cvakl. Dveře nebyly zamčené, Jen zaklapnuté.

Je doma,” zaeptala Maria k policejnímu řidiči, který nesl Julii a zavazadla.

,,Půjdu první,” nabídl se řidič. Co kdyby …

Kdyby tam měl nějakou enskou?” sykla Maria. Taková alternativa zněla příli nepravděpodobně. Nečinila si iluze o muských. Ale e by sl Raul takovým průhledným způsobem chtěl na pár dni vybojovat svobodu kvůli nějaké jiné eně… to byla směná představa. Otevřela dveře a navyklým pohybem sáhla na vypínač.

To, co spatřila, JI vyrazilo dech. Hrůzou vykřikla. Alexandra na Jejím rameni se probrala ze spánku a rozplakala se. Policista je odstrčil, poloil Julii na houpací křeslo u.dveří a vytrhl z pouzdra zbraň. Ale nikde se nepohnula ani záclona. Maria nevěřícně zírala na spou, které zbyla v jejím bytě, v tom bytě, který tak pečlivě s Rautem budovali a zařizovali, kde byla kadá věc na svém přesné stanoveném místě… Jako by tudy proletělo tornádo. Zásuvky vytahané, jejich obsah rozházený po celé hale. Křesla rozpáraná a bedna s hračkami převrácená vzhůru nohama. Rozběhla se do kuchyňky. Do

dětského pokoje. Do lonice. Vude stejný obraz. Dokonce i v koupelně strená a rozlapaná polička s kosmetickými přípravky.

Posadila Alexandru vedle Julie do křesla. Bylo toho na ni najednou příli mnoho.

Proč … kdo tohle ..vykoktala sevřeným hrdlem, podívala se na policistu, který bezradně stál nad tou spoutí a pak se prostě a jednodue bez hlesu sesula.

Dubice  4. července (sobota  dopoledne)

Posly, Ivane, co je tohle za nesmysl?” zeptala se Jana Kesselová. Nezdá se ti to jak z dvacátých let? Mladá nemajetná dívka, úspěný sedmatřicátník, svatba se nekoná, ale najednou taková … nezlob se, z nejhorího jsem se snad dostala. Asi to bude trvat trochu déle, ne si zvyknu, e Petr není… Já nemyslím, e bych byla v něčem zvlátní. Sotva ale zůstanu celý ivot sama …

Proč mi to vechno říká?”

No … kvůli tomu … kvůli tomu testamentu. To se přece snad u nedělá.” Jana Kesselová pohlédla na svého společníka u stolu. Snad se dědí podle zákona, ne?”

To jo,” přitakal nadporučík Ivan Riegel. Jene Petr Holík ádné dědice ze zákona nemá. To za prvé. A za druhé: I kdyby měl, stejně má přednost závě… promiň, ale nemůeme mluvit o něčem jiném? Přece ti tady nebudu dělat přednáku z občanského práva. Zajdi si za notářem Mrázem. Stejně tam bude muset. On ti to vechno vysvětlí…

Tys Petra nikdy moc v lásce neměl, viď, Ivane?” zeptala se náhle proměněným hlasem.

Zato tebe miluju u léta. A není mi to nic platný,” zazubil se a posunul ukazováčkem brýle na nose.

Proto jsi ho neměl rád?”

Ne. Proto ne. To se stává. Kdybych nesnáel vechny chlapy, kteří mají větí úspěchy u en ne já…, mávl rukou. Měl jsem jiné důvody …”

Sluební?” prohodila utěpačně a upila z vysoké číe trochu červeného.

To se tak nedá říct, pronesl nadporučík Ivan Riegel

klidně. Myslím si, e to byl takovej malej Einstein. Měl pocit, e nad něj není. Vytahoval se. I na tebe se vytahoval. Tak proto asi…

Zadívala se z okna. Restaurace byla ve dvanáctém patře moderního sklobetonového paláce, zasazeného rukou architekta do starobylé centrální čtvrti. Pod okny, v úctyhodné hloubce, se nehlučně míjely trolejbusy, auta, spěchali lidě. Často sem s Holíkem chodívali.

Tys o té závěti nevěděla?” vytrhl ji ze zamylení.

Samozřejmě, e ne. Taková… taková pitomost…

No, pitomost, to bych neřekl,” opáčil Riegel sue. Ale stejně … takovej mladej chlap … kruci, byl jen o tři roky starí ne já. e bych taky sepsal testament? No jo …, zasmál se tie, ale co já bych komu odkazoval?”

Havana  4. července (sobota  večer)

Tak compaňeros, zdá se, e máme o práci postaráno,” prohodil podplukovnfk Rafael a pohodlně se usadil v křesílku v čele stolu. Shrneme si, co se podařilo zjistit. Slovo má major Juarez, který bude celé vyetřování řídit.”

Major vstal a rozhlédl se. Jeho tým měl est vysoce kvalifikovaných pracovníků, ale ve skutečnosti byly připraveny kdekoliv na Kubě stovky uniformovaných přísluníků motorizované policie, automobilních hlídek, desítky zkuených kriminallstů, techniků, celý ten výkonný aparát, schopný podat informace, které ochraňují tuhle statečnou zemi a její občany, terrltorlo libře de America. Major přikročil k nástěnné mapě.

V úterý zmizel cestou z hotelu Colony na Playa Punto del Este na Isle doktor Raul Jlmenéz. V těchto místech byl objeven jeho prázdný vůz. Zatím nevíme, co se stalo. Vechny osobní věci kromě dokladů byly nalezeny ve voze. Jimenéz si podle záznamů v přístavu Nueva Gerona zakoupil lodní lístek do Batabana, ale nemáme jistotu, e tam dorazil. Od úterka ho nikdo neviděl… Problém je v tom, dodal major, e Jimenézova manelka po návratu z Isly do Havany zjistila, e jejich byt někdo dokonale prohledal, dá-li se uít toho slova.” Kývl na starího černovlasého mue v edém obleku. Lustry zhasly, zůstalo

jen namodralé kulaté světlo nad polstrovanými dveřmi. Vzápětí rozfal tmu sevřený paprsek projektoru. Na plátně vedle mapy se objevily snímky z bytu Jimenézových.

Stačí, Pablo,” řekl major Juarez. Světlo znovu zaplálo. To, co z fotografií působí jako spou, je ve skutečnosti obrázek pedanticky provedené prohlídky. Přitom daktylo-skopické stopy ádné, pokození zámku ádné… perfektní profesionální práce. Charakteristické ovem je, e se nic neztratilo. Peníze, perky, obrazy, knihy, zařízení, vechno zůstalo v bytě.

Co z toho usuzujete?” poloil dotaz podplukovník.

Juarez jakoby čekal na tuto otázku. Odpoledne jsem navtívil s poručíkem Varonou,” zpola se obrátil k dalímu z přítomných, Chemický institut José Martího, kde doktor Jimenéz pracuje. Zatím se nevrátil. Ale díky ochotě Jimenezových spolupracovníků a éfa výzkumného týmu profesora Qonzálese z univerzity jsme mohli prohlédnout jeho kancelář a laboratoř. Doktor Jimenéz pracuje na velmi závaném výzkumném úkolu. V kooperaci s československými vědci vyvíjíme nový chemický preparát  andexon, Jeho různé varianty by měly znamenat mimořádné změny ve farmakologii a dalích oborech. Základ přípravku je u na světě, ale … promiňte, nejsem v té věci odborník, snad jsem to pochopil správně… teď jde o různé technologické přístupy a receptury uití a mimo jiné také o vytvoření podmínek pro zahájení výroby. Doktor Jimenéz prý dospěl k zásadnímu řeení paralelně s československým kolegou. Závěry obou výzkumných týmů se teprve posuzují. Před týdnem, jak víte, se u nás konal mezinárodní kongres. Jimenéz se svým československým kolegou měli vystoupit a podat první předběnou informaci o tak zvaném PH-andexonu, jak se nazývá ta unikátní forma přípravku.” Major zalistoval ve svých záznamech, zařazených do sluební sloky. Ten Čechoslovák se jmenuje inenýr Olik … ne … Cholik. Jene na kongres nemohl přijet, protoe onemocněl.”

Podplukovník Rafael přeruil výklad: Prosím, compaňero majore, mohl by souviset s tím, co jste uvedl, motiv zmizení doktora Jimenéze? A rabovací prohlídka jeho bytu?”

Obávám se, e ano,” řekl Juarez sue. Dokumentace,

kterou vedl doktor Jimenéz v ústavu, není úplná. Část musel mít u sebe, nebo ..

Otázky,” vyzval přítomné Rafael. Prosím, kapitán Buonavista.”

Existují, pokud jsem dobře rozuměl, dvě varianty dokumentace  jedna u nás, druhá v Československu. Rozuměl jsem tomu dobře?” zeptal se vousatý kapitán s nezapáleným doutníkem v ruce.

Existují dvě verze,” přikývl Juarez. Ale jsou-li totoné, to by museli potvrdit experti. Pokud jsem byl informován, spí se doplňují riebo alternují. Obé verze jsou zatím neověřené, pracovní… profesor Gonzáles se domnívá, e československý chemik je o poznáni napřed zejména v otázce způsobu aplikace.”

Snad si přece doktor Jimenéz nepořizoval soukromou dokumentaci!” zahřímal kapitán Buonavista.

Moná není přesné říkat tomu dokumentace,” opravil major Juarez. Údajně lo o dva seity pracovních poznámek psaných rukou, jak uvedli Jimenézovl spolupracovníci.”

To je jedno, jak tomu budeme říkat,” vpadl do diskuse poručík Solo. Jde o to, zda se závaná vědecká dokumentace nedostala do nepovolaných rukou!”

To je unáhlený závěr, compaňero,” namítl nesouhlasně Juarez. Doktor Jimenéz je spolehlivý pracovník, komunista, člověk oddaný revoluci… a vy chcete naznačit, e zmizení dokumentace zavinil on?”

Poručík Solo se rozohnil: Já nechci vůbec nic naznačovat. Ale logicky předpokládám tři monosti. Buď Jimenézův útěk od manelky se ztrátou jeho poznámek nesouvisí, nebo Je někam, já nevím proč, ukryl. Anebo někdo unesl Jimenéze i s jeho dvěma seity.”

Podplukovník Rafael uzavřel poradu s tím, e bude okamitě informovat nadřízené funkcionáře, nebo případ signalizuje, e jde o ohroení hospodářského tajemství.

Dubice  6. července (pondělí  ráno)

Dobrý den. Já se jmenuju Kesselová,” řekla Jana hned na prahu dveří. Mu za kancelářským stolem zvedl hlavu.

Aha,” zabasoval. Promiňte. Pamatuji si případy větinou podle zůstavitele, málokdy podle pozůstalých. Tedy případ Holík. Inenýr Holík.”

Ano,” přikývla skoro vděčně. Notář mluvil o věcech bez sentimentu, byl zvyklý jednat se smrtí jako s úředním partnerem. Pro něj byl případ Holík jednou slokou, jedním vyřízeným či nevyřízeným spisem. Nebo doktor Mráz dlouholetou praxí dospěl k závěru, e neupřímných nejhlubích soustrastí je vysloveno tolik, e pozůstalý, přicházející k němu, má u vlastně dávno vechnu soustrast vybranou a do dna.

Tak tedy  inenýr Petr Holík, narozen 1947, bytem Dubice, sídlitě Zalabany, Vysokokoláků 312,” pronesl doktor Mráz nad rozevřenou slokou, má u zdejího státního notářství pod číslem jednacím NZ 63/84 závě, kterou jsem na jeho ádost sepsal a která splňuje vechny zákonem stanovené poadavky. Je opatřena zůstavitelo-vým vlastnoručním podpisem a datována 11. května tohoto roku. Podle testamentu se univerzální dědičkou vech movitých a nemovitých věcí, práv a pohledávek pro případ smrti zůstavitele stává Jana Kesselová, narozená 4. ledna 1959, bytem Dubice, Dukelská 513. To jste vy?” zeptal se. Ovem musím to podle předpisu ověřit,” dodal. Předlote ml laskavě občanský průkaz.”

Promiňte, pane doktore,” přeruila ho. Jste si naprosto jistý, e nemá dědit někdo jiný? Abyste tomu rozuměl, Petr Holík byl enat a rozvedl se. Uvaovali jsme dlouho o sňatku, ale jaksi..

Podívejte, slečno Kesselová,” řekl káravě JUDr. Mráz. Já jsem státní orgán. Kdy vám pravím, e dědíte vechno, tak máte v případě nesouhlasu jediné monost  vzdát se dědictví.”

Nahlédla, e |< vzdání se dědictví nemá důvody.

Havana  6. července (pondělí  poledne)

Kapitán Mora pobýval na Isle příli krátkou dobu, ne aby se mu v době volna po slubě nezastesklo po Havaně a po kamarádech ze zvlátní skupiny. Tentokrát měl dobrý důvod sednout kolem deváté ráno do .andulky’, která

‘ /

obstarává pravidelné letecké spojeni Nueva Gero-naHavana a zpět. Po půl jedenácté byl z letitě José Martího dole ve městě a v jedenáct zaukal na dveře poručíkovy kanceláře.

Proti hromotluckému černému kapitánovi, o pár let starímu, ale dlouho u důvěrnému příteli, byl poručík Solo o hlavu mení.

Vítám tě, prostřelenej Moro,” zvolala vesele poručík.

Mora získal kapitánskou hvězdičku teprve nedávno. Zachytili v přístavu stopu paeráků drog. Likvidace bandy se neobela bez střílení a nadporučík Mora skončil s průstřelem plic na skále za Cojimarem. Dali ho v nemocnici dohromady, ale musel od speciálky. S čerstvou kapitánskou distinkcí si vybral Islu.

Sebrali se a li někam posedět. Prokličkovali nejivějím provozem přes Lineu, minuli divadlo Mella a potu a vzali to zadem do hotelu Riviera, nebo dospěli k závěru, e takové setkání je třeba oslavit důstojně. A navíc mám narozeniny  za dva měsíce,” uzavřel poručík a vkročil první do obrovských skleněných dveří, u nich na mramorovém schoditi postávali neutrálně se tvářící portýři.

ouráme se v tom Jimenézovi,” začal Solo, kdy se pustili do seviche, vychlazených kousků rybího masa naloených v oleji, cibuli, koření a citrónové ávě. Já mám pocit, e je za tím něco větího. Vědec, jakých máme málo, spokojená rodina, vynikající pověst na pracoviti… ve straně u deset roků. Jeho táta bojoval proti Batlstovl, prostě nechápu, e by dobrovolně zmizel. A nevěřím, e se někomu prodal..

Já taky ne,” zahučel Mora a nakrabatil černé čelo. Promiň. Mám pro tebe zajímavou informaci… kvůli tomu jsem vlastně tady. Dneska v est ráno mě vzbudil jeden z těch vaqueros, co nali Jimenézovo auto. Cascaret se jmenuje.”

Solo přikývl. Znal za neděli a pondělí dopoledne svodku od A do Zet.

Tak ten Cascaret mě vytáhl z postele a povídá  compaňero capitan, mě napadlo, e jsme vám zapomněli říct o tom druhým autu. Byl to ford Capri, model 74 nebo 75, u starí kára, barva cihlová, mně můete

věřit, auáky, to je moje. Tak jsem se vzbudil definitivně, nechal jsem si to vechno zopakovat a zapsat a tady to má..vytáhl z aktovky útlou sloku. To auto bylo taky z Havany. HB 2148 Particular… to je jediný ford Capri, který se přesouval trajektem do Batabana za poslední týden, jak jsem stačil zjistit. Na Isle ádnej takovej nejezdi. Je tam jeden … ale ten je starí a nepojízdnej…

Solo přivolal číníka a poloil na stůl tři desetipesové bankovky. Musíme okamitě zjistit majitele. VI, kolik času jsme ztratili?”

Ani ne, zavrtěl Mora hlavou. Adresu mi dali podle lodních záznamů u nás v terminálu. Jene zatímco číslo domu existuje, chlap, který si říká Juan Pereira a který pod tímto jménem cestuje s cihlovým fordem po Kubě, tam nemá ani vzdálený příbuzný…”

Dubice  6. července (pondělí  večer)

Jsem rád, e jste se chvíli zdreli,” rozhlédl se docent Pergl kolem sebe. Stáli v obvyklé sestavě podél stěn jeho kanceláře, někteří poloseděll na opěradlech křesílek, jiní nenápadně pokukovali po náramkových hodinkách. Doktor Hruka, Inenýrka Kostková, doktor Horský, inenýr Dittrich, zamračený dlouhán inenýr Marek a věčně usměvavý doktor Landa. Byl to jakýsi ritus a nikoho nenapadlo na něm něco měnit. Jen inenýr Holík chyběl. Místo něj tu poprvé stál hubený mladík s poněkud rozpačitým obličejem, podle vizáe tak student třetího ročníku, podle kádrových materiálů jeden z nejleplch odborníků ze severočeských chemiček. Přesně to, co tým potřeboval.

Chci vám představit inenýra Křika,” pronesl oficiálně Pergl a mladík, kterému ve skutečnosti bylo o deset víc, ne na kolik vypadal, se prkenně uklonil. Pracoval několik let jako ná expert v zahraničí, mimo jiné v Sovětském svazu v centru aplikovaného výzkumu chemie a farmakologie v Moskvě. Teď u pár měsíců působí ve Farmakochemu v Ústi… no a vybrali jsme ho jako… na uprázdněné místo po inenýru Holíkovi. Okol PH-andexon nesmí být ohroen nějakým prodlením. Přeji

vám, soudruhu inenýre, aby se vám u nás líbilo.”

Mladý inenýr Kříek se znovu uklonil. Ve dveřích se objevila Helenka. V bílém pláti a s odváným výstřihem pod nim vypadala světově.

Abych nezapomněl, tohle je nae Helenka, vlastně vae budoucí nejblil spolupracovnice, laborantka,” upřesnil doktor věd Pergl.

Kruci  on zdědil i Helenku,” zamumlal nevraivě Landa a drcnul loktem do Marka. Co tomu říká, Stando?”

Buď rád,” zavrčel Marek. Kdybys dostal Halenku ty, neudělá za celej den nic, jak tě znám.” V čem měl svátou pravdu.

Kancelář se vyprázdnila.

Tak zlomte vaz,” usmál se povzbudivě Pergl a stiskl mladíkovi ruku. Kříek jeho stisk opětoval.

Matanzas  6. července (pondělí  pozdě odpoledne)

Čtyři sluební vozy stály pravými koly na uschlé trávě na pokraji nehlubokého příkopu vedle silnice z Varadera do Matanzasu, která se klikatí podél pobřeí.

Tady, přesně tady to bylo,” tvrdil děda v plátěných kalhotách a potrhaném slamáku. Přehodil jazykem doutník do druhého koutku. Zapamatoval jsem si to místo docela přesně.”

Podporučík Diaz se sklonil a veden dědovým zaloutlým prstem sledoval udaně místo. Moře tu bylo klidně a pár metrů od břehu prosvitaly průzračnou vodou nazelenalé útesy, porostlé řasami a trávou. Já tady rybařím u padesátej rok, víte?” říkal děda a důrazně se přitom nakláněl k Diazovi, jako by měl obavy, e mu nebude věřit. Je tam troku proud … táhne to dolů … a najednou se to zaseklo, pane… toti compaňero comandante, vy vypadáte, e nemáte o rybách ani ponětí, vodpuste. Tahám jako mezek a potom vytáhnu tohle .ukáe na trávu, kde leí cár látky. Najit v moři kus potrhané tkaniny neni nic zvlátního a pozoruhodného. Tenhle cár ovem není jen tak nějaký. Bývala to koile. A někdo ji nosil. Toti… nosil ji a do posledka. Dokonce se v nl dostal I do moře. Teď v té koili zůstala jen podivně nabobtnalá hrouda.

To bylo lidské rameno,11 řekl soudní patolog dr. Carrero. Nějaká hrozná síla je vyrvala z těla. Nekrvácelo. Vypadá to, e ten, co mu tohle,” píchl lehce pičkou skalpelu do naloutlé odchlíplé kůe rozmočenó slanou vodou, patřilo, leel ve vodě tak tři čtyři dny. Ale víc vám řeknu po důkladné pitvě.”

Jen aby bylo koho pitvat, pomyslel si podporučík Diaz. Mui ze tří policejních člunů se střídavě ponořovali a vnáeli se svými ploutvemi, brýlemi a svítilnami do tichého světa pod hladinou vzruch. Tělo, pokud tu vůbec nějaké bylo, mohlo být vklíněno v kterékoliv jeskyni, pod kterýmkoliv útesem nebo balvanem.

Strámistr Edouardo Goya se potopil u potřetí a pokadé strávil dlouhou dobu pod třpytivou mořskou hladinou.

Náhle se za ním objevil stín. Potápěč se otočil. Ryba vyčkávavě strnula a prudce vyrazila doprava. Edouardo ucítil nepatrné zaimrání na íji. Barracuda! Nikdy za celou dobu, kterou strávil pod vodou, neviděl tak obrovskou barracudu. Setkal se v hlubinách se ralokem  a ne jednou. Ale tahle barracuda vypadala daleko hrozivěji.

Edouardo začal pomalu stoupat ke hladině. Vytáhl z řemene na pravé noze dýku a pevně ji sevřel. Kdy vystoupil asi o půl metru, dravec zaútočil. Edouardo se otočil kolem osy. Byl rychlejí. Barracuda ten úhybný manévr nečekala. Projela kolem se iroce rozevřenou tlamou a předvedla ukázkovou sérii jako dýka ostrých zubů. Edouardo vihl dýkou. Zpětný tlak ho přitiskl ke skále. Nahmátl něco měkkého, poddajného. Uchopil to a ze vech sil se odrazil. Barracuda trčela na místě a pozorovala ho. Namířil ke hladině, a mu tlak vehnal krev do očí. Nahmátly ho dvoje ruce.

To, co vylovil, byla dalí část lidského těla, jak konstatoval patolog dr. Carrero.

Do Matanzasu se vrátili a kolem osmě ráno a Carrero se zavřel s těmi zbytky lidské schránky do sterilního pitevního sálu.

Podporučík Diaz zatím sepsal na policejním oddělení

zprávu o celé akci a krátce před desátou ukal na Carrerovy dveře.

Tak mám pocit,” pravil patolog zasmuile, e nebude mít velkou radost.”

No bodej,” zavrčel podporučík Diaz. Nad utopencem nikdy moc nejásám.”

Jene tenhle člověk se neutopil. Ten se dostal do vody mrtvý.”

Take … tím chcete říct…”

Tím chci říct, e mrtví se sami koupat nechodí.”

A příčina smrti?”

Pitevní protokol ti dám a zítra. To tělo je rozervané barracudou a poničené pobytem ve vodě. Ale na tom původním odhadu trvám. Umřel dřív,ne se ocitl ve vodě’.’

Dubice  7. července (úterý)

Tak, mladej, jak se ti u nás líbí?” zvolal ve dveřích laboratoře doktor Landa.

Já nevím, jestli se to hodí,” řekl nesměle inenýr Kříek. Teprve jsem na tom začal dělat a netroufám si nic tvrdit. Ale zdá se mi, e jsem zjistil mezeru v Holíkově dokumentaci…”

To je, kolego, odváný tvrzení. Vy si váně myslíte, e se vám za pár hodin podaří odhalit chybu v experimentu, který prováděl vá předchůdce několik měsíců?”

Omlouvám se, asi máte pravdu,” usmál se Kříek. Trochu mi to ujelo. Subjektivní pocity by neměly hrát roli.”

,’,Ve vědě? Proč ne?” usmál se Landa. Vědec bez emocí a fantazie nic nedokáe. To je pitomost, e věda Jo suchařina…”

Landa zavřel dveře a odkráčel zpět do svého sirnýml, acetonovými, fenolovými a bůhvíjakými pachy prosyceného království.

kodovka zabrzdila pár kroků za stanovitěm trolejbusů a dlouhá kostnatá ruka inenýra Marka se vysunula z okénka jako semafor. Kříek, odcházející k trolejbusu, zůstal překvapeně stát.

,,Kde bydlíte?”

V penziónu.”

Tak si nastupte!”

Ne se mi podaří sehnat něco stálejího,” vysvětloval na sedadle Kříek. Znáte to. Kdy za mnou přili, abych sem nastoupil, slíbili mi byt. Mám ho vidět!” Mlčeli a k závorám vlečky. Marek vypnul motor a vůz tie doklouzal za Wartburg, který netrpělivě prskal z rozpáleného výfuku, ačkoliv domorodci věděli, e kdy raňky jsou dole, hned tak se nepojede.

Mohl bych se vás soukromě na něco zeptat?” osmělil se Kříek. Marek se k němu obrátil a přikývl.

Jaký vztah byl mezi vámi a inenýrem Holíkem?”

Mnou nebo námi?” odpověděl otázkou Marek.

ňekněme vámi . . vámi osobně… no taky těmi ostatními,” připustil Kříek.

Mně se o tom patně mluví,” zavrčel Marek. Takový doktor Landa, ten vychází s kadým. Já naopak,” dodal zamyleně. A přitom jsem byl asi jediný z ústavu, kdo s Holíkem naposled mluvil. Ten čtvrtek před odletem do Havany… prostě jsme k němu s Landou li - jak se to říká  na soudruskou návtěvu. To u byl Holík asi tři dny doma a cítil se mizerně. Ale e to vezme takhle hákem, to nemohl nikdo z nás tuit.”

Posunovací souprava drnčela a pískala. Naráení, brzdění, hučení těké dieselové lokomotivy. Nikdy se snad nestalo, e by lokomotiva vjela a na přejezd. Ale jakýsi posunovací předpis, který nejspí platí u od Stephenso-na, přikazoval zavřít závory, a tak se na obou stranách úzké ulice vytvářely proti sobě dva dlouhé proudy vozidel.

A proč Jste k němu chodil - dokonce na návtěvu?” zeptal se Kříek.,,Promiňte, ale zdá se mi nelogický chodit na návtěvu k někomu, s kým nevycházím dobře.”

To jo, jako Holík mi k srdci nepřirost,” pravil inenýr Marek. Ale jako odborník … řeknu vám, to byl největí talent, jaký kdy ná výzkumák měl. Já to povauju za kliku, e jsme dělali spolu ..

,,PH-andexon?*

Jo. PHŤandexon, kterej u umímŠ vyrobit, alŠ pořád jŠté nedovedeme správně aplikovat. Chápete to? To je úplně na hlavu převrácený. Normálně bych měl vědět, co chci. A pak se snait takovou látku získat.*’

Závory konečně přestaly blikat červenými varovnými světélky a líně se zvedly. Marek nastartoval, zařadil rychlost a překodrcal pomalu přes rozmlácený elezniční přejezd. Teprve potom selápl plynový pedál, a ručička vylétla k edesátce. ,.Jene u PH-andexonu se objevilo tolik aplikačních variant, tolik moností pouití… víte jak to vlastně vzniklo? Původně s tím začal Holík a docent Chaloupka, ten u tady není. To byla drobná objednávka. Přípravek na hubení parazitů pro jednu plemenářskou stanici. Jene postupem času ti dva objevili sloučeninu, která v různých kombinacích můe mít vechny ty účinky, se kterými u andexon znáte i vy. To bylo tak před třemi lety… Tak se zřídil ná tým, Pergl se stal éfem, Holík s Chaloupkou vytvořili základ a postupně přibyli dalí. Já s Landou, pak Hruka a Kostková, ti přili z fakulty, učili tady na chemicko-technologické kole. Potom to s Chaloupkou začalo jít z kopce, postupně jsem dělal s Holíkem víc a víc já … Chaloupka onemocněl, přiel Horský, potom el Chaloupka definitivně do důchodu a místo něj nastoupil Dittrich. No a teď …Marek pokrčil rameny. ,,Jo, ale abych vám to dovyprávěl. Před dvěma lety tady byli Kubánci, protoe jejich výzkum dělá na podobné věci. Dali jsme se s nimi dohromady, výměna dokumentace, zkueností a tak … No a pak Holík přiel s PH-andexonem. Vichni si mysleli, e to PH znamená Petr Holík, ale on tvrdil, e to PH jsou první dvě písmena od Pharmacologie. Fakt je, e PH-andexon můe mít obrovský význam pro medikamentózní léčbu … i rakovi-ny, hekl Marek, jak vůz vjel levým kolem do díry uprostřed vozovky.

,,Proč po mně vichni tak vyjeli?** zeptal se Kříek.

,,Protoe jste začal sahat na génia, kterej umřel a nemůe se bránit sám,** odsekl Marek. ,,Nedivte se. Za dvé půldne přijdete s tím, e je v Holíkově práci mezera.’*

Přirazil k chodníku za mostem, hned vedle pěiny, klikatící se parkem k penziónu.

Ale já netvrdím, e je mezera v Holíkové práci, zavrtěl hlavou Kříek. V dokumentaci… Vy jste přece u začali s očkováním pokusných zvířat, ne?”

To jo,” přitakal Marek. Holík, já, Landa a Hruka. To je PH-andexon III., ale to přece… to bylo v dokumentaci v pořádku. Nakonec  já to mám v trezoru, Hruka to má v trezoru a s Landou jsme to rozhodně viděli u Holíka, kdy jsme dávali do pořádku jeho kancelář…

Snad,” prohodil Kříek. Kdy jste srovnával Holíkův a svůj archív… vy byste vlastně měli mít kadý toté ve svém trezoru, e?”

Jo. V zásadě. Toti  není vyloučeno, e jeden z nás na něco přijde. Od toho jsme vlastně placení, e,” uklíbl se Marek. Pak by tam ten jeden měl taky to něco navíc. A to, jak jsem pozoroval, kdy jsme s Landou trávili mládí nad těmi papírky, to není případ Holíkova trezoru.

Díky za svezení,” řekl Kříek a chystal se vystoupit. Moná je to patný číslování. Prostě tam chybí podle čísel asi pětačtyřicet stránek …”

Podíváme se na to spolu zítra,” navrhl Marek. Jestli chcete.”

Kříek přikývl.

Jetě jsem se chtěl zeptat, na čem jste dřív dělal vy?”

Já dělal v Litvínově na akrylu.”

No jo,” přikývl Marek, Vdy to Pergl říkal, kdy vás představoval. Inenýr Dittrich tam odtud přiel taky před nedávném. Znal jste ho, myslím z Litvínova?”

Ne,” zavrtěl pomalu hlavou Kříek. Je to moc velký podnik, aby se vichni mohli znát.”

Aha. No jo…” pravil Marek. Hubený mladík stál nehybně na místě jetě ve chvíli, kdy Markova modrá kodovka se skřípěním pneumatik mizela v zatáčce za trolejbusovou smyčkou.

Havana  7. července (úterý  večer)

Co? Coe?” křičel poručík Solo do telefonu. Vechno bylo v pořádku. Aparát, linky od Havany a po pičku varaderské kosy. Jen ňůra od sluchátka se nějak překroutila a poručík Solo slyel kadé třetí slovo. Kdo

koho roztrhal? No to dá rozum, barracuda není ádná sardinka! Coe? Jaká identifikace? Na to jste tam přece vy! Ne, neslyím … e byste přijel? V kolik? No tak dobře. Za dvě hodiny vás čekám.

Poručík Solo měl za sebou den vydláděný nepříjemnostmi a neúspěchy. Nejdříve projíděl s kapitánem Morou ulicí Aqua Dulce od křiovatky za kinem Florida a ke stadiónu a zase zpátky, ale marně. Juan Perreira samozřejmě nikde, auto HB 21 48 Particular taky nikde … Solo vyprovodil přítele Moru na letitě a rozjel se do evidence. Tam zjistil, e státní poznávací značka HB 21 48 Particular patří citroěnu jednoho populárního herce, kterého právě celá země obdivovala, nebo v televizním seriálu o kapitánu Furiovi hrál jednu z hlavních rolí. Solo se na televizi moc nedíval, protoe věčně nebyl doma, jak zdůrazňovala i jeho sličná cho. Nevěděl toho tudí příli mnoho ani o kapitánu Furiovi a jeho přátelích. Pod záminkou, e nevědomost hříchu nečiní, rozjel se jetě večer do San Francisco de Paula a zaukal na dveře ve vile, přiléhající k velkému parku kolem Hemingwayova domku. Za necelou půlhodinku pádil pryč  sice s poznatkem, e Inkrlminované číslo patří skutečně citroěnu zelené barvy, nikoliv cihlově červenému fordu, e majitel auta na Islo Jaktěiv nebyl a e mu ani vůz ani poznávací značku nikdo neodclzll, ale na druhé straně s nepříjemným pocitem, e toho milého člověka zbytečně obtěoval.

Ráno se poručík konečně dočkal telefonátu z policejní stanice v Batabanu, kde vyslechli posádku nákladní lodi, která převáela cihlově červený ford na trati Nueva Gerona  Batabano. Nikdo nedovedl popsat mue, který se zapsal jako Juan Perrolra o na to Jméno měl i papíry.

V poledne mu kapitán Mora potvrdí! telefonicky z Isly, e s jediným vozem z ostrova, který by teoreticky přicházel v úvahu, se nepopojolo zo poslední tři roky ani o metr, nebo mu chyběla přodnl náprava a půlka převodovky. Juan Perreira nefiguroval ani v centrální kartotéce obyvatelstva  přesně řečeno, Juanů Perreirů tam bylo několik, ale ádný z nich věkově neodpovídal. Dva byli do deseti let, zbytek hodně přes sedmdesát roků.

Celostátní pátrání po doktoru Jimenézovi zatím pokračovalo neúspěně. Nikdo z posádky si nepamatoval ani podle fotografie, jestli. Jimenéz Cometou X skutečně 30. června v 16.00 z přístavu Nueva Gerona do přístavu Batabano cestoval. Několik jednotek vojáků, pohraničníků a policistů se psy a čluny propátralo krok za krokem jiní část ostrova od hotelu Colony po La Reforma, od Caya las Piedras po nejjiněji poloený Guanal. Bainy, les, pobření pásy křovin, osamělé usedlosti. Jimenéz ani jeho tělo nebylo objeveno.

Na letitích a v přístavech se zostřily prohlídky. Policie navtívila na různých místech země desítky lidí, kteří mohli mít nějaký zvlátní vztah k výzkumu andexonu, k Jimenézovi, k jeho rodině. Prověřovali známé, spolupracovníky, přátele.

Třeba ten Armando. Nedokáe odpovědět na otázku  proč se vlastně vůbec nezajímal o svého kamaráda a jen čekal na smluveném místě. Ale poručík se pokusil vít do Armandovy kůe  kolikrát člověk udělá něco tak nebo onak a není schopen vysvětlit, proč. Je fakt, e v Armandově člunu se nala originál skotská whisky, několik kartónů cigaret a pár desítek konzerv, které nejsou běně k dostání. Ale to jetě není důvod k podezření. A hlavně to vůbec nevysvětluje, kde je Jimenéz.

Solo odloil list s Armandovou výpovědí.

Obrátil dalí list ve sloce. Obsahoval výslech lodního důstojníka z Comety X a byl naprosto a zcela nezajímavý…

Přísluník Bezpečnosti z Matanzasu se představil jako podporučík Diaz. Vláčel obrovskou aktovku. Mám to s sebou,” prohlásil, sotva se se Sólem pozdravili.

Co máte s sebou?” otázal se Solo.

No přece ten protokol a posudky,” pravil udiveně Diaz.

Aha. Hm… víte, já jsem vám vůbec nerozuměl do toho telefonu,” vysvětlil mu poručík a otevřel dveře do své kanceláře. Prosím, poslouchám.”

Jo … tak … no dobře,” vyjádřil se poněkud zmateně Diaz a usedl. Chcete si to přečíst nebo vám to mám nejdřív odvyprávět?”

Poručík Solo se skepticky podíval na tlustý fascikl.

Budu vám moc vděčnej, kdy mi to řeknete několika slovy, compaňero,” řekl prosebně.

Já jsem tady, řekl klidně Diaz, protoe jsem nael Jimenéze.”

Elektrické hodiny nade dveřmi cvakly a velká ručička dohonila malou přesně na dvanáctce. Přiel nový den.

Havana  8. července (středa  před ránem)

Dobrá, shrneme to, řekl podplukovník Rafael a pokynul majoru Juarezovi.

Jimenéz se dostal nám dosud neznámým způsobem z Isly na severní pobřeí. Jeho tělo bylo objeveno v moři nad Matanzasem. Podle pitevního protokolu byl Jimenéz mrtev dřív, ne se dostal do vody. Identifikace mrtvoly byla provedena podle daktyloskopických stop  otisky mrtvoly se shodují s otisky v Jimenézově bytě, kanceláři, autě i na dalích místech přístupných prakticky jen, anebo převáně jen jemu. Navíc odpovídají i vechny dalí antropologické znaky, které vedly k první domněnce, e by mohlo jít o Jimenéze podle údajů, uvedených v příkazu k celostátnímu pátrání,*4 shrnoval major Juarez dosavadní výsledky vyetřování.

Tělo bylo ve vodě s největí pravděpodobností od soboty 4. července, tedy čtyři dny poté, co Jimenéz odeel z hotelu Colony. Odborná analýza ukazuje, e před vhozením do moře bylo mrtvé tělo na vzduchu jen krátkou dobu, zřejmě maximálně pět čl est hodin. Z toho lze s výhradami usuzovat, e Raul Jimenéz zemřel zhruba v noci z pátku na sobotu. Je takřka jisté, e musel být cizí rukou vhozen do moře.’*

Má někdo věcnou připomínku nebo dotaz?” vyzval přítomné podplukovník.

Zavládlo hluboké ticho.

Musíme vytýčit vechny v úvahu přicházející vyetřovací verze,” pokračoval podplukovník. A současně se soustředit na alternativu, e doktor Jimenéz byl zavraděn. V tom případě najít i motiv vrady. A samozřejmě pachatele.”

Dubice  8. července (pondělí  poledne)

To je soudruh major Reyes ze Státní bezpečnosti v Havaně, pravil náčelník okresní správy SNB a snědý černovlasý Kubánec se mírně uklonil. A tady soudruha podplukovníka Sýkoru z krajské správy nemusím představovat, mnozí z vás se s ním u setkali. Soudruh podplukovník Kadlec je z Federálního ministerstva vnitra.11

Riegel znal Kadlece jetě z dob svých studií na právnické fakultě. Podplukovník, tehdy jetě major, vedl diplomové práce o ochraně státního a hospodářského tajemství.

Soudruzi/1 ujal se slova podplukovník Kadlec, pracujeme společně na případu, který se vyvíjí velmi sloitě. Podle informací, je máme k dispozici, jeví se zřejmá souvislost mezi pokusem získat dokumentaci PH-andexo-nu tady ve výzkumném ústavu v Dubici a vradou doktora Jimenéze, který pracoval na podobném úkolu v Havaně. Z naich zdrojů jsme získali poznatky, e jde s největí pravděpodobností o pionání akci polosoukromó organizace, působící Jak v zájmu americké zpravodajské sluby, tak i ve prospěch nadnárodních firem kapitalistických, spolupracujících s ilegálními faistickými sítěmi v Latinské Americe i v Evropě.11

Překladatelka v uniformě tie tlumočila majorovi. Reyes přikývl a řekl několik panělských vět. Překladatelka mu měkkou paněltinou odpověděla a usmála se.

Soudruh major rozumí docela dobře i česky,11 vysvětlila. Rok u nás pracoval a seznámil se tady i se svou enou, byli oba na stái na univerzitě. Ale omlouvá se, e jeho četina není tak přesná, aby …

Já neumím vecko přesně říkat,11 skočil jí Reyes s úsměvem do výkladu. Někde mohlo být by nedorozumění … je to správná věta? ..

Já takhle umět panělský,11 poznamenal Riegel obdivné a vzbudil tím upřímným přiznáním veselí kolem stolu.

Děkuji,11 pravil Reyes a otočil se k překladatelce. Hovořil melodickou, trochu nosovou paněltinou.

Soudruh major konstatuje,” spustila překladatelka, e stanovisko kubánských expertů je vcelku shodné, pokud jde o smrt doktora Jimenéze. V případě inenýra Holíka je

rovně namístě podezření, e smrt nebyla přirozená, časová souvislost je příli zaráející.”

Náčelník okresní správy SNB se obrátil na Reyese.

Vyvozujete z toho i shodný motiv činu?”

Si, compartero,” přikývl vehementně major Reyes. Protivník se snaí získat andexon za kadou cenu. O doktoru Jimenézovi předpokládal, e se koupit nedá. Proto se rozhodl zmocnit jeho výsledné dokumentace a současně zabránit, aby nám doktor mohl být uitečný v dalím výzkumu. Prostě ho fyzicky likvidovat.”

Překladatelka klesla při poslední větě hlasem.

To jsme nepředpokládali, i kdy se dnes a denně poučujeme o tom, čeho se netítí ná nepřítel,” řekl Reyes a překladatelka jako staccatová ozvěna tlumočila simultánně česky, horí je, e vedle prokázaného úniku malého mnoství preparátu hrozí také únik zásadních informací z dokumentace/Učinili jsme vechna opatření, abychom tomu zabránili. Akce probíhá pod krycím názvem Barracuda. Je to výstiný název. Akce ke znekodnění zákeřného dravce.”

Samozřejmě se na ní podílíme,” dodal podplukovník Kadlec. Máme snad určitou výhodu v tom, e společný protivník o naí součinnosti zatím nic netuí.”

Je to ovem také věc disciplíny v pracovních týmech, odpovídajících za výzkum,” podotkl major Reyes přísně. Z toho u nás vyvodíme samozřejmě i přísluná opatření..

;,To platí pro vá ústav také,” přitakal podplukovník Sýkora z krajské správy.

Upřesníme si teď jetě některé podrobnosti,” navrhl Kadlec. Soudruh major Reyes odlétá zítra zpátky do Havany. Samozřejmě, radiofonický a dálnopisný ntyk budeme udrovat pravidelně.”

Moc mě těilo setkání s vámi, compaňeros,” řokl Rnyť* česky.

Dubice  8. července (středa  podvečer)

Po parném dopoledni se od oběda začaly po ohloio nA<! městem tvořit mraky. Nejdřív jen tak, jako hy ťŤ nl< nedělo. Pak se nakupily kolem příměstských sídli jako hradby a kolem páté se shlukly přímo nad centrem stopadesátltisícové aglomerace. Setmělo se jako v krátkém zimním podvečeru a v náhlém závanu prudký vítr zvířil prach a roztočil papíry, padající z přetékajících odpadkových koů.

Detník si nevzala, samozřejmě, kdo by s tím počítal po tolika tropických dnech zalitých sluncem. Jetě v poledne si libovala, e to zase vezme z práce přímo na plovárnu.

Do asfaltu zabuili první obrovské kapky. Ouvertura trvala jen několik vteřin, a potom vychrstly z temné oblohy souvislé proudy vody. No nazdar, doufám, e mě potká hodně známých, povzdychla si v duchu, nebo drela módní tón toho horkého léta  oblékněte se co nejméně. Letmým pohledem zjistila, e poněkud průsvitná fáčová halenka se pod studenou sprchou změnila ve zcela průhlednou. Rozběhla se k domům. Tři napříč postavené čtyřposchoďové krychle nechala po levé ruce, zkrátila si trochu cestu po klouzavém trávníku a vtrhla do té předposlední.

Zdejí sídlitě, tvořené pěti čtyřpatrovými bytovkami, stavěli jako experiment někdy na začátku edesátých let a vybudovali příjemnou malou kolonii, ze dvou stran obehnanou lesem a na jih otevřenou k lukám. Kdo by tu hledal Janu Kesselovou, mohl sice pátrat po Dukelské ulici a v ní po čísle 513, ale daleko jednoduí bylo zaskočit do zdejí miniaturní samoobsluhy nebo se zeptat u novinového Stánku.

Vydala se po schoditi nahoru. V mezipatře stiskla přivolávač výtahu, ale jen proto, aby si ověřila, e to zařízení opět nefunguje. Někdo sbíhal po schodech. Kritickým zrakem shledala, e je do půl těla téměř nahá. Zdvihla před sebe plátěnou kabelu a obrátila se ke stěně. Míjeli se na odpočívadle. Letmo se podívala, ale toho mue neznala. Ostatně  byl u zřejmě připraven na venkovní liják, protoe měl vyhrnutý límec lehké světlé letní bundy.

Dola ke dveřím a vytáhla z kabelky svazek klíčů. Ale nebylo jich třeba. Dveře byly pootevřeny. Stačilo do nich strčit prstem. Zůstala stát jako přimraena. Zloději, nápadlo ji v prvním okamiku. Co kdy jsou uvnitř? Měla by zavolat někoho ze sousedů… Uvnitř se nic neozývalo.

Po chvíli váhání se odhodlala a vbéhla dovnitř. Dveře z předsíňky do pokoje byly dokořán. Spatřila pootevřenou zásuvku psacího stolu. Nékdo se jí také přehraboval v knihovné. Krev se jí vehnala do hlavy. Přiskočila k telefonu a vytočila pětimístné číslo. Cítila, e jí hrozně buí srdce.

Dubice  8. července (středa  večer)

Nadporučík SNB Ivan Riegel se znovu rozhlédl po útulné garsoniéře, odkud před pár minutami odeli oba technici Bezpečnosti.

Nic?” zeptal se mladíka v dínsách a pestrobarevném tričku.

Nic,” pokrčil podporučík Běle rameny. ,.Aspoň slečna Kesselová tvrdí, e nic.”

Jana se protáhla kolem něj a sedla si na krajíček křesla. Zavrtěla hlavou. ,,Ne, nic se neztratilo … já to nechápu!4’

,,Posly  a jse si úplně jista?” otázal se Riegel.

,,Úplně,” ujistila ho Jana. Nadporučík pokrčil rameny. ,,A toho chlápka, jak jsi nám ho popsala, e el po schodech dolů, říká e nezná, e tady nebydlí. To mohl být zrovna někdo, kdo ti prohlíel byt… moná tě zahlédl z okna a vypadl tak rychle, e za sebou nestačil zamknout. Klíč musel mít. V kadém případě ti předěláme zámek.”

,,Dáte si kafe?” zeptala ae po chvilce mlčení.

,,Ne, ne díky. Ceká nás jetě moc práce. Nebude se tady bát? Kdybys chtěla, můe přespat u mě … nebudu dneska asi doma…”

,,Čeho bych se bála?” odpověděla no příli jistě.

Rozloučili se a nasedli do auta. Mimlme zajistit Holíkův byt,” řekl Biegel. ,,Není vyloučeno, e ao tam taky někdo podívá… nebo u podíval.” Běle řídil perfektně. V kanceláři byli během několika minut.

Riegel zvedl sluchátko domácí ústřodny a stiskl zelený knoflík s písmenem S, označující sekretariát. ,.Jaruko, zjistěte v laborkách, jestli u mají vzorky. A to přinesou co nejdřív. Díky.”

Sotva Riegel poloil sluchátko, pípla pro změnu po domácí lince Jaruka a sdělila mu, e přiel poručík

Čepelka v naléhavé záleitosti. No tak dobře, a ráčí vstoupit, pravil Riegei bez nadení a zavěsil.

Čest,44 pozdravil ve dveřích. Soudruhu nadporučíku, mám tady hláení z výzkumáku, z oddělení zvlátních úkolů. Myslím, e vás to bude zajímat. Poloil před Riegela útlou sloku se zápisem.

Riegei si zběně zápis přečetl. Pokýval hlavou a řekl: Přiel jste jako na zavolanou, soudruhu poručíku. Vidím, e se nám to začíná hýbat.4*

Havana  8. července (středa  večer)

Poručík Solo si právě otevřel láhev tropicoly, nasypal do poloviny sklenice ledovou tří, kterou vydoloval z mrazícího boxu a chystal se zahnat ízeň, kdy se objevil na prahu podporučík Diaz.

Co tady jetě dělá?” zeptal se Diaze, kdy předtím pomalu a soustředěně vyprázdnil sklenici. Podle jeho názoru podporučík splnil svou povinnost a touhle dobou měl u dávno zařezávat v Matunzasu.

Jdu si pro tebe,44 odvětil Dlaz. Major rozhodl, e má jet se mnou a prověřit vechno znovu na místě. Sice si myslím, e bychom to zvládli sami, ale příkaz nadřízených je věc posvátná, nemám pravdu?44

Solo ho obdaroval nevlídným pohledem a vytočil číslo. Ozval se major Juarez a ujistil Sóla, e je to myleno zcela váně. Solo přikývl a řekl  provedu, compaňero major.

Projeli velkoměstem a podél dlouhého pásu pláí. Za Campo Florido začala monotónní naftová pole, jeící se čerpacími strpji. Pak se po pravé ruce přiblíil táhlý horský masív a cesta ze Santa Cruz začala stoupat. Moře na chvíli zmizelo a objevilo se jen v překvapivých sekvencích, vzdálené a témně modré mezi brčálovými kopci. V Matanzasu ani nezastavili a přehnali se kolem silniční kontroly téměř stotřicítkou.

Tady to bylo,” sdělil podporučík Diaz svému společníkovi, který expresní jízdu dílem prospal a dílem strávil převykováním obrovského bocadita, které si v poslední chvíli stihl koupit v kiosku proti budově, v ní sídlilo speciální oddělení.

*

v;

Tak to tady troku projdeme, ne?” Solo vylezl z auta a protáhl se.

U jsme to jednou udělali,” odsekl Diaz. Vy v Havaně si myslíte ..

To u jsi říkal,11 zarazil Solo litanii stesků na éfy, kteří nedoceňují venkovské kolegy.

V nejbliím okolí místa, kde nali Jimenézovo tělo, stály tři domky. V prvním, asi tři sta metrů odtud po břehu, nebyla ani noha. Vypadal, e je oputéný u léta

Ve druhém stavení, na opačné straně silnice, ale vzdunou čarou sotva sto kroků, il campeslno, kterému tvrdá práce pod hnoucím sluncem vypálila pokoku do narudlé barvy. Rolník nebyl příli naladěn na dlouhé hovory.

Vzpomeňte si, v sobotu nebo v neděli  neviděl jste v okolí něco zvlátního?” zeptal se trpělivě Solo.

U jsem to pověděl předevčírem, kdy jste za mnou přili,” zavrčel rolník. Já dělám celej den s touhle mačetou,” ukázal hlavou ke stěně. A kdy dělám, tak koukám jenom na práci, ne kolem.”

Třeba auto,” nadhodil Solo. Červený ford Capri…”

Rolník máchl odmítavě rukou. Já se v tom nevyznám.”

Co se děje, padre?” ozval se zvenčí mutující hlas. Patřil klukovi  samá ruka, samá noha Ś s uhrovitým obličejem a vyzývavě ohrnutým spodním rtem.

To je vá syn?” zeptal se Diaz. Promluvil poprvé za celou dobu, co vstoupili do stavení.

Jo. Nebo myslíte, e bych vychovával cizího? Takový dobrák já nejsem,” odsekl nesnáenlivě campeslno. A běte po svých. Nic nevím …”

A tak li.

Sklad, obehnaný drátěným plotem, leel na stojné straně silnice. Vichni, kdo tam měli přes den co dělat, u dávno odeli domů. Zůstal stařík s páskou závodní milice na rukávu koile a pes, který netěkal a tvářil se dobrácky

Kampak? Sem nikdo nesmí,” řekl přísně hlídač Ukázali sluební průkazy a stařík se usmál. Bueno. Já po revoluci slouil taky u Bezpečnosti … ale to byly jiný doby, v Oriente! Kdy na nás li ze vech stran! Američani, contras, kriminálníci, co se dostali na svobodu. Kdeto dneska … pchá… máte docela jinou slubu, compeňe ros.”

Poručík Solo chtěl poloit otázku, ale hlídač jej předeel: Já vím, já vím. U tady byli vai kolegové. Pátek, sobota neděle … jestli jsem něco neviděl.

Přesně tak! Třeba jste si dodatečně vzpomněl/4 naléhal Solo a pohladil staříkova psa.

Tak teda  vzpomněl/* odvětil veterán důstojně. Neviděl jsem nic, ale slyel. Támhle. .ukázal bradou ke vzrostlému třtinovému poli. V sobotu večer. U byla tma a najednou slyím dva hlasy, jak se dohadujou. Ale o čem, to bych lhal.

Diaz pohlédl na hlídače: To mohli být zdejí lidé, n@?

Taky jsem si to myslel. Proto jsem to ani neříkal, kdy se mě vai ptali, jestli jsem viděl něco podezřelého/*

Tak děkujeme compaňero/*

Byli u za bránou, kdy se stařík znovu ozval: Počkejte, amigos!**

Copak/* zeptal se u bez valného zájmu Solo.

Kdy tak o tom znova přemýlím, tak mi připadá, e jsem nejdřív zaslechl jak se dva hombres dohadujou. A potom bylo slyet auto. No jo. Motor auta. Určitě. Ze já si na to nevzpomněl dřív!’* uzavřel pesimisticky hlídač.

Oba důstojníci na sebe významně pohlédli.

Obloha byla temná, jak se slunce náhle ponořilo za mořský horizont. Stařík si protřel oči. Já u patně vidím, ale světlo, to bych přeci jen viděl. .

Světlo? Jaké světlo?** otázal se nechápavě poručík Solo.

No přece od toho auáku,** ukl se do čela děda. Jasně! Ten auák vůbec nesvítil!**

Dubice  9. července (čtvrtek  ráno)

Zatím to jen skládáme dohromady/* začal nadporučík Riegel, kdy se usadil v náčelníkově kanceláří.

Zatím?** Náčelník okresní správy SNB byl jako obvykle po ránu nepříli naloený.

V pondělí 22. června zemřel ve zdejí nemocnici inenýr Holík. V sobotu 4. červonco  aspoň podle té informace soudruhů z Havany  doktor Raul Jimenéz. Násilnou smrtí. Jeden i druhý pracovali na velmi důleitém

j

ť %Ś

výzkumu a shodou okolností oba na nejnáročnějí částí. Holík zemřel nečekaně, na zástavu srdeční činností,** referoval Rlegel podle svých poznámek. To je podezřelá shoda, co do osob I času.**

To je tvoje spekulace, pravil náčelník nepřívětivě. Zatím nemá ádný důkaz. Mohla to být náhoda. Jene podle pokračování to u na náhodu nevypadá. Jimenézovi prohledal někdo byt a ztratily se dva seity jeho poznámek s posledními údaji o výzkumu.14

Podívej, Ivane, já nepopírám, e ten kubánský vědec se stal obětí vrady, její motiv není objasněn. Ale Holík, to je přece úplně jiná záleitost,** namítl náčelník.

Seřadíme-li fakta,*’ oponoval Rlegel, je tu mnoho zaráejících okolností. Doktor Hruka z výzkumáku se snail přesvědčit Holíkovu … řekněme druku, aby mu dovolila prohlédnout byt zemřelého. Údajně proto, e by rád porovnal své výsledky s Holíkovými. Nedovolila mu to. Za druhé  inenýr Kříek se domnívá, e v Holíkově dokumentaci v ústavu chybí určitá samostatná část  asi pětačtyřicet stránek. Rok! to laborantce vandové a inenýru Markovi a naznačil to i dalím  Landovi a Horskému. Landa a Marok to povaují za nesmysl  oni přebírali po Holíkovi dokumentaci a doli k závěru, e je kompletní. A tak sl Marok el stěovat vedoucímu výzkumného úkolu docentu Porglovi, e Kříek kalí vodu. Tihle vědci jsou někdy |ako děti .,*’ usmál se nevesele. Perglův zástupce Dlttrlch rozhlauje, e ádný dalí výzkum Holík nedokončil, zatímco Inenýrka Kostková tvrdí, e určitě dospěl k něčemu úplně novému. Z oddělení ZÚ ve výzkumáku přilo včera hláení, e inenýr Kříek by! viděn, jak se hrabe v Landových a Markových papírech, za jejich nepřítomnosti.**

Byl viděn?*’ zamračil se náčelník.

Je tu jetě jedna věc, soudruhu náčelníku. Včera večer někdo hledal  bezvýsledně  cosi v bytě Jany Kesselové, Holíkovy bývalé druky. A nebyl to ádný amatér!**

Matanzas  9. července (čtvrtek  ráno)

Asi po třech hodinách mravenčí práce v místech, která označil starý hlídač, se technikům podařilo objevit otisk pneumatik a pořídit odlitek.

Vypadá to na těké osobní auto,” odhadoval trasolog. Ale víc vám neřeknu, dokud nějaké auto nenajdete. Pak se dá porovnáním zjistit, zda ten otisk zanechaly jeho pneumatiky.”

Poručík Solo kouřil cigaretu, která mu nechutnala a propadal skepsi. Pak dostal nápad, sebral Diaze a odjeli do města. Asi půl hodiny na to se v celém úseku od Matanzasu po Varadero rozběhla blesková akce: cihlově červený ford Capri, pravděpodobně s falenou havanskou poznávací značkou HB 21 48, model 75. Několik desítek policistů na silných motocyklech projelo během dopoledne celý kraj. Poručík Solo věděl dobře, e taková sázka na jednu kartu nemusí vyjít. Ale nějak se s případem musí pohnout.

Jedna z motorizovaných hlídek vstoupila do varader-ského autoservisu. Oba strámistři v edomodrých uniformách chodili od vozu k vozu a z horlivosti kontrolovali i malé polské (látky stoestadvacítky. Ford objevili a na konci dvora. Mél nový zelený lak a matanzanskou značku.

Hele, to je Capri, model 75,” zvolal velitel hlídky.

Ty tomu tak rozumí,” ozvalo se neuctivě zpod auta. Mechanikovi čouhaly jen dlouhé ebenové nohy v jakési kombinaci montérek a mohutných zapráených bot.

Polez ven,” vyzval montéra druhý policista.

Hlas, patřící k ebenovým nohám, odsekl nadávkou.

Po chvíli se objevila hlava a obličej, mourající nechápavě do slunce.

Co je to za auák?” otázal se velitel hlídky.

Mechanik se po něm podíval. Kradenej?” zeptal se nejistě. O tom nic nevím.”

Počkej,” pravil druhý policista. Jakou měl barvu, ne jste ho znova nastříkali?”

Červenou. Ale byl celej pokrábanej.”

Policisté na sebe pohlédli. Velitel hlídky se sebral a odkráčel k motocyklu. Zapnul vysílačku a podal stručnou informaci o objevu. Druhý strámistr vytáhl z příruční brany notes a zapsal si jméno automechanika.

Poručík Solo s Diazem a členy výjezdové skupiny z Matanzasu přijeli během několika desítek minut. Zapsali si předběnou výpověď přijímacího technika a mechaniků, kteří zakázku prováděli. Přísluníci výjezdové skupiny prohlíeli vůz a nanáeli argentanový práek vude, kde teoreticky mohly zůstat stopy. Po čtyřech dnech  fordka do servisu přijela v pondělí  přibylo mnoho dalích otisků, ty bude třeba porovnat s otisky zaměstnanců autoservisu a eliminovat. Potom začali bezpečnostní technici demontovat vozidlo po částech.

číslo vozu bylo samozřejmě nepravé, nebo přesněji řečeno vyměněné. Dopraváci z Mantanzasu zjistili, e patří dodávce, která pendluje mezi přístavem a chemičkou s konvemi mléka. Poznávací značka musela dodávce chybět u několik dní, ale řidič ztrátu nehlásil…

V pondělí ráno, jak vypověděl přijímací technik, podle knihy zakázek v 10.30, přijel do servisu mladý mu s červeným fordem. Objednal si nový lak, seřízení motoru a prohlídku předních čepů. Pekli mu, e sořlzení motoru a prohlídka čepů nebude sloitá, ale 9 lakem jo to horí, bude to trvat nejméně deset dní. Mladík prohlásil, e čekat nemůe a zase odjel. Technik překrtal objednávku, ale za chvíli byl dotyčný řidič zpátky Pry ni to rozmyslel a pro auto si přijde za deset dni.

Přijímací technik I několik nmáitnnnců servisu poměrně detailně zákazníka popunlo Krátká dlnny, bílé tričko, trochu delí vlasy mírná nnr/lá barvy. Věk tok kolem dvacítky  na tom se shodnout nemohli. Připadal jím moná jetě mladí, ale choval nti dospěle. Mohl mít tak 180 centimetrů a na tu výku vypadal dost zavalitě. Poručíka Sóla nepřekvapilo, 1Ť |móno a adresa v Matanzasu, které uvedl mladík do objednávacího listu, byly smylené.

Vy si neověřujete totonost zákazníků?** zeptal se poručík Solo.

,,Proč? udiveně se zatvářil přijímací technik. Kdy nám tady někdo nechá auto, proč bychom měli trvat na takových formalitách? Přijde, předloí opis objednávky, zaplatí a my zase auto vydáme … Ačkoliv to Sóla příli neuspokojilo, mělo to svou nepopiratelnou logiku.

Tak mi připadá, e ten mladík byla jenom nastrčená

figurka,” řekl podporučík Diaz, sotva osaměli v malé, olejem páchnoucí kanceláři. Nemám rád hypotézy, ale zdá se mi, e hrál nebo hraje pouze malé kolečko ve velkém stroji…” f

Velitel hlídky, která objevila forda, veel dovnitř a zcela nepředpisově se otázal: Dáte si?” A hodil na stůl koík, v něm zacinkaly láhve refreska. Napili se přímo z úzkých hrdel. Solo si zapálil cigaretu.

Musíme začít od toho auta. Na Isle v něm sotva jezdil jeden u volantu. Museli být dva, moná tři. Dopravili sem Jimenéze a ten v jejich péči… skonal. V noci ho odvezli ke břehu a mrtvého svrhli do moře. Jene to u jim muselo být jasné, e po nich jdeme a e dřív nebo později objevíme stopy vozu. Tak to zkusili s tím klukem. Myslím si, e se jel poradit, kdy mu tady v servisu řekli, e lakování bude trvat deset dní. Proto byl za chvíli zpátky  jeho éf nebo kumpán musel čekat někde tady… blízko!”

Moná jetě čeká,” utrousil podporučík Diaz.

O tom bych pochyboval. Stejně jako e si někdo toho forda přijde vyzvednout.”

Vyli na dvůr autoservisu. Slunce prailo přímo v nadhlavníku a z obou stran úzké kosy eptalo bleděmodré moře.

Cestou se zastavili na parkoviti u hotelu Kawama, kam je pozval podporučík Diaz. Usadili se na červených křesílkách u stolků pod slunečníky. Kousek od nich se ve vodě bavila skupina Kanaďanů v neoprenových oblecích a se lutými kyslíkovými bombami na zádech. Potápěli se sotva v metrové hloubce a pokojně leeli na dně, jen mírně pohoupáváni vlnami příboje. Byla to jejich běná zábava. Takhle se .potápěli’ u celý týden a jetě týden to za své dolary chtěli vydret. Těili se, jak po návratu domů budou ve Vancouveru nebo Ottawě ukazovat barevné snímky a vyprávět o nebezpečích, která skrývají hlubiny Mexického zálivu …

Kdy se objevil číník ve sněhobílé koili, objednal Diaz pro kadého orosenou sklenici mojita.

Kdy se vrátili k Diazovi na stanici, čekaiy na ně první výsledky od techniků. Otisk pneumatiky, odebraný u třtinového pole, odpovídá vzorku na levém předním kole

forda, zajitěného v autoservisu. Dále  e několik daktyloskopických stop z vnitřku forda je totoných s otisky z Jimenézova igulíku a lze tedy usuzovat, e vědce ve fordu vezli. Dalí otisky poslali do centrální kartotéky.

,,Co dál?” zeptal se Diaz. Necháme zatím forda v autoservisu a počkáme, třeba se ten kluk objeví.1’

Poručík Solo sice souhlasil, avak projevil pochybnosti To je organizovaná akce. Nejspí u touhle dobou vědí, e se to tu hemí policisty.*’

Dubice  9. července (čvrtek  večer)

Nadporučík Ivan Riegel seděl na plyovém gauči v útulné garsonce a podvědomě naslouchal cink Ani nádobí z kuchyňky. Zatelefonoval navečer Janě Kesselo vé, přeptal se jí na náladu a jak v noci spala … a hlavně  nepotřebuje-li ve večerních hodinách duevní posilu v podobě návtěvy inteligentního mladého mue. Otázala se, koho má na mysli, čím se ho hluboce dotkla, ale Ihned to napravila pozváním na večeři.

Nalili si sklenku frankovky, Jana zapálila svíčku a pustila desku. Rabas hrál Bachovy fugy a varhany vibrovaly ve stratosférických výkách, potápěly se do temných hlubin a proháněly se jako motýli nad nekonečnou loukou …

,,To u se mi dlouho nestalo,” prohodil Riegel. Večer, klid, pohoda, krásná enská, výborná večeře, hudba . .

Zazněl zvonek. A bylo po klidu. Jana se polekaně rozhlédla.

Půjdu otevřít,” nabídl se.

Ve dveřích se objevila dvojice muů. Jana /n nimi udělala na Riegela rozpačitý obličej Utřel sl ústa do ubrousku a vstal.

Dobrý den. Nezlobte se, e jsme vás takhle přepadli,” pravil podmračený dlouhán. Netuili jsme, e slečna Kesselová bude mít..

Nic se nestalo,” usmála se nucené Jana n pozvala je do místnosti. Seznamte se. To je můj přítel / dětství doktor Ivan Riegel… tohle je Petrův bývalý spolupracovník inenýr Marek …”

//

Těí mě,” napřáhl dlouhán pravici. Prosím … tohle je můj nový kolega inenýr Kříek. Dělá na tom, co dělal… ehm … nastoupil za inenýra Holíka ..

Usadili se, jak se dalo. Jana vykouzlila z miniaturní kuchyňky mísu se sýrem a salámem. Riegel si poněkud připadal jako hostitel a tak přinesl dalí dvě sedmičky frankovky, které zakoupil za účelem dnení návtěvy.

fieč se vedla zpočátku o vem moném, ale posléze se pozornost příchozích obrátila na Riegela.

Poslyte  a co vlastně děláte vy, pane doktore? Vy jste právník? zeptal se Kříek. Nadporučíkovi se zdálo, e v jeho očích zasvítila nějaká ne zcela dobře utajovaná podezíravost.

Já jsem studoval filosofii jako Jana. Teď dělám v knihovně,‘4 fabuloval Ivan Riegel. Obor  dětská literatura.”

Jana se po něm podívala pobaveně.

Ivan íleně miluje pohádky,” přidala si a skryla úsměv za záclonu hustých plavých vlasů, které jí na povel padaly do obličeje.

Já taky rád čtu,” řekl Inenýr Kříek. Vypravím se za vámi … todn no e bych stál o pohádky, ale snad u vás získám protekci třeba na detektivky …”

To Jsou také pohádky, jene pro dospělé. Můete přijít,” ujistil ho Ivan Riegel.

Zábava se rozproudila, gramo tie hrálo a lahve se pomalu prázdnily.

Poslyte, slečno,” řekl poněkud rozvázaným Jazykem Kříek. My jsme tady s kolegou Markem mluvili po cestě sem o tom naem … zatraceným výzkumu. Vechny to zajímá, ten andexon …”

Nechte toho,” řekl nevrle inenýr Marek.

Mám pravdu. Vechny to děsně zajímá … já bych za to dal… slečno,” naklonil se důvěrně k Janě, slečno, vy ani nevíte, co máte v ruce.”

Udiveně si Křika prohlédla.

Jak to myslíte?”

Neposlouchejte ho,” omlouval kolegu Marek. Promiňte … u toho má asi dost. Neměli jsme sem chodit. Zkazili jsme vám večer…

To je přece evidentní,” nechtěl se vzdát Kříek. Holík

ío museí někam schovat, ten výsledný dokument. Kdy ho najdete. .

Jste na omylu,14 přeruila ho Jana Kesselová. Petr nic neschoval. U bych to byla dávno nala u něho v bytě nebo byste to objevili v jeho kanceláři v ústavu. Připadám sl jako v horečnatém snu. Nejdřív se tady na toté vyptával ten . . Hruka od vás nebo jak se jmenuje. Včera ml někdo prohrabal..

Myslím, e si jetě nalejeme poslední sklenku, ne?44 přeruil ji uprostřed věty Riegel.

Opravdu poslední,44 odsekla. Já bych vás chtěla poprosit,” obrátila se k oběma inenýrům, ..abysto v ústavu vyřídili, e nic nemám, tak a se ml u nikdo nepokouí lézt do bytu!44

Rozpačitě se zvedli Já se vám moc omlouvám,44 Sopti dlouhán Marek. Kříek se vymotal ven s rudýma uima.

Pánj,44 pravil nadporučík Ivan Riegel obdivně, tys jim to dala!44

Chvíli se na něj dívala nepřítomnýma očima. Ivane, Já se bojím ..vzdychla a brada jí trochu povolila.

Zamkni si za mnou. A ničeho se neboj. Pohlídám si tě.44 Odhrnul trochu závěs za gaučem. V jednom z temných aut, parkujících v řadě za sebou přímo po okny, zazářil na okamik ohýnek cigarety.

Nadporučík Riegel se usadil vedle Bělee, který čekal za volantem a kouřil.

Kdo má slubu přes noc?44 zeptal se a kývl hlavou k parkoviti.

Čepelka,44 sdělil mu Běle a nastartoval.

Havana  11. července (sobota  ráno)

Ta sobota byla ve výzkumném ústavu Jotiě Martlho volná. Inenýr Pablo Cruz vyrazil na víkend / Havany časně.

Kdy vyvezl z garáe vůz, viml sl, e kontrolka avltl Zajel tedy k pumpě na křiovatce Maleconu n Rampy, natankoval a otočil zpátky. Prokličkoval nn Pátou avenldu projel kolem hotelu Triton pyně se vypínajícího na bfahu zálivu. Po pravé ruce nechal exkluzivní |iť< htafaky park

Ml

Barlovento a odbočil vlevo na čtyřproudovku, vedoucí podél severního pobřeí. Nad námořní Akademií se houfovali posluchači kolem zastávek autobusů. Někteří se pokoueli stopnout kolemjedoucí vozy.

Za Marielem cesta plhala k cukrovarnické vesnici Carambola a brzy potom Cruz odbočil mezi pole s vysokou cukrovou třtinou. Kodrcal se sotva třicítkou po caňaveralu a se zájmem sledoval hejno supů, které ho věrné doprovázelo. Venkov! Po tom neustávajícím rachotu, troubení, cinkání, pískání, křiku a povyku, který tropilo bobtnající velkoměsto, byl tu náhle klid. Zastavil pod hustými korunami, vrhajícími stín a vysoukal se z vozu. Vytahal na trávu nádobíčko  harpunu, dýku, ploutve, brýle se norchlem, gumové nafukovací kolo a síku. Shodil aty a doel ke břehu. Přeplaval padesát metrů nad mělčinou a zastavil se u podmořského útesu, který uzavírá zátoku a chrání plá před vlnobitím. Připevnil síku ke kolu, překontroloval výzbroj a vydal se na moře. Dovedl se takhle bavit třeba čtyři pět hodin. Tentokrát mu těstí přálo, take se vracel kolem poledního s plnou sítí.

Vylezl na břeh a naházel úlovky do chladící taky ve voze. Sedl sl do stínu a vykouřil první cigaretu. Plá se zalidnila. Poblí tu mezi tím zaparkovala tři dalí vozidla a jetě jeden vojenský autobus navíc. Vojáci vypadali v plavkách méně dospěleji ne v uniformě a Cruz si se sentimentalitou uvědomil, jak daleko Jsou roky jeho vojenské základní sluby.

Kolem druhé nasedl do svého fiátka a vydal se na zpáteční cestu. Za normálních okolností by zůstal do večera, ale měl u na pátou program. Projel na dvojku první stovky metrů a vydrápal se po mizerné polní cestě vzhůru. Na pravé straně měl hluboký sráz do moře, po levé krajnici se zvedaly zelené hradby cukrové třtiny.

Ve zpětném zrcátku spatřil jeden z vozů, které stály u pláe. Jel mnohem rychleji a přiblioval se. Cruz uhnul a na samý kraj srázu. Tady se přece nedá předjídět, uvědomil si v okamiku, kdy se mohutný Chrysler přiřítil zezadu jako zdivočelý býk v aréně. Cruzovi vyrazil náraz volant z ruky. Fiátek se ^zakymácel a přejel okraj srázu. Musím vyskočit, uvědomil si zoufale Cruz, nebo pochopil, e v přítích vteřinách se z jeho fiátku stane neovladatelné

těleso, podléhající zákonu volného pádu. Cítil, e se pohybuje pravým bokem kupředu. Otevřel duchapřltomně přední pravá dvířka, nohama napřed se vykulil a letěl vzduchem dolů vedle oputéného fiátka. Kdy ucítil první náraz, měl pocit, e mu praská lebka a svět se mu propadl do hlubin …

Probral se uprostřed noci. Pojem času jetě nezískal, chvíli se pokouel zastavit bolestivý cval mylonek v potlučené hlavě. Pohnul levou rukou. A teď pravou A po zápěstí to lo, ale prsty se vzpíraly poslunosti. Pořád mu hučelo v hlavě. Sáhl si na temeno a nahmatal kraloup zaschlé krve.

Oči si pomalu přivykly a začaly rozeznávat obrysy skal a korálových útesů. Zahlédl téměř na dosah několik třpytivých odlesků. Moře! S tím poznáním také začalo hučení v hlavě dostávat přesnějí podobu  oddělily so z něj zvuky jednotlivých vln příboje, naráejícího na skály a umění pěny, padající zpět na hladinu. Mimoděk přejol levou rukou quayaberru a zjistil, e má v náprsní kapsičce cigarety a zapalovač. Vzal z pomuchlané krabičky ligerosku a roztřesenými prsty si zapálil. Po několika lačných tazích se pokouel zhodnotit situaci. Leel na skalním útesu a asi dva metry pod ním buily do skal mořské vlny. Bylo mu jasné, e nemůe být daleko od Herradury a od polní cesty, ze které byl pirátsky sraen Připlazil se k okraji útesu. Tam dole, v hlubinách pod hladinou, vzalo vechno co měl zřejmě za své i s vozem

Nad obzorem se objevila rudá záře vycházejícího slunce. Jasnilo se velmi rychle. Podíval se na náramkové hodinky, ale shledal, e ukazují 15.07. čas, kdy nárazem o skálu zastavily. Měl bych odtud, řekl sl Inenýr Cruz. Cesta nahoru po skále byla nekonečná a krkolomná Pravá ruka mu citelně scházela, mohl se zachytit Jun předloktím a jetě za cenu stralivé bolesti. Nahoře bezmocně klesl na krajnici cesty a oddychoval. Slutu ** uf sálalo, kdy se vzpamatoval natolik, e mohl dál Mnoltll ízeň, která se zvyovala přibývajícím horkem Plouil an po cestě zpátky k plái, která, jak odhadl, mimi leet sotva kilometr daleko. Snad tam někoho najde, kdo mu pomůe* Po strastiplném pochodu, který mu připadal jako věr nost, se objevila pomoc. Peugnot n diplomatickým

číslem védské embajady, který řídila piavovlasá atrakce enského pohlaví. Mu vedle ní připomínal vzezřením přeborníka ve vzpírání.

Copak se vám stalo?” zeptala se védka plynnou paněltinou, kdy vystoupila z vozu.

Bouračka,” pravil ztěka.

Tady?” rozhlédla se nechápavě opálená plavovláska v červeném tričku.

Ne… ne … kousek dál. Jsem inenýr Cruz z Havany.” Zopakoval jetě jednou své jméno i adresu, kterou si véd stačil poznamenat.

A co vae auto?” zeptala se védka. Měli bychom vás odvézt na policii, ne? Anebo dřív k lékaři?”

Cruz chtěl pohnout rozbolavělou hlavou, avak pocítil, jak ho obestírají mrákoty. Ne omdlel, stačil ho robustní véd zachytit do náruče.

Dubnice  14. července (pondělí  dopoledne)

Je tady jedna divná věc,” pravil podporučík Běle, sotva vstoupil do kanceláře k nadporučíku Rieglovi. Minulý týden se z ústavu telefonovalo do Havany. Ve čtvrtek z pracovitě docenta Pergla. A v pátek z kanceláře doktora Landy.”

No a co?” uklíbl se Riegel. Na tom snad není nic zvlátního, kdy si telefonujou dvě instituce, které spolupracují.”

To jo, má pravdu,” přitakal Běle. Jene hovor Pergla s ředitelem havanského výzkumáku je zaznamenaný v evidenci, kterou vede jeho sekretářka. Hovor od Landy ne.”

Třeba Perglova sekretářka nezaznamenává hovory jiných pracovníků,” namítl Riegel.

Ba ne. A se volá meziměstsky i mezistátně z kterékoli kanceláře, sekretářka vedoucího to zapíe. Aby byl přehled a aby se pokud mono zamezilo soukromým telefonátům.”

Třeba to dotyčný volající zapomněl ohlásit,” navrhl Riegel dalí alternativu.

To sotva,” odsekl Běle. Samozřejmě jsme to

proukli. Zavolali jsme z ústředny na potě, e se stala nějaká chyba v evidenci… v tom se toti normální smrtelník nevyzná… tak jestli by pan doktor Landa byl tak laskav a sdělil nám, kdy hovořil s Havanou. Řekl, e s Havanou vůbec nehovořil a na tom trval, i kdy jsme mu tvrdili, e se určitě mluvilo z čísla jeho telefonu.

Mohl od něj volat někdo jiný,” řekl nadporučík.

To moh!, přitakal Běle. A asi taky volal. Máme záznamy z ústředny. A tak jsem mluvil se spojovou manipulátorkou, která měla právě na ústředně slubu. Vzpomněla si, e v pátek přepojovala ten hovor z Landova telefonu na mezistátní linku. Zaslechla, e po spojení byl z obou stran veden německy.*1 Jo, to je zajímavé, uznal Riegel. Doufám, e sis od té slečny ze spojů opsal číslo telefonu.

Samozřejmě. Říkal jsem ti přece, e to jsou divný věci. Z mezinárodní ústředny mi na mou ádost zjistili, e volané číslo patří známé havanské restauraci Floridita.**

Dubice  14, července (pondělí  odpoledne)

Větina vědeckých experimentů má jednu přednost,” pronesl doktor Hruka a uhladil si prořídlý porost lebky. Mají logiku.” Nervózně poposedl na nabídnuté idli, nebo měl pocit, e celou věc nevysvětluje dost jasně. Landa se na něj povzbudivě usmál, inenýrka Kostková se naopak tvářila skepticky, inenýr Marek stál nevraivě nad stolem plným papírů. Dittrich telefonoval s nějakým veledůleitým člověkem, říkal sebejistě Ano a To ťŤ rozumí a el vem zúčastněným jako obvykle na nervy Tedy aspoň v tomto případě,** pokračoval doktor Hrulka. se mi zdá, e to je logické. Celý problém PH  andaxonu III je ve způsobu aplikace. Moná by vás zajímalo Inenýr Dittrich dotelefonoval, poloil sluchátko Ť tekl PH  andexon III. se aplikuje nltrollnl Oextou Injekcemi. To přece víme.’*

Ano … chtěl cosi namítnout Hruka.

Ale my přelapujeme na místě, protoe k tomu dostal nováček, kterého nikdo pořádně nŤt/ná,” otUakl Dittrich. To se nedomyslelo. Ostatně |nttm u o tom mluvil se soudruhem ředitelem …*’

Tak takhle ne,44 zavrčel Marek. Tenhle tým má svýho éfa. Docenta Pergla, jestli ti to není jasný.

No dovol, soudruhu/4 vyjel Dittrich rozčileně, To snad neznamená

Já bych vám případně … cosi ukázal/4 navrhl Hruka. Zvedl se. Marek a Landa se vydali za ním a k nim se připojila ostentativně i inenýrka Kostková. Na chodbě potkali Křika a přizvali ho s sebou.

Hruka je vedl do laboratoře. Něco se stalo. Koukejte ..Hruka odklopil stěnu ke skleněným kójím s pokusnými zvířaty. U průduchu leela bezmocně krysa, jako by se jí nedostávalo kyslíku.

Očkovaná/4 prohodil Landa.

No  vypadá tak, e? ujioval se Hruka. Ale neměla by být. Já ji nemám nikde zanesenou …

Jak to?44 zeptal se Kříek. Přece jsme celou sérii dělali ve středu … copak se sem můe dostat neočkovaný zvíře?44

Teoreticky ne,44 souhlasil Hruka. Ale prakticky tady je!44

Je neočkovaná jon podle papírů,44 namítla Kostková.

No těbůh, kamaráde, má v tom pěknej binec,44 pronesl Landa, kdyby tohle vidél Dittrich, tak . .

Krysa rychle dýchala a poulila nevidomé horečnaté oči.

Ta má dost/4 konstatoval Marek. Jestli ti můu radit, dej to do pořádku, ne z toho bude malér.44

Hruka zůstal nerozhodně stát.

Já se v tom vezu samozřejmě s vámi, kolego,44 zatvářil se zkroueně Kříek. Kde se mohla stát chyba?44

Doktor Hruka s rukama za zády začal pochodovat laboratoří. Kdy proel od oken na jedné straně k oknům na druhé straně, zastavil se před Kříkem. Váený kolego… já chyby nedělám. Zásadně ne! Podívejte se…/’ vytáhl z jedné z naditých kapes sloený arch papíru,  … já jsem pečlivej člověk a vedu si záznamy. Čtěte!44

Kříek uhladil papír na desce stolu. Obsahoval několik písemných údajů. První na začátku června, poslední dvacátého. Landa nakoukl přes rameno.

Nechápu . .pokrábal se nad uchem a polohlasně si přeříkal znovu těch několik červnových dat.

lili

To ani dost dobře nemůete,” pousmál se doktor Hruka. Ale je to jednoduché. To jsou dny, kdy umíraly krysy ..Zaznělo to tajuplně. Abyste rozuměli  to byly krysy, které jevily vechny příznaky jako po očkování.”

Nerozumím vám, nechápavě pokrčil rameny Kříek. To je přece docela normální. Kdy naočkujeme PH  andexon III v základní nitroilní dávce zdravému organismu pokusného zvířete, dojde samozřejmě k reakci..

No jo,” mávl Hruka netrpělivě rukou. To je fakt. Jene ty krysy nikdo neočkoval!”

Landa chvíli zíral, pak si utřel hřbetem ruky čelo a nezřetelně zavrčel. Něco jako támhle. .ukázal hlavou ke skleněné kóji. Krysa křečovitě dýchala a čas od času zakubala nataenýma nokama.

Přesně,” přitakal doktor Hruka a dopsal rozmáchlým písmem k poslednímu datu jetě jedno  14. července Kdy krysa dodýchala, bylo 17 hodin 35 minut. Venku poprchávalo a vechno vypadalo, e tím středečním lijavcem léto definitivně skončilo.

Dubice  14. července (pondělí  večer)

Nadporučík Riegel vstoupil k majorovi. Chystal se podat hláení, ale náčelník mu naznačil, e chce nejdřív desky, které Riegel drel v ruce. Pak se zahloubal do návrhu vyetřovacích verzí, jej Riegelova skupina předloila. Četl beze slova, pak odloil a zabubnoval prsty na stůl.

Je to postaveno spí na indiciích a dohadech ne na faktech,” řekl zamyleně.

Riegel pokrčil rameny. Holík je po smrti. Nemůeme nevzít v úvahu, e ta smrt má mnoho podivných okolností. Vichni se shánějí po nějaké chybějící Holíkově dokumentaci. Od Landy někdo potají telefonuje do Havany …”

Kdo? Fakta, fakta, soudruzi!” přeruil ho major.

Promiňte, soudruhu náčelníku, ale jsou tam také fakta,” pravil Riegel neústupně. Podrobili jsme PH  andexon III zkoukám v naich laboratořích. Zjednodueně řečeno  dvojnásobná dávka andexonu s glukózou způsobí podle teoretických propočtů velmi rychlou reakci. U člověka s průměrnou tělesnou stavbou by dolo v průběhu tří a čtyř dnů k radikálnímu přechodnému zvýení sráiivosti krve. Vzniklo by akutní nebezpečí embolie. Vzhledem k účinnosti přípravku se dá podle odborníků usuzovat s devadesátiprocentní pravděpodobností, e to bude mít za následek smrt. Celý proces by doprovázely vysoké horečky a v závěrečných fázích hluboké koma. Takhle byl PH  andexon III odzkouen i v ústavu na pokusných zvířatech, samozřejmě v nií koncentraci. Naopak  při správném určení dávky působí přípravek jako vysoce účinná bariéra postupu zhoubného rozkladu krevní plazmy … v tom je právě ten jeho nesmírný význam. Prostě jako řada jiných preparátů  je to lék, ale můe to být i smrtící droga. Průběh Holíkova onemocnění by tomu odpovídal.”

Náčelník si pohrával s propisovačkou. ,,A co pitva?”

No právě,” povzdychl Riegel. ,,Byla to docela běná pitva, jak se na patologii provádějí. Pochopitelně, nikdo nepředpokládal, e by . odmlčel se. Bylo zbytečné to dál rozoblrat. Po kremaci u stojně nikdo nic nezjistí.

,,A ten doktor Hruka,” náčelník nahlédl do spisu.

,,Dovolíte?” Riegel vytáhl jeden z listů a posunul jej k náčelníkovi. ,.Tohle jsou data, kdy doktor Hruka zaznamenal smrt pokusných zvířat. Vechny příznaky svědčí o tom, e dolo k aplikaci andexonu.”

,,To je ale snad běná věc,” namítl náčelník. ,,Od toho se zřejmě ty zkouky provádějí, ne?”

Jistě,” přitakal Riegel. Jene Hruka tvrdí, e tyhle krysy nedostaly andexon nitroilní cestou …

Co z toho vyvozujete?”

Někteří lidé v ústavu jsou přesvědčeni, e Holík objevil jinou monost aplikace andexonu. S největí pravděpodobností tablety… Hruka k tomu závěru doel taky. Uspořádal pro své kolegy takové mení představení. Buď chce odvrátit pozornost nebo někoho vyprovokovat. Ale ten seznam dat vysvětluje jetě jednu věc. Tohle jsme objevili v pátek večer v jedné kóji s pokusnými zvířaty.” Vytáhl lutou obálku a vyklepal z ní malý hermeticky uzavřený sáček z igelitu, který obsahoval jakýsi matně bílý střípek. To je kapsle, ve které nadporučík Riegel učinil významnou pauzu  zjistili v naí laboratoři stopové mnoství PH  andexonu.”

Jsou jen dvě monosti, řekl náčelník. Buď má někdo k dispozici výsledky Holíkova výzkumu, anebo jiný člen týmu dospěl ke stejným závěrům a nechává si to pro sebe..

A pak je tu jetě třetí monost,*1 pravil Ivan Riegel. e Holíkova smrt byla vrada, e pár těch kapslí pachateli zbylo a e teď zkouí, jak dál…

Havana  14. července (pondělí  ráno)

Probral se a chvíli zíral na strop. Kdy se pohnul, projela celým tělem bolest. Pomalu sl vybavoval vzpomínky a poslední vjemy. Zjioval, e leí doma ve svém bytě. Odplíil se do koupelny.

Pohlédl na sebe do zrcadla a zděsil se. Hleděla na něj zarostlá, zuboená tvář pokrytá krábanci a modřinami. Na pravé straně prsou cítil prudké píchání, ze kterého na něj ly mdloby. Mám zlomené ebro, napadlo ho a současně udivilo, e přoa taková zjitění zůstává podivně klidný. Jako by vechno lo mimo jeho osobu, jako by to proíval někdo úplně Jiný

Strčil do zásuvky ňůru Braun tilxtantu a s nesmírným úsilím se začal holit.

Pak vlezl pod sprchu. Proud vody působil blahodárně. Pocítil nervové uklidněni. Co nn to vlastně při víkendu stalo, napadla ho konečně otázka Nic nechápal. Přepadení, náraz, auto potopené pod úteay zn Herradurou. A on měl utonout v autě. Nevěděl ani, |Ťk ho dostal domů. Jen nejasně se mu vynořila tvář neznámé plavovlasé dívky. Kdy lezl z vany, málem se přizabll. Cítil jak je zesláblý, jak směně se mu chvějí ruce I nohy Dopotácel se do kuchyně. Zapnul rádio a vařič Najednou měl téměř křečovitý hlad.

Je pondělí, 14. července, přejeme vám dobrý den a začátek pracovního týdne,‘1 pravilo Rádio Rebelde. Seřiďte si přesný čas  je 8 hodin 45 minut. Poslechněte si teď záznam koncertu československé skupiny Nadado-res  Plavci. Včera večer sklidili velký úspěch v Parku Lenina a řada z vás je chce znovu slyet!44

Inenýr Cruz nechápavě pohlédl na nástěnný kalendář.

Podle veho prospal celých čtyřiadvacet hodin. Na Herraduře byl přece v sobotu …

Snědl pár uvařených vajec s topinkami, potřenými silnou vrstvou slaného másla z mrazícího boxu a nalil do sebe aspoň litr jugo naranja. Ledová, sladce nakyslá hustá áva působila jako balzám. Podařilo se mu navléci bleděmodrou quyaberru a světle edé kalhoty. Je pracovní den, musí přece do ústavu. Do ústavu … a proč ne na policii? Vlastně o tom a do té chvíle vůbec neuvaoval, ačkoliv to bylo nasnadě.

Zdvihl sluchátko a vytočil číslo, pracně vyhledané v havanském telefonním seznamu.

Varadero  14. července (pondělí ráno)

Poručík Solo se vrátil do Havany a Diaz ho proklínal, protoe plechová bouda na konci dvora autodílny se přes den stávala nesnesitelnou výhní, zatímco pár set metrů odtud plouchalo na nojllboznójftl plái světa azurové moře. Střídali so tam s dvěma kolegy oblečeni v civilu a připadalo jim krajně nepravděpodobně, e by se po tom rozruchu, který způsobila Solova rozsáhlá akce, jetě vůbec někdo odváil pro vůz do servisu přijít. Vdy o tom věděla větina zaměstnanců autoopravny …

Robustní černovlasý mu, který v Havaně obýval jeden z apartmentů na třídě de los Presidentes, přijel na Varadero podle úředních záznamů v recepci hotelu ve čtvrtek druhého. Byl jedním z těch tisíců návtěvníků, kterým se věnuje pozornost zdvořilá, pečlivá, leč běná. V ničem se neliil od jiných hostů, trávících dovolenou v hotelích na varaderské kose. Snad e tak často odjíděl, někdy i na celý den či dva… kdo by tomu věnoval pozornost?

Stál právě nad tichou zátokou, která jako jedno z mála míst na poloostrově nebyla cílem naháčů. Břeh tu spadal příkře po nerovných korálových balvanech a navíc hustý pás chlebovníků, palem a křovin uzavíral přístup téměř neproniknutelnou zelenou clonou. Mu přiloil dalekohled k očím. Nelo ani tak o auto a u vůbec ne o toho kluka. Potřeboval jen zjistit, zda tam jsou a jak dalece je třeba počítat s překákami při uskutečňování plánu. Ruce se mu potily. Otřel je osvěujícím papírovým kapesníčkem z hotelové koupelny …

Mladík se objevil v autoservisu kolem desáté.

To je on,” vrazil do plechové boudy hlavu mechanik.

Mladík proel sebejisté dvorem do kanceláře a halasně pozdravil, Tak jsem tady, compaňero!” Vytáhl z náprsní kapsičky bavlněného trička kopii objednávky.

Na jméno? zeptal se úsluně předávací technik. Diaz a jeho společníci vstoupili do místnosti. Mladík na ně ani nepohlédl.

Hernandez,” pravil klidně. Manuel Hernandez, calle 52, hotel Dos Mare, Varadero . Je to ten ford …

Ano, samozřejmě,41 přitakal přodávací technik ochotně. Jistě, je to hotové… bude to 856 pesos, ale a uvidíte tu práci, budete určitě spokojený, compaňero. Prosím vai legitimaci…

Legitimaci?” zeptal se mladík novóřícně. Já zaplatím skoro devět stovek a vy mě budete

Bezpečnost,” řekl Dia/ n Alroco se usmál mladíkovi do překvapené tváře. Mohl bysto nám prozradit, kde jste k tomu fordu přiel, pane Hornnndezi?”

Manuel Henandez patřil k partě grázlů, potulujících se po staré Havaně. Posedávali po cafeteriích a u pouličních barů. Práci a policii sn vyhýbali Kdy mu Perreira nabídl sluné peníze za odvo/nni forda / Havany na Varadero, kde ho nechá přestřlkat na (lnou barvu, vůbec nepochyboval, e jde o nějakou levotu. Nepotřeboval vak vechno vědět. Řidičák měl Potřeboval peníze. Hodně peněz.

Prosím . samozřejmě,” potřásl umatěnou kticí a v tomté okamiku vyrazil. Proletěl mezí policisty z kanceláře na dvůr, odkopl s přesnosti zkueného rváče nic netuícího mechanika, ale tím i skončil. Jeden z obou policistů byl baseballistou a stačily mu dva skoky. Hernandez natáhl rezignovaně ruce a ocelové náramky zaklaply…

Černovlasý mu zasunul dalekohled do pouzdra, vykrábal se křovím na autopistu, přeel silnici k nedaleko zaparkovanému vozu a odjel. Přes most nad kanálem, spujujícím lagunu de Paso Málo pod hotel Kawama s jiní částí pobřeí. Za divadlem odbočil podle ukazatele s nápisem Aeropuerto International de Varadero

Havana  14 července (pondělí  před polednem)

Poručíka Soía zastihl major Juarez ve výzkumném ústavu. Podle příkazu podplukovníka Rafaela zrovna prověřoval vechny vnitřní vazby v institutu, sondoval vzájemné vztahy mezí pracovníky Gonzálesova týmu a tak dále a tak dále. Samozřejmě to ve u potřetí, s vědomím, e první dvě kola byla jen zahřívací a k ádným výslechům nevedla.

Major Juarez se pro poručíka stavil osobně. Museli objet celou zátoku a po Primer Anillio del Puerto přes říčku Leujans a elezniční vlečku odbočili do čtvrti Regla. Chvíli se proplétali ulicí 10. října. Konečně se jim podařilo najít správný dům a správný byt. Juarez zazvonil u dveří. Otevřel mu chlapík, jeho obličej hrál duhovými barvami.

,,Major Juarez, poručík Solo,” představil oba vyí důstojník. ,,Hledáme inenýra Cruze…”

,,To jsem já, volal jsem vás,” pozval je majitel bytu prostým gestem dál.

Usedli v pracovně. Juarez nedočkavě začal: f,Jak se to vechno seběhlo?”

Inenýr Cruz no snail odvyprávět průběh minulých dní co nejvěrnějl. Vylíčil svou cestu na Herraduru a zpátky, pirátský útok chryslera, procitnutí na útesech i návrat do Havany, na který si ovem vzpomíná jen zcela mlhavě.

,,Máte tuení, kdo by za tím mohl být?” zeptal se poručík Solo.

,,Ne, nevím,” odvětil inenýr Cruz pevně. ,,Ale … mám podezření, compaňeros, e jsem se ocitl ve stejném ohroení jako můj kolega Jimenéz, který u neije.”

Juarez se po očku podíval na poručíka. ,,Ale to přece… jak jste dospěl k takovému názoru?” O skutečné příčině Jimenézovy smrti se toti nikde nemluvilo.

,,Mám takové tuení. Byl jsem jeho nejblií spolupracovník. Jen my dva jsme sledovali paralelní výzkum inenýra Holíka v Československu, pokud jde o novou technologii aplikace takzvaného PH-andexonu. Jinak samozřejmě celý tým profesora Gonzálese spolupracuje na výzkumu andexonu. Kdy Raul zmizel a pak se zjistilo, e jim vykradli byt, dostal jsem strach … já nevím, jestli mě chápete, compaňeros …”

Cruz vstal, otevřel láhev refresca, nalil kadému půl sklenice, přidal led z mrazicího boxu a dolil minerálkou. Vypili a Solo se otázal: Proč jste nám to neřekl dřív?44

Asi to budu těko vysvětlovat, sklonil Cruz hlavu. Nael jsem Raulovu dokumentaci. Dva rukou psané poznámkové bloky ..

To je přesně to, co nám od začátku schází, pravil major Juarez chladně. Kdy a kde jste ty Jimenézovy zápisky objevil?44

Hned v sobotu … čtvrtého … kdy se zjistilo, e se k Jimenézům někdo vloupal..odvětil Cruz. Ty bloky leely v Raulově pracovním stole v horní zásuvce … nebyla zamčená ..

To snad ne,44 zvolal major Juarez. Chcete říct, e v sobotu 4. července, kdy jsme přili s poručíkem Varonou k vám do institutu, tam ty zápisky jetě byly?44

Samozřejmě. Vdy jsem je odtamtud vzal k sobě a odnesl domů ..

Proč jste to udělal, člověče?44 vyjel na Inenýra poručík.

Myslel jsem  kdo jiný by to měl mít ne já Vdy řadu těch pozorování jsme dělali 8 Rnulem společně. A potom… pochopte to, compaěoroa já měl u sebe dokumentaci a najednou to začalo vypadat úplně jinak. Profesor prohlásil, e kdo odcizil dokumentaci, má asi taky na svědomí Jimenézo A )rt přece nechtěl nic Jiného ne dokumentaci uchránit. Mám svědku, e tomu tak je! Svěřil jsem se svému kolegovi doktoru hmlrlllovl, e ty zápisky schovávám u sebe a vrátím je do ústavu.”

A co vám na to řekl?”

No … nejdřív ml vynadal,” přiznal Cruz.

Správně udělal/ odsekl Solo.

A pak mi doporučil, abych, a se situace uklidní, el za profesorem Gonzálesem a vechno mu přiznal.44

Inenýre Cruzi, uvědomujete sl, e vás čeká přinejmením disciplinární řízení?” řekl major Juarez, přemáhaje se do klidného tónu. Copak je to moné zacházet s dokumentací, by jste se na ní podílel, jako s předmětem soukromého vlastnictví? Odnáet jí z ústavu bez vědomí vedoucího výzkumného úkolu? Co kdyby se náhodou ztratila?44

Provedl jste nerozvánost, kterou bych od vědeckého pracovníka vaí úrovně nečekal,44 povzdechl poručík.

Nebojte se, nemohla se ztratit,” pousmál se na majora inenýr Cruz a vstal z proutěného křesla. Přistoupil ke stěně, na ní visela vedle několika ručně tkaných tapisérií dřevořezba ve stylu původních indiánských masek. Otočil ji o devadsát stupňů, nebo byla upevněna jednou stranou na malých mosazných závěsech. Za maskou se ve zdi objevilo čelo kovové zásuvky. Inenýr ji s gestem eskamotéra vytáhl a sáhl dovnitř. Strnul. A pak vykřikl: To není moné, někdo ml ty záznamy ukradli”

Major Juarez prohlédl skepticky na inenýrovu domácí skrý a poloil věcnou otázku: Kdy jste tu zásuvku kontroloval naposled?”

V sobotu ráno, před odjezdem na víkend. Oba bloky poznámek v plastikové kabele tady určitě byly!”

Kdo měl klíče k vaemu bytu kromě vás?”

U nikdo, jsem svobodný, bydlím sám.”

Kdy jste se vracel do bytu, nezpozoroval jste něco podezřelého?” pronesl poručík Solo a rozhlíel se po obývací místnosti.

Já 8l bohuel nepamatuji, jak Jsem se vrátil. Dovezli mne ti védové …”

Major Juarez přistoupil k telefonu. Musím zavolat techniky. A vy, inenýre, se připravte. Pojedete s námi, sepíeme o tom vem protokol.”

Jetě do večera se rozběhly práce kolem vytaení vraku Cruzova malého fiatu, který byl zjitěn pod hladinou v místě, jak je inenýr uvedl do protokolu. O chrysleru, o kterém vypovídal Cruz, se nepodařilo ádné dalí poznatky získat. Pokud se dalo vyetřit, nikdo z lidí, kteří toho dne byli na plái, si na chryslera nepamatuje  ale popravdě, času bylo zatím tak málo, e se výsledky jevily jako velmi povrchní.

Zato se podařilo zjistit totonost víkendové dvojice, která Cruze odvezla domů. Byli to mladí manelé, pracující na obchodním oddělení védské embajady. Ochotně poskytli kubánské policii informace a vypovídali shodně jako Cruz.

Na dotaz, jak dopravili Inenýra do bytu uvedli, e ne upadl Cruz do bezvědomí, řekl Jim svoji adresu, kterou si napsali. V kapse koile měl spolu s doklady i patentní klíč od bytu. Kdy jej ukládali na lůko, nic podezřelého nebo

nápadného v bytě nepozorovali. Klíč od bytu poloili na poličku v předsíni a dveře za sebou pouze přibouchli.

Dubice  14. července (pondělí  večer)

Podporučíka Bělee zamrzelo, kdy před Televizními novinami poslouchal předpověď počasí a zvěděl, e brázda niího tlaku je tatam a naopak, nad územím republiky se klene modrá obloha, slunce a přibývá teplo. Sel se podívat z okna  a bylo to zřejmě pravda. Normálně by takovou meteorologickou prognózu uvítal, ale kdy máte před sebou noční slubu na příjmu, je to něco docela jiného.

Povzdychl si, převlékl se do stejnokroje, jak to sluba předepisuje. Pak políbil děti a rozloučil se s manelkou. Vyel před dům do skvostného letního večera. Slunce, posunuté úředním rozhodnutím do letního času, se teprve sklánělo za obzor, obloha zlátla a panorama města, rozpínajícího se z údolí velké řeky do okolních rovin a k pásu lesů se skvělo jako na barevné pohlednici.

Dorazil do budovy okresní správy, převzal slubu a v místnosti operačního dozorčího usedl. Strámistr Musil, jeho kolega ve slubě, přinesl od sekretářky dva vypůjčené álky. Zapnuli vařič n udělali r*l kávu

V devět večer přináeli z centrály k vyhodnoceni první věci. Rutina. Několik dopravních nehod bez následků na ivotech. Rvačka tři mladíků ni nádraí, totonost zjitěna. Jeden z těch kluků leí v nemocnici s lehkým zraněním.

V jedenáct patnáct zazvonil telefon. Běle se představil a vzápětí naladil hlas do přátelského tónu ,,Ne, nadporučík Riegel je mimo Dubici, vrátí se a zítra. Mohu něco vyřídit, soudruko Kesselová? Ano, spolehněte se. Jakmile se ozve, polu ho za vámi. Kdybyste něco potřebovala teď hned … dobrá, rozumím. Mějte se pěkně.**

,,Od kdy vyřizuje Ivanovi dámské vzkazy,*’ prohodil se zájmem kolega ve slubě.

Běle přeel poznámku mlčením a jeho tvář nabyla váného výrazu.

Havana  15. července (úterý  ráno)

Samozřejmě  Manuel Hernandez znal mue, který mu předal forda do opravy a k přelakování. Ale mlčel.

Posly, Manolito, pravil poručík Solo téměř kamarádsky, ,,my si ho najdeme. Ale ve vlastním zájmu mi pověz, s kým ses byl radit na Varaderu, kdy ti poprvé v autoservisu řekli, e přestříkání auáku bude trvat týden ..

Mladík si přehodil nohu přes nohu. ,.Chtěl bych něco k pití a cigaretu,” poádal kategoricky. Poručík Solo přijal jeho hru. Nabídl chuligánovi cigaretu ze svého balíčku a vytáhl z chladničky limonádu. Měl jsem v případě potřeby volat. Vy chcete vědět koho,” uklíbl se Hernandez a vydoloval z kapsy dínsů kartičku s telefonním číslem. Tohle vytočit a chtít pana Perreiru. Kdyby tam nebyl, nechat mu vzkaz a volat o hodinu později. Tak jsem zavolal a Perrelra ml řek, e je to v pořádku, a si nedělám starosti a ubytuju se v hotelu Dos Mare. e na tom nezáleí, jestli to bude přestříkaný za tejden nebo za deset dní. Peněz jsem dostal dost… tak jsem si myslel..

Manollto, neříkej mi, co sis myslel. Pověz mi radi, co je to za číslo? A to nemusím zjiovat.”

To Je Florldita,” Manuel Hernandez zmáčkl zbytek cigarety do popelníčku. A teď můu jít?”

Půjde, ale ne hned,” usmál se přátelsky poručík. Zatím si musíme vechno ověřit a do té doby zůstane naím hostem.**

Major Juarez rozhodl, e do Floridity musí někdo, kdo tam v ivotě nebyl, protoe jinak by mohl Perreira nebo jeho spojka vytuit nebezpečí a upláchnout.

Červené ubrusy a ubrousky a purpurový koberec dávaly místnosti kruhového půdorysu, rozdělené dvěma sloupy s obrovským obdélníkovým květináčem jako spojnicí, zvlátní atmosféru. Dva brýlatí chlapíci s knírkem se tuili s kytarami v rukou a holohlavý dvojník Roda Steigera do toho vnáel rytmus rumba  koulemi s bleděmodrou glazurou. Jakási stará dáma s jetě starím pánem se opíjeli vzpomínkami a cucali k tomu tmavé karamelové pivo.

Poručíka Varony si nikdo zvlá nevímal. Pustil se proto do prohlíení obrazu v dřevěném rámu, zakrývajícího podstatnou část protějí stěny. Byla to ánrová olejomalba. Kadodenní výjev z přístavu asi koncem osmnáctého století.

Starí hubený číník s orlím nosem se uctivě sklonil nad stolem. Varona si objednal langustu po mexicku a pivo. A potřeboval bych mluvit s panem Perreirou,” dodal důvěrně.

Číník se mu pátravě podíval do očí a potom pokrčil rameny: Neznám ádného pana Perreiru, seňore. Je mi líto.”

Varona zklamaně pokýval hlavou a zeptal se jetě, kde je tu telefon. Číník ukázal na dřevěnou polici vedle baru. Přístup k němu má kadý z hostů, vysvětlil.

Za chvíli přinesl pečivo jetě horké, slané máslo a láhev piva Clara. Pomaloučku a pečlivě nalil obsah láhve do velké baňaté sklenice. Přitom nespustil z Varony oči. Pak smetl utěrkou neexistující smítka z ubrusu a řekl lehkým konverzačním tónem: Seňore, kdyby hledala nějakého Perreiru kupříkladu policie, bylo by to samozřejmě velmi váné..

Poručík Varona se pousmál. Jak jste na to přiel?”

Promiňte, asi jsem se zmýlil.” Číník se chystal vzdálit.

Počkejte,” zastavil ho Varona. Dejme tomu, e by opravdu o Perreiru měla zájem policie . .

Nevím, seňore. Promiňte, nic nevím,” odvětil sue číník a odeel. Varona se zahloubal do nepříjemných úvah. Uvědomil si, e bude muset s tímto nulovým výsledkem předstoupit před své nadřízené.

Vae langusta po mexicku,” uslyel nad sebou hlas starého číníka.

Ach… vidíte, úplně jsem zapomněl,” zatvářil se nevesele Varona. Abych vám řekl pravdu, přela mě chu . ..”

Moná bych vám přece jen mohl nějak pomoci,” prohodil číník. Přitom zručně zaongloval několika alpakovými miskami a servíroval před poručíka slibně vypadající lahůdku. Asi je to velká náhoda, protoe já jsem toho člověka jinak neviděl …,” prohlásil, kdy kladl na talíř bílé kusy masa. Ale dvakrát jsem zvedl telefon, kdy se tu někdo po seňoru Perreirovi sháněl.”

Varona upřel na číníka nedočkavý pohled. Take jste ho přece viděl?”

Viděl,” přitakal číník. Kolem padesátky, řidí tmavé vlasy, běloch. Nosí tmavé brýle. Střední postava. Jene takových muů chodí po Havaně tisíce.”

Nevzpomenete si, kdy se tady pan Perreira naposled ukázal?” Varona nenápadně vytáhl z náprsní kapsy průkaz bezpečnostní sluby a rozevřel jej tak, aby do něho mohl číník nahlédnout.

V pátek. V pátek večer. A předtím v pondělí… pamatuju sí to docela přesně, compaňero. V pátek tu s ním byli jetě dva, které vůbec neznám.”

Havana  15. července (úterý  odpoledne)

Poručík Solo se vydal chodbami budovy zvlátního oddělení do prvního patra. Bylo jasné, e teď jde o kadou hodinu. Zasedačka, vybavená oválným stolem z tmavého dřeva a dvanácti idlemi okolo, byla plná kouře.

Podplukovnlk Rafael zahájil operativní poradu a vyzval majora Juareze, aby jeho lidé doloili o dosavadních poznatcloh.

Vousatý kapitán Buonavista informoval o pátrání na místě Cruzova střetu s řidičem chryslera. Bylo jasné, e ani pachatel nemohl z nárazu vyjít bez krábnutí. Navíc se na caňaveralu v úseku, který inenýr Cruz poměrně spolehlivě popsal, skutečně naly stopy, které tu zanechaly oba vozy při kolizi. Cruz soudil, e auto za ním byl Chrysler. Rozpětí pneumatik otitěných na jednom místě v měkké půdě tuto domněnku nevyvracelo. Ukázali pro jistotu inenýrovi několik různých typů vozů podobného tvaru na fotografiích. Poznal chryslera bezpečně. Nebyl si jist barvou. Snad bílá, snad lutá, snad krémová, rozhodně světlý odstín. Navečer se ozvali dopraváci z předměstí Fontanar. Naproti rehabilitačnímu ústavu Julio Díaze stál oputěný Chrysler béové barvy s prohnutým nárazníkem. Laboratoře bleskurychle zpracovaly stopy laku na nárazníku a porovnaly s lakem na Cruzově zničeném fiátku.

Za volantem toho chryslera seděl pachatel útoku,” zakončil svůj ústní doklad kapitán Buonavista.

Varona,” vyzval major Juarez poručíku, ktwy popnal svoji exkurzi do Floridity. Juarez nahlédl do vylntřovm Inh poznámek a řekl: ,.Zajímavá shoda. Soudru/l Cankoilo venska se na nás obrátili s prosbou o pomoc Chtěli jlutll jedno havanskó telefonní číslo… přesné to, po kterém jsem pátrali my. Asi je bude zajímat, k čemu jťmŤ dolil, protoe právě v pátek se měl konat Jedon telefonický hovor mezi výzkumným ústavem v Dubicl a Havanou, který je velice zajímá ..

Byl jsem ve Floriditě samozřejmé Jetě jednou,” odtuil Varona s marně skrývanou pýchou v hlasu, nebo se chystal vynést trumf. ,,Vzal jsem s sebou pér fotografií… jeden z těch Perreirových pátečních partnerů je Julio Esteban!”

Rozhostilo se ticho, jen kapitán Buonavista omluvné zakalal a zvedl se ze idle. ,,Hned jsem zpátky,” zamumlal ve dveřích.

Tak Esteban,” zavrčel podplukovník Rafael.

,.Jene to nestačí, e seděli s Perreirou v restauraci,” namítl poručík Solo. ,,To nejsou důkazy. Jen indicie.”

Podplukovník Rafael zdvihl dlaň. Vichni zmlkli. ,.Tohle je příli váná záleitost, poručíku Solo. Jsou to sice indicie, ale natolik závané, e vrhají na Estebann odůvodněné podezření. Třeba způsob útoku na Cruze, to je styl, který je vlastní brutálním agresivním pachatelům typu Estebana.”

Kapitán Buonavista vplul do místnosti. ,,Mám důkaz,” pravil skromně. ,,Tady je informace z centrálního počítá

če.”

Major Juarez vzal pás počítačových informací do ruky a řekl: ,,Děkuji, compaňero.” Na dálnopisném kotouči vyukal centrální počítač odpověď víc ne přesvědčivou část daktyloskopických stop, objevených v béovém chrysleru na předměstí Fontanar, calle 243, patři několl krát trestanému Juliovi Estebanovl, nyní hláenému k trvalému pobytu v ulici Acosta ve staré Havaně.

,.Jene Esteban určitě není hlavní ryba,” namítl poručík Solo. Esteban, Hernandez, to jsou spí piraňe … některé nebezpečnějí, jiná moná jetě nedorostla. Ale za nimi někde v přítmí číhá pořádná barracuda.” Podplukovník Rafael se zvedl. Třicet minut na protaení,” vyhlásil

,.Hlídky do ulice Acosta, do Fontanaru, na ulici 10. října k bytu inenýra Cruze! Polete okamitě hlídkové vozy taky na vechny adresy členů Gonzálesova týmu. Nic zatím nepodnikat, hlídkovat a podávat hláení. Také bych chtěl vidět zprávu o výsledku prohlídky Hernandezova pokoje v hotelu Dos Marei Tak  můete jít! Za půl hodiny vichni tady  vy dva zůstanete/’ zavolal podplukovník na Sóla a Juareze, kteří se také hrnuli ke dveřím. Vás se to netýká!”

Dubice *15. července (úterý  časně ráno)

Podporučík Běle toho měl za noční slubu právě tak dost a dost. Pohlédl na hodinky. Tři čtvrtí na sedm. V té chvíli se objevil ve dveřích nadporučík Ivan Riegel.

Volala tě večer Jana Kesselová, e má pro tebe něco důleitého,” spustil na něho Běle.

Dík, dohnala mě doma na telefonu jetě v noci, kdy jsem přijel. Podívej, co jsem od ní přinesl.”

Riegel poloil na stůl kufřík.

Byl z rodu těch moderních diplomatek. Elegantní, blytěl kováním v rozích a mechanickým číselným zámkem pod dradlem. Běle měl doma taky takový. Před několika lety Jej dostal od manelky k vánocům. Jene starí syn Jan natočil na zámku kód, zaklapl a přetočil vechny tří kotouče na nulu. Kufřík  zcela v souladu se záměrem výrobce  nelo otevřít. Problém vznikl a ve chvíli, kdy měl sedmiletý synátor znovu vytočit kód, protoe mít doma prázdný kufřík, do kterého se nemůete dostat, to vás přestane těit. Zjistilo se pochopitelně, e Jeník kombinaci zapomněl. Podporučík nebyl nijak zvlá honěný v počtech, ale to, co věděl, mu stačilo víc ne bohatě, aby pochopil, e buď bude do konce ivota zkouet variace, kombinace a permutace na svém elegantním kufříku, anebo jej zasune na dno skříně v chodbě a dál bude tahat do práce svou odřenou aktovku 8 normálním zámkem zaklapávacím. Zvolil druhou alternativu.

Teď se vak Běle tvářil stejně nechápavě, jako před lety, protoe kód na tomhle kufříku byl rovně vynulovaný. To chce, abych ti jej otevřel?” pronesl nevěřícně.

Riegel si přisunul idli a usedl ke stolu. Stručné vyloil Báleovi, co vedlo Janu Kesselovou, aby mu odtv/rinli* uzamčený kufřík do péče. Včera při vyřizováni pozůťt*tloŤtl po Ing. Holíkovi na státním notářství obdrela mimo jiné zapečetěnou obálku s určením do vlastnici) rukou V obálce nala dopis, jeho obsah byl zčásti soukromého rázu, ale závěr dopisu Janu silně znepokojil, stojné jako přiloený klíček od sejfu, který si Holík pronajal v dublcké filiálce státní banky. Jana Kesselová si sejf odemkla a nala v něm kufřík, který teď leí zde na stole.

Take zavoláme techniky/1 navrhl Běle. Někoho, kdo se vyzná v dekódování. Přece nebudeme ten krásný kufřík páčit.”

Jetě před zahájením denní operativky vstoupil Rlogol k náčelníkovi a nepředpisově hlásil, e to, co major vidi v jeho ruce, je chybějící část Holíkovy dokumentace k PH-andexonu. A současně náčelníka poádal, zda by mohl no operativní poradě předloit návrh změny ve vyetřovací taktice a poádat o její schválení.

Havana  16. července (středa  ráno)

Ne, compaňero, doktor Badrillo tady jetě není/* oznámil Solovi vrátný v institutu. Nemá ani auto na parkoviti. Tak to on moná dnes nepřijde.”

Profesor Gonzáles řekl poručíkovi, e doktor Badrillo nejspí bude doma, má povoleno individuálně pracovat.

Telefonoval jsem k nim, namítl Solo. Nikdo to nebere…

To je moné,” přitakal Gonzáles. Manelku a děl! odvezl nedávno na venkov a on sám vysedává od ránu v křesle na zahradě. Říká, e se mu na vzduchu dělá nejlíp… ostatně  včera pracoval doma celý den, tady ho ani neukázal…”

Nikde nikdo,” sdělil poručíkovi o pár minut později policista, hlídkující naproti Badrillovu domu. Asi má jetě půlnoc,” kývl hlavou na staené aluzie.

Solo přeel ulici a zazvonil. Zvonek zacinkal kdosi v hlubinách domku oputěně a bez odezvy. Znovu. A jetě jednou … Poručík se rozhlédl kolem a pak se přehoupl

měkce přes nevysoký plot. Venkovní dveře byly zamčené. Solo obeel prosklenou verandu a nahlédl dovnitř oknem. Nic. Zabuil a zakřičel. Stejný výsledek. Rozmrzele se vracel.

Pane,” zavolala na něj přes plot ze sousední zahrádky obtloustlá mulatka, hledáte někoho?”

Ano. Doktora Badrilla. Nevíte, kde bych ho zastihl?”

Bude asi na sluební cestě,” opáčila mulatka zasvěceně. On dělá v nějakým výzkumným ústavu a často jezdí na sluební cesty, víte?”

To vím,” připustil poručík. Jene v ústavu mi říkali, e bude asi doma.”

Kdepak. Doktor odjel v sobotu a od té doby se nevrátil.”

A vy jste ho viděla odjídět?”

No jistě. Ale, co vy jste vůbec zač?”

Poručík vytáhl z kapsy sluební průkaz a strčil jej eně před obličej. Opřela se oběma rukama o plot: To já netuila, promiňte, soudruhu…”

 V pořádku. Měl j9em těstí, e jsem vás tu zastihl. Řekněte ml, kdy doktor přesně odjel…”

Tak kolem esté večer, compaňero. Pár minut sem nebo tam, ale ne moc. Snad se doktorovi něco nestalo?”

Snad ne,” pokrčil Solo rameny.

Mně se to hned nelíbilo,” prohodila mulatka. Ti chlapi, co přijeli, vypadali divně.”

Počkejte, kdo přijel?”

Asi půl hodiny předtím. Zrovna jsem koukala v televizi na ten mexickej film … přijeli ty chlapi…”

Kolik jich bylo?”

Dva v takovým velkým bouráku. Já se ve značkách nevyznám. Byl béový a z jedné strany měl ten auák prohnutej nárazník, toho jsem sl vimla.”

Vidíte  a já myslel, e jste se dívala na film,” nadhodil Solo.

To jo. Jene já stihnu koukat se na televizi a sledovat i to, co se děje kolem.”

Co myslíte, poznala byste ty mue?”

Pokrčila rameny.

Kdybych vám třeba ukázal pár fotografií…”

Hm .. ne, nepoznala,” řekla upřímně. Asi ne.”

A proč vám připadali divní?”

Zdálo se mně, e spěchají, nikdy předtím jsem je tady neviděla, nevím, jak bych to měla vysvětlit, no, nelíbili se mné.

A co bylo dál?” zeptal se Solo.

Jeden za chvíli odjel v béovým autě pryč. A pak doktor Badrillo vzal toho druhýho do svýho auta a taky odjeli.”

Poručík poděkoval. Spěchal do sluebního vozu.

V kanceláři stihl Juareze.

Vechno do sebe zapadá,” informoval Solo majora. Nejdřív jdou po Jlmenézovi, protoe se domnívají, e bude mít poznámky u sebe. Prohledali mu byt. Kdy tam nic nenali a Jimenéz nic neprozradil, brutálně ho zlikvidovali. O tom, e Cruz ty poznámky vzal k sobě, se dozvěděli teprve minulý týden. Jak se to mohli dovědět? Cruz to svěřil svému kolegovi Badrillovi. V sobotu odjel na víkend k moři a mezitím mu prohlédli byt a nali, co tak úporně hledali. Rozhodil se, e Cruze také pro jistotu zlikvidují. Nedolo jim, e Cruz přeije.”

To byla chyba v reii, e Chrysler srazil tu fiatku do moře a pachatel ujíděl dál, ani se přesvědčil, e Cruz zůstal v autě pod hladinou.”

Kdyby Cruz nepřeil, vůbec by nás nenapadlo pátrat po béovém chrysleru a nevěděli bychom asi ani o Badrillovi,” přitakal Solo. Snad Jsme konečně na stopě. Estebanova účast na pokusu vrady inenýra Cruze je nesporná, to prokázaly daktylky Hernandez a Perreira jsou zatím důvodné podezřelí ze npolupachatelství anebo přinejmením spoluúčasti na likvidaci inenýra Jimenéze. Do jaké míry mají prsty v Cruzové případě, to se teprve ukáe.”

S největí pravděpodobnosti měl doktor Badrillo Jimenézovy poznámky v ruce a v sobotu. Určitě je nechtěl pro sebe. Za tím vím vězí jiná hlava. Badrillo je v celé akci podle mne … odborný poradce, dá-ll se tak říci. Otázka číslo jedna zní  kde je dokumentace a kdo celé akci éfuje. A co kdy je vůbec ta dokumentace u někde pěkné ulitá?”

Já bych to tak skepticky neviděl,” pokrčil rameny poručík. Ten materiál, který má pro ně zřejmě takovou cenu, e neváhají kvůli němu vradit, potřebují dostat za

hranice. Učinili jsme přísluná opatření v přístavních i letitních celnicích. Samozřejmě vycházím z toho, e nám taky trochu bude přát těstí a e ty poznámkové bloky nezmizejí v nějakém diplomatickém zavazadle. Kromě toho  podívej se, kolik leteckých linek připadá pro takového paeráka v úvahu. Z těch, co létají od soboty do pondělí, snad jen dvě nebo tři. Jinak by musel zase přes nějaký socialistický stát  a ty myslí, e by to riskoval? A zkouet to lodí?1*

,,Asi má pravdu, připustil major. Otevřeným oknem zavanula vůně potaje z protějí restaurace. ,,Co takhle sníst něco teplého/* navrhl. Pojď, zvu tě. Přeli ulici a sedli si u barového pultu. Z misek před nimi za chvíli kouřily voňavé černé fazole.

Varadero  16. července (středa  dopoledne)

Měl jste tady být v neděli ráno! A sám! Proč to zpodění?” vztekal se robustní černovlasý mu. Hotelové apartmá vonělo skořicí a citrónem a obrovský klimatizační box v největím pokoji tie bzučel. Není na vás spolehnutí, doktore Badrillo! Proč mi sem vodíte lidi, které neznám?”

tíhlejí z obou návtěvníků, sedících v houpacích proutěných křeslech u mramorového stolku odsekl: U jste toho řekl dost, seňore Corro. Kadý máme své spojence. Tohle je přítel Julia Estebana. V této chvíli i můj přítel.”

Černovlasý chlapík se vztekle zasmál: Ale doktore! Vy jste si přivedl s sebou gorilu? Před kým vás má chránit? Přede mnou? Spí před policajty. Máte toho dost na svědomí.”

Mlčenlivý průvodce doktora Badrilla tie napřáhl ruku. V dlani se objevila rukoje, ozvalo se cvaknutí a z rukojeti vyskočila čepel s dvojitým břitem.

Corra couvl a blýsklo mu v očích: Samozřejmě nepochybuji, e s tímhle umíte zacházet. Jen bych vám doporučoval, abyste si včas rozmyslel, na koho ceníte vá ostrý zub.”

Neznámý se pozdvihl na idli. Doktor mu poloil ruku na rameno. Není třeba Bartolomeo. Seňor Corra spěchá a my také nemáme času nazbyt.”

Správně,” souhlasil Corra. Vy mi dáte ty poznámky, já vám peníze a rozejdeme se. Jestli vám smím radit, neutrácejte to hned. patně by to mohlo dopadnout.”

Nerozumíte mi, seňore,” řekl doktor. Vechno se vyvíjelo trochu jinak, ne jsme předpokládali. S Cruzem se závěr nepovedl. Vyetřuje ho policie. To nás zdrelo. Dospěl jsem k názoru, e by nám tady u nebylo dobře,” usmál se doktor koutkem úst.

To je vae věc,” odsekl Corra.

Ne tak docela,” pravil sue doktor. Předevčírem jsme byli já a tady můj přítel Bartolomeo za Perrelrou.”

Proboha,” zasténal Corra. Vy jste se zbláznili! Snad ne na embajadě?”

Ne, u něho soukromě,” odvětil nevzrueně doktor. Na tom přece není nic patného, navtěvovat občas své známé. Pokud vím, seňor Perreira je zde akreditován Jako tajemník vyslanectví zcela legálně … fteknu vám Corro,” hlas mu ztvrdl, e mi je úplně jedno, jestli tady zastupuje svou zemi nebo CIA. Ale vy ho v tomhle případě platíte a vám taky v tomhle případě vyhoví.”

Rád bych věděl, v čem mi má vyhovět.”

Myslím si, e nám na vae doporučení seňor Perreira zajistí bezpečný odchod z Kuby.”

Corra se díval několik vteřin na doktora a na jeho společníka, Jako by odhadoval jejich sílu. Pak se uklíbl a přeel ke dveřím. Otevřel je dokořán na chodbu a řekl: Prosím!”

Oba návtěvníci na něho nechápavě pohlédli.

Vypadněte! Za těchto podmínek, které si kladete, ruím dohodu.”

Doktor unaveně sklopil hlavu. Zavřete ty dveře, seňore.” Vzal koenou diplomatku a vytáhl z ní na stůl dva tlusté bloky. Corra v nich zalistoval. Dobrá, doktore. Moje firma dodruje závazky. Deset tisíc dolarů a deset tisíc pesos. Vechno v pouitých bankovkách, jak jste si přál.”

Vyjmul ze skříně příruční kovový kufřík, který přes den uchovával v hotelovém 6ejfu. Otevřel víko.

Přepočítejte si to, pánové.”

Doktor počítal a vkládal balíčky bankovek do diplomatky. Mu, zvaný Bartolomeo, střeil kadý Corrův pohyb.

Přijeli jste vaím vozem, doktore?” zeptal se konečně Corra, kdy bankovky zmizely v diplomatce.

Ano … nebyla jiná monost.”

Kde stojíte? Potřeboval bych si jej vypůjčit.”

Na zadním parkoviti, úplné na kraji, lutá renaultka s černým čalouněním.”

Dejte mj klíče,” natáhl dlaň Corra. Musím si teď rychle něco zařídit. Vy se zatím najíte a budete-li potřebovat, najmete si taxíka,” zasmál se. Teď přece na to máte. Vůz vám v pořádku vrátím.”

Odeel zadním východem, vedoucím k pláím. Byla to sice cesta vyhrazená pouze hotelovému personálu, ale doktor a Bartolomeo ji pouili také. Měla toti velkou výhodu: nevedla kolem recepce.

Na zadním parkoviti okouněl jeden z těch přeborníků, okouzlujících enskou část pláe hrou souměrných svalů, lesknoucích se jako na kulturlstických přehlídkách.

Potřebujete něco, seňore?” přitočil se a vystavil na obdiv luxusní digitální chronometr a třpytivý přívěek ze lutého kovu na opálené hrudi v rozhalence quayaberry. Mohu opatřit vynikající doutníčky … nebo vás seznámím s báječnou mladou tanečnicí…”

Corra mu strčil desetipesetovou bankovku. Vidí to auto?” ukázal bradou na lutou renaultku. Tady má klíče a odvez mi ho ke golfovému hřiti. Nechá ho u Los Tainos, hned za první chatkou … jasný?”

Jasný, seňore … ale co s klíčky?” zeptal se plejboj snaivě.

Nechá je ve spínači. V chatce bydlí můj přítel. Auto si vyzvedne. Ale kdyby tě napadla náhodou nějaká hloupost …

Seňore!” ohradil se mladík uraeně. Myslíte sí, e nerozumím obchodu?”

Corra proel mezi zaparkovanými automobily a zmizel za hradbou stromů směrem k hotelům.

Havana  16. července (středa  poledne)

A je to,” pravil poručík Solo, kdy poloil telefon. Jen jsem nevěděl, kde past sklapne.”

Ráno ses na vechno díval mnohem skeptičtěji,” připomněl mu major Juarez, kdy se uvelebili na zadním sedadle sluebního vozu.

To na člověka někdy přijde,” připustil poručík. Rozloil na klíně sloku se svodným materiálem. Tak vida, seňor Corra! To bylo správné začít s prověřováním vech cizinců, kteří by mohli mít nějaký vztah k výzkumnému ústavu nebo k jeho pracovníkům.

Těí mě, e to přiznává právě ty,” podotkl ironicky major. Pokud si vzpomínám, měls k tomu při projednávání vyetřovacích verzí dost připomínek . .”

Nemám rád administrativní práci,” řekl Solo.

Někdy přinese taková mravenči pile vlc uitku ne vtrhnout s pistoli v ruce do doupěte zločinců.”

Jeli mlčky. Teprve na objíďce pár kilometrů ze Havanou se Solo ozval: Samuel Corra, padesát čtyři let Narodil se v Německu, rodiče z rasových důvodů po roce 1933 emigrovali do Jiní Ameriky, pas má argentinsky Jo éfem obchodního oddělení jihoamerické firmy na zpracování kaučuku  podle obchodního rejstříku a podle papírů. Ale máme zjitěno, e firma je pouze krycí nálepkou pro filiálku nadnárodní chemické a farmaceutické společnosti, spravované ze San Francisca. Corra údajně vystudoval farmaceutickou chemii na Harvardu. Byl taky jako pozorovatel na mezinárodním sympoziu ..

Take tam poznal Jimenéze i Cruze,” poznamenal Juarez.

Moná,” pokrčil Solo rameny. V kadém případě znal velmi dobře doktora Badrilla.”

Zastavili za mostem přes kalnou říčku, slouící za útočitě matanzaským rybářům. Podporučík Dlaz u na ně čekal.

Mám tam dvanáct mládenců. Střídají se po osmi hodinách. Kromě toho taky uniformované hlídky. To není moc  vemte si to: est lidí, co byli nu sympoziu, z toho tři cizinci. Kadý v jiném hotelu. Pak ton kluk, ton Homandez, kvůli němu jsme hlídali hotel Dos Mare a autoservis A najednou volá Claudio, e se tam objevil Estebanúv komplic Bartolomeo s nějakým chlápkem, postavili auto na parkoviti a zadem vrazili do hotelu, kde bydlí ten Argentinec, co byl na sympoziu. Povídám mu  Claudio, hlídej je jako vlčák. Jedeme tam! Ovem  vy neznáte Claudia. To je něco jako Apollón z Varadera. enských kolem něho se rojí, jen se ukáe na plái.”

No dobře,” přeruil Diazův temperamentní monolog poručík Solo. Jen jestli tvůj Apollón tu dvojici opravdu uhlídal.”

Ten můj Apollón mluvil se seňorem Corrou osobně a převzal od něj klíče od Badrillova vozu,” pravil Diaz a spokojeně se zachechtal, kdy viděl ve tváři majora Juareze překvapení.

K hotelu dorazili kolem jedné po polední. Podporučík Diaz zavedl řidiče s vozem do skrytu kolonie rodinných domků na druhé straně ulice. Svalnatý mladík v ultramoderním tričku, napjatém pře^s vzdouvající se svaly, seděl nečinně na kameni ve stínu palmy. Kdy vystoupili z vozu, pruně vyskočil a sdělil, e argentinský host Corra před chvílí opustil hotel a odjel směrem k letiti.

Kdo za ním jel?” zeptal se Diaz.

Přilepil se na něj Rodriguo, take mi tady u nikdo dalí nezbyl. Je nás málo na tomhle úseku!”

Dobrá, Claudlo, pokračuj!”

Provedu, compaňero!”

Diaz povzdechl a nastoupil do vozu. To je nejlepí chlapec pro Varadero,” vysvětlil. Jen kdyby toho vdycky tolik nenavanll.”

Dojeli do centra městečka a zaparkovali v boční uličce. Oddělení Bezpečnosti sídlilo v nenápadném domku u Stadiónu XI. festivalu. Podle Rodriguovy sledovací zprávy dorazil Corra na letitě, chvíli se o něčem dohadoval u přepáky pro cestující, ale potom zase odjel zpět do hotelu. Juarez dal okamitě prověřit vechny odlety z Varadera toho dne. Nebylo to tak obtíné. Zůstávaly u jen dvě pravidelné linky do Havany, obě beznadějně vyprodané. Corra se pokusil vyměnit letenku ze zítřka na dneek, potvrdil Rodriguo z letitě, ale neuspěl.

Major Juarez přesto rozhodl posílit sledování letitě i jednotlivých linek. To bylo sice opatření nezbytné, mělo vak i svůj rub. K letiti odjela hlídka, která měla na starosti úsek mezi hotelem Atabey a hotelem U čtyř palem na severní straně kosy. Tím se stalo, e dva mui v lehkých plátěných kalhotách a bílých koilích vyklouzli zadním vchodem z hotelu a nezpozorováni proli dál, a se dostali mimo pobření hotelový areál. Na Sedmapadesáté za

t

Městským muzeem objevili, co potřebovali. Zaparkovaný vůz s nedovřeným okénkem. Pro zkuenou Bartolomeovu ruku bylo hračkou vůz otevřít a se zapalováním nakrátko nastartovat. Dojeli na Via Rapida. Tam se za nimi objevilo policejní auto. Hlídka zpočátku netuila, e před ní jede ukradený vůz. Bartolomeo se naopak domníval, e policie jde po nich. Selápl plynový pedál a k podlaze a strhl auto do protisměrné dráhy. Hlídkový vůz na takový manévr okamitě zareagoval. Siréna spustila.

Honička netrvala dlouho. Bartolomeo stočil auto jetě zpátky k letiti, ale na křiovatce jim zablokovaly cestu dalí dva vozy s blikajícími majáčky.

Doktor Jorge Badrlllo tiskl v klíně diplomatku s penězi. Bartolomeo sáhl do kapsy a v ruce mu blýskla ocel. Vsadil vechno na jednu kartu. Jediným pohybem rozrazil dveře auta, vyskočil na ulici a zamířil k zeleným pláním Alturas de Varadero. Tuil, e má chabou naději, ale nehodlal se vzdát. Hlídku v prvním voze tvořili dva dopravní policisté, čtyřiadvacetiletý Pedro Vllas a jednadvacetiletý Antonio Sotano. Před několika dny objevili v autoservisu hledaný ford cihlové červené barvy.

Rozběhli se, aby prchajícímu přehradili cestu. Z druhých dvou policejních aut se u také vyřítili ostatní.

Bartolomeo věděl, e hraje o ivot. Otočil se proti dobíhajícímu policistovi, rozpřáhl se a bodl.

Vllas se zastavil Ť sevřel rukama břicho. Na zlomek sekundy hleděl útočníkovi do tváře. Ne se zhroutil na asfalt rozpálené silnice, stačil vytrhnout z pouzdra pistoli.

Stůj nebo střelím, zařval a cítil, Jak se mu pod koilí řine krev.

Bartolomeo se rozběhl. Pistole v Pedrově ruce práskla s ohluujícím třeskotem. Jednou jedinkrát. Bartolomeo udělal v setrvačnosti jetě několik kroků a vrávoravě upadl.

Solo a Juarez přijeli na místo, kdy jeden z policejních vozů odváel Pedra Vilase do nemocnice a druhý mrtvolu Bartolomea na pitevní stůl. Major Juarez zatkl doktora Badrilla. Obsah jeho diplomatky objasnil mnohé. Kdy doktora odváděli z odcizeného auta, poručík Solo si odplivl. Člověk se můe prodat různým způsobem. Tenhle prodal nejen sebe, ale i své kolegy. Jeden nael smrt

v moři nad Matanzasem, druhého měla pohltit mořská hlubina u zátoky Herradura. Pro deset tisíc dolarů …

Krátce poté se ozval ze sledovačky rádiem Ciaudio. Seňor Corra s malým zavazadlem vyel zadním východem z hotelu a nasedl u golfového hřitě do auta. Jedeme za ním k letiti.”

Dorazili tam téměř v závěsu. 2lutý renault, vypůjčený od Badrilia, stál na parkoviti.

Přece jen sehnal v letadle místo!” konstatoval Solo.

Nejspí,” prohodil nevzrueně major Juarez a vykročil k odbavovací hale.

,,Je můj,” zaprosil Solo.

Tohle není kuelník, soudruhu poručíku. Celou akci, jak je vám známo, řídím já.”

Dubice  16. července (středa  noc)

Výzkumný ústav stál uprostřed elezobetonové kolonie podobných staveb na západním okraji novéjí části města, postavené někdy v druhé polovině minulého a první třetině tohoto stoloti. Pak se začalo stavět a v padesátých letech a od té doby nabobtnala Stará a Nová Dubice prstencem satelitních sídli na obou březích řeky.

Areál ústavů, poslucháren vysoké koly, úřadů a jediného dubického podniku zahraničního obchodu touto dobou spal. Osvětlená okna, k nim patřilo i okno Hrukový laboratoře, se dala spočítat na prstech. Jediný problém, ale rozhodně ne nepřekonatelný, byla vrátnice. Mu, sedící trpělivě ve tmě za volantem kodovky stodvacítky na protějím parkoviti, měl cestu do ústavu mimo vrátnici u několikrát prolapanou.

Doktor Hruka vypnul světlo ve 23.12, probudil dole mrzutého vrátného a vyrazil drobnými krůčky k domovu. Ze kodovky vystoupil mladý mu v dínovém obleku. V teniskách se po chodníku pohyboval úplně tie, jako kočka. Zamířil k zadnímu traktu a bez velkých obtíí přelezl plot, dělící dvůr výzkumného ústavu od ulice. Pohyboval se naprosto přesně, systematicky, s branou na rameni, s rukavicemi na rukou a svazkem dokonale padělaných klíčů různých typů, jimi se mohl dostat do kterékoliv z kanceláří Perglova týmu, odemknout pancéřové skříně i stolní zásuvky. V pracovně doktora Hruky si posvítil baterkou s bodovým světlem, otevřel bez problémů trezorovou skříň v rohu. anony, které tu stály vyřízeny v regálech, se vůbec nezabýval. Sáhl po zelených průsvitných deskách ve vrchním regále, chvatně v nich zalistoval a pak je zastrčil do brany.

Otočil klíčem v zámku a rozběhl se chodbou. elezné schoditě poární achty mírně drnčelo pod jeho chodidly, ale do vrátnice to nemohlo být slyet. Vyběhl podzemními garáemi zpátky na dvůr, přelezl plot o pak klidným krokem kráčel k zaparkované kodovce.

,,Jede směr centrum, ohlásil z vysílačky edozelené lady podporučík Běle. ,,Sledujeme zdáli, kolem bonzlno vó pumpy, chrčel zastřený hlas v reproduktoru, pokraču jeme po ulici 17. listopadu stále k centru. Stojímo na červenou. Za mnou je Martínek, přebírá sledování.*4

Zelenoedá lada odbočila do ulice vlevo a za stodvaclt-ku se pověsil červený moskvič. Pokračujeme do centra,** hlásil Martínek. ,,Teď vás vidím v ulici Partyzánů, můete za nimi…

Zařadili se do proudu ostatních vozidel.

Havana  16. července (středa  dopoledne)

Výslech doktora Badrilla, který se pod tíhou důkazů rozhodl k úplnému přiznání, vnesl jasno aspoň v několika ohledech. Předevím k osobě Raula Jimenóze. Projevil o kolegu zájem, a kdy ho Corra upozornil, e má eminentní zájem o PH-andexon. Badrillo byl s Corrou v kontaktu ji dříve, vyzrazoval mu za úplatu informace o výzkumech v institutu. Corra ho také napojil na deklasované ivly kolem Estebana, kterého sl najal pro pinavou práci.

Kdy odjel Jimenéz s rodinou na Islu, uloil Corra Estebanovi, aby se nejdřív s Hernandezem pokusili vědce přinutit násilím, a prozradí, kde je jeho dokumentace. Pokoueli se marně. Nakonec Esteban a Hernandez odvezli Jimenéze, ztlučeného do bezvědomí, v noci na loďce několik set metrů od pobřeí. Esteban Jimenóze ukrtil a tělo hodili do vody. Pak fingovali Jimenézův odjezd lodí do Havany.

Vyetřovatelé konfrontovali Badrillovo přiznání s výpovědí Julia Estebana, kterého zatkli přísluníci zvlátního oddělení právě v okamiku, kdy se chystal opustit Havanu. Zuřivě popíral, e by se zúčastnil fyzické likvidace Raula Jimenéze. Stejně tak se pokouel zapírat jeho komplic Hernandez. Badriilo dále při výslechu uvedl, e inenýra Cruze nechtěli původně odstranit, proč prý, kdy mu za jeho nepřítomnosti o víkendu prohlédli byt a Badriilo nael, co hledal. Jene zabiják rozhodl, e se zbaví i Cruze stůj co stůj. Badriilo vyjádřil úlevu nad tím, e se to nepovedlo. Naproti tomu Hernandez trval při výslechu na tom, e Badriilo souhlasil, aby Cruze likvidovali.

Dubice  16. července (středa  noc)

červený moskvič a ftodá volha se v záplavě světel městského provozu lehce ztratily. Oba řidiči  Martínek i Petřík zůstali vo vozech a na spojení. Riegel se připojil k Běloovl před domem, naproti kterému zaparkovala kodovka stodvocltka.

Vzal branu a el nahoru, informoval podporučík. Támhle to okno je jeho, bydlí tam sám,” ukázal k ozářenému obdélníku. Jene se tam svítilo, jetě dřív ne přiel.”

Nedá se nic dělat,” přikázal Riegel. Musíme tam.”

Dveře starého, nepříli udrovaného čináku zřejmě u léta nely zavírat. Domovní správa se natěstí aspoň postarala, aby nevrzaly.

Vyběhlí neslyně po schodech do druhého patra a Riegel přiloil ucho ke dveřím. Uslyel nezřetelné hlasy. Dvakrát zazvonil. Ustoupil ze zorného pole kukátka, ačkoliv se na chodbě nesvítilo.

Dveře se teprve po chvíli nenápadně pootevřely: Kdo je?”

Dobrý večer, pane Marek, to jsem já,” ozval se sousedským tónem nadporučík Ivan Riegel ze tmy.

Kdo to je?” zopakoval hlas netrpělivě a dveře se otevřely o poznání víc.

Bezpečnost,‘4 zvolal rázně Ivan Riegel a vstoupil do osvětlené výseče.

Obyvatel bytu, přidrující dveře, reagoval podle očekávání tím nesmyslným způsobem člověka, který si uvědomil, e je v pasti, ale vzpírá se uvěřit, o z ní není východiska. Pokusil se zavřít. V té chvílí vrazil do dveří ramenem Běle a otevřel je dokořán.

No dovolte, co si to ..vyjel mladík v dlnsoch

Je mi líto, e jsme vám překazili odpočinek Měl jaté dneska v noci honičku,” řekl Běle.

V pokojí na konci chodby cosi zarachotilo. Riegel vytrhl z podpaního pouzdra zbraň. Přiskočil ke vchodu do pokoje.

Inenýr Marek seděl uvnitř v křesle a nervózně popotahoval z cigarety.

Pojedeme,” řekl nadporučík Riegel. Vá bratr samozřejmě také.”

Havana  16. července (středa  ráno)

Vaeho přítele Perreiru jeho embajador odeslal domů,” řekl podplukovník Rafael. Ale vy, seňore Corro, s takovou moností počítat nemůete!”

Corra se tvářil dotčeně. To je nedorozumění, které se musí vysvětlit.”

Samozřejmě,” souhlasil podplukovník. Budete muset objasnit mnoho věcí. Nejenom to, k čemu jste potřeboval zápisky Raula Jlmonéze, které jsme u vás zabavili.”

Odkoupil jsem Je od doktora Badrilla, jak jistě u víte.”

Podplukovník Rafael poklepal na objemný spis. Tady jo spousta zajímavých údajů, seňore Corro! Kdo vás vlastně zaměstnává? Firma Chemicana z Buenos Aires? Tomu přece sám nevěříte. Tak tedy ACC ze San Francisca? To spí, vdy vae argentinská firma není nic jiného ne filiálka ACC! Ale dál! Vy přece víte  vy, sluebník své firmy  e vedle chemie dělá ACC tady do jiných podniků, přesněji řečeno do jiných operací. Ty samozřejmě neřídí firma, ale CIA, viďte seňore Corro?”

Corra zavrtěl hlavou. Nevím, o čem mluvíte.”

Ale víte, seňore Corro. Víte! Jistě, o CIA jste rozhodnut mlčet. Jene o vaem vztahu k té organizaci máme dost informací. Víme, čím se zabývá, známe jména vaich spolupracovníků, které jste řídil a pouíval k provádění nejbrutálnějích činů. Ale to u posoudí orgány, činné v trestním řízení.”

Seňor comandante, jsem argentinský státní přísluník. ádám, abych se mohl spojit s naím zastupitelským úřadem a vyádat si obhájce.”

Buďte bez obav. Ale mohu vás ujistit, e trestnou činnost jste spáchal na naem státním území a u nás se za ni budete odpovídat.”

Dubice  17. července (čtvrtek  dopoledne)

Sluba přivedla inenýra Marka z cely předběného zadrení, zatímco jeho bratra Miroslava rozhodil vyslechnout jako druhého.

Inenýr se posadil za stůl a ne mu nadporučík Riegel stačil sdělit důvod zadreni, vznesl ostrý protest, zakončený tím, e sl bude okamitě stěovat.

Mohu vám uvařit kávu, pane Inenýre?” zeptal se podporučík Bělel.

Dloubán se mračil, ale neodmítl.

Já vám něco navrhnu, pane inenýre,” začal konverzačním tónem Riegel. Řeknu vám, co na vás máme. A vy, protoe Jste Inteligentní člověk, se sám rozhodnete, má-li pro vás smysl zapírat anebo vyuít polehčující okolnosti, za ni je povaováno úplné doznání.”

Nevím, k čemu bych se měl doznávat? e jsem byl u bratra na návtěvě, kdy jste tam vnikli? Měl ode mě vypůjčený vůz, jako ostatně často, a já jsem sl pro něj přiel, co je na tom zakázaného?”

Ano, vůz je vá, to víme. Jene my jsme nevstoupili do bytu vaeho bratra, abychom mu ruili noční klid. Zajímalo nás, pro co jstfe si tam kromě vozu jetě přiel. Nebyla to tahle sloka v zelených deskách?” Riegel poloil předmět na stůl před Marka. Jak se dostala do vaí aktovky, kterou jste měl u sebe, kdy jsem vkročil do pokoje?”

To musíte vědět nejspí vy. Já jsem v té aktovce nic neměl. Tyhle desky vůbec neznám!” zvýil inenýr hlas.

Ale pana Corru znáte, e? On se původně jmenoval

Kohr. Mateřská řeč je némecká, státní příslunost dnes argentinská. Vy jste s ním mluvil, pravda, německy. Loni na bratislavské Inchebé, kde vás poprvé kontaktoval. Letos na sympoziu v Havaně a pak telefonicky tady z výzkumného ústavu. Pokud je nám známo, ani jeden z těch styků s cizincem jste nehlásil v ústavu svým nadřízeným, ačkoliv znáte v tom směru přísluné poučení, které jste vlastnoručně podepsal.”

Inenýr Marek se mračil čím dál tím více. ,,ádného člověka toho jména neznám, soudruhu. Takové tvrzeni byste mi museli dokázat.

Ale dokáeme. Vy samozřejmě jetě nevíte, e se kubánským bezpečnostním orgánům podařilo pana Samuela Corru včas zajistit i s bohatým přísluenstvím, které se právě chystal vyvézt tajně z Kuby. Podle radiodálnopls-né zprávy, kterou máme k dispozici, se v tom přísluenství kromě jiného naly i podrobné záznamy o takzvaných obchodních jednáních, která vedl s různými partnery.

I s vámi, pane inenýre. V Bratislavě na mezinárodním chemickém veletrním setkání vám učinil nabídku na spolupráci. Vy jste tu nabídku přijal včetně nevratné zálohy jednoho tisíce dolarů.”

Od nikoho jsem ádné dolary nevzal,” zrudl ve tváři Marek.

Seňor Corra sl to předání poněz nafotografoval skrytou kamerou, pomocí sériová elektronické samospoutě, zřejmě v hotelovém pokoji Snímky se rovně naly v tom jeho inventáři a jak zjistili kubántí kolegové, je na nich vyraeno automaticky datum a přesný čas a připsáno vae jméno. To víte, profesionálové se tuk listí pro případ, e by si to náhodou partner rozmyslel u později spolupráci odmítl. Nevzpomínáte si, co od vás pan Corra poadoval, abyste mu přivezl, a pojedete o dublckým výzkumným týmem na sympozium do Havany? Nemělo to být nánodou tohle?” Nadporučík zdvihl sloku v zelených průsvitných deskách. Těch pětačtyřicet stránek, které donedávna chyběly v dokumentaci inenýra Holíka? Jene abyste je mohl přivézt do Havany, nesměl by tam za á jet ani Petr Holík a za bé, musel byste se k nim nějak dostat. Nemám pravdu?”

Inenýr Marek stiskl ruce silou ke kolenům, a mu klouby zbělely. To je insinuace! Kladete sugestivní otázky!** vyrazil ze sebe sípavě.

Do Havany to netrvá letadlem ádnou věčnost, vak víte sám. My vás tam dopravíme ke konfrontaci s panem Corrou. Jen pro zajímavost, ten argentinský byznysmen byl současně rezidentem americké pionání sluby v Havaně. A vás posadíme tváří v tvář proti sobě, uvidí se hned, na čí straně je zřejmost. Zda na jeho, či na vaí.**

Nechcete přece jen vyuít monost, aby soud mohl přihlédnout k vaemu úplnému přiznání, a bude váit polehčující okolnosti?** zeptal se Běle.

Jetě je stále čas,*’ připomněl Riegel. Jistě víte, e doznání a teprve pod tíhou usvědčujících důkazů není okolností polehčující. A my důkazy máme. Například dopis inenýra Petra Holíka, v něm vyslovuje obavy o výslednou dokumentaci PH  andexonu a píe, e jste to právě vy, kdo o ni projevuje tak podezřelý zájem, e je nucen uschovat ji na čas na bezpečném místě dokonce mimo ústav. Pane Inenýre, o tom, e se konečně nala, nevěděl kromě docenta Pergla, doktora Hruky a inenýra Křika v ústavu nikdo. A ton nový Inonýr Kříek vám prozradil, e Holíkovu dokumontacl dostal od docenta Pergla doktor Hruka k ověřovacím pokusům. A e ji chová v trezorové skříni ve své laboratoři.”

To Je pouze dalí nepodloený dohad!” kroutil hlavou Marek.

Take ho podloíme,” řekl Běle a otevřel dveře.

Do kanceláře vstoupil inenýr Kříek.

Dovolte abych vám představil kapitána SNB Inenýra Křika. Je to chemik, vynikající odborník,” usmál se nadporučík Riegel.

Vy … vy jste ..vytřetil oči Marek.

Ano, já. A tuhle sloku v zelených deskách jsem Hrukoví poloil do skříně taky já. Oveme nikoli se skutečnou dokumentací inenýra Holíka. Ta leí v trezoru docenta Pergla. Vá mladí bratr, který se jako údrbář komunálních slueb v zámcích vyzná, odcizil v noci na dneek z výzkumného ústavu bezcenné papíry. Předal vám pět let staré laboratorní protokoly.”

Kolik jste za tu slubu bráchovi slíbil? V korunách, v tuzexech nebo snad přímo ve valutách?” uklíbl se podporučík Běle. On u nám to poví sám. A taky kdŠ byl v době, kdy někdo odemkl a prohlíel byt Jany Kesselové. V zaměstnání ho právě v onen den celá odpoledne postrádali, jak se nám svěřil jeho vedoucí.”

Inenýr Marek sklonil hlavu.

To není ve,” pokračoval Riegel. Pořád Jsme pochybovali o pravé příčině úmrtí inenýra Holíka. A kdy tady soudruh kapitán Kříek navtívil doktora Hruku a on mu udělal přednáku o naočkovaných krysách, a kdy jsme nali zbytek kapsle s prákovým andexonem nejen v kleci pokusných zvířat, ale i v bytě Petra Holíka, který jsme po jeho úmrtí důkladně prohlédli … nu a kdy jsme sl k tomu srovnali fakt, e posledním, kdo zůstal na návtěvě u inenýra Holíka poté, kdy Landa se slečnou Kesselovou odjeli, jste byl vy ..

Já ho nechtěl zabít!” vykřikl inenýr Marek. Jenom aby se mu zkomplikovalo léčení angíny a nemohl s námi odcestovat… věřte mi!”

V místnosti bylo ticho.

Chci vypovídat. Přiznávám se,” řekl po chvíli mlčení inenýr Marek,

Dubice  začátek listopadu.

Ve výzkumném ústavu dokončoval tým docenta Pergla předání PH - andexonu vývojovému oddělpní farmaceutických závodů k přípravě na výrobu zkuebních arí.

Vyetřovatelé okresní zprávy SNB také dokončovali svou práci, která měla úzkou souvislost s PH  andexonem. Jene k předáni prokuratuře.

Kalný listopadový podvečer a vpravdě duičkové počasí vyhánělo chodce z dubických ulic domů, k rodinám, do tepla a namodralého přísvitu televizních obrazovek.

Nadporučík JUDr. Ivan Riegel příli do svého mládenec-kého pokoje ve staroměstském čináku nespěchal. Proto jej zastihl v kanceláři dávno po pracovní době telefon.

Zdvihl sluchátko a sluebně ohlásil: Příjem!”

Na druhém konci se ozvalo: Výdej!” a byl to hlas Jany Kesselové, veselý, téměř rozpustilý. Má dnes večer volno, Ivane? Zvu tě na večeři s malou oslavou.”

Co slaví, snad ne dalí zasnoubení?” naladil se na stejnou vlnu nadporučík.

Ty se se mnou zasnoubit nehodlá a nikoho dalího nezaujala svobodná, dle jiných obstojně vyhlíející paněltinářka, teritoriální referentka jediné dubické pézet-ky. Dnes jí ředitel obchodní skupiny oznámil, e byla schválena a vystřídá co nejdříve kolegyni, které se vrací na mateřskou dovolenou. Prostě  Ivane, letím na Kubu!”

Prostě  Jano, některý holky mají těstí. Take ti gratuluju a dej při koupání v moři pozor na barracudy. To jsou ty potvory, který mají zuby jako cirkulárku. Jo a na tu večeři samozřejmě přijdu!”

Konec