Legální únos - Arno Kraus

Bledě zelený fiat s římskou poznávací značkou, kterých jezdí hlavním italským

městem na stovky a na tisíce, se prudce rozjel od moderního činžáku, jistě nedávno

dostavěného v dosud nepříliš známé městské čtvrti Vigna Clara. Bylo k polednímu

všedního dne, kdy se z procházek obyčejně vracejí domů paničky, zatímco jejich

služky připravují na jednu hodinu oběd. Tu a tam okouní nějaký výrostek, jinak jsou

ulice téměř prázdné.

Za volantem auta seděl mladý muž a na zadním sedadle se krčil chlapec. Nebo byl

tak malý, že mu za rameny řidiče jen vykukovala jeho světlovlasá hlava? Kromě

motoru nebylo v autě slyšet jedno slovo, jako by oba cestující byli němí. Řidič se

prosmýkl křivolakými uličkami této moderní čtvrti, kde chytří stavitelé dovedli využít každého metru stavební plochy k tomu, aby si dobře namastili kapsu. Pak sjel na

hlavní třídu, vedoucí k Farněsině, kde se v pozadí tyčila budova ministerstva

zahraničních věcí, a odkud si to namířil nejkratší cestou na silnici, která se křižovala se slavnou starořímskou cestou VIA AURELIA, dnes ovšem přebudovanou v širokou a

pohodlnou dálnici. Bylo vidět, že se řidič v téhle spleti uliček a ulic dobře vyzná, jinak by nejel tak ztřeštěně.

Začalo prudce pršet, jak to bývá v Římě obvyklé: slunce se najednou skryje za mraky, začne foukat vítr, a vtom už padá na starobylé město hustý proud dešťových kapek, a

přesto je stále teplo. Chodci v letním oblečení nad sebou roztáhnou nezbytnou

součást své denní výstroje, pořádný deštník, a život jde dál. Ovšem při rychlé jízdě proklíná takovou náhlou změnu počasí nejen řidič, jemuž se začnou prosmykávat kola

automobilu na hladkých asfaltových cestách, ale i chodci, které bezohledný řidič

ostříkne sprškou z kalné kaluže. Výkřiky a hrozby padají na všechny strany, ale

vzápětí spěchají řidiči i chodci klidně dál za svým cílem.

5

Muž za volantem se rozhlédl na všechny strany a tiše promluvil: „Už tam budem ...

Jakmile zastavím, ihned přestoupíš do auta, které bude čekat na kraji silnice. Bude to červený jaguár a u vozu bude stát náš společný známý. Na nic se neohlížej a dělej!

Když bude všechno klapat, sejdeme se v letadle."

Chlapec neodpovídal, jen se trochu zasněně díval kolem sebe na monumentální

památky, které se rychle ztrácely v dešti při rychlé jízdě autem.

„Rozuměl jsi? Ihned přestoupíš a mě si nebudeš všímat, ať se stane cokoliv! A kdyby

vás někdo v jaguáru stavěl, nemluv. Chlapci všechno zařídí sami. Jasan?

Teprve nyní se protrhl chlapec ze svého snění a usmál se: „Samozřejmě. Přestoupím,

a kdyby něco, budu mlčet.“ Ale jak se mechanicky ohlédl za sebe, uviděl zadním

okénkem stejně zelenou šestistovku, jako byl jejich fiátek, která se za nimi řítila.

Chlapec se instinktivně přitiskl zezadu tak prudce k muži, který říďil, že div nevjeli do protisměru. „Co děláš? Mohli jsme se srazit...“

„Jedou za námi, podívej se, pronásledují nás! Já jsem věděl, že nás najdou ..., “koktal chlapec a ještě úžeji se přitiskl k řidiči. „Neutečeme jim, říkal jsem ti to ...“ Řidič nejdříve přidal plyn, ale pak prudce přibrzdil. Na jedné z mála křižovatek v Římě,

řízených světly, vyskočila totiž červená, a z pravé strany, jak to umějí italští majitelé aut, se ihned vyřítila vpřed kolona aut. „Už jim neutečeme,“ opakoval plačtivě chlapec.

„Ale já zpátky nepůjdu ... chci pryč ... já chci domů!w

Bylo zřejmé, že teď i řidič auta poněkud znervózněl, protože s jednou nohou na

spojce a zasunutou rychlostí se ohlédl po chlapci, aby ho uklidnil. Přitom mu sjel zrak po odrazovém zrcátku vedle dveří. Ale i tenhle letmý pohled mu cosi signalizoval. Než totiž mohl chlapce pohladit, znovu se podíval do zrcátka a pak se zasmál: „Kamaráde, neblázni, ten fiat za námi má taky jen římské číslo. Takových zelených šestistovek

běhá tady všude přece desetitisíce ... To nejsou oni!“

Chlapec sebou viditelně trhl, obrátil se, aby mohl vidět zadním sklem a z hrdla se mu vydral daleko slyšitelný vzdech.

6

„Máš pravdu, to nejsou oni... Ale raději jeď, už máš zelenou!

Řidič, jako by na tento povel čekal, prudce vyrazil. Šestistovka za nimi už dávno

zahnula někde do postranní ulice, když se před nimi na okraji cesty objevilo v dešti červené auto značky jaguár, před nímž stál jejich společný známý. Muž za volantem

prudce zabrzdil, pohladil chlapce, který už na pravé straně otevíral dveře, a zašeptal:

„Odvahu, kamaráde! Nejsme sami. Drž se a všechno dobře dopadne!"

Stačil ještě zachytit chlapcův úsměv, protože se ihned po zaklapnutí dveří prudce

rozjel. V odrazovém zrcátku jen letmo zaregistroval, že chlapec vstoupil do jaguáru. A teď už šlo o to, aby oba měli kousek štěstí.

7

1

V době, kdy ještě nebyla dostavěna Autostrada del Sole Sluneční dálnice, protínající vlastně celou Itálii od severu k jihu, nezbylo automobilistům, když směřovali ze sever u k italskému pobřeží, než pouze použít silníce první i druhé třídy. Z Rakouska bylo

nutno projet hraničním přechodem u Tarvisia a pak zamířit na Benátky a podél

pobřeží Jaderského moře k Rimini, případně dál na jih.

Vedle honosných hotelů v Rimini a okolí existuje ovšem dodnes řada menších

penziónů, kde se dá žít levněji než v mondénních centrech. Kdysi malé hospůdky

trattorie, v nichž se stravovali v létě ti, kteří kolem jenom projížděli nebo se usídlili v kempinku, se začaly v letech hospodářské konjunktury pomalu rozrůstat. Majitelé

těchto hospůdek, v nichž pracovali nejdříve jen příslušníci rodiny, vkládali přes léto ušetřené peníze do přístavby prvního a někdy i druhého patra, kde zřídili hostinské

pokoje. Mimo sezónu byl jediný výdělek jen od místních obyvatel, kteří sem zašli na

kávu, espresso, aperitiv, láhev vína.

Majitelem jedné takové trattorie byl i otec Bubiho Landesmonte. Hospůdka ležela sice mimo hlavní silnici, ale přímo na pobřeží, takže byl odtud nejen krásný pohled na

velikou, mělkou zátoku moře, ale hlavně, byl tu klid. Klid, který v lázeňských

přímořských centrech hned tak nenajdeš. Proto sem jezdilo hodně starších cizinců,

kteří si chtěli pod zářícím italským sluncem hlavně odpočinout.

Pan Alfonso Landesmonte pochopil brzy svou příležitost a začal svůj domek s

hospůdkou rozšiřovat: jeden rok vyrostlo první poschodí s hostinskými pokoji, a

rodina se musila spokojit bydlením ve dvoře. Druhý rok přistavěl Alfonso zasklenou

verandu, kde hosté rádi vpodvečer sedávali při víně a sledovali světla nedalekého

majáku.

8

Třetí rok přistavěla rodina Landesmonte druhé patro, ve dvoře vyrostl moderní

přístavek pro rodinu, ale to už na všechnu práci vlastní síly nestačily: bylo nutné přes léto najímat pokojské a číšníky z místních obyvatel, kteří se jinak živili jen rybářstvím a pomocnými pracemi. Široko daleko nebyl totiž jeden průmyslový podnik, a ani zdejší větší rolníci cizí síly příliš nepotřebovali. Ceny za zemědělské produkty byly tak nízké, že raději všechny práce prováděli sami a jen na krátkou dobu, hlavně při sklizni

ovoce, přijímali někoho na výpomoc.

Alfonso Landesmonte byl místní občan a měl chytrou hlavu. Začal nakupovat lacino

od rolníků i od rybářů, kteří v něm viděli svého přítele a skoro tátu.

A když našel Alfonso cestičky, jak dobré zboží dopravovat i mimo turistickou sezónu

do větších měst, vyrostl z majitele již dobře prosperujícího penziónu i výtečný

obchodník. Půjčoval peníze rolníkům, když bylo před sklizní a pak lacino skupoval

plody země.

Alfonso měl jednu jedinou slabost: příliš miloval svého jediného syna Bubiho a

všechno mu prominul. I to, že opustil pro naprostý nezájem studium na škole, že se

o otcovo podnikání vůbec nestaral a potřeboval stále jen víc a víc peněz. Alfonso se utěšoval, že se Bubi usadí, až se vybouří, a že se jednou bohatě ožení, aby živnost

ještě více rozkvétala.

Bubi zatím na ženění vůbec nemyslil a svým rychlým vozem značky „Alfa Romeo“,

který mu otec koupil k dvacátým pátým narozeninám, cestoval z místa na místo. Brzy

mu Itálie nestačila. Jednou si to zamířil do Švýcar, podruhé do západního Německa,

potřetí do Rakouska. Alfonso Landesmonte mezitím pilně pracoval, zveleboval své

podniky, poskytoval úvěry. Ale sám si samozřejmě musil často vypůjčovat od banky,

aby mohl své obchodní investice krýt. Pro Bubiho si dokonce vyhlédl nevěstu. Nebyla

zrovna nejhezčí a nebyla ani nejmladší, ale měla jako jediná dcera bohatého

„commendatore“ zdědit po otci značné jmění v hotovosti, kromě velkostatku, jehož

pudu pronajímal její otec Carló okolním rolníkům.

Bubi o otcových úmyslech dobře věděl, ale slečně Marii Luise di Ravello kromě

oficiálních setkání v rodinném kruhu zvláštní pozornost nevěnoval. Měl právě

naplánovaný výlet přes Rakousko do Československa, do zlaté Prahy,

9

spolu se svými několika přáteli, kteří se jako on oddali jedinému životnímu cíli: dolce vita, sladký život.

Bubi se však do Prahy nedostal. Měl kousek za československými hranicemi defekt

na voze a „přátelé" mu ujeli. Než celkem bezvýznamný nedostatek na pedálu spojky čeští automechanici opravili, uteklo moře času. Náhradní součástky na Alfa Romeo u

nás neexistovaly a bylo proto nutno vyrobit vadný díl doslova na koleně. Tučná

odměna sehrála samozřejmě svoji roli v bojí s ochotou i časem ...

Bubi se snažil své přátele dohonit, i když měli společně zamluvené ubytování v hotelu International v Praze. Těsně před Velikými Václavicemi mu však vběhla z lesa do

cesty srnka, a Bubi, třebaže ho silniční značky na tohle nebezpečí upozorňovaly,

nestačil při své „odvážné" jízdě zabrzdit. Aby nenarazil do přebíhající mladé

krasavice, prudce zabrzdil, dostal smyk, sjel do příkopu a nakonec se octl v

nemocnici. A tady poznal Dášu Švarcovou, která sem nedávno byla přidělena jako

sestra.

Mezi oběma mladými lidmi se začaly rozvíjet čím dál tím hlubší vztahy. Poprvé v

životě se Bubi začal upřímně zajímat o to drobné české světlovlasé děvče trochu

jinak, než se zajímal dosud o ženy. A z Dášiny strany to byl zpočátku obyčejný soucit, který Dáša cítila k hezkému zraněnému cizinci. Ale protože tenhle soucit byl

vyjadřován tak čistě žensky, s takovou snahou pomoci trpícímu, začaly postupně oba

mladé lidi spoutávat nitky klubka, kterému se říká láska.

Jazykové potíže nezabránily tomu, aby se oba mladí lidé sblížili. Bubi se brzy začal učit česky a v Dáše našel nejen dobrou učitelku, ale i trpělivou žačku. Brzy začala i ona mluvit zpočátku trochu směšnou, ale stále lepší italštinou. A za tři měsíce, které musil Bubi strávit v nemocnici, se spolu docela dobře dohovořili...

Otec Alfonso občas zatelefonoval, ale do Československa za synem zajet nemohl.

Bránily mu složité obchodní záležitosti. Bubi si sám vlastně ani nepřál, aby za ním

otec zajel. Byl už skoro rozhodnutý, že se s Dášou ožení, ale o tom chtěl hovořit s otcem osobně. Věděl, že Dáša kromě své krásy a své práce nic nemá.

A svatbu s chudým děvčetem by otec nikdy nepřipustil. Ale Bubi se zase nemohl své

milé vzdát. Vždyť mezi nimi hořelo v těchto posledních dvou týdnech pobytu víc než

pouhá slova:

10

Ti voglio bene- mám tě rád. A to „víc" Bubi nikdy předtím tak neprožíval jako v tomto případě.

Bubi však musil nakonec odejet do vlasti: otec mu poslal velmi naléhavý telegram,

který ho vyzýval k návratu. Slíbil však Dáše, že si pro ni brzy přijede. A Dáša trpělivě čekala, i když dopis z Itálie stále nepřicházel. To už věděla, že je v jiném stavu. Proto se odhodlala a Bubimu o tom napsala: Neuplynulo ani čtrnáct dní a Bubi se

zničehonic u ní objevil. Přijel v novém, přepychovém voze a přivezl spoustu dárků,

mezi jiným i velkou kytici růží. Bílých, neposkvrněných růží.

„Dáša, carissima, tolik jsem se na tebe těšil,“ začal Bubi volat už ode dveří. „Jel jsem celý den a noc, jen abych byl u tebe co nejdříve."

„Co jsem se tě načekala, Bubi, ani si nedovedeš představit," tiše mu odpověděla mladá žena. „Už jsem se bála, žes na mě zapomněl. Jsem tak šťastná, že jsi přijel...

právě teď, víš, kdy jsem naprosto jistá, že...“

Bubi ji objal, podal kytici květů, a z chodby jí nesl kupu balíčků.

„To všechno jsem ti přivezl, abys věděla, že jsem nezapomněl, že se mi po tobě

stýskalo ..."

„Jsi strašně hodný, Bubi... Mám tě ráda, protože ... vždyť víš, čekám tvé dítě ..

Bubi neprojevil takovou radost, jak Dáša očekávala. Přitáhl ji jen něžně k sobě, a pak se posadil na pohovku, svíraje ji v náručí.

„Psala jsi mi o tom ...“ začal Bubi trochu udýchán? a hladil přitom shovívavě Dášu,

jako by měl na klíně kočku a ne budoucí matku svého dítěte. „Ale mezitím, co jsem

byl u vás v Československu, se přihodilo u nás několik věcí, velice vážných věcí."

„Je něco vážnějšího než to, že čekám tvé dítě?" vybuchla Dáša a najednou strnula: na ruce, kterou jí Bubi objímal, spatřila prstýnek s briliantem. „Co tohle zna mená?"

Dáša se prudce vysmekla z Bubiho objetí a postavila se před něj ukazujíc prstem na

jeho prsteníček, ozdobený zlatým kroužkem.

„Přijel jsem ti všechno vysvětlit, Dášo. Jsi přece rozumné děvče, a já tě mám rád. Ale láskou se člověk neuživí. Otec přecenil své síly a investoval do obchodu víc , než mu dovolil úvěr.

11

Banka zabaví celý náš majetek, když se otec okamžitě nevyrovná s věřiteli. Byli

bychom chudáci „Ale co znamená tohle?" opakovala Dáša a znovu se podívala na

briliantový prsten. „Já taky nemám nic než své ruce a svou práci a tvé dítě ..

Bubi rozpřáhl paže a tragickým tónem řekl: „O to právě jde. Nic nemáš, náš majetek

nezachráníš. Proto jsem se musil po návratu zasnoubit s ženou, která má peníze a s

kterou se za tři týdny ožením. Je mi docela lhostejná. Ale ona zachrání majetek

Landesmontů a díky jí si my zachráníme i svou lásku."

Dáša se na Bubiho zadívala, jako by ho nepoznávala.

„Ale já budu mít přece tvé dítě!"

„Nemusíš ho mít, Dášo. U vás v Československu je to jednoduché. Půjdeš před

komisi a všechno bude za chvíli v pořádku. A já budu za tebou zase jezdit, jen co

dáme dohromady tu naši finanční záležitost."

Dáša Švarcová si strnule sedla na křeslo a když se k ní Bubi přiblížil, aby ji objal, prudce ho od sebe odstrčila.

„Tak tohle byla tvá veliká láska," řekla trpce a rozohnila se.„Majetek je pro tebe víc než všechna sladká italská slovíčka, než všechny tvé přísahy! Tak si jen klidně jdi k té tvé zachránkyni! Ale ke mně se už nemusíš v životě hlásit, rozumíš? To dítě, které se mi narodí, je moje, a s tebou nemá nic společného. A nebude mít s tebou nikdy nic

společného, rozumíš?"

„Nebuď hysterická, prosím tě, Dášo!" snažil se ji uklidnit Bubi. „Jde o obyčejnou finanční záležitost, a ta nemá s láskou nic společného. Já tě mám opravdu rád. A

koneckonců, když si chceš dítě nechat, budu se o ně starat. Tak to přece pochop,

Dášo ..."

Mladá žena se smutně usmála: „Tak u tebe je manželství obyčejná finanční

záležitost... Škoda, že jsem to nevěděla dřív. Prosím tě, jdi pryč... A už se o mě

nestarej. Nikdy, rozumíš?"

Když se Bubi chtěl pokusit ji ukonejšit, Dáša ho energicky vystrčila ze dveří se

strohým rozloučením: „Sbohem". A za Bubim, který bezmocně stál na schodišti,

vyletěly dárky. Nakonec i kytice bílých růží. Dveře pak definitivně zaklaply a nikdo nevěděl, že zklamané děvče sedí strnule za stolem a z očí mu padají veliké slzy.

12

2

Byl to takový docela obyčejný kluk, jakých denně potkáváme desítky v kterémkoli

našem městě, texasky, bunda a pod ní svetřík ke krku nebo tričko s veselými vzory.

Prostě v létě v zimě téměř stejně oblečený, jenom ta bunda a něco pod ní se měnilo

podle ročního období.

Světle kaštanové vlasy se mu lehce vlnily hlavně kolem uší, ať si je snažil přilíznout vodou. Hnědé oči byly sametovější, než měli jeho stejně staří přátelé, dvanácti

třináctiletí kluci. To asi proto, že jeho táta nebyl z Čech, ale z jednoho kouta pod italskými Alpami, kde slunce v létě v zimě pálilo ostřeji než v naší vlasti.

Petr Švarc dlouho nevěděl, že jeho příjmení není po otci, ale po mámě, protože se

narodil jako nemanželské dítě. Máma... byla to malá, světlovlasá žena, pro Petra ta

nejhezčí a nejhodnější máma na světě. Voněla stále něčím, co jako malý chlapec

nedovedl vyjádřit: ta vůně mu připomínala atmosféru, kterou cítil v malém činžáku,

kde bydleli, když paní správcová myla čas od času chodby nebo později, když se

chodíval koupat do nově zřízeného krytého bazénu. Touhle vůní byly provoněny i

máminy šaty, když se vracela domů; trvalo to do jeho pěti let, než poznal původ téhle podivné vůně. To odvezli náhle Petra do nemocnice, aby mu prořízli zhnisanou ránu

na levé paži, kam se při přelézání plotu píchl o ostnatý drát.

Ano, jeho máma byla sestra v nemocnici, a tehdy taky Petr pochopil, proč ji někteří

sousedé z domu, v němž bydlili, oslovovali občas „sestro" a ne jako obvykle „paní Švarcová". To se obyčejně někomu v domě něco přihodilo, a máma byla najednou tou nejdůležitější osobou v činžáku. Tenkrát v nemocnici viděl Petr mámu poprvé v

nemocničním oblečení, v stejnokroji sester, a když se zase vrátil domů, dlouho cítil i ve svých šatech onu podivnou vůni, s kterou se vracela domů jeho máma.

13

Jednou odpoledne Petr poslouchal na střeše kůlničky rozhovor dvou sousedek, které

litovaly jeho maminku, že se zahodila s tím černovlasým italským hezounem, který ji

prý opustil v nejtěžší době.

„A prosím, paní Dáša si přitom nedala říct a dítě si nechala, slyšel chlapec zřetelně jednu ze sousedek, která ho občas pohladila a dala mu buchtu. „Teď je Petr bez otce

a ten, jak se jmenoval, ten .. . Bubi se od té doby ani jednou neukázal !

Bubi... Bubi... přemýšlel v duchu Petr. To jméno jsem už přece slyšel! Ano, od

samotné mámy! Když přišel dopis, samé takové podivné známky na něm byly

nalepeny, máma vždycky říkala:

„Asi máš, Bubi, opět nějaký světobol, že píšeš! Raději bych to psaní rovnou hodila do kamen!

Petra v té souvislosti poprvé napadlo, proč vlastně nemá doma jako ostatní děti

tatínka. Proto večer všechno, co slyšel, vyprávěl mámě. Máma se nerozplakala, jako

když dostala někdy z ciziny dopis, ale posadila se s Petrem na postýlku a řekla mu:

„Jsi už velký chlapec, Petře, a tak ti povím, jak to všechno vlastně je. Samozřejmě

máš otce, jinak by ses nebyl narodil. Ale Bubi... vlastně tvůj táta, neži je s námi, tady u nás v Československu. Narodil se daleko odtud, byl u nás na návštěvě a měl s autem

havárii. Poznali jsme se spolu v nemocnici, když ho operovali, a potom ..."

„A co- p o t o m . . zeptal se nedočkavě Petr.

Dáša Švarcová se usmála.

„A potom jsme spolu chodívali v zahradě nemocnice a kolem řeky, procházeli jsme se

lesem. A jednoho krásného dne ses ty narodil.. .

„A proč tedy můj táta není s námi? zeptal se Petr. „Chtěl bych mít taky tatínka, jako ostatní děti...“

Paní Dáša sklopila oči, pohladila synka a tiše řekla: „Tatínek nemůže přijet, žije

daleko odtud ..

Najednou jí začaly téci z očí proudem slzy, ale snad to ani nebyl skutečný pláč. Jen povzdechnutí nad něčím, co dávno skončilo a co se nemůže vrátit.

„Neplač, mámo... Já vůbec nemám rád toho Bubiho,... vyhrkl Petr. „Vůbec ho nemám

rád, když nechce být s námi.

14

„On s námi nemůže být, protože... má svoji ženu. Ala to jsem o něm nevěděla, když...

.. když ... když byl u nás v Československu. Řekl mi to, až když jsem ... prostě když už bylo pozdě. Ale nechala jsem si tebe, a ty mě máš rád. Ty mě určitě nezklameš,

Petře."

Petr se přivinul k mámě a zašeptal: „To víš, že nezklamu. Já jsem s tebou tak rád...

A na toho Bubiho vzpomínat už nebudeme, vid'?“

Dáša neodpověděla a Petr v jejím náručí usnul jako tenkrát dávno, když byl ještě

docela maličký. Netušil, že ještě tento večer napsala máma dopis babičce do Prahy

a že do obálky vložila i druhý, nezalepený dopis. Byl adresován jejímu spolužákovi,

který s ní kdysi chodil do devítiletky v Praze a byl o tři léta starší.

Už od mládí byl do ní tenhle chlapec zamilovaný. Také jí to několikrát řekl, ale jejich cesty se rozdělily: Dáša šla na zdravotnickou školu a Emil Koutný pokračoval v studiu na gymnáziu. To už byl známým plavcem, v tehdejších podmínkách jeden z

nejlepších v republice. Ale kdyby nebyla Dáša přidělena po skončení školy do onoho

jihočeského města, snad by se bylo všechno vyvinulo jinak. Nebyla by poznala

Bubiho a nebyl by se narodil Petr. A také Emil, který po skončení gymnázia odešel na vojnu, aby pokračoval i tady po povinném výcviku ve své úspěšné sportovní kariéře,

by možná nebyl aktivní sportovní činnost skončil úrazem, jehož důvod nikdo nedovedl

pochopit.

Soudruzi mu opět pomohli: Emil byl propuštěn z vojenské služby a udělal zkoušky na

vysokou školu. V té době, kdy Dáša Švarcová seděla onoho večera u stolu a ps ala

dopisy do Prahy, byl už doktorem práv a specialistou na otázky mezinárodního práva

přesto, že mu ještě nebylo třicet let. Byl stále svobodný. Snad nejlépe vysvětlí příčiny jeho mládenectví fakt, že dvakrát do roka se na Dášině stole objevila jeho pohlednice s přáním k narozeninám a k Novému roku.

Ale od chvíle, kdy se Dáša, na které už bylo jasně vidět, že čeká dítě, setkala u své maminky s Emilem, se ti dva nikdy víc spolu nesešli. Dáša jen věděla od své mámy,

že Emil byl propuštěn z vojny, dostudoval a nyní pracuje na odpovědné funkci. Že se

neoženil a že prý každou volnou chvilku věnuje svému plaveckému oddílu, za který

kdysi tak úspěšně závodil, Rudé hvězdě.

15

Dáša z mámy vymámila slib, že se od ní Emil nikdy nic o jejím skutečném osudu

nedozví. Jen ať se domnívá, že je šťastně vdaná. A snad z ostychu nebo ze studu mu

nic o sobě nikdy nenapsala. Jen vždy odpověděla pohlednicí na jeho písemné přání.

Ale že na skromného Emila nikdy tak docela nezapomněla, svědčí jedna zdánlivě

bezvýznamná událost: syn Petr se naučil brzy plavat a od pěti začal s podporou

mámy s opravdovým sportovním tréninkem, jen co byl otevřen ve Velkých Václavicích

bazén.

16

3

Kdo by neznal bazén ve středu Prahy, v kterém trénují závodníci Rudé hvězdy, od

pětiletých až po ty nejstarší, což u plavkyň znamená tak osmnáct let a u chlapců

maximálně o dva, tři více? Věková hranice pro vysoké výkony plavců se proti

dřívějšku značně posunula dolů jako u řady dalších sportovních odvětví, ať je to

krásobruslení nebo gymnastika.

Ještě před několika lety se Mileně Plaché vysmáli, když doporučovala zabývat se

plaveckými nadějemi už od sedmi osmi let. A dnes se v malém bazénku objevují děti,

takoví drobečkové, kterým je voda pomalu pevnější oporou pro jejich nožky než

hrbolatý povrch země.

Rudá hvězda měla už tehdy mezi žáky a dorostem nejlepší plavce v republice,

protože Milena prosadila, aby se odborníci zajeli podívat na tréninkové postupy u

přátel z NDR a SSSR. Teprve pak dostala zelenou pro své „hokus- pokusy", jak s

podceňováním nazývali zpočátku její tréninkové metody s malými dětmi. A skutečně

během dvou let neexistovali lepší plavci v republice v žákovských kategoriích, než

jaké postavili na start trenéři z Rudé hvězdy.

Milenu přestali nazývat „bláznivou ženskou" i její největší konkurenti ze Slavoje, a potichu začali aplikovat její zkušenosti na svých svěřencích. Dokonce se tajně

pokoušeli přemlouvat rodiče některých odchovanců Mileny Plaché, kteří bydlili blízko bazénu Slavoje, aby přešli k nim, že budou mít klidnější a pohodlnější život.

A byli takoví jedinci, kteří naráz zapomněli, koho a za jakých obětí z jejich dětí Rudá hvězda vychovala, a opustili rodnou tělovýchovnou jednotu. Jména jejich dětí sice

zazářila ještě několikrát na přeborech, ale postupně se tihle závodníci z bazénů

vytráceli. Asi to nebylo proto, že jejich noví trenéři byli méně zkušení nebo že ji m ne-věnovali plnou pozornost.

18

Ale kolektivní duch, v němž rostly děti z Rudé hvězdy a který jim pomáhal překonat

vysoké nároky na jejich čas, odvahu, vytrvalost, tenhle duch v Slavoji chyběl.

Primadóny, třeba dětského věku, které z nich vychovávali noví trenéři, ztrácejí brzy jistotu, kterou jim dává kolektivní odpovědnost. A proto po prvním neúspěchu přestaly mít děti chuť do dalšího boje. Vstávat denně v půl páté ráno, letět do školy, dobře se učit a znovu navečer trénovat, to vyžaduje opravdu vytrvalost a kolektivní pomoc ...

Trenérka Milena Plachá se s Emilem spřátelila již dávno, když už jako patnáctiletý

kluk vydobyl několik cenných medailí pro Rudou hvězdu. Nebyla tehdy sama

o moc starší než on, o nějakých sedm osm let, a snad proto navázala s Emilem

opravdu kamarádský vztah, který mu dával sílu k plnému vypětí ve chvíli vyvrcho lení plaveckých soubojů. Emil byl především delfinista a jeho výsledky dík Mileně i jeho

houževnatosti rostly nejen rok od roku. ale opravdu měsíc od měsíce.

Po onom úrazu na rameni, který ho vyřadil z další závodní činnosti, byla snad

nejnešťastnější samotná Milena. Trénovala ho totiž i během vojenské služby v

středisku vrcholového sportu a začala přes věkový rozdíl mezi nimi cítit k tehdy

jedenadvacetiletému Emilovi postupně něco víc než pouhou povinnost trenérky, a

skoro se za to styděla. Ale jejich vzájemný, opravdu hluboký přátelský vztah

nepřesáhl nikdy z její strany hranice, a sám Emil ani na něco jiného nikdy nepomyslil.

Když odešel Emil nuceně ze sportovního světa, zpočátku si Milena skoro oddechla.

Konec s plaváním znamená konec vzájemných setkání, bláznivého snění a myšlenek,

hloupých pro ženskou o sedm let starší, domlouvala sama sobě v duchu. Ale nakonec

jí to přece nedalo: jakmile se dověděla, že Emila propustili z nemocnice a že udělal zkoušky na vysokou školu, navštívila ho u nich doma.

Emil se už sice dostal z nejhorší duševní deprese, ale nechtěl s Milenou zpočátku

vůbec mluvit. Byly to jen vzpomínky na ztracenou závodní kariéru? Proto se Milena

musila téměř násilím dostat do jeho pokoje a hned si přitom uvědomila: žádná

lítostivá slova tady nepomohou, musím jít na něho tak, jak byl na to zvyklý z Rudé

hvězdy.

19

Totiž mluvit s ním na rovinu, snad pro někoho cizího trochu tvrdě.

A proto, než se Emil z Milenina náporu vzpamatoval, přiznal se, že vinu na onom

úrazu, který ho vyřadil ze závodní činnosti, má jen a jen on.

Trochu z klukoviny, trochu z furiantství se vsadil, že seskočí z prvního poschodí

ubikací, kde byla soustředěna jejich sportovní rota.

Ovšem, právě ten den se u Dášiny maminky dověděl, že jeho milovaná se v tom

hezkém městě na jihu Čech, kam byla přidělena po maturitě, zamilovala a že čeká

dítě...

Onoho podvečera z něho vynutila Milena nakonec slib, že ani teď neopustí svůj oddíl

a že bude pomáhat při výchově těch nejmenších. A že navíc se přihlásí do

trenérských kursů. Emil všechno slíbil a také splnil. Už více než šest let pomáhal

Rudé hvězdě jak se dalo. Po složení všech státních zkoušek a po svém umístění ve

funkci, která si vyžadovala většinu jeho času, se mohl věnovat jen politickovýchovné práci v jednotě.

Milena byla také dávno vdaná a měla už dvě děti, což jí ovšem vůbec nemohlo bránit

v aktivní práci hlavní trenérky. A samozřejmě poznaly její děti dřív bazén a našly

jistotu svého života v modré chlorované vodě, než si zvykly na rozbité pražské

chodníky.

Ani ji moc nepřekvapilo, když jednou po výborové schůzi ji Emil zdržel v klubovně a

naznačil jí, že se s ní potřebuje soukromě poradit.

„Měl bych jednoho mladého kandidáta pro náš oddíl,“ začal trochu oficiálně. Už tohle bylo Mileně nápadné, protože o kandidáty na závodní plavání nebyla nouze a jen

málo z nich přežilo první rok namáhavého sportu.

„Tak ho přiveď, vyzkoušíme si ho,“ odpověděla a trochu podezíravým hlasem dodala:

„Máš o toho kandidáta nějaký zvláštní zájem?“

Emil se nejdříve rozpačitě odmlčel, pak se trochu nelogicky místo odpovědí zeptal:

„Tys něco zaregistrovala?" Milena přikývla.

„Víš, Mileno ... pamatuješ si...“ začal najednou Emil koktat, což u něho byl zcela

neobvyklý zjev. „Prostě... psala mi Dáša. Ano, ta holka... vlastně paní Švarcova,

vždyť jsem ti o ní tenkrát před sedmi léty vyprávěl, kvůli ní jsem vlastně provedl tu hloupost, na kterou budu pamatovat celý život.

20

A Dáša má syna Petra. Stěhuje se s mámou zpět do Prahy a už plaval závodně za

Václavice... Pamatuješ, že sis ho sama všimla tenkrát na našem soustředění?"

„Všimla, co bych si nevšimla. I trenér Ježek v něm vidí novou plaveckou naději,"

klidně řekla Milena. „O toho chlapce mám samozřejmě zájem, ale proto nemusíš hned

koktat. Proč se vůbec stěhuje ta naše naděje do Prahy?"

„Protože to tam Dáša ... vlastně paní Švarcová, nemohla dál vydržet. Totiž . . z a č a l Emil chrlit najednou trochu překotně vysvětlení. „Petr nemá tátu ... totiž tátu má, ale Dáša se nikdy za něho neprovdala. Tohle jsem předtím nevěděl. A teď má Dáša

strach, že Petr bude mít kvůli otci ve škole problémy. Chápeš, na malém městě se nic neutají. Proto se Dáša vrací ke své mamince do Prahy. Já jsem vůbec o tom všem

nevěděl, ale ona mi všechno nedávno napsala, a teď má pracovat ve vojenské

nemocnici. Už jsem jí to vyjednal, víš, jaká je situace ve zdravotnictví, a zvlášť když je to kvalifikovaná síla..."

„Tak Petra přiveď, když chce mezi nás. A jestli má nebo nemá tátu, to snad trenéra

nemusí zajímat, hlavně když Petr vydrží náš ostrý režim. On i jeho máma."

„Moc ti děkuji, moc," stačil ze sebe dostat Emil, který měl vždycky pověst naprosto klidného a vyrovnaného člověka, „Tohle ti nikdy nezapomenu."

A než stačila Milena namítnout, že přece tohle není žádná její zásluha, když chtějí

přijmout do oddílu nadaného plavce, vyřítil se Emil s polonavlečenou lehkou bundou z klubovny.Milena si povzdechla. „Tihle mužský, když se to vezme kolem a kolem, jsou

někdy větší blázni než ženské. Zaplať pánbu, že jsem tohle včas pochopila!"

A pak napsala na blok pro jednatelku oddílu, duši plaveckého oddílu, stejně

zapálenou pro plavecký sport jako ona sama, třebaže soudružka Spurná byla o

pěknou řádku let starší: Kdyby se tu hlásil šestiletý Petr Švarc, dej mi vědět. Chtěla bych ho vidět.

V prvních dnech září byl na seznamu mladých adeptů plaveckého sportu zapsán v

oddíle Rudé hvězdy i Petr Švarc. Zcela po zásluze, protože trenérská rada zjistila, že by v něm mohla mít plaveckou naději.

21

4

Od onoho dne, kdy se Dáša rozloučila s Bubim, uplynulo už téměř sedm let. Syn Petr

dorostl v školáka a mladé ženě táhlo na dvacátý šestý rok. Kolik vody za tu dob u

proteklo korytem Vltavy od Velikých Václavic do Prahy, kolik chlapců kolem vyzrálo v muže a kolik dívenek v ženy, kolik manželství se za tu dobu uzavřelo a kolik se

narodilo dětí!

Život Dáši Švarcové ubíhal stále svou vyšlapanou cestou z domova do nemocnice a

nazpátek a Petr pomalu dorůstal v školáka. Jedinými významnými mezníky v jejich

životě byla občasná návštěva rodné Prahy nebo příjezd babičky Švarcové za dcerou a

vnukem do Václavic. Jiným tempem šel čas dole u italského moře. Z kdysi

bezvýznamné obce mezi Benátkami a Rimini se stalo postupem doby malé, ale

moderně vybavené lázeňské středisko.

Své příležitosti se chopili kromě rodiny Landesmonte jiní malí a chytří podnikatelé, kteří skoupili prostřednictvím svých agentů výhodně dosud ladem ležící pozemky

nebo vykoupili nemovitosti lacino od těch majitelů, kteří se octli ve finančních

nesnázích. Když tihle vlci zadávili ovce, pustili se i do sebe. A vyhráli zase jen ti, kdož byli finančně silnější, nebo měli dostatečně velký úvěr, pomocí něhož mohli pohltit

konkurenci.

Právě v době, kdy Bubi ležel v české nemocnici, začal uměle vyvolaný hospodářský

rozkvět v západních zemích pomalu uvadat. Po skončení „zázraku“ nejdřív skoro

nepozorovatelně, ale pak nečekaně rychle se začaly zvyšovat ceny nejen v Itálii, ale hlavně v těch zemích, odkud dosud proudily největší davy turistů, ze západního

Německa, Rakouska a ze severní Evropy. Příliv cizinců do Itálie začal klesat, a proto se investované peníze nevracely tak rychle, jak rychle bylo třeba splácet úroky i

vlastní vypůjčený kapitál.

22

Drzejší supi se začali slétat kolem najednou zkomírajících podniků, jejichž majitelé buď byli před úplným krachem, nebo raději zavčas, třebaže pod cenu, byli ochotni

svůj majetek prodat. Starý pan Alfonso nebyl schopen ani s pomocí rodiny stáhnout

peníze z všelijakých svých rozdělaných obchůdků, když ho Banco di Romagna

vyzvala k okamžitému splácení dlužné částky. Prostě peníze na hotovosti nebyly a i

jemu hrozil exekuční prodej všech nemovitostí, které předtím s takovým úsilím získal.

Pan Alfonso sice ještě před rokem nepředvídal tak rychlý vývoj událostí, ale přece jen jako realisticky myslící člověk nedůvěřoval tomu, že by mohl hospodářský rozkvět

trvat věčně. Proto už dávno předtím začal hledat dobrou partii pro svého syna Bubiho, a také ji brzy našel. Bubi chtěl aspoň navenek otci vyhovět, začal docházet čas od

času do rodiny onoho děvčete, ale jak víme, náladu k svatbě neměl. Všude našel

děvčat jako kvítí, protože uměl být štědrý a počítat ani neuměl a nechtěl.

Bubi však zapomněl, že dodnes není v Itálii dobré pohrávat si jakkoliv s problémem:

questione del onore. Doslova přeloženo to znamená otázkou cti.

Samozřejmě se jedná o čest děvčete, o čest ženy. Bubi totiž svým chováním vůč i

Marii Luise dopustil, že se o něm začalo všude mluvit jako o „fidanzato“- snoubenci

Marie Luisy di Ravello. Rodiny se chodily vzájemně navštěvovat a rodiče Bubiho i

Marie Luisy se dokonce v tichosti dohodli, jak bude vypadat svatební smlouva. Ale

protože se předtím obě strany poradily samozřejmě se svými advokáty, stal se

plánovaný sňatek v celém okolí brzy veřejným tajemstvím.

Commendatore di Ravello, jak ho tady na severu všichni s úctou oslovovali, neměl

ovšem nic proti spolčení obou rodin. Tím spíše byl pro tento sňatek, protože rodina

Landesmonte si díky panu Alfonsovi a jeho uspěšnému podnikání získala úctu i mezi

sice zchudlou, ale uzavřenou poloaristokratickou společností, která mezí sebe jen tak leckoho nevpustila.

Otec Marie Luisy byl do své jediné dcery stejně zamilován jako Alfonso do svého

Bubiho a Maria Luisa měla zjevně Bubiho plnou hlavu. Ale protože na italské poměry

pomalu „přezrávala“, bylo jí už také přes dvacet pět,

23

a pro svou nepříliš velkou ženskou přitažlivost ji hrozilo, že si ji nakonec někdo vezme jen pro její peníze, šlo vlastně mezi oběma rodinami o oboustranně výhodný obchod.

Bubiho dosavadní avantýry a výstřelky nebral nikdo vážně, kromě samotné slečny

di Ravello, která nepokrytě na něho začala žárlit. Zpráva o Bubiho zranění v

Československu málem způsobila, že se Maria Luisa za ním rozjela, ale to se pro ni

přece jen podle přísných italských katolických mravů nehodilo. A Alfonso i kdyby byl chtěl odejet, prostě v této chvíli nemohl. Jeho rozvětvený obchod vyžadoval nutně v

této době jeho přítomnost. Koneckonců se starý pán uklidnil, když mu sám Bubi

napsal, že se zlomeniny hojí a že za tři, čtyři týdny bude doma.

A commendatore di Ravello by se byl touto zprávou nakonec uspokojil, kdyby nebyl

dostal soukromý dopis od svého přítele, který v té době dlel služebně v

Československu a zajel se proto za Bubim podívat do václavické nemocnice. Obsáhlý

dopis, v němž přítel ujišťoval, že Bubiho zranění se natolik zlepšilo, že už vychází na procházky, ale že by bylo přesto nejlépe, kdyby se Bubi vrátil hned domů, naznačoval dále něco, co pana di Ravello doslova ohromilo.

Abych se Ti přiznal, psal přítel, bylo by opravdu nejlépe, kdyby se Bubi neprodleně

vrátil. Jsme chlapi, nebyli jsme ve svém mládí svati, vzpomínáš přece na naše výlety do Lince nebo Vídně. Česká děvčata jsou přitom opravdu hezká. Člověk by mohl

Bubimu jen závidět, že si tady našel opravdovou krasavici. Ale mezi námi, tohle není obvyklý románek, který začne příjezdem a skončí odjezdem. Bubi mi naznačil, že se

vážně zamiloval a že by si to děvče hned vzal. Představ si, obyčejné děvče, které

pracuje jako sestra v nemocnici a nemá ani liru. To by byla katastrofa pro něho i pro Tebe.

I když to neberu příliš vážně, myslím si, že jedině Ty máš možnost přivést Bubiho k

rozumu. Víš dobře, jak to provést. Starý pán má teď v ohni ně kolik žhavých želízek, a k tomu si potřeboval vypůjčit peníze. A když je má vypůjčené z banky .

Víc snad říkat nemusím, protože ...

24

Commendatore dobře pochopil, co mu chce přítel naznačit. Navíc dostávala Maria

Luisa skoro hysterické záchvaty, když se doma začalo o Bubim mluvit, protože sama

od něho už čtyři týdny nedostala kromě jednoho lístku ani řádku. V městečku se

dokonce začalo šuškat, že Bubi si našel v komunistické zemi velikou lásku. Nikdo sice nevěděl, od koho tyhle klevety vzešly. Bylo však třeba opravdu zasáhnout.

Když Alfonso Landesmonte na poznámky pana di Ravello o Bubiho podivném chování

v Československu nijak zvlášť jasně nereagoval, zapracovala banka. Banco di

Romagna, ve které měl hlavní slovo commendatore,

I když o jeho postavení ve správní radě málokdo věděl. Banka tedy vypověděla panu

Alfonsovi okamžitě úvěr, k čemuž jí dohoda dávala právo. Vedoucí činitelé v ban ce

dobře věděli, že Landesmonte prostě teď zaplatit nemůže, i když by, za pět za šest

týdnů dostal ze své jediné obchodní, dobře promyšlené akce na ruku čistý milión. Ale v obchodních otázkách, když je třeba, nezná v kapitalismu bratr bratra. A zvláště

nezná v tomto případě otec italské dcery snoubence, který by chtěl pošpinit její čest.

Tenkrát poslal Alfonso synovi naléhavý telegram, aby se ihned vrátil. Byl si najednou vědomý toho, že sám commendatore na něho zaútočil, když mu dal předtím přečíst

dopis přítele z Československa, na který Alfonso reagoval jen shovívavým úsměvem.

Ale jak měl Alfonso svého syna rád, tak měl ještě raději svůj obchod. Po voloval

předtím Bubimu leccos, ale nemohl mu povolit lásku, která byla chudá jak kostelní

myš. Přitom si byl Alfonso jistý, že jablko nikdy nepadne daleko od stromu. Jablko by prolezli červi, kdyby je nechránilo husté listí rodného stromu.

Alfonso se v synovi také nezklamal. Bubi pochopil, že se teď hraje o jeho vlastní

klidnou a spokojenou budoucnost. Svolil k sňatku s Marií Luisou pod podmínkou, že

se pokusí přemluvit svou českou milenku, aby si jeho dítě dala vzít. Přitom prohlásil, že ji ani v budoucnosti neopustí. Otec v téhle chvíli klidně souhlasil a Bubi ode jel do Československa. Co následovalo, už víme.

A pak se konala v Bologni slavná svatba. Úvěry byly Alfonsovi najednou prodlouženy,

obchod pak skončil výhodně pro starého pána i pro jeho dědice. Správně, pro jeho

dědice, protože napětí posledních měsíců bylo pro šedesátiletého obchodníka i přes

jeho obdivuhodnou čilost příliš velké.

25

Ve chvíli, kdy se dověděl, že se mu podařilo díky Bubiho svatbě nejenom splatit do poslední liry všechny dluhy v bance, ale že na jeho kontu bylo připsáno na straně dal více, než vůbec kdy mohl doufat, dostal na slavnostní večeři infarkt, po kterém

zemřel.

Bylo to ve chvíli, kdy Maria Luisa se chystala slavnostně oznámit, že je v jiném stavu.

26

5

Tehdejší rozhodnutí Dáši Švarcové přestěhovat se do Prahy, aby se Petr necítil na

menším městě mezi svými spolužáky nějak odstrčený, kdyby se dověděli, že vlastně

nemá otce, bylo sice míněno dobře, ale znamenalo zásadní převrat v Petrově životě.

Měl pražskou babičku rád, ale v kamenném městě bez parků, bez kamarádů, bez

atmosféry svého prostředí, v kterém dosud trávil svůj život, se těžko zpočátku

zabydloval. Babička měla starší, dvoupokojový byt na nábřeží Vltavy, a jen blízkost té tak známé řeky, Velké Václavice přece také ležely na obou vltavských březích, ovšem

daleko odtud na jih, usmířila Petra s novým bydlištěm.

Toulával se často po nábřeží, kolik měl kvůli tomu konfliktů s babičkou, která se o

něho bála a prostě nechápala, že voda je pro něho opravdu vším. To ovšem bylo na

začátku, když máma začala dojíždět do dost daleko ležící vojenské nemocnice, kde

měla rozličné směny, a proto neměla na Petra tolik času jako dřív.

Ale po čtrnácti dnech se objevil u babičky Emil. Byl na delší služební cestě mimo

republiku a nemohl Dášu s Petrem ani uvítat na nádraží, když se přestěhovala zpět

do svého rodného města. Ani onoho dne ji však u babičky nezastihl: měla zrovna

odpolední. Zazvonil právě ve chvíli, kdy i přes zavřené dveře bylo slyšet, jak si Petr s babičkou vyměňovali názory na poslušnost a kázeň. Petr velmi rezolutně prohlašoval,

že babička je staromódní a že od ní uteče.

„Teď jsi v Praze,“ uslyšel Emil za dveřmi přísný hlas staré paní Švarcové. „A tady

budeš buď poslouchat, nechodit k řece, netoulat se někde po městě, kde tě každou

chvíli může porazit auto, nebo “

„Nebo co?“ trochu drze se ozval Petr. „Nebo mě pošleš do dětského domova?

27

Máma mě nedá, a já se vrátím do Václavic, abys věděla! Já jsem do Prahy nechtěl."

Když se v předsíni ozval zvonek, hlasy ztichly. Pak babička otevřela. Ještě se celá

chvěla a hned na Emila vybafla.

„Já se z toho kluka zblázním! Pořád u řeky, dokonce šel sám na plovárnu, Dáša nemá

rozum, že mu pořád povoluje!"

Petr se nedůvěřivě podíval po muži, který si odložil klidně kabát, zul si boty a místo, aby se přidal k babiččině lamentaci se zeptal.

„Dáša není doma?"

Jak to, že říká mámě Dáša? navztekal se Petr. To není žádná holka, aby se k ní

takhle choval! To už ho Emil zahlédl, přistoupil k němu a docela klidně ho pozdravil.

„Ahoj, Petře! Konečně jsem tě osobně poznal,“ podal mu ruku a pokračoval: „Já jsem

Emil a tvá máma chodila se mnou do školy."

Na nedůvěřivý pohled Petra, který si příchozího trochu přísně změřil, Emil dodal.

„Chodili jsme do stejné školy, ovšem ne do stejné třídy. Tvá máma šla do první, když já už byl ve čtvrté. Ale bydleli jsme už tehdy blízko vás.“

Petr mu podal ruku a pak prohlásil: „Máma o jednom Emilovi vyprávěla. Ale to byl

plavec."

Babička dosud mlčky poslouchala, ale jak uslyšela Petra mluvit, začala na něho dělat za Emilovými zády jakési posunky. Petr se zašklebil.

„Zase se ti něco nelíbí, bábi? Ze mluvím o vodě a o plavcích? Já se z tebe vážně

zblázním a uteču. Protože kvůli tomu Emilovi jsem taky začal plavat a vždycky, když

jsem měl vztek a něco mi nešlo, říkala mi máma: tohle by Emil neudělal, ten měl

tvrdou povahu, kdyby neměl úraz, byl by to nejslavnější plavec v Evropě ..."

Emilovi to nějak cuklo v koutku úst, a když babička začala celý tenhle rozhovor nějak zamlouvat, že nemá doma nic k jídlu, ale že by uvařila kávu a že Dáša přijde kolem

deváté, Emil objal malého Petra kolem ramen a odvedl ho docela samozřejmě do

pokoje.„A co tvoje máma ještě o tom Emilovi říkala?“ zeptal se jakoby mimochodem, i

když v odraze zrcadla viděl, že babička lomí za jeho zády rukama.

28

„Ale... vždycky měla slzy v očích, když o něm mluvila, ale ona taky brečela, když

přišel dopis od Bubiho,“ klidně odpovídal Petr. „Už jsem měl vážně na oba vztek.

Máma je taková hodná, nechala mě plavat ve Václavicích, mě to bavilo, a teď mě sem

přivlíkla. A přitom babička o vodě nechce ani slyšet.”„Vidíš, to je smůla,“ usmál se nějak podivně Emil. „A já jsem si pro tebe přišel, abys předvedl soudružce trenérce v Rudé hvězdě, co ses v těch Václavicích naučil. Jestli ovšem chceš dál plavat. „Cože,“

vykřikl Petr, „vy mě chcete vzít do Rudé hvězdy? To abychom tedy hned šli. Na

babičku nedejte, máma proti závodnímu plavání určitě nebude nic mít!"„To víš, že máma souhlasí. Ani babička nebude proti, má jen o tebe strach, aby tě někde

neporazilo auto," uklidňoval ho Emil. „Máma ti už připravila na zkoušku

věci,viďte,babičko?“ Babička Švarcové neřekla už ani slovo.

Jen se zvedla, z koupelny přinesla malou plaveckou brašničku, hodila ji před Petra a rezolutně prohlásila:

„Tak jste si tedy přece jen prosadili své! To jsem si ostatně mohla myslit. Ale já vás, pane Koutný, nenechám jít s Petrem samotného. Musím se podívat, co s ním chcete

dělat. A jdu se obléci!" Petr sjel po Emilovi překvapeným pohledem.

„Snad nejste ten ... ten plavec, ten Emil Koutný, o kterém mi máma vyprávěla? Trenér ve Václavicích nám taky vyprávěl, že ..

„Co bylo, bylo, ale teď jde jen o tebe. Emil Koutný skončil sice dávno závodní plavání, ale v Rudé hvězdě dnes pracuje aspoň ve výboru."

„Tak děkuju. Nebojte se, já vás určitě nezklamu. Protože bez bazénu, to bych

doopravdy odtud utekl. „Ty bys opustil mámu?"

„Co by ... já ji nikdy neopustím. Ale donutil bych ji, aby se vrátila do Václavic.

„Nic se neboj, vezme tě do parády samotná hlavní trenérka. I tady jsme o tobě nějaké zprávy dostali. Tak teď koukej ze sebe vydat všechno. A když už nebudeš mocí, tak si vzpomeň na mámu.

„A na Emila, viďte?“ dodal spiklenecky Petr, a pak zakřičel do otevřených dveří .

„Babi, pospěš si! Když už se chceš obětovat, abychom nezmeškali!"

29

Pak se všichni dohromady vydali na cestu.

Mohli bychom nyní vyprávět, že tak starých dětí, jako byl Petr, bylo v hale několik

desítek. Že některé uklidňovaly rodiče, aby se nebáli, že všechno dobře dopadne.

Mohli bychom také dodat, že za zasklenou halou se usadila majestátně babička, ale

brzy z ní všechna majestátnost spadla, protože tady bylo dusno a horko a to, co s

dětmi prováděli trenéři v bazénu, jí klid nepřidalo.

Emil mezitím klidně uvedl Petra do šatny, řekl mu, aby se připravil, že si pro něho

brzy přijde. A Petr jako jeden z mála adeptů tohoto sportu si počínal zcela klidně, jako by byl v rodných Václavicích. A tak byl připraven daleko předtím, než si Emil pro něho přišel, sám převlečený do plavek a s přehozeným koupacím pláštěm, takže bylo ještě

zřetelněji vidět, jak široká má plavecká ramena.

Ale tohle všechno jsou zkušenosti dobře známé všem, kteří znají přijímací úterky a

zmatky, obvykle se odvíjející kolem nově příchozích a jejich rodičů, pláč těch

nejmladších, když byli odmítnuti nebo když měli skákat do bazénu jen proto, že si to přáli rodiče.

Samozřejmě i babička Švarcová byla z toho všeho nervózní a div si oči nevykoukala,

aby uviděla vnuka. Přišel mezi posledními, poměrně malý mezi vytáhlými, jistě už

staršími kluky, kteří se tvářili někdy až příliš sebejistě. Chtěla na něho zamávat, ale to už chlapci stálí na blocích, zapískla píšťalka.

Božínku, náš Petr skočil po hlavě do té hloubky, aby se mu něco nestalo, povzdychla

si babička. Chlapci přeplavali jeden bazén a rychle se vraceli zpět. jen podle světlých vlasů poznala babička Petra. Připlaval hned za jedním dlouhým hubeným klukem.

Když se postavili všichni do hloučku kolem hezké blondýnky se stopkami v rukou (a

hned vedle ní asi měřil čas Emil, protože měl také v rukou stejné hodinky), uviděla

babička, že trenérka několika klukům podala ruku. Mezi posledními byl i jejich Petr.

Emil ho pak objal kolem ramen a kamsi ho odváděl. Babička nemohla slyšet, že

trenérka Milena zavolala za odcházejícími.

„Tak chlapci, zítra odpoledne v pět a od konce měsíce začneme i ráno naplno!"

Emil vyšel ze šatny současně s Petrem v důvěrném rozhovoru, aspoň tak to babičce

připadalo.

30

„Tak co ... jak to dopadlo?"

„To víš, že dobře, dospělým a trochu shovívavým hlasem odpověděl Petr. „Ale měl

jsem co dělat. Chybí mi fyzička."

„Co ti chybí?" nechápavě se zeptala babička.

„Fyzická příprava," vysvětlil Emil. „Ale tohle snadno doženeme. Za měsíc začneme i ranní trénink."

„Cože? Ranní trénink? A co škola?" zděsila se babička.

„Trénink je od šesti,“ poučoval ji Emil. „Bude to sice tvrdý nápor, ale výsledek uvidíte, až Petr bude stát na stupni vítězů!"

Babička si oba změřila přísným pohledem a pak suše prohlásila: „O vás, pane doktore, už dávno vím, že jste do téhle vody blázen. Dáša není o nic lepší. Ale že zblázníte i toho kluka ..." „Ale babi..."

„Jde se domů," přerušila hrozivě babička Petra. „Budeme musit oba chodit brzy spát, abychom mohli ráno brzy vstávat! Co se na mě tak oba díváte? Snad bych Petra

nenechala ráno samotného jezdit takovou dálku?"

To byly první skutečné a překvapující pražské začátky Petra Švarce.

31

6

Emil Koutný byl nejen právníkem, ale díky tomu, že se snadno učil cizím jazykům,

zastával odpovědné místo v organizačně právním oddělení jedné naší exportní firmy.

Osvědčil se v jednáních, která se konala v Praze, dík své chladné rozvaze a

nenaučené, ale vzorné diplomacii brzy do té míry, že začal i doprovázet vedoucí

pracovníky na jejich služebních cestách do zahraničí.

V době, kdy se Dáša Švarcová se synem Petrem přestěhovala do Prahy, byl právě na

jednáních v Sofii. Proto ji nemohl přivítat a osobně pomoci v jejích prvních krocích v staronovém prostředí. Ale přijetí do vojenské nemocnice jí vyjednal hned poté, co od ní obdržel dopis. Znal se s primářem chirurgického oddělení.

Primář doktor Josef Vondruška byl sportovní fanda. Dukla Praha ve fotbale a Dukla

Jihlava v hokeji byly „jeho" mužstvy. Ale sportovně uznával, že i Rudá hvězda je výborná tělovýchovná jednota.

Doktora Vondrušku jsme nezařadili do našeho příběhu náhodně. Protože právě u

něho nastoupila Dáša Švarcová jako operační sestra, a on se stal postupně z

pouhého přísného šéfa, který na sále neznal bratra, jejím dobrým přítelem. Sotva se

sešel rok s rokem, věděl Josef o Dáše všechno, nejen to, co se dočetl z kádrového

materiálu.

Přiznala se mu, že Emil k nim domů chodí takřka denně, pokud není příliš

zaneprázdněn. Že si ho Petr zamiloval a poslechne ho víc než vlastní mámu. Že Emil,

který byl kdysi pro Petra pouhý pojem, ale jehož jméno mu bylo příkladem ve

Václavicích, je dnes pro něho tou silou, která ho žene, aby překonával všechny

potíže. Jen proto dohnal Petr brzy časové limity svých spoluplavců i ze starších

ročníků.

„A co Bubi?" bezostyšně se jednou zeptal Vondruška Dáši. „Vzpomene si na něho

někdy Petr?"

32

Dáša zakroutila hlavou.

„Vůbec ne. Ale teď už raději před ním skrývám i Bubiho dopisy, které mi přijdou

jednou dvakrát do roka.“ „A co chceš dělat dál, Dášo?“ znovu se zeptal Vondruška.

„Přece mi nebudeš tvrdit, že Emil k vám chodí denně jen a jen kvůli Petrovi...“

Dáša se začervenala, sklopila oči a semknula pevně k sobě prsty obou rukou.

„Já vím, že .. ale ... když to přece nejde ..

„Co nejde? Petr má Emila rád, Emil má rád tebe, jen se netvař odmítavě, víš to lip

než já, a já vím také všechno. Tak jaképak rozpaky? Jsi mladá, Dášo, máš před

sebou celý život, ale pořád se tvářit studeně a odmítavě, to nevydrží ani světec ...

i kdyby tě měl rád jako Emila. „Když já se bojím ,.. Petra ... Co by řekl tomu, kdybych mu přivedla nového tátu ... O vlastním nechce ani slyšet ..

„Máš Emila ráda?“ „Mám .. Vondruška se zasmál.

„Tak už si konečně řekněte a začněte nový život... jste jak malé děti! Petr má víc

rozumu než vy dva dohromady !“„Jak to myslíte? Že by Petr něco tušil? „Neznáš

vlastní dítě, jako neznáš sama sebe, Dášenko. Petr se umí dívat kolem sebe a sám

Emilovi řekl, že by ho jako tátu bral... To nevíš? Samozřejmě že ne, protože Petr si pořád myslí, žes ještě nezapomněla na toho svého Bubiho. I o těch dopisech ví, co

dostáváš z ciziny a které před ním skrýváš. Tak vezmi rozum do hrsti a už přestaň

přemýšlet o hloupostech. Emil bude dobrý táta. Pro všechny tvé děti.“

Není důležité, co si tenkrát ještě řekli chirurg a jeho sálová sestra. Ale jisté je, že si Dáša večer před spaním sedla k Petrovi na postel a že se mezí nimi rozvinul dlouhý

rozhovor.Dáša začala trochu rozpačitě mluvit o Bubim, ale Petr mávl rukou.

„Dobře, o něm jsme už spolu jednou mluvili, já na to nezapomněl. Tenkrát večer ve

Václavicích. Že ti píše, to vím taky. Nejsem malé dítě, poznám přece cizí známku na

dopise, ne? A o mě přece nestojí, tak co? Nebo chceš za ním jet?“

33

„Nechci, odpověděla Petrova máma. „Už jsem ti jednou řekla, jak to všechno bylo.

Mám tady svou práci, svůj domov, svou mámu, tvou babičku..

„Tak o co jde? Proč si nevezmeš Emila?" „Jak jsi přišel na Emila, prosím tě? To je kamarád.. „To se ví, že je to můj kamarád," živě souhlasil Petr. „Ale copak jsem slepý? Mámo, pořád se kouká po tobě, když jsi tady, pořád mi říká, jak jsi hodná,

babička zase stále opakuje, že by to byl ohromný táta, jak se o mě stará, pak začne

babi vzpomínat na staré časy ... S vámi dospělými aby měl člověk opravdu trpěli vost!

Ale když ho nechceš, mně je to jedno. Pro mne je to opravdový, kamarád. A jako by

to byl můj táta ..." Dáša Švarcová poslouchala tohle neobyčejně dlouhé povídání svého syna s opravdovým překvapením. Ani jeden, ani druhý si nevšimli, že už delší

dobu stojí za dveřmi pokoje Emil a proti všemu slušnému chování je tajně poslouchá,

ale nemá odvahu je přerušit. „Copak ty nemáš Emila ráda?" zeptal se Petr nakonec.

„Mám... asi jsem ho měla vždycky ráda ... ale nemohu zapomenout..."

Teprve teď se Emil vzpamatoval a doslova skočil do pokoje. Máma se synem se víc

lekli nad tím vpádem, než aby se někdo z nich doopravdy rozzlobil, že je Emil musil

za dveřmi poslouchat. A vlastně na zlobení ani neměli čas. Protože Emil objal jednou rukou Dášu, druhou rukou Petra a bylo to víc holé konstatování než otázka, když

trochu zastřeným hlasem prohlásil: „Tak teď už se nedá nic dělat, už s vámi do smrti zůstanu. Nebo ty nechceš, Dášo?" Petr jí nedal domluvit.

„To jsi mohl říct už dávno, Emile. Aspoň bys každý den nemusil lítat sem a domů ..

Dáša sklopila oči, ale Emil jí pozdvihl za bradu a znovu se zeptal:

„Nebo ty nechceš, Dášo?" Petr viděl, že máma má oči plné slz a že se jen dívá a mlčí a že se jí třesou rty. Tohle už bylo i pro něho trochu moc dlouhé, a tak zezadu dloubl Emila do zad a zašeptal mu, že to bylo samozřejmě slyšet až za čtverý dveře, kde

slzela babička. „Tak jí konečně dej pusu, ať je pokoj. Copak se člověk může dívat na to, jak tu všichni pro nic za nic brečíte?

34

Tenhle příkaz syna splnil Emil rád a ochotně, a Dáša se vůbec, vůbec nebránila. Jen

z pokoje bylo slyšet už hlasité poplakávání Švarcovic babičky.

„Máš mě opravdu ráda?" zeptal se pro jistotu Emil.

Petr mu skočil do řeči.

„To víš, že má.,, a teď už mě nechte spát, zítra je přece trénink, ne?

Samozřejmě, že ráno byl obvyklý trénink a že těch tréninků bylo každý den, týden i

měsíc víc a že byly tvrdší a tvrdší. A je také samozřejmé, že po tiché svatbě Dáši

Švarcové s Emilem, na které byl svědkem doktor Vondruška a Milena, došlo k malé

změně: Emil se přestěhoval ke Švarcovým a babička do jeho garsonky. Obešlo se to

celkem bez problémů, vždyť stejně bydleli pořád blízko sebe. A do Švarcovic bytu by

se už byli stejně všichni nevešli.

35

7

Pan Alfonso Landesmonte zemřel infarktem na slavnostní večeři, na které se sešla

celá famiglia, rodina

A aby se potěšila z jeho neobyčejného obchodního úspěchu. Maria Luisa kvůli

tchánově úmrtí neměla možnost veřejně oznámit, že čeká dítě. A snad také si s ní

zahrál osud svoji podivnou hru: ve třetím měsíci, tedy nedlouho po tchánově smrti,

Bubiho manželka zničeho nic potratila. V této složité době přešla tahle událost bez

velkého rozruchu. Nenadálý odchod pana Alfonsa způsobil, že Bubi proti své vůli

spadl po hlavě do své nové funkce: „padre della famiglia“, otec rodiny, kterou tak

zdědil po otci. K řízení rozvětvených otcových obchodů neměl mladý Landesmonte

dostatek zkušeností. Ale nezbylo mu nic jiného,

než zapomenout rychle na minulost a ujmout se obchodního vedení. Proto potrat své

ženy, kterou si vzal opravdu jen z finančních důvodů, pouze zaregistroval jako další osudovou událost. Tragicky to však nebral.

Šlo mu v téhle chvíli hlavně o to, aby dokončil další otcem započatou obchodní

záležitost, totiž tajné propojení jeho penziónu na komplex největších riminských

hotelových podniků, vyjasnění některých závazků, které převzal vůči nim jeho otec,

propojení nákupčí sítě mezi rolníky a rybáři, aby Bubi mohl dál plnit uzavřené do hody.

Bubi se ve všech těch záležitostech ovšem nemohl dobře vyznat, a proto musil

přijmout pomoc zkušeného tchána, commendatore di Ravello, který mu nabídl služby

už kvůli své dceři. Bubi si těžko zvykal na novou funkci a často vzpomínal na bývalý způsob života. A tak čas po čase, ovšem opatrněji než dříve, si vybíral pro své tajné výlety za dobrodružstvím z hotovosti i z účtu v bance.

Jeho první letní sezóna se proti všemu očekávání ukázala jako velmi slabá, přijelo jen několik hostů na delší pobyt, ostatní se zdrželi nanejvýš týden.

37

Maria Luisa se mu začala před lidmi vyhýbat: Bubi se na ni utrhoval, tajně pil a o

podnik se přestal starat. Nikdo nevěděl, co se stalo, co je příčinou tohoto chování.

Bubi totiž již dvakrát psal své bývalé lásce do Václavic, ale odpověď nepřicházela.

Nakonec si Bubi začal myslit, že Dáša si přece jen dala říci, svolila k umělému

přerušení těhotenství a jeho že vymazala navždy z paměti.

Celý rok to trvalo, než musilo dojít k vážné rozmluvě mezi tchánem a Bubim. Pan di

Ravello velmi dobře viděl, že manželství jeho dcery je na pokraji zhroucení. A nejen to: i Alfonsem vybudovaný obchodní podnik šel od desíti k pěti. Commendatore byl

vždy spíše finančník než obchodník a věčně nemohl hasit svou autoritou následky

Bubiho lhostejnosti k tomu, že i jeho vlastní famiglia začala nad ním lámat hůl.

Jednoho dne, kdy „Hotel Landesmonte" opustili ještě před skončením sezóny poslední výpomocné síly, protože odejeli i nespokojení hosté, a prakticky v pokladně nebylo

ani na výplaty, přišel pan Ravello do bytu svého zetě s pevným odhodláním: buď se

Bubi vzpamatuje, nebo...

„...nebo co?“ zívl Bubi, válející se ještě po desáté hodině ve své ložnici po noci,

strávené s přáteli v Rimini. „Opustíte mě, papá, nebo mi vypovíte úvěr? Nebo si

dokonce vezmete zpět domů dceru?"

Proti očekávání se pan di Ravello při této impertinenci svého zetě ani nerozzlobil, ale ani se neusmál. Celkem klidně oslovil svého zetě.

„Udělal jsem kdysi jednu chybu," začal commendatore. „Ano, chybu: příliš jsem

miloval svou dceru a příliš jsem ti věřil. A zapomněl jsem, že jsem i já byl mladý ..."

Bubi se na něho udiveně podíval. Tohle opravdu nečekal! Ale jeho tchán mezitím

pokračoval.

„Musíme si konečně nalít čistého vína. Tvůj otec byl dobrý obchodník. Já měl peníze

a dceru. Maria Luisa se do tebe zamilovala, Alfonso potřeboval peníze. Věděl jsem od začátku, že starý pán s tebou a Luisou spekuluje. Spojení našich rodin skutečně bylo pro něho výhodné. Trochu bláhově jsem si myslil, že i budoucnost mé dcery a jejích

dětí tak bude provždy zajištěna."

Bubi mu vskočil do řeči: „Chtěli jste dělat účty beze mne. A já..."

38

„Ty účty jsi ovšem začal dobrovolně dělat s námi, kamaráde," pokračoval di Ravello.

„Proč by ses byl jinak vrátil do Itálie od své milé, když ses dozvěděl, že vaše rodina ztratí všechno, jestliže nesplníš svůj slib a neoženíš se s Marií Luisou?

Nejsme malé děti: mou dceru jsi neměl moc rád, ale obětoval ses kvůli mým

penězům. Zvykl sis přece dobře žít, užívat života..

„Vy víte, že jsem měl v Československu děvče?" vykoktal Bubi.

„Vím ještě víc," sepjal commendatore ruce, jako by se chystal k modlitbě. „Byl jsi ještě jednou za tím děvčetem, protože čekala tvé dítě. Chtěl jsi ji přemluvit. Ale proč ti to všechno vyprávím! Vyhodila tě, a to tě urazilo a nadchlo. Byl jsi romantik. Bubi..."

Di Ravello se poprvé od začátku rozmluvy usmál, nalil si vodu z karafy a napil se.

„Kdyby byl dnes Alfonso živ, byl bych s tebou o tom nemluvil. Protože ty bys byl

zavčas vedle svého otce dostal rozum. Patříš přece jen k našemu stavu a romantika

u nás s léty vždycky zmizí. Ani já jsem se neženil z lásky. Rozhodly o tom naše

rodiny, šlo přece o spojení majetku. A vidíš, všechno jsem přežil."

„Co když ale já nebudu chtít tohle manželství přežít?" namítl podrážděně Bubi. „Co když jsem jiný, než jste byl v mládí v y . . . Co když jsem na svou Dášu nezapomněl?"

„Mládí bývá vždycky jiné, než byli otcové. Nebo si to myslí. Ale pak přejdou roky

romantických snů a nezbude nic jiného, než se podívat pravé skutečnosti tváří v tvář.

A jestliže se včas nepodíváš ..

„Jestliže se nepodívám . . o p a k o v a l mechanicky Bubi.

„Pak to znamená tvůj konec. Já nenechám zneuctít svou dceru a nepřipustím, aby

byla všem tady pro posměch. Ale ty přece nemůžeš připustit, aby se tak snadno

zhroutil celý tvůj život. Život obchodníka, budoucího rentiéra, příslušníka naší tří dy.

Můžeš si ovšem vybrat: buď, anebo."

Bubi vyskočil z rozválené postele, sám po probdělé noci celý v obličeji pomačkaný.

„Co je to buď, anebo? Já na Dášu nikdy nezapojenu!"

Ale ona už dávno zapomněla na tebe,“ konstatoval přesvědčivým hlasem

commendatore. „Protože jinak by ti byla dávno napsala, že se jí narodil syn."

39

„Syn? Já mám syna? vykřikl rozjařené Bubi a začal na sebe házet ztřeštěně kusy

oděvu. „Jedu za n í . . . a pak uvidíme, kdo zapomněl."

„Neradím ti to,“ střízlivým hlasem ho upozorňoval di Ravello. „Ale ty mi nevěříš, viď?

Přečti si její dopis. Chtěl jsem tě ušetřit zklamání, ale teď vidím, že to jinak nepůjde."

„Vy jste se odvážil zabavit můj dopis?" hrozivě vykřikl Bubi. „Jak vás nenávidím... jak mám dost celé té vaší rodiny ...“

Commendatore na to neřekl ani slovo, jen sledoval Bubiho, jak dychtivě začal dopis

číst a jak se postupně na jeho tváři začalo jevit zklamání a bolest.

„Nechce od tebe nic, a to je taky kus hloupé romantiky. Člověk se svým způsobem

musí těm jejich manýrám trochu obdivovat, protože u nás by tak hloupá holka umřela

hladem i s dítětem."

Bubi na to nereagoval. Dočetl, klesl do křesla a Dášin dopis mu vyklouzl z ruky. Di

Ravello jej však opatrně zvedl, pozorně uhladil a pak vložil do náprsní tašky. Mladý Landesmonte ho přitom začal udiveně sledovat.

„Co to děláte? Snad si nechcete schovat ten dopis jako doklad, kdyby..."

„... Kdyby to české děvče jednou napadlo, uplatňovat vůči tobě v budoucnosti nějaké

nároky," vskočil Bubimu najednou rozveseleným tónem do řeči tchán. „Vzdává se tady tím všech nároků vůči tobě, rozumíš? A italský překlad dopisu je navíc notářsky

potvrzený!"

„Takže ... vy myslíte ...“

„Začneme teď spolu znovu a pořádně. Za rok bude náš společný majetek rozkvétat

jako nikdy předtím. Dostal jsi pořádnou lekci pro život. A u nás se život s nikým

nemazlí. S Marií Luisou budete mít ještě kupu dětí, jste mladí. A ty jsi jinak dobrý chlapec, un bravo regazzo. Vím, že svými schopnostmi předčíš brzy svého otce."

Commendatore povstal a napřáhl k Bubimu ruku.

„Tak tedy: rozjedeme to? Chytneš svou poslední příležitost opravdu za rohy?"

Bubimu prolétla hlavou vzpomínka na ony jakoby někdy před desítkami let prožité

krásné chvíle s Dášou, na jejich toulky bohatou jihočeskou přírodou, na její něhu a

oddanost. Ale současně si uvědomil, jak za ním vyhodila Dáša všechny jeho dárky a

dokonce ty bílé růže!

40

Co mu tenkrát dalo námahy, aby jí je za strašné peníze opatřil! Ještě ten dnešní

dopis, kde s ním jedná, jako by ho nikdy důvěrně neznala, jako by ho nikdy

nemilovala ...

„Ruku na to," najednou se rozhodl Bubi, „že to teď spolu pořádně rozjedeme. My jim ukážeme, kdo je rodina Landesmonte..

„... a di Ravello!" dodal už s rozzářenou tváří jeho tchán. „Ale ode dneška, konec, rozumíš, však víš, s čím. A když už, tak pěkně v závětří, abys nebyl niko mu na očích."

Pak podal Bubimu župan: „Pořádně si pročisti studenou sprchou hlavu. A

mimochodem, té bývalé slečně čas od času pošli do toho Československa pár tisíc lir.

Jsi přece nebo už zítra budeš opravdový commendatore!"

Od téhle památné rozmluvy uplynulo mnoho vody v řece, a Bubi se opravdu změnil:

ztloustl, postavil se znovu do čela své rodiny a brzy získal novou úctu svých

obchodních přátel.

„Pětkrát lepší než starý pan Alfonso," říkali o něm po straně. „Tvrdý a houževnatý, prostě náš člověk."

„Vybláznil se, a teď je na něho spolehnutí," říkali druzí a jen přimhuřovali oči, když se dověděli o nějaké té jeho „soukromé slavnosti" v hlavním městě provincie. „Může si to přece dovolit, náš commendatore..."

Jenom jedné věci se všichni divili, i když o tom před Bubim nehovořili: že manželé

Landesmonte stále marně čekali dědice. Nevěděli, že po druhém potratu své ženy

Marie Luisy ho upozornil známý lékařský odborník z Bologně, aby se vzdal naděje na

dědice. A že by pro jeho ženu znamenalo jistou smrt, kdyby znovu přišla do jiného

stavu. O to větší svobodu si však Bubi začal opět dopřávat, když občas vyrazil na své

„obchodní" cesty. Ale přitom si znovu začal uvědomovat, že v Československu žije jeho syn Petr. Poté vždy odeslal na starou známou Václavickou adresu nový šek a

pár řádků.

41

9

Emil se tedy oženil s Dášou, která se od té doby již nejmenovala Švarcové, ale

Koutná. A bylo to docela hezké manželství, protože se ti dva mladí lidé neměli jenom rádi, ale stali se opravdovými kamarády i v denním všedním životě.

Jestliže byla Dáša šťastná, pak byl Petr ještě šťastnější. Emilovi říkal jeho jménem, a nikdo od něho ani nechtěl, aby mu říkal táto. Byli skutečnými přáteli na život a na

smrt, takže někdy i máma jim musila ustoupit, když se jednalo o nějaké sporné

sportovní problémy. Emil přitom uměl Petrovi pomoci nejen ve sportu, ale ve škole,

kde se dokonce matematička, třídní učitelka přísného vzezření a známá dosud jako

absolutní sportovní antitalent, dala přesvědčit doktorem Emilem Koutným, že právě

dobrá znalost plavání podporuje vzrůst zájmu o vědy matematické, protože mozek

plavců pak uvažuje více střízlivě a logicky.

Nikdo neví, jaké všechny možné důkazy si právník Emil na „matematickou" ženu

vymyslil,

protože Petrovi to matematicky nechtělo nikdy myslit ani po tom největším tréninku.

Ale jisté je, že se soudružka učitelka začala o plavectví zajímat a dokonce navrhla

nejdřív učitelskému sboru a pak i rodičovskému sdružení, aby umožnili svým žákům a

dětem věnovat se plavání.

Prý je podle známých vědeckých výzkumů přesvědčena, že i ti nejslabší žáci v

znalostech matematiky si zlepší znalosti, když budou plavat. Byla to tenkrát pro celou třídu veliká senzace. A zvláště ti, jejichž výkazy se pestřily čtyřkami a pětkami, s jásotem uvítali návrh soudružky učitelky.

Opravdu to plavání mnohým pomohlo, těžko ovšem říci, zda proto, že poslechli svou

přísnou učitelku a svědomitě jí hlásili pokroky ve výuce plavecké, či zda se jim

opravdu zbystřilo matematické myšlení.

42

Faktem je, že vskutku díky Emilovi stoupl Petr v očích spolužáků a málem že by ho

byli jmenovali náčelníkem třídní rady ovšem zcela tajné pro učitelský sbor, kdyby byl sám Petr tuto velkolepou nabídku neodmítl: neměl prostě jako jediný závodní plavec

ve třídě chvilku volného času.

Jak měsíce ubíhaly, postupně někteří žáci, nejdříve největší horlivci, začali z plavecké výuky odpadávat, a už jen mechanicky a pak už vůbec neprávem hlásili své pokroky v

tomto odvětví sportu. Ale přece jen se našlo několik chlapců a děvčat, kteří vytrvali a dokonce se dali na závodní plavání.

Kromě jedné žačky však nevstoupili do Rudé hvězdy. Tam panoval příliš přísný režim,

který nebyli ochotni snášet hlavně rodiče ani za cenu zhoršení známky své ratolesti z matematiky. A proto se zbylí plavečtí „vytrvalci" zapsali do Slavoje, jehož bazén nebyl od jejich školy tak daleko a kde trénink nebyl tehdy tak náročný ani pro děti, ani pro jejich rodiče.

Kupodivu si Petr získal u své přísné třídní učitelky navždycky sympatie. Nejen že ho ochotně uvolňovala na závody, i když se někdy konaly v době před skončením

vyučování, ale často mu pomáhala o přestávkách nebo po skončení školy objasňovat

některé záhady matematiky, takže se mladý plavec docela vážně začal více zajímat o

tuto pro něho dlouho nesrozumitelnou vědu. A na oplátku se jí Petr svěřoval se svými úspěchy a těžkostmi z plavání, takže se mezi nimi k úžasu celé třídy vyvinul opravdu srdečný vztah.

A tak na jedné a téže škole a za dozoru jedné a téže třídní učitelky postupoval Petr ze třídy do třídy, až se dostal do šestky. Bylo mu půlčtrnácta roku, narodil se v prosinci a byl o vlásek starší než ostatní kamarádi ze třídy. V sedmičce však už nebyla třídní

učitelkou „jeho" matematička, která nad ním dosud držela ochrannou ruku. Nastoupil nový, přísnější režim.

U učitele tělocviku a dějepisu, který se stal třídním 7B, si Petr brzy rozlil ocet neuměl přeskočit koně napříč, o šplhání ani nemluvě. Ani „táta" Emil u něho nic nepořídil. Ten učitel byl ze staré školy: závodní plavání sem, reprezentace tam: tady je škola a ne holubník nebo sportovní hřiště. Kdo neumí prostná a nesplňuje požadavky osnov,

nemůže dostat ani jedničku z tělocviku ani

43

povolení k opuštění školy o den dříve, přestože se konají v Brně žákovské plavecké

přebory.

Jednota musila poprvé zasáhnout až u ředitelky školy, a to ještě u ní navíc

intervenoval soudruh z obvodního národního výboru, který měl kromě školských

otázek pochopení i pro sport,

protože studoval v Sovětském svazu a v Německé demokratické republice organizací

speciálních národních a středních škol, určených pro žáky se sportovními

předpoklady.

Tenhle zákrok sice tentokrát Petrovi pomohl, ale z třídního učitele si tím udělal

definitivního odpůrce. Nepomohlo ani to, že Petr vyhrál v Brně dva závody, sto a dvě stě metrů delfína ve své věkové kategorii: z tělocviku měl na vysvědčení dvojku, a

kdyby nebyla do celé situace zasáhla jeho bývalá učitelka matematiky, snad by byl

dostal i trojku.

Ale o to koneckonců nešlo. Horší bylo, že Antonín Novák, třídní učitel, vyhrabal ve

své zlobné nevraživosti k Petrovi dávno zapomenutý fakt: že otcem Petra Švarce

nejen není doktor Koutný (což by jinak šlo vyložit tím, že Petr má jméno matky), ale jakýsi „podivný" cizinec z kapitalistické země.

Od této chvíle začala nová kapitola Petrova života, kterou už nepsal svou pí lí, svou prací, svými výsledky ve škole i v jednotě, ale kterou začal psát docela cizí člověk rukou druhého docela cizího člověka v Petrově životě: legálního Petrova otce, ale pr o něho zcela lhostejného pana Bubiho. Bubiho, který kromě obvyklého, teď už jen

jednoho dopisu ročně nepřekročil po dobu čtrnácti let práh domova Dáši Švarcové a

syna Petra.

První ránu po zjištění „kádrových" nedostatků zasadil třídní učitel svému žáku, když byl plaveckým oddílem požádán, aby Petra Švarce ze školy uvolnil na mezinárodní

závody v Lipsku. Byla to písemná žádost, kterou předal Antonínu Novákovi Emil

Koutný jako člen výboru oddílu před sborovnou, z níž právě Novák vycházel. Když

Emil chtěl podat ještě ústní vysvětlení k obsahu žádosti, kterou si třídní letmo přečetl, zarazil ho Novák a ušklíbl se.

„A vy se ještě odvažujete přijít na mě s takovou žádostí? Vy, který víte, že Petrův otec je cizí státní občan .. Emil na něho vyvalil oči.

44

„Co to povídáte za nesmysly? Jakýpak cizí státní občan..

„Přede mnou se nemusíte přetvařovat, pane .. Koutný. Otec Petra Švarce se jmenuje.

Emil se neudržel a vybuchl.

„A co je vám do toho? Já jsem dnes Petrův otec a já ho vychovávám. Svého

zploditele vlastně Petr nepoznal. Tak ho uvolníte, nebo ne?"

Antonín Novák se přezíravě usmál, složil dopis a zastrčil jej do kapsy.

Již na odchodu řekl: „Tuhle žádost musím předložit jinde. Protože povolení výjezdu

žáka Švarce do ciziny musí rozhodnout někdo na jiném místě, než je jen škola. Na

shledanou, pane doktore ..

Rovnou ze školy jel Emil do jednoty a vypravoval o nedávném zážitku předsedovi,

Aloisů Karasovi. Ten jen mávl rukou.

„Petr už dávno pas má. A že je jeho otcem jakýsi pán ze Západu, to přece taky víme.

Nejen od tebe, Emile, je ti to snad jasné ... Ale vychováváš ho ty a tvoje žena. A vás oba dobře známe. Petr je kluk z téhle naší země, z tohohle města, prostě... Tak se už nerozčiluj, nebo nakonec začnu mluvit jako básník ..."

„Ale ten učitel je schopen Petrovi ublížit, nepustit ho ze školy... a oddíl ho v Lipsku potřebuje!" „To už nech na nás," řekl klidně předseda, náš táta, jak mu sportovci ze všech oddílů jednoty po straně říkali. „Petr určitě pojede."

Petr do Lipska pak skutečně odejel a o incidentu mezi Emilem a Antonínem Novákem

by se nebyl, vůbec dověděl, kdyby se ještě před jeho odjezdem nebyly přihodily dvě

věci. První se odehrála v hodině dějepisu, kdy se probírala historie z doby

Lucemburků. Třídní do svého výkladu zapletl povídání o žoldnéřích, kteří byli a jsou ochotni za peníze zradit rodnou zemi. Správně, proti tomu nelze říci ani slovo.

Ale další poznámka učitele ťala do živého, zatím jen jednoho žáka ze třídy.

„A horší než Turci vždy byli poturčenci... třeba když otec takového žoldnéře nejdřív své dítě opustil, aby ho ve vhodné chvíli zavedl do cizáckých vojsk... Stává se to

někdy někde, viď, žáku Švarci?"

45

Petrovi hned nenapadla souvislost. Ale pak si najednou uvědomil, že třídní si zamířil přímo do jeho srdce. Petr zčervenal, zbledl.

„Ale za války, jak mi máma vyprávěla, byli taky Nowakové, kteří svou zemi zradili,

ačkoliv jejich otcové hrdě nesli české jméno Novák.“

Než se zaražený učitel mohl vzpamatovat, Petr vyběhl z lavice a vykřikl.

„Promiňte, je mi špatně..." a pak zmizel v chodbě školy.

Večer nemohl Petr dlouho usnout, protože nechtěl o svém dnešním zážitku doma

vyprávět, a to ho tížilo. A když už se konečně odhodlal, že mámě všechno řekne a

zastavil se za dveřmi kuchyně, byl náhodou svědkem diskuse Emila s mámou. Emil se

jí právě svěřoval se svým střetnutím s Antonínem Novákem a s výsledkem rozhovoru

s předsedou oddílu.

Ani to by bylo Petra neodradilo od jeho úmyslu, že se oběma nejbližším vyzpovídá z

vlastního zážitku. Ale zarazila ho poslední část rozhovoru, když se máma rozplakala a zpovídala se hlasem plným slzí.

„Já vím, že jsem mohla zkazit nadosmrti život kvůli Bubimu sobě, Petrovi i tobě. Ale věř mi, že Bubi nebyl zlý, on to nebyl nepřítel, ale obyčejný pacient. A tolik vytrpěl a tak hezky uměl mluvit..

Petr poprvé uslyšel, jak Emil trochu podrážděně odpovídá:

„Chudák Bubi... takový hodný pacient a tak hezky mluvil. Ale co já jsem se do tebe

namluvil, a tys mě nelitovala ... Kdybych byl tenkrát věděl, co se s tebou děje, byl bych ti rád pomohl. Jakkoliv, rozumíš, jakkoliv!"

„Ale já jsem Petra chtěla mít a nikdy bych nebyla dovolila ..

„Takže Bubi znovu vstoupil mezi nás? Znovu začneme tam, kde jsme tenkrát

skončili?"

„Ale já tě mám opravdu ráda, Emile! Vždyť já jsem na Bubiho nikdy s láskou

nevzpomínala od té doby, když jsme se zase našli. A zvláště teď, kdy čekám malého

Emila. Uvidíš, že i Petr bude rád, když nebude pořád sám ..

Najednou uslyšel Petr Emila opět promluvit klidně a kamarádsky, jak byl u něho

zvyklý.

„Takže toho pána z ciziny definitivně vymažeme ze svého slovníku, viď Dášo?

46

Až se vrátí Petr ze závodů, řekneme mu, že se mu narodí bratr. Nebo sestra, to je

jedno. A teď půjdeme raději spát..

Petr se potichu vrátil do své postele. Než usnul, uvědomil si, co ho na celé rozmluvě zarazilo: že se o něm samém mluvilo jen v nějakých divných narážkách, kterým

nerozuměl. A že máma mluvila poprvé o Bubim jako o hodném člověku. A že bude mít

bratra nebo sestru.

Ráno bývá moudřejší večera, Petrovi se většina obsahu rozhovoru mámy s Emilem

vytratila už dávno z hlavy a scéna s třídním Novákem vůbec zmizela jakoby někde v

dávné minulosti. Přece jen pojede do Lipska! Poprvé pojede za hranice bojovat za

svůj oddíl...

47

9

Leipzig ... Lipsko ... jedno z největších měst Německé demokratické republiky, slavné nejen veletrhy a filmovými festivaly krátkých a dokumentárních filmů, ale i svými

sportovci, kteří zde mají všechny podmínky k rozvoji. Pod slovem sportovec se tu

neskrývají jen fotbalisté a atleti z řad už dávno plnoletých sportovních představitelů, ale především opravdové sportovní mládí, které nachází plné pochopení už v

základních školách a tím větší ve školách středních, kdy se z děvčat a chlap ců

formují budoucí sportovní favorité

Tady není problém, aby nadaný patnáctiletý kluk nebo děvče přišli na střední ško lu

speciálního sportovního zaměření, mají-li talent, a aby, když se jejich vývoj v

sportovní oblasti ukáže přes všechny naděje málo nadějný, přešli na normální střední školu, na které se mohou věnovat studiu toho oboru, který je jim mimo sport nejbližší.

V tom je vlastně podstata „zázraku", kterého dosáhli sportovci z NDR: od mládí mají všechny podmínky jak ke vzdělání, tak k sportovní dráze. Vždyť mají reprezentovat

svoji demokratickou vlast, první demokratickou vlast německých pracujících. Ti mladí na tohle také nikdy nezapomínají a jsou hrdi na příslušnost k prvnímu, skutečně

socialistickému německému státu.

V Lipsku se dnes schází celý svět na veletrzích, na různých mezinárodních

konferencích, kterých se hojně zúčastňují představitelé socialistických i

kapitalistických zemí. Vědecké výzkumy v NDR si získaly rychle respekt i mezi

nejznámějšími vědci. Ale i obyčejných návštěvníků, turistů jsou zde pořád stovky a

tisíce. Lipsko je jako od základu obnovené Drážďany, i když v trochu jiném smyslu už světový pojem.

A v tomhle prostředí, kde se sportovci z plaveckých českých i slovenských oddílu cítili přes neznalost němčiny jako doma, se odehrály i ony slavné závody, slavné

především pro Petra Švarce, který zde plaval za pražskou Rudou hvězdu.

48

Petr se v delfínu střetl se svým největším soupeřem, jehož znal z mezinárodních

plaveckých závodů, které se konaly v Československu: s Hansem Bittlem, největší

plaveckou nadějí NDR, s chlapcem pouze o rok starším, než byl sám Petr. V kryté

lipské hale to vřelo jak na fotbalovém hřišti, když se koná významný zápas jarní ligy.

Diváci vstávají vzrušeni ze svých míst, aby lépe viděli nečekaně napínavý souboj

dvou chlapců: Bittla a Švarce, který reprezentuje sousední spřátelený stát, jehož

plavci dosud figurovali na stránkách novin jen velmi sporadicky.

Ano, Hans a Petr jako by bojovali v této chvíli o všechno. O všechno? Kdepak, před

oběma bude ještě dlouhá cesta, než se dostanou mezi seniory, dokonce i mezi

juniory. Ale teď jde o to, zda se potvrdí správnost metodické výchovy plavců z NDR,

kterou se snažila aplikovat na svých svěřencích i československá trenérka Milena

Plachá z Rudé hvězdy.

Nikdo nemohl tušit, že tentokrát v Lipsku padne juniorský rekord ČSSR a že Petr

Švarc, který dohmátl v stometrovém závodu delfína jen o chloupek za Hansem, což

tehdejší ruční stopky rozhodčích ani pořádně nemohly ověřit, najednou vyroste v

očích sportovní veřejnosti u nás i v NDR v opravdu plaveckou naději pro příští

evropské závody juniorů. Snad jeho nečekaný vrcholný výkon, obrovská vůle a

vypětí, z něhož se vzpamatoval Petr až hodnou chvíli po skončení závodů, působilo

na ostatní mladé československé plavce tak, že kromě dalších pěkných výsledků pře-

konala jeho oddílová kamarádka Jiřina Vrabcová další československý rekord, i když

byla v celkovém hodnocení až třetí.

Byly to všechno úspěchy naprosto nepředvídané, které později způsobily opravdový

zvrat v dosavadní přípravě čs. plavců.

Není snad třeba zdůrazňovat, že radost čs. výpravy už nepokazila ani skutečnost, že

ve dvoustovce delfín skončil Petr až na čtvrtém místě. Na delších tratích byla lepší fyzická připravenost mladých plavců z NDR zcela zřejmá ...

49

Když Petra po dobré večeři v restauraci hotelu, kde byli čs. plavci také ubytováni a v které několikrát zvedli jeho kamarádi z oddílu na jeho počest poháry s pomerančovou

šťávou, oslovil v hale jakýsi cizí prošedivělý muž, nevěnoval tomu vlastně nikdo z čs.

výpravy zvláštní pozornost.

Sportovní novináři z NDR se dnes kolem vítězných plavců celý den rojili jak včely. A zvlášť mladý čs. plavec to u těchto seriózních novinářů dík svému výkonu a

bojovnosti vyhrál na celé čáře. Nikdo ovšem netušil, že se právě začalo rozvíjet

klubko Petrova života docela jinak, než všichni předvídali. Protože muž, který oslovil Petra špatnou, velmi špatnou češtinou a podal mu ruku, se div nerozplakal:

„Peter, já tvůj otec. Ten skutečný...“

Petr zůstal v první chvíli stát jako solný sloup, než se mu podařilo ze sebe dostat.

„Vy jste ... Bubi?“

„Tak mi mluvil tvá maminka ... Ano, já jsem ... Bubi Landesmonte."

Z obou stran nastala po vzájemném překvapení trochu dramatická pauza. Bubi pracně

shledával v paměti vhodná česká slova, Petrovi letěly hlavou vzpomínky: jak máma

plakávala při čtení dopisů ze zahraničí, jak kvůli tomuhle pánovi, který je jeho

skutečným otcem, opustili Velké Václavce, jak se zase jen kvůli němu střetl s

tělocvikářem, jak máma v rozhovoru s Emilem najednou zapomněla na existenci

svého syna, protože jí je určitě Emil milejší než on.

Tak si totiž v duchu představoval úspěšný plavec smysl oné noční diskuse mezi

matkou a Emilem.

A právě tahle poslední vzpomínka způsobila, že třináctiletý kluk se dodatečně urazil a nabídl Bubimu ruku.

„Jsem rád, že vás poznávám, pane ... pane Bubi. Snad abychom si na chvíli někam

sedli, když už jsme se tady sešli. A kde se tady vůbec berete a jak jste se o mně

dověděl, B u b i . . . vlastně ...“

„Zůstaneme u toho Bubiho. Ovšem u vás se říká: táto.

Ale snad si zvykneš, jednou.

“

Bubi najednou jako by roztál, i čeština mu šla snadněji než do téhle chvíle.

„Máš pravdu, půjdeme si spolu sednout... třeba do vedlejší restaurace. Všechno ti

vysvětlím. Ale co řekneš svým lidem, s kým to vlastně mluvíš?

50

Nerad bych, aby se teď dověděli, že já jsem tvůj skutečný otec.“

Petr se jen usmál: „Kolem mne se dnes hemžilo tolik lidí, že si každý bude myslit, že mě zase odvedl nějaký novinář. Ale pro všechny případy.

Mladý plavec se obrátil k Mileně, která kolem něho právě někam odcházela a

omlouval se.

„Soudružko, tenhle soudruh ... tenhle pán je od novin, chtěl by se o mně něco

dovědět. Na chvíli si tady sednem, kdybyste mě snad sháněla."

„Máš půl hodiny čas, Petře, ale pak rovnou na pokoj! Zítra závody pokračují," usmála se trenérka a obrátila se na Bubiho: „Půl hodiny, eine halbe Stunde ..

Bubi se mlčky Mileně uklonil, zašeptal česky: „děkuji", a pak si odvedl Petra do vedlejšího sálu.

51

10

Po odjezdu plavecké výpravy do Lipska zůstali poprvé po dlouhé době Dáš a s Emilem

večer sami doma. Ještě před několika dny se těšili na to, že se konečně budou moci

věnovat pouze sobě, úklidu domácnosti a drobným úpravám v bytě, na které nikdy

nezbyl čas. Dáša však byla již při ranním Petrově odjezdu nějak zamlklá a nemohla

se ze své stísněnosti dostat ani navečer.

„Co je ti?“ ptal se pokolikáté Emil své ženy. „Bojíš se, že Petr nezaplave?"

Dáša pohodila utěrku, kterou právě doutřela nádobí, sedla si za kuchyňský stůl a

složila hlavu do dlaní.

„Já vím, že je to hloupost. Ale mám takový divný pocit, že se Petrovi něco přihodí. Ale ne, nebojím se, že nezaplave," vskočila Emilovi do řeči, když ji chtěl utěšovat. „Petr je v dobré formě a vydá ze sebe všechno. Ale všimnul sis ho, když odjížděl? Jako by byl rád, že nás opouští, jako by proti nám něco měl. Prostě nebyl to ten kluk, kterého

znám tak dobře, že by mi ani neuměl zalhat! “

„Chápej, Dášo, jede poprvé na závody do zahraničí! Bylo kolem toho plno řečí a

problémů, co se mu divíš?"

„Plno řečí a problémů... V tom to je, Emile. Teď ses náhodou trefil do černého. Třeba si Petr myslí, že jsme se málo zajímali o jeho vlastní problémy. Telefonovala mi totiž maminka jedné jeho spolužačky, Hanky Křečkové ..

„Ale ta přece plave ve Slavoji, odešla od nás, když jsme ji kdysi nenominovali na

přebory," vskočil jí Emil do řeči. „Co ti tahle paní mohla telefonovat?"

„Něco dost zajímavého, co se přihodilo ve škole. Hanka všechno doma vyprávěla své

matce. A jak se zdá, nebylo to zrovna nic pěkného. Petr se totiž neshodl s třídním s Antonínem Novákem."

52

„Tomu se ani moc nedivím."

„Emile, prosím tě... Vždyť ty Petra jen podporuješ v jeho tvrdohlavosti a umíněnosti!

Fakt, kdybych nevěděla, že je jeho otcem Bubi, musila bych říci, že ti doslova vypadl z oka!" Emil se rozčílil.

„Zase ten Bubi a zase ten Novák, zatracená práce! Petr je správnej kluk, abys

věděla!" Dáša se na rozčileného Emila usmála, ačkoliv jí v očích stály slzy.

„Víš co? Dneska večer si raději spolu vyjdeme na večeři, trochu si zaflámujeme a

popovídáme si. Kdy jsme si naposledy takhle sami dva vyšli, co?"

„To je nápad!" souhlasil Emil bouřlivě, popadl Dášu, přitiskl ji k sobě, ale vtom se zastavil jeho pohled na papírku, zastrčeném za sklem příborníku. „Dášo, my jsme

docela zapomněli, že jsme na dnešek večer pozvali primáře Vondrušku!"

„Tak ho vezmeme sebou, a je to! Za chvíli tady bude, honem se letím převléknout. A

ty si taky na sebe jednou za rok vezmi pořádné šaty."

A než se Emil vzpamatoval, byla Dáša pryč. Tahleta holka nikdy nedostane rozum,

ulevil si Emil. Ale bylo vidět, že právě proto ji má tak rád. Sám by na takový nápad nepřišel, už si zvykl na denní koloběh, večerní práci v oddílu a na málo volného času.

Mezitím zazvonil u dveří zvonek. A než uplynulo pět minut, vydali se oba spolu s

Josefem Vondruškou do pražských ulic, aby našli útulné místečko, kde by si mohli

přátelsky posedět.

V Halali grilu dostali pohodlné místo, protože pro cizince, kteří jsou zde častými hosty, bylo příliš brzy. Zavedl je sem primář Vondruška, který měl rád zvěřinu. Ale jako byl výborným chirurgem, tak by nikdy nemohl střelit po zvířeti, i když se každou volnou

chvíli toulal s puškou lesem. Sotva usedli, začal se hned dohadovat s vrchním o

nabízených jídlech a vyjednával chod za chodem podle svého. Bylo vidět, že se s

číšníkem dobře zná, protože si rozuměli takřka beze slov.

Dáša s Emilem na sebe pohlédli, jako by chtěli říci:

No nazdar, to bude stát peněz! Že si i beze slov porozuměli, dokazoval bezděčný

pohyb Emilovy ruky směrem k náprsní kapse, kde měl uložené peníze. A tenhle pohyb

asi koutkem oka zaznamenal i Josef Vondruška, protože se na Dášu usmál.

53

„Samozřejmě jste mými hosty, ty Dášo i tvůj Emil. Vždyť se vás ani neptám, co máte

rádi a objednávám sám pro všechny tři."

Když chtěl Emil protestovat, zarazil ho primář mlčky pohybem ruky.

„Jak vidím, tak jsme se dohodli... A co Petr? Kdy plave?"

Emil začal vykládat, co se všechno událo kolem Petrova startu a zmínil se i o tom, co Dáše telefonovala maminka jedné Petrovy spolužačky. Bylo vidět, že primáře tahle

informace zaujala, a že ji nebere na lehkou váhu. Zvlášť potom, kdy se Dáša přiznala k svým obavám o Petra.

„A neřekli jste tenkrát večer něco, co Petr mohl zaslechnout a co se ho mohlo

dotknout?" zeptal se jich pak přímo. „Dobře vím, jak ho máte oba rádi. I Petr to ví, ale právě proto by mohl...“

Nedořekl, protože do místnosti hlučně vstoupila skupina osob, jejichž jazyk připomíná švitoření ptáků i šum mořských vln, narážejících na útesy: „Ti voglio bene, cara mia...

doleissima ..

„Non ho leta..." odpovídal zpěvavě dívčí hlas, po kterém vybuchl nový gejzír smíchu, který se rozlil útulnou, i když prostornou místnosti.

Emil se proti své vůli podíval po příchozích, upoután italštinou, kterou dobře znal. Jak je to vlastně strašně dávno, kdy se osobně seznámil s mladými italskými plavci na

závodech „Sette coli"! Tenkrát poprvé mluvil italsky nejen s učitelem v jazykovém kursu, ale se skutečnými živými Italy. Ale byli to všichni jen kluci jako on a strašně byli rádi, že se někdo z těch cizinců s nimi pokouší mluvit jejich mateřštinou.

Brzy se tehdy spřátelili, zvláště s Antoniem Casarolim, výtečným delfinistou, který

překvapil svět nádherným výkonem v době, kdy se Emil už musil vzdát závodního

plavání. S Antonínem, vlastně Antoniem, se před jeho významným rekordem setkal

Emil ještě na závodech v Československu, občas si pak psali, ale náhoda už je od

Emilova odchodu na univerzitu nikdy nikde spolu nesvedla.

Emil se tak zamyslel, že ani nevnímal slova svého přítele primáře, který se ho již

podruhé ptal:

54

„Ty přece umíš slušně italsky, viď, Emile?

Emil vypadal jako u vytržení, a teprve po Dášině dloubnutí odpovídal mechanicky:

„Italsky? Ovšem, domluvím se italsky." „Co se s tebou děje? Ty někoho z těch Italů znáš?" zeptala se Dáša, když viděla, že se Emil stále dívá na jednoho z těch

černovlasých, veselých mladých lidí, kteří se blížili k jejich stolu. A jaké bylo její překvapení, když i ten hezký mladý muž, pro její vkus trochu křiklavě oblečený, se

najednou zastavil nedaleko nich a stejně soustředěně se zadíval na jejího muže.

Emil strnule povstal ze židle, odstrčil ji od sebe a pak udělal krok vpřed. A vtom se Ital rozběhl s otevřenou náručí, jako by byl někde na prázdné mořské pláži nebo na

horské osamělé stezce a hlasitě, že se to rozlehlo celou místností, začal křičet.

„Emilio ... sei te, mio Emilio?"

„Antonio ... amico mio ..

Před očima překvapených hostí si padli oba muži do náruče, objímali se a

poplácávali. Mezi těmito přátelskými projevy jako by vystřelovaly otázky a odpovědi: Cosa fai? Benissimo, e te? Quale fortuna! Perché non ai tele- fonato? E tu perché

non mi ai mandato una piccola lettera ... Sposato? Tua moglie?

Teprve nyní se Emil vzpamatoval: je to skutečně Antonio a ptá se mne, zda jsem

ženatý a jestli je to tady moje manželka, Asi všem přítomným připadáme trochu jako

blázni...

„Dášo, Josefe... dovolte, abych vám představil kamaráda: Antonio Casaroli, doktor

Vondruška, má žena. Mia moglie- Dáša.“

„Velmi rád," řekl česky Antonio a sklonil se k Dášině ruce, aby ji políbil. „Tanto piacere ... Dottore ... Velmi, velmi rád ... di conoscerla ..."

Pak se Antonio jako blesk vrhl ke svým italským přátelům a začal jim něco rychle

vysvětlovat. Bylo vidět, že mluví o Emilovi, protože se k němu a k jeho ženě několikrát obrátily oči a pozorně si je všechny prohlížely.

To už byl Antonio zpět u jejich stolu, znovu se omlouval a vysvětloval, že je tu s

malou skupinou svých přátel z Říma. Prý se zdrží v Praze jen tenhle jeden večer. Ale taková náhoda by se měla zapít. Antonio chrlil mezi svou římsku italštinou trochu

zpitvořená česká slova.

55

Bylo však vidět, že má ze setkání opravdovou radost.

Od této chvíle až téměř do půlnoci neuplynula ani minuta, aniž se hovořilo o dávno

minulých časech, o plavání, o rozličných příhodách ze sportovního života. I primář

Vondruška se dal strhnout živě tekoucí rozpravou a pololatinsky, polofrancouzsky se

snažil s Antoniem dorozumět.

V proudu slov si téměř nikdo nevšiml, že nejméně ze všech mluví Dáša. Zjev mladého

Itala a jeho rychlá řeč v ní vybavovaly čtrnáct let staré vzpomínky na jiného

černovlasého muže ze stejné země. A přitom si znovu vzpomněla na nedávné

chladné rozloučení Petra pří jeho odjezdu do Lipska.

„A syna, syna máš?“ zeptal se Antonio právě v té chvíli, kdy Dáša vzpomněla na

Petra. „Bambino..."

Místo Emila odpověděla najednou sama Dáša: „Máme syna Petra. Je mu třináct let a

je plavec. Právě teď je na závodech v Lipsku."

Antonio se podíval tázavě na Emila, který začal nejistě překládat, co Dáša

odpověděla. Antoniova reakce byla v té chvíli ještě bouřlivější. Objal Emila a druhou rukou Dášu a vykřikoval:

„Pošli mi ho taky k nám, do Itálie! Uvidíš, co z něho udělám. Trenér S. C. Romy přece už něco dokázal!"

Dáša se nervózně zasmála.

„Samozřejmě, pane Antonio, pošleme vám ho nebo s ním přijedeme ... jednou, až

bude čas ... Ale Petr se ještě musí moc učit..."

„Beru tě za slovo, slavný trenére S. C. Romy, amico Antonio," přerušil svou ženu Emil, jako by se bál, že bude chtít ještě dál mluvit.

„A tady máš mou adresu, v Římě i v Milánu, abyste mi včas napsali," podal Antonio vizitku svému někdejšímu největšímu sportovnímu soupeři. „Kdykoliv k nám přijedeš,

zavolej, ale pozvání platí pro celou rodinu. I pro vás, doktore!"

A pak šli všichni společně, s celou italskou skupinou, na Hlavní nádraží, odkud

odjížděl rychlík na Vídeň.

„Ciao, Emilio! Ciao, Daša!"

„A rivederci, Antonio!"

Nikdo netušil, že formální slib „na shledanou" se může stát brzy skutkem.

56

11

Všem bylo nápadné, že Petr na zpáteční cestě z Lipska do vlasti byl najednou tak

zamlklý. Nejdřív si z něho kamarádi dělali legraci, zda v Lipsku neztratil srdce, ale tenhle klukovský vtip tentokrát neměl odezvu. A to bylo tím překvapivější, protože s e Petrovi vydařil i druhý start na dvě stě metrů delfín na lipských závodech. Skončil sice jako čtvrtý, ale to byl v silné konkurenci veliký úspěch jak samotného plavce, tak i trenérky Rudé hvězdy a jejích tréninkových metod.

Když ztroskotaly postupně všechny pokusy vytrhnout Petra z jeho podivné nálady,

přestali si ho kamarádi všímat. Mladí se o něčí přízeň neprosí, když byli odmítnuti, třeba to byl kamarád a dokonce úspěšný reprezentant. Vlastně právě proto. Neboť

takové podivné chování může naopak vzbudit podezření, že se z přítele stala přes

noc primadona.

Tolik životních zkušeností tihle mladí lidé ještě neměli, aby se o to více snažili dopídit v takovém případě pravé příčiny tohoto chování. Ani trenérka Milena, jinak velmi

citlivá k chování svých svěřenců, nepomyslila na to, že by měla rozebrat Petrovu

mlčenlivou náladu. Přičítala ji pouze jeho únavě po závodech a obvyklé přechodné

skleslosti závodníků po velkém, obětavém výkonu.

Ale ani Petr si neuvědomil, že nutně musil vzbudit v celém kolektivu svým chováním

podezření, že se mu něco přihodilo, o čem nechce mluvit. Nebo že se pro svůj úspěch

nafoukl. Petrovi totiž opravdu nebylo do řeči, protože od skončení závodů pořád musil myslit na rozhovor s Bubim, se svým vlastním otcem, se kterým se v Lipsku sešel

poprvé.

Čtrnáctiletý závodník v něčem dozrává rychleji než druzí chlapci jeho věku. Tvrdá

škola závodního plavce ho učí kázní, odpovědnosti, odříkání.

57

Proto jsou v některém ohledu životní pocity těchto mladých sportovců vyzrálejší než

příslušníků jeho generace.

Pro Petra nebylo lehké hodit ono nečekané setkání s Bubim klidně za hlavu,

zapomenout na ně, vytřídit zrno od plev z té dvouhodinové diskuse. Vlastně jaképak

diskuse, když téměř pořád mluvil Bubi a navíc špatnou češtinou, takže ho několikrát

musil Petr požádat, aby mu svou myšlenku opakoval. Ale všechno to, co mu Bubi

napovídal, Petra zaujalo, takže zapomněl i na čas, a to už v jeho na minuty

rozděleném denním čase něco znamenalo.

„Mám u nás v Itálii takový větší penzión, víš vůbec, co to slovo znamená?" začal Bubi.

„To je hotel s restaurací, trattoria, říkáme po našem, ale s veškerým komfortem. Rok od roku jsme přistavovali, zvedli jsme dům nejdříve nahoru, pak do šířky, dnes máme

už dvacet pět pokojů. Vpředu zahrada, samý květ. A pohled přímo na moře, sotva

padesát metrů od našich oken šumí moře ...“

„Moře?" vydychl Petr, „a které?"

„Mare Adriatico," odpověděl Bubi. „Východní pobřeží Itálie, kde je Rimini... Tahle část italského pobřeží není tak exkluzívní, jako je západní pobřeží: Viareggio, Italská

Riviéra. Ale právě trochu toho klidu u nás hledají a nalézají cizinci. Ceny jsou u mne nižší, denně čerstvé ryby, které kupuji přímo od rybářů, samozřejmě, za nižší ceny,

než je pak prodávám druhým hotelům.

Slovo: famiglia, rodina znamená u nás něco víc, než v tvé vlasti, než u vás doma.

Moje famiglia vykupuje pro mne ryby od rybářů po celý rok, nejenom v letní sezóně,

kdy jsou otevřeny všechny hotely a menší podniky. Proto nakupujeme laciněji, protože rybářům zajišťujeme celý rok odbyt. A že u mne pracují všichni příbuzní?

U nás v Itálii musí pracovat každý z rodiny, když má živnost nebo obchod. Jen na léto přibíráme do hotelu další síly.

A tihle lidé žijí vlastně zbytek roku z toho, co si přes léto u mne vyděl ají, protože nemají ani vlastní pole, ani trvalou práci. Kdybych jim nedal vydělat, umřely by jejich rodiny hladem ...

Ano, Petře, jsem ženatý, děti nemáme, všechno to, co mám, by jednou patřilo tobě,

kdybys ... Ty nevíš, co je to naše moře, fíkovníky, sady broskvoní, nejlepší jablka z celé Itálie! A až poznáš náš záliv: ideální pro neplavce,

58

sto dvě stě metrů se brodíš sotva po pás, věčně klidná voda, ale dál už je to pravé

moře, divoké, krásné, bianconero černomodré, podle oblohy, ráj pro skutečně

odvážné muže, jako jsi ty. A to slunce! Žhavé jako come amore della ragazza. Vlastně tomu nerozumíš, chci říci, to neumím přeložit. Mamma mia! Tutto il mondo aspetta tuo arrivo, všechno na tebe čeká, až přijedeš. Všechno ...“

Petr musil stále znovu vzpomínat na tahle slova. Bylo to všechno příliš nečekané a na první pohled opravdu vzbuzovalo dojem, že pohádkový dědeček, vlastně otec právě

před ním mávl čarovným proutkem. Petr byl sice s Rudou hvězdou už dvakrát na

stanovém táboře v Bulharsku, ale i tady existovala jen tréninková kázeň, podřizování dennímu režimu.

„Měl bys k nám přijet, Petře, pokračoval Bubi, „abys to všechno viděl na vlastní oči.

Aby ses přesvědčil, že ti nelžu. Když se spolu teď dohodneme, pošlu pro tebe tvé

mámě pozvání. Přijedeš, cestu ti zaplatím, budeš u nás dva tři týdny a brzy se mezi

námi naučíš mluvit italsky. Věř mi, bude se ti u nás líbit. A pak k nám můžeš jezdit každý rok a tvoji mámu to nikdy nic nebude stát.

Jenom se po mně tak vyčítavě nedívej, já ti rozumím. Chceš se zeptat, proč se

najednou o tebe starám, když jsem tě nikdy nenavštívil. Máma ti určitě neřekla, že

jsem jí čas od času posílal peníze. Pro tebe a opravdu jen čas od času, protože jsem jich moc neměl. Bylo třeba stavět, renovovat, doplňovat, byly špatné sezóny, někdy

málo hostí, nebylo to lehké. Ale já i moje manželka, věř nebo nevěř, jsme na tebe

celé roky myslili, vždyť jsi poloviční Ital, možná celý, jak se tak na tebe dívám. Až nás letos svedla šťastná náhoda tady v Lipsku, kam jsem jel nakoupit nějaké věci pro náš podnik ... Zase si myslíš, že ti neříkám pravdu. Byla to opravdu šťastná náhoda, četl jsem zde náhodou tvé jméno v novinách, víš, po tvém úspěchu v závodě, a tak jsem

si domyslil, že bys to mohl být ty. A vlastně to není náhoda, to je osud, který nás

svedl opět dohromady. Prostě a krátce: vuoi visitarme? Chceš mě navštívit? Všechno

zařídím: pozvání, letenku, italské vízum. Po skončení školního roku můžeš být na

prázdniny v Itálii. Když budeš souhlasit... se sei ďaccordo, všechno půjde ráz na ráz."

A proč bych neměl souhlasit? uvažoval v duchu Petr, vzpomínaje v autobusu na onen

překvapivý lipský večer.

59

Co by dal leckterý kluk za to, aby viděl Itálii! A já bych měl všechno zdarma, poznal bych kus světa, koneckonců ten Bubi není takový špatný. Musil přece šetřit, aby

dostavěl ten svůj hotel. Jak by tedy mohl jezdit do Československa?

A kdybych k němu jel, nikomu bych přece neublížil, ani mámě, ani Emilovi. A vůbec

proč hned mluvit o ubližování, když bych si jen vyjel na prázdniny! O n i stejně myslí víc na sebe než na mě, jsou už dnes oba celí vedle, že budou mít dítě. A já mám být

rád, že nebudu doma sám! Jako by mně tohle do dneška nějak vadilo!

A když mě naši nepustí, uteču! přemýšlel ukvapeně, jako by takový útěk byl výlet

někam do Dobřichovic. Z maličkostí, které neměl odvahu vyřešit otevřenou rozmluvou

se svými nejbližšími, si začal náhle dělat zásadní životní problémy.

A tak, pořád mlčící, zahleděný sám do sebe, projel Petr rovinou skrz e

znovuvybudované Drážďany a vydržel mlčky sedět až na hraniční přechod. Teprve

potom, když výprava už na československém území zastavila, aby se v osamělém,

ale pěkném, útulném hotýlku trochu najedla, vrátila se najednou Petrovi řeč. Ale jeho vtipkování, jemuž byl normálně na hony vzdálen, bylo křečovité, a proto bez jakékoliv odezvy.

60

12

Na výboru plaveckého oddílu se po návratu z Lipska široce diskutovalo o pěkném

úspěchu mladých plavců z Rudé hvězdy. Zasedání byl přítomen i soudruh Karas,

předseda jednoty, protože se projednávaly otázky dalšího rozvoje závodního plavání,

a to znamenalo i nárok na zvýšení rozpočtů.

Plavání nikdy neneslo ani plavcům, ani oddílu žádný finanční výsledek. Oddíl žil

hlavně z toho, co si vydělal především od žáků základních škol, kteří se sem chodili kolektivně učit plavat. Jejich příspěvek byl nepatrný, výuka plavání mladých lidí je jedním z hlavních úkolů, které na sebe vzaly dobrovolně všechny plavecké oddíly.

Hlavní náklady na závodní plavání ovšem nesou tělovýchovné jednoty, a málokdo by

věřil, jak značné to jsou částky.

Jestliže se má u Rudě hvězdy vytvořit skutečné středisko vrcholového sportu, už s

ohledem na výchovu těch nejmladších nadějí, znamená to tedy další finanční zátěž v

rozpočtu jednoty. S tím může souhlasit kterékoliv předsednictvo kterékoliv jednoty jen za předpokladu, že sníží rozpočty jiných oddílů. A když odněkud někomu něco bereš,

je to záležitost velice nepopulární. Proto předseda Karas pozorně naslouchal

podrobnému zhodnocení výsledků plaveckého oddílu i obšírnému zdůvodnění jeho

zvýšených finančních požadavků do budoucnosti.

Logicky musil několikrát táta Karas zaslechnout i jméno Petra Švarce mezi těmi, o

kterých se hovořilo, že patří mezí konkrétní plavecké naděje, vedle jmen už

renomovaných plavců a plavkyň, jako byl Ivan Fikejs a jeho sestra Věra, patnáctiletý Standa Macháček a stejně stará Olga Skřivánková, kteří si už vyplavali první

mistrovskou třídu. A protože znal Karas mimo jiné do pod obna i takzvaný „případ

Petr švarc" a protože měl plnou důvěru ve funkcionáře oddílu i trenéry,

61

svoji podporu oddílu přislíbil, byť trochu diplomaticky, vzhledem k nutnosti projednání této otázky ještě na předsednictvu jednoty.

Ale, přece jen si po schůzi výboru vzal stranou trenérku Milenu, aby ji vyzpovídal.

Chtěl vědět její názor na Petra, jeho povahu, jeho sportovní kázeň. Tahle „prověr ka"

byla hlavně kvůli Emilovi, nejenom jako k „druhému" Petrovu otci, ale jako k člověku, o němž věděl, že až příliš fanouškovsky lne k plaveckému oddílu.

Vysoce kladné hodnocení Petra Švarce se správnými kritickými připomínkami a

postřehy k jeho trochu citlivější nervové soustavě ho plně uspokojilo. V málokterém

oddíle byla tak rozumně propojena vlastní sportovní činnost s politickovýchovnou

prací, jako u „jeho" plavců, správně řečeno u funkcionářů a odborných sportovních pracovníků.

Táta Karas ovšem nemohl vědět, stejně jako ani funkcionáři oddílu, co se přihodilo v Lipsku a jaké zmatky vyvolalo setkání Petra s Bubim v chlapcově myšlení.

O setkání Petra s jeho otcem totiž nepadlo do téhle chvíle slovo ani doma. Téměř

čtrnáctiletý chlapec byl po návratu jen trochu zamlklejší než před odjezdem do Lipska, ale to přičítala Dáša s Emilem Petrově rozumovému vyzrávání.

Když uplynul měsíc a pak druhý a Petr se pomalu začal chovat k Dáše a Emilovi tak,

jako dříve, teple a srdečně, když se začal opět zajímat o mámu, která už byla v

sedmém měsíci těhotenství a snad proto se stala ještě něžnější ke svému

prvorozenému, všechno vypadalo v pořádku. Tím spíše, že ke konci června vyhrál

Petr suverénně další žákovské přebory a jeho jméno se objevilo několikrát v

novinách.

„Můžeš být na Petra hrdý, Emile," řekl mu předseda jednoty, když ho potkal druhý den po zasedání výboru. „Trochu pevnější ruka by mu sice nevadila, ale jinak, mám z vás

ze všech radost! A kdyby něco, přijď, popovídáme si, poradíme se. Jako vždycky ..."

Emil o tomhle setkání večer hovořil s velkou radostí a nedalo mu, aby nepoplácal

Petra spokojeně po zádech.

„Děláš nám opravdu radost, Petře! Ještě pěkné vysvědčení a pak všichni vyrazíme na

prázdniny. Co bys to mu řekl, kdybychom si zajeli, třeba na jihočeské rybníky?

62

Pozvali nás do Václavic ..

Petr bouřlivě souhlasil, protože se už dávno smířil s tím, že Bubi tenkrát v Lipsku

mluvil jen do větru, když ho zval k sobě do Itálie, že jen sliboval a nic nehodlal splnit, jako se to už jednou stalo tenkrát vůči jeho mámě. Ale den před koncem školního roku přišel dopis. Z Itálie. Neobsahoval jen oficiální pozvání pro Petra, ale i šek na čs.

banku a potvrzení italských aerolinek „Ali- talia", že Petr Švarc má u nich zaplacenou letenku, kterou lze kdykoliv vyzvednout u Čs. aerolinií. Stačí jen zavčas blokovat

místenku do Říma.

Kromě toho bylo v dopise potvrzení pro velvyslanectví Italské republiky v Praze, že

Bubi Landesmonte zve svého syna a prosí, aby konzulární oddělení vydalo na platný

pas Petra Švarce italské vstupní vízum na čtyřicet dní, s platností na tři měsíce.

Doručení dopisu způsobilo velký rozruch, první opravdový rozruch v rodině. Emil s

Dášou proseděli několik hodin nejen sami doma, ale i u svých přátel, aby se roz hodli, co s dopisem i s Petrem. Rozhodnutí opravdu nebylo lehké: proč se najednou po

letech Bubi ozval? A je třeba před Petra, který v Emilovi už dávno našel tátu

a kamaráda, znovu nastolit otázku, zda má Landesmonte na něho vůbec nějaké

právo? A když právo, tak jaké?

V minulosti čas od času doručovala sice Živnostenská banka v Praze na Dášinu

adresu několik tisíc korun. Peníze vždy Dáša ihned uložila na Petrovo jméno. Ale ani tyhle milostivě zaslané peníze přece nemohou dát Bubimu jakási „otcovská" práva!

Přitom Dášu Koutnou znepokojovala hlavně otázka, proč najednou spadlo jako z nebe

tohle pozvání a proč právě před koncem školního roku, v němž Petr dosáhne věku

čtrnácti let.

Emil se zamýšlel nad něčím zcela jiným. Znal ze svých cest západní Evropu a nemohl

zapomenout, jak na něho jako na chlapce o několik let staršího, než byl dnes Petr,

kdysi zapůsobilo italské prostředí: výlohy plné roztodivného zboží, krámky s ovocem a zeleninou, kde každá mrkvička, každé jablíčko jako by bylo umyté a vyleštěné,

barevná trička s nápisy a tehdy začínající móda texasek, které zde prodávali takřka

na každém rohu. Byl to tenkrát první Emilův zájezd na Západ. Díky tomu, že kolektiv

vedli lidé zkušení a rozumní, díval se spolu se svými kamarády i na rub skla zářících výkladů: v obchodech pracovali za pár lir denně chlapci daleko mladší, než byl on.

63

Utíkali ze školy, aby mohli pomoci vydělat na chleba pro rodinu, protože otec byl

často celá léta bez zaměstnání.

Přepychové hotely a bíle zářící obytné budovy byly sotva zpoloviny obsazené, protože málokdo měl na vysoký nájem. A italští chlapci, sportovci, závodící už běžně v těch u nás vytoužených amerických spídech, neměli plavky skoro zdarma jako u nás závodní

plavci, ale musili si je draze kupovat z vlastní kapsy. A spídy stály přesně tolik v italských lirách, kolik si vydělal „ragazzo" i pomocník v obchodě se smíšeným zbožím za týden odpolední a večerní práce po škole.

Emil se zamyslil. Kdyby mu byl tenkrát tu surovou skutečnost někdo vysvětloval

stejnými slovy, jakými teď hovoří sám se sebou jako už „světem protřelý" právník, byl by mu vůbec uvěřil? Nebyly by ho příliš oslnily lákavé výlohy obchodů, aby se vůbec

snažil pochopit skutečnou pravdu? Ale táta Karas, který výpravu Čs. sportovců

tenkrát vedl, asi tohle všechno moc dobře věděl. Proto ono odpoledne před návratem

domů, kdy všechny jeho „děti" byly ještě ze všech zážitků trochu vykulené, vzal je na projížďku Římem.

Vyjeli z Piazza del Popolo mikrobusem, který jim obstarali italští partneři sportovci pro přesun na letiště. Čs. výprava vezla s sebou kromě tlumočníka, který je doprovázel

během celého jejich pobytu, také dva italské přátele. Byl to Antonio Casaroli a jeden ze starších plavců, který brzy poté skončil svou závodnickou dráhu. Jeho jméno si už Emil nepamatoval.

Vlastně si Emil vzpomněl, že se jmenoval také Petr, Pietro, veselý, rozesmátý mladík, který jako by svá slova při hovoru vystřeloval. Málokdo, i když uměl italsky, mu

rozuměl. Pietro hovořil, když na to zapomněl, neapolským nářečím, a i italský

překladatel se ho několikrát musil zeptat, co vlastně chce říci.

Projeli za pouhé čtyři hodiny před odletem do vlasti pořádný kus města díky tomu, že byla neděle, kdy je Řím vylidněný. Viděli Colloseum, Andělský hrad, Fontánu di Trevi, zastavili se ve Vatikánu a prošli se moderní čtvrtí Vigna Clara, kterou italští

podnikatelé vybudovali dík známé pracovitosti italských zedníků za pouhých několik

let.

64

Projeli parkem Villa Borghese a nejpřepychovější římskou ulicí Via Veneto jen z

terasy si ovšem stačili prohlédnout Fórum Romanům a slavným Kapitolem

Campidoglio, proběhli už skoro poklusem.

Antonio totiž pozval čs výpravu, bylo to i s vedoucími osm osob, k sobe domů. Bude

to prý jen skromné pohoštěni, ale táta, který vlastnil malou trattorií, lidovou hospůdku, by se prý rád seznámil s těmi Čechy ... Fietro se tenkrát moc rozesmál: v italštině se totiž Ceco to jest Čech, vyslovuje stejně, i když jinak píše, slovo cieco- slepec. Když italský tlumočník vysvětlil důvod Pietrova smíchu, vybuchla zas bouře smíchu u

československých plavců. Na druhém břehu řeky Tibery, Trastevere, kam zajeli, našli

najednou docela jiné prostředí, než které dosud viděli: místo bulvárů úzké křivolaké uličky, staré, nízké domy. Trochu stranou od nich přečnívala tuto část Říma vysoká

budova staré italské věznice, která nesla podivný název: Regina Coeli, Královna

nebes. I lidé tu chodili jinak oblečení než v honosných čtvrtích Říma, vypadalí

ošumělejší, s ustaraným výrazem. Italské ženy tu většinou nebyly štíhlé, jako ony

věčně mladé bohaté krasavice ze středu Říma, ale vypadaly spíš jako prošedivělé

české mámy.„Siamo qui! Jsme na místě!" vykřikl Antonio před dvoupatrovým

rohákem, oprýskaným jako všechny domy kolem, v jehož přízemí byl vyvěšený štít s

nápisem: „Trattoria della Santa Regina".A jako by už na jeho výkřik čekali, vyhrnula se z hospůdky skupina osmi desíti osob na čele s robustním mužem. Nastalo

představování a hlučné pozdravování,, které se rozletělo jako bouře kolem dokola. Za stisky rukou bylo cítit srdečnost, upřímnost i radost ze setkáni Casaroliho rodiny s návštěvou z dalekého Československa.

V hospůdce nebyli hosté. Signor Casaroli vysvětlil, že dnes je kvůli vzácné návštěvě

„chiuso", zavřeno. A že tohle ostatní kolem jsou členové rodiny a opravdu nejbližší přátelé, kteří se chtěli sejít s přáteli jejich syna, se soudruhy, con i compagni.

Tlumočník svědomitě překládal, i když mu slovo „soudruh" nešlo tak lehce z úst.

65

13

Emil si ani neuvědomil, kdy začal přemýšlet nahlas a odkdy ho vlastně Dáša pozorně

poslouchá. Vžil se do oněch dávno minulých dob, že měl zase před očima onu

útulnou hospůdku, kde byly na stěnách rozvěšeny staré rybářské sítě, mezi nimiž se

kolébaly různé opletené láhve. Kdysi v nich vonělo skvělé italské víno a doplňovaly

tak onu intimní atmosféru desítek a stovek podobných trattorií v celé Itálii, jak se o tom mohl Emil přesvědčil, z několika pozdějších služebních cest.

Na dřevěných stolech, nepokrytých ubrusy, ale malými pletenými rohožemi, stály

slánky a nezbytné parmeggiano, nastrouhaný sýr a uprostřed popelníky s různými

značkami nápojů. Tenkrát ještě Emil nevěděl, že podobné předměty, včetně roztomil e

vyhlížejících skleniček s reklamními nápisy, jsou součástí laciné propagace velkých

kapitalistických firem. Že roztodivné skleněné reklamy nesoucí nápisy CINZANO,

CAMPARI, CHIANTI, prosvěcované žárovkami, jsou součástí obchodování,

souvisejícího s nutností, zapsat se trvale do podvědomí návštěvníků lokálů.

„Emile," slyšel najednou jakoby z dálky Dášin hlas, „Ty mě vůbec neposloucháš .

Doktor Koutný se prudce vytrhl ze svého snění.

„Odpusť, Dášo," začal se omlouvat, „opravdu jsem skoro zapomněl, o čem máme

hlavně mluvit. Ta naše nečekaná schůzka v Praze s Antoniem mi znovu připomněla

mé první a vlastně poslední sportovní hostování v Itálii."

„Vzpomínej, Emile, vzpomínej, ale nezapomeň přitom, že musíme definitivně

rozhodnout, co s Petrem," poprosila ho Dáša.

„Já vím," probral se už Emil definitivně ze svých vzpomínek. „Moc dobře to vím . .

Začal mechanicky bubnovat prsty na stole.

66

„Pietro... ani si nevzpomínám, jak se nazýval celým jménem, protože brzy na to

zmizel ze seznamu národních plavců. Byl to veselý kluk, ale moc dobře se mu

nedařilo. Jeho táta se přestěhoval do Říma z Neapole a dělal něco podobného, jako

je u nás polír, zednický mistr. Když byla práce, neměli se špatně, Pietro nám o tom

všem vyprávěl, ale často práce nebyla ..

„Kdovíjak to vypadá v Itálii dnes,“ poznamenala Dáša. „Bylo by asi zajímavé potkat

dnes třeba toho tvého Pietra..."

„Všechno se může stát. Podívej se na tu náhodu, když jsme se sešli s Antoniem.

Spíše se člověk sejde s člověkem než hora s horou,“ mudroval Emil. „Věříš, že si

dodnes vzpomínám, o čem jsme tenkrát pořád povídali?... Nejvíc řečí měl ovšem

Antonio ..

Emil se opět zamyslil a pak pokračoval:

„... Antonio začal najednou docela roztomile vykřikovat některá česká slova, která

slyšel předtím na bazéně, nebo si je pamatoval z naší společné projížďky Římem.

Samozřejmě nejdřív nechápal, když oslovil s půvabným úsměvem tátu Karase titulem:

ahoj, brácho, proč jsme se rozesmáli. Také neapolský Pietro, který byl o tři čtyři roky starší, než jsme byli my nebo Antonio, začal nám při dobrém obědě vysvětlovat.

„Spaghetti con i funghi, špagety s houbami, které máte před sebou," vykládal Pietro,

„nijak zvlášť v Neapoli nemilujeme. U nás se připravuje každá pastasciuta (což je po česky něco jako těstovina) například con frutta del mare, „s plody moře“. A to bývají například vongole, malé černé ústřice, z nichž se také vaří výtečná, silná polévka s kořennou příchutí. To mohou být i malé sepie nebo vařené rybí maso. Ale špagety

jsou dobré i po boloňsku, jak se jim říká i v Římě, alla bolognese, s dušeným

rozemletým masem v tomatech."

Čeští kluci pozorně sledovali Pietra, který doprovázel svůj výklad všelijakými gesty, díky velmi přesnému překladu. Emil se do rozmluvy vmísil otázkou, proč se v Itálii

nejí polévka.

„U nás „il primo", to první jídlo bývá většinou vždycky pasta."

Na udivený pohled vysvětlil tlumočník, že slovo „pasta" v italštině znamená těsto tedy špagety, makaróny, ravioly, atd. Ale jeho vysvětlování bylo přehlušeno nad šeným

halasem české výpravy,

68

když přišlo na stůl „pollo alla diavoio“, kuře po ďábelsku, kopec čerstvé zeleniny.

Nakonec ovšem nechyběla ani výtečná italská zmrzlina.

Nálada byla tak srdečná, že se nikomu nechtělo opustit tohle milé prostředí. Byl však nejvyšší čas. Mladí lidé si slibovali, že na sebe nikdy nezapomenou a že si budou

psát. Táta Casaroli podstrčil každému před odjezdem balíček a měl oči plné vláhy.

Ale pak už opravdu nezbylo, než odjet na letiště.

Emil dovyprávěl zážitky z Itálie. Dáša jen tu a tam zarazila nepřetržitý proud jeho

vzpomínek dotazem na některou podrobnost. A pak se oba najednou na chvíli

odmlčeli. Emil už byl asi definitivně rozhodnutý, protože náhle prohlásil:

„Ať se přesvědčí na vlastní oči, jak to tam vypadá. Třeba by nám jednou vyčítal, že

jsme ho tam nepustili, kdybychom Bubiho pozvání před ním zatajili a kdyby se pak

o něm měl později náhodou dovědět."

Dáša Emilovi neodporovala, jen si povzdechla. Něco jí nebylo zjevně po chuti.

„Když myslíš, Emile . . ř e k l a nakonec. „Uvidíme, jestli vůbec bude chtít jet...

Téhož večera se Petr dověděl jak o tom, že ho písemně pozval Bubi, tak o stanovisku

rodičů. Nedal na sobě znát ani v nejmenším radost z toho, že Bubi splnil své slovo.

Jeho skoupá odpověď mámě a Emilovi, že tedy pojede, vypadala v této chvíli jako

skromnost.

„Tak vidíš, Dášo,“ prohlásil Emil večer, když ulehli do manželských postelí, „měl jsem pravdu. Petr je rozumný kluk, a tahle cesta mu může jen prospět. Pozná kousek

světa. Bubi je pro něho stejně jen prázdný pojem, necítí v něm otce. Petr má sice

někdy svou tvrdou hlavu, ale sedí mu na pravém místě!"

Dáša se obrátila k Emilovi, a tiše řekla: „Nějak snadno se s Petrem loučíš . . . “

Emil trochu podrážděně reagoval: „Jak to mysiiš? Chceš snad říct, že teď, když

čekáme naše dítě, je mi najednou Petr lhostejný?"

„Naše dítě . . p o v z d e c h l a Dáša, aniž Emilovi na jeho důraznou poznámku o Petrovi přímo odpověděla.

„Naše dítě je přece i Petr,“ znovu zvýšil hlas Emil. „Už proto, že je to tvůj syn,

patří i mně. Nemohu za to, že ještě není vyřízena moje žádost o jeho adoptaci!"

69

Dáša se najednou tak prudce obrátila, že se Emil vylekal.

„Ty jsi už jednal o Petrově adoptaci?“ skoro vykřikla. „Ale mně jsi přece nic neříkal.

Emil jí jemně pohladil ruku.

„Už dávno jsme o tom přece spolu mluvili. Teprve před dvěma dny jsem se radil s

přítelem, je to dobrý právník s velkou praxí. Než se nám narodí další dítě ... (a Emil to,slovo další podtrhl i zvlášť důrazným tónem) ... bude i Petr docela náš. Aspoň mi to kamarád slíbil. Ovšem, když taky budeš souhlasit ty.

„Emile, ty můj hodný,“ zašeptala Dáša a najednou se k němu přimkla tak blízko, že

Emil cítil zrychlený tlukot jejího srdce. „Odpust, prosím tě. A nezlob se už na měl"

Emil Dášu pevně objal, že nemohla v první chvíli chytit dech.

„Copak já se na tebe někdy mohu zlobit? Kdybych tě tak dobře neznal, musil bych ti

spíš občas nařezat!"

Lehýnce ji pleskl přes průsvitnou noční košilku a s úžasem spatřil, jak Dáše najednou začaly z očí téci slzy. Než se však zmohl na slovo, Dáša se z toho slzného prou du

usmála.

„Víš že už kope? Teď jsem ji poprvé ucítila, určitě to bude dcera. A divoká bude po

tobě."

70

14

Když bylo už naprosto jasné, že Bubi Landesmonte se chtě nechtě musí navždy

rozloučit s myšlenkou, že se mu jednou narodí dědic nebo, což by mu už dnes ani

nebylo vadilo, alespoň dcera, jako by se v jeho třiceti sedmi letech začaly vracet staré časy: Bubi začal znovu ztrácet zájem o podnikání a znovu začal pít. Jeho žena dlouho tajila před lidmi i před svým starým otcem, co se děje. Ale jemu změna v Bubiho

chování neušla.

„Jsi dospělý chlap, Bubi, a se mnou to jde neodvoláteně z kopce," řek! jednou zeťovi, když byli v neděli manželé na návštěvě na jeho zámečku. „Ne, chlapče, nepřeháním,

jsem už dost starý na to, abych věděl, že mi do konce života moc času nezbývá.

Řekni mi na rovinu: co se s tebou zase děje?"

„Snad mě zase nešpehujete, commendatore?" ohradil se Bubi. „Nic se neděje. Lidé asi pomlouvají a vy jim věříte." Pan di Ravello k němu pozvedl oči a ušklíbl se.

„Nikdy ničemu bez výhrad nevěřím a pomluvy neposlouchám. Ale ještě pořád mám

dobré oči, Marie Luisa má kruhy pod očima, vyhodil jsi nedávilo dva své

zaměstnance, protože tě podvádějí...“

„Podváděli mě! Tak jsem je měl nechat na pokoji, aby mě dál brali na hůl?" vybuchl Bubi. „Co pořád na mně vidíte?"

„Okrádali tě, protože se přestáváš o své podniky starat, Bubi," konstatoval stále klidně commendatore. „A není tak samo sebou, že má dcera chodí v poslední době jako

náměsíčná a když se jí na tebe zeptám .. ."

„Zase chodí žalovat? Zase si na mne stěžuje?" Starý pán mávl rukou.

„Nech toho! Dobře víš, že Maria Luisa by si nikdy na tebe nestěžovala. Má tě ráda.

Ale po čtrnáctiletém manželství se může stát, že se lidi navzájem omrzí,

71

že muž se zamiluje do mládí, prostě . . commendatore se zarazil a vybafl na zetě. „A vůbec, proč nemáte děti? Chtěl jsem se dočkat vnuků, než umřu. Nebo je po těch

dvou nešťastných případech už nechcete?“

Bubi odvrátil najednou od tchána hlavu a zahledět se velikým oknem na dobře

pěstěnou zahradu. Do jara zbývalo sice podle kalendáře ještě daleko, ale slunce

začalo nabírat prudce sil. Trávníky byly jasně zelené, jarní květiny se začaly drát

neodvolatelně ze země, na stromech každou chvíli hrozily puknout nalité pupence.

Po pískových pěšinkách se procházela Maria Luisa, ještě teple oblečená. Odtud

vypadala nějak křehčí, něžnější než zblízka. Commendatore sledoval Bubiho pohled

i nervózní cuknutí jeho očních víček, když jeho oči spočinuly na procházející se ženě.

„Tak to přece jen mezi vámi neklape," prohodil tiše pan di Ravello. „jsi zamilovaný a máš rád jinou?"

„Ale v tom to přece není!" vykřikl Bubi. „Jakápak zamilovanost, když jde o všechno, o naši budoucnost, o náš majetek!"

Commendatore se upřímně podivil.

„O co že jde? O náš majetek? O budoucnost? Tomu nerozumím!"

Bubi se chvíli rozmýšlel. Tchán ho pozorně sledoval, ale sám nepromluvil. Bylo mu

jasné, že tady nejde o nějakou avantýru, jak to bylo u Bubiho kdysi a možná dodnes

jinak obvyklé. Bubi mluví o majetku, patří tedy mezi nás, má asi starosti ... finanční to být nemohou, to by mu řekli. Ale utápět nějaké problémy znovu v alkoholu?

„Tak já vám to povím, otče,“ a z Bubiho úst tohle tak důvěrné oslovení zaznělo snad

teprve podruhé za celá dlouhá léta jejich soužití, a proto o to vážněji. „Ne řekl jsem to ani vaší dceři, když měla tenkrát druhý potrat. Neměl jsem vlastně odvahu jí to říct.

Prostě ... Maria Luisa už nikdy nebude mít děti."

„Cože?" vykřikl commendatore tak silně, že to musilo být slyšet i skrze polootevřené okno, protože se Maria Luisa tímto směrem udiveně podívala. Ale jelikož poté nastalo opět ticho, pokračovala dál ve své procházce.

„Nerozčilujte se, prosím vás, otče," znovu oslovil Bubi tchána tím důvěrným slovem.

„Prostě nemůže mít děti, a i kdyby mohla, znamenalo by to její smrt. Řekli mi to

odborníci.

72

A zavraždit j i . . . ano, zavraždit ji kvůli dítěti nemohu, ať už si o mně myslíte, co chcete.“ „Kdyby to nebyla má dcera a kdybych věděl, že se jí dítě narodí živé, byl

bych to ve svém mládí bez výčitek svědomí riskoval, řekl rozhodným hlasem pan di

Ravello k Bubiho překvapení. „Ale že ty se chceš zachovat tak čestně, to mě tedy

překvapilo. Příjemně překvapilo, jako otce, samozřejmě, jinak o pravdivosti tvé zprávy nepochybuji.

Commendatore však jako by najednou obživl, několikrát promnul dlaní svou zešedlou

tvář, snad aby se mu v ní rozproudila krev, a pak soustředěně pokračoval.

„Chápu tě i jinak, Bubi. Na jedné straně piješ, protože nemáš následníka pro své

podniky. Na druhé straně se bojíš o svůj majetek,

protože jsi k němu přirostl a víš, že bych ti rozvod nepovolil. Tedy, když tu hloupost u nás komunisté vybojovali, a i svátý otec s tím souhlasil, musil bych rozvod povolit. Ale svatební smlouva dodnes platí. A vrátit mé dceři její peníze, to bys už dnes neudělal."

Bubi nadskočil v křesle, ale commendatore, jak bylo vidět, ještě neskončil. Pouhým

pohledem očí přinutil Bubiho, aby si znovu sedl.

„Něco mě v téhle chvíli napadlo, Bubi. Ty přece máš syna tam v Československu.

Teď mu bude třináct nebo čtrnáct let, viď?“

„Mám, a co? Nikdy jste nechtěl, abych do Československa za ním jel. Máte dodnes

schovaný Dášin dopis, ve kterém se vzdává všech zákonných nároků ..

„Ale přece jsi jí psal a dokonce jí posílal peníze,“ klidně konstatoval commendatore.

„Takže jsi mlčky přiznával své otcovství.“

„I o tom víte?“ podivil se Bubi.

„Banka není holubník, kamaráde. A já jsem pořád členem správní rady. Dokonce jsem

si řádně prověřil, že sis vždycky na svou bývalou milou vzpomněl, když tě zklamala

nějaká ta placená láska u nás doma . . . “

Pan di Ravello se shovívavě usmál, když chtěl Bubi znovu protestovat.

„O to teď ovšem nejde. Něco zlého pro něco dobrého. Nakonec jsi udělal dobře,

ostatně těch pár lir nás nezabilo. Ale ... je ta tvoje milá vdaná nebo co vlastně víš o ní a o synovi?"

73

„O mém synovi vím, že žije v Praze. Dáša se vdala, má nějakého doktora. A to je

všechno. „A adresu máš?“ „Mám, co bych neměl. Dodnes . . .

Commendatore se teď usmál.

„Dodnes jí píšeš, a dnes znovu napíšeš. A chytře. Trochu sentimentality by neškodilo, to na ženy vždycky platí. Ale jinak, seriózně, jako dávno ženatý a šťastný, rozumíš, šťastný člověk. A ani slovo o dětech. Já mezitím všechno prošetřím.

„Co si chcete přešetřit?“ udiveně se zeptal Bubi. „Petr je československý občan a jeho matka je vdaná. Tak jaképak prošetřování?“

„Tohle už nech na mně. A s Marií Luisou taky všechno vyřídím sám.“

Byl nejvyšší čas dokončit tuto choulostivou rozmluvu. Paní Landesmonte už byla

venku sama netrpělivá a mířila, jak bylo zřejmé, do haly, kde seděli oba muži.

„Tak tedy: nech všechno, na mně, Bubi,“ opakoval pan di Ravello a lišácky se jako za mlada usmál na svého zetě. „Teď už je všechno moje věc. Ale ty se koukej co nejdřív

vzpamatovat. Přestaň pit a věnuj se své práci. Máš přece pro koho ochraňovat a

rozmnožovat majetek, ne?“

Praha neleží na severním pólu a možností, jak se o někom dovědět, jak žije a co dělá, je na tisíc. Pan di Ravello takových možností měl několik a také jich, jako kdysi před lety, plně využil. Neuplynul ani měsíc a žádaná informace o paní Dáše Švarcové,

provdané Koutné a o chlapci Petrovi Švarcovi ležela na stole.

Nebylo v ní napsáno mnoho, ale stačilo jedno: že Petr se stal známým závodním

plavcem, že se o něm v sportovních kruzích ve vlasti mluví s velkými nadějemi a že

má jet s výpravou čs. plavců na mezinárodní závody do Lipska. Tak se začal v hlavě

starého pána rodit opravdu trochu riskantní plán, totiž náhodně svést svého zetě s

jeho synem na neutrální půdě, nikoliv doma v Petrově vlasti. Konkrétně v Lipsku na

plaveckých závodech.

Bubi sice nejdříve o kladném výsledku této poněkud nákladné cesty pochyboval, ale

pak se pod vlivem tchánova nadšení sám pro ni nadchl.

„A co tomu všemu řekne Maria Luisa?“ zeptal se trochu s rozpaky commendatora.

74

„To je už moje starost, uklidnil ho tchán. „Hlavně abys ty dobře pořídil. Nehrej s tím chlapcem na nějaké otcovské city. Sveď všechno na náhodu, a to by v tom byl čert,

abys neměl úspěch. Hlavně povídej o moři, slunci, o našem hotelu... to na ty chlapce ze severu nejvíc platí.

Že tuhle úlohu Bubi zdárně sehrál, víme. Chlapecká romantika byla vždycky, za všech

pokolení, podobná, a výsledek se také dostavil, i když i jiné příčiny sehrály svou roli.

A co se týká Marie Luisy, u ní asi dobře zapracoval otec, protože po Bubiho návratu z NDR se zeptala bez jakýchkoliv hysterických záchvatů.

„Dobře jsi pořídil?" „Snad dobře, aspoň si myslím, že ..

„A budeš mě mít pořád tak rád, i když sem přijede tvůj syn?“

Snad tenkrát večer poprvé si začal Bubi vážit své ženy Marie Luisy. Protože tak jasně řekla, že chce zachovat majetek pro rodinu Landesmonte i za cenu veliké osobní

oběti.

75

15

Petrovi ten rok všechno vycházelo. Ve škole si dokázal za poslední měsíce zlepšit

prospěch tak, že patřil mezi prvních sedm ve třídě. Jen s tělocvikem byl na štíru,

vlastně s profesorem. Ale v závěrečných plaveckých prověrkách před přebory, které

uspořádala Rudá hvězda ve svém 25metrovém bazénu, zlepšil proti výkonům v

Lipsku na sto i dvě stě metrů delfín své časy, a to tak, že znamenaly znač ný skok

kupředu i při rozdílné délce bazénu, na pětadvacítkách se totiž vždy může dosáhnout

lepších výsledků než na padesátce.

A nejen že ho Bubi pozval do Itálie, ale ani máma, ani Emil neměli proti jeho odjezdu námitek. Takže letošní prázdniny budou, jak Petr uvažoval, neobyčejně pěkné: tři

týdny Itálie, dva týdny odpočinek ve Václavicích a pak soustředění plaveckého oddílu na táboře na Šumavě a v druhé polovině srpna u Černého moře v Bulharsku, kam

každoročně vybíral oddíl ty nejlepší plavce bez rozdělení na věkové kategorie na

tréninkový pobyt.

Petr zde byl už dvakrát v minulých letech. Na pobřeží stál polostanový tábor, který

Rudé hvězdě půjčovala partnerská bulharská organizace, a všem se tady opravdu

líbilo. Šlo o to, aby mladí plavci, trávící celý rok téměř v „podzemí" AXY, nabrali trochu slunce, dobrého vzduchu a pořádně se vysolili na další období. Takže měl Petr skutečně před sebou naději na mimořádně krásné dva měsíce prázdnin.

Trenérce Mileně se ovšem nezdálo, že Petr, kvůli své cestě do Itálie, jejíž počátek byl pro jediné volné místo v letadle stanoven právě v den žákovských přeborů, nemůže

startovat. Táta Karas, který byl samozřejmě do Petrova „výletu" zasvěcen, vymluvil Mileně, aby protestovala u trenérské rady. Věděl totiž od Emila, že se Petr na svůj

pobyt v Itálii moc těší a že by nebylo v téhle chvíli vhodné, bránit mu v odletu.

76

Všechno totiž bylo už zajištěno, místo v letadle, výjezdní československá doložka,

italské vízum a navíc se prý Petr doma začal chovat více než jako hodný, poslušný,

ukázněný syn. Emilovi dalo předtím trochu práce, než přesvědčil soudruha Karase, že

nemůže škodit, když Petra k Bubimu pustí, aby se na vlastní oči podíval, jak život v kapitalistické zemi vypadá. A samozřejmě Emil operoval tím, že tehdy, před lety,

skoro v dnešním Petrově věku, byl také poprvé na Západě a uvědomil si velice

názorně, v čem je přednost života u nás před životem v kapitalistické cizině.

Karas namítl, že Emil byl tehdy členem kolektivu a že tam tedy nebyl sám, jako teď

bude Petr. Když se za Petra přimlouvala i Dáša, souhlasil.

Prý je jenom k užitku, tvrdila, že se Petr jednou provždy přesvědčí, že jeho

opravdovým tátou může být jen Emil. A Emil prý už jí slíbil, že Petra bude po návratu adoptovat. Bubimu se koneckonců asi tak moc dobře nedaří, jinak by si byl na Petra

vzpomněl dříve, a chlapec alespoň uvidí, že není všechno zlato, co se třpytí. O

Petrově setkání s Bubim v Lipsku samozřejmě nikdo z nich nevěděl, protože o něm

Petr ani dříve, ani později nikomu nic neřekl.

A tak Dáša Koutná začala vypravovat syna na cestu. Chtěla, aby byl pěkně oblečen,

aby mu opravdu nic nechybělo. Karty se doma obrátily. Emil, který tenhle „výlet"

podporoval, začal najednou mít pochyby: bude to opravdu Petrovi k něčemu

užitečné? Neměl by se do té Itálie vypravit společně s ním, když už vůbec s cestou

souhlasil? Promluvil v tom smyslu s Dášou, ale ta se zatvářila odmítavě.

„Ty si odjedeš, a já tu mám teď zůstat sama? A v tomhle stavu? Nebo si chceš udělat

výlet do Itálie sám, když tě tam ten tvůj Antonio pozval?"

Emil se trochu navztekal.

„Tohle je ta ženská logika! Já jsem byl od začátku pro to, aby Petr jel, a tys nechtěla.

A když začnu uvažovat, že je to přece jen riskantní výlet a mám o Petra strach,

najednou začneš mluvit ironicky o Antoniovi a jeho pozvání ..."

Vtom se Emil odmlčel.

„Copak ti zase za problémy leží v hlavě? Když žena začne uvažovat pánu rodiny se to

samozřejmě nelíbí, co?“

77

„Ale nic . . r e a g o v a l na její narážky Emil.

Pravda ovšem byla ta, že Dáša vnukla svou poznámkou o Antoniovi Emilovi nápad: co

kdyby mu napsal, že Petr letí do Říma a odtud má jet k moři? Kdyby mu napsal, že

Petr jede vlastně k svému skutečnému otci, a že se Emil bójí, aby se náhodou Petrovi něco nestalo? Co by se mu sice mohlo stát, Itálie není africký buš, ale Antonio byl tak milý a jezdívá přece v létě někam k Raveně. Bude po plavecké sezóně, prostě

neuškodí, když mu napíše Bubiho adresu a poprosí ho, aby bude-li mít možnost

se po Petrovi podíval.A několik dní před Petrovým odletem vhodil Emil do schránky

dopis, o kterém jeho žena poprvé vůbec nic nevěděla.

Na ruzyňské letiště se přišli s Petrem rozloučit s Emilem a Dášou i kamarádi z oddílu, kteří měli druhý den plavat na žákovských přeborech, Nechyběla ani Milena Plachá a

táta Karas, který téhle své „rodince" vždycky držel palce. Domluvil se na letišti s přáteli z pasové kontroly, a tak mohl doprovodit Petra skoro až do letadla italských aerolinií.Všichni, kteří Petra doprovázeli, mu ještě chtěli zamávat z vyhlídkové terasy, kde se ve sváteční dny obyčejně scházejí všichni, kteří alespoň z dálky chtějí prožít vzrušující chvíle startu tryskového letadla. Hlavně děti, pro které je taková podívaná spojena s jejich sny o cestách do romantických dálek, zvláště když ještě v letadle

nikdy neseděly. Dáša měla v očích slzy, když zamávala synovi, stoupajícímu po

schůdkách do nitra letadla. Emil ji objal kolem ramen a políbil ji do vlasů. A to byl také poslední pohled, který si s sebou do ciziny odvážel Petr. Ohlédl se totiž právě v tuto chvíli, aby se také rozloučil. Ohlédl se, ale nezamával a šel přímo do kabiny letadla.

Emil si jeho chladného gesta nemohl všimnout: měl právě oči překryté Dášinými

vlasy, které jí vítr nelítostně rozbouřil, že poletovaly na všechny strany.

Ale tentokrát měla oči na svém místě trenérka. Milena spatřila celý výjev a

překvapeně se ohlédla po manželích, co tomu říkají. S trochou ženské závisti si

všimla, jak jsou k sobě přituleni. Už se chtěla nahlas zeptat, co se s Petrem děje, že na schůdkách ani nezamával.

78

Zaváhala. Proč má teď mladou těhotnou ženu znepokojovat svými úvahami?

Když letadlo odstartovalo, sestoupili všichni zpět před letištní halu a začali se lou čit.

Emil nabídl Mileně i předsedovi Karasovi místo ve svém osobním voze, ale oba

odmítli.

„Máme tady naše plavce, a opustit je nemůžeme, řekla Milena rozhodně a po straně

mrkla na Karase. Ten pochopil a také se začal loučit. Až když manželé Koutných

odejeli, svěřila se trenérka předsedovi jednoty se svým podivným pocitem o Petrově

chování před odletem.

„Nekoukej na všechno tak černě, Mileno, uklidňoval ji Karas. „Já sice tvou

starostlivost chápu, ale snad nechceš říct jako ten bláznivý učitel, že Petr své rodiče nemá rád?“

„Své rodiče? opáčila trochu ironicky Milena. „Emil přece není Petrův otec a Petr

možná na něho kvůli mámě začal žárlit, znám takových případů na desítky ....

„Tak ho nech žárlit, a koukej zítra přinést z přeborů aspoň pět prvních míst!!!

„Zbláznil jste s e . . . promiňte, začervenala se Milena Plachá, „chtěla jsem říci, že na pět prvních míst zatím nemáme

„A co když na ně máte, Mileno? Přece mi nechceš tvrdit….

Co Milena chtěla nebo nechtěla tvrdit, není teď důležité. Ale marně neříkali

předsedovi táta jednoty.

I když Mileninu poznámku o Petrovi zdánlivě nevzal na vědomí, jen málokdo věděl, že

dal už před týdnem pokyn svému zástupci, aby o Petrově odletu informoval

československý zastupitelský úřad v Římě.

Ani Dáše nebylo tak lehko, jak se snažila předstírat na letišti. Napadlo jí, proč tak pozitivně Emil reagoval na Bubiho dopis, v němž zval Petra do Itálie. Začala mít

trochu výčitky svědomí, že nejdříve si vykládala Emilův souhlas s cestou svého syna

jako jeho lhostejnost k nevlastnímu dítěti. Ale pak to přece byla ona, která se Emilovi vysmála, když začal o samostatném Petrově odjezdu uvažovat jako o podniku trochu

riskantním. A proč si vlastně Bubi po těch dlouhých letech vzpomněl na to, že tady v Československu žije jeho syn a že ho chce vidět?

79

Zatímco Emil připravoval unavené ženě jednoduchou večeři, zašla Dáša při svém

přecházení tichým bytem do Petrova pokoje. Všechno bylo na svém místě, jako by byl

Petr pouze na tréninku: vlaječky rozvěšené na stěnách, několik zasklených diplomů,

sbírka odznaků, psací stůl v nečekaném pořádku.

Dáša přistoupila k Petrově knihovničce, kde měl své oblíbené dobrodružné knížky

vedle slovníků a několika nových školních knih, které mu Emil během roku musil

dokoupit, protože ty školní vypadaly jak čerstvý salát. Trochu stranou byla založena publikace o NDR, kterou si Petr přivezl z Lipska. Už tenkrát, po návratu ze závodů byl Petr jakoby změněný, vzpomněla si Dáša. Přihodilo se mu tam něco, o čem nám

nechtěl říct? Aniž uvažovala, sáhla po krásně upravené publikaci a začala v ní

listovat. A v tom z ní vypadl na dvakrát složený papír. Dáša jej zvedla a rozevřela. Na něm byla napsána Bubiho písmem, které dobře znalá, jeho adresa v Itálii. Dáša tak

bolestně vykřikla, že Emil hned přiběhl. Jeho žena mu beze slova ukázala nález.

„Je to Bubiho písmo, povzdechla zcela zbytečně, protože Emil z jejího výrazu už

pochopil, že tenhle papírek začíná vysvětlovat něco, co měli oba dva tušit dávno

předtím. Emil usadil Dášu na křeslo a zvedl telefon, vytočil číslo a když se ozval

známý hlas, řekl bez ohlášení, kdo volá.

„Táto, prosím vás, přijeďte. Jedná se o Petra."

80

16

Let do Říma proběhl bez vzrušení. Petrovi bylo zpočátku nepříjemné, že se nemůže

dohovořit s italskou letuškou, protože sám italsky neuměl a anglicky jen trochu, prostě tolik, kolik mohl v nepovinných hodinách této řeči věnovat při svém závodním

sportování.

Ale Petrův soused italsky velmi dobře hovořil, a tak se jazykové potíže snadno

překlenuly. Snad proto se také chlapec s tímto neznámým mužem během cesty brzy

spřátelil. Petr mu ochotně vykládal o svém členství v Rudé hvězdě, proč jede do Itálie a nakonec mu svěřil, že se na tenhle výlet za otcem, kterého nikdy neviděl, skutečně těší.

„Vy letíte také do Říma?" zeptal se Petr nakonec svého souseda. A když muž

přitakaly zeptal se zvědavě. „Jedete taky na návštěvu?"

„Pracovat, usmál se muž v šedivých šatech.

„Cožpak naši občané pracují v Itálii? podivil se Petr. „Tady je prý veliká

nezaměstnanost. Že by Italové přijímali lidi do práce z ciziny, to jsem tedy ještě

neslyšel.

„Cizinců v Itálii pracuje dost, třeba Američanů je všude jako much. Ale i odborníků z jiných zemí, i socialistických, je tady celá řada. Například naši montéři, kteří zkoušejí chod našich motorů u vodních pump …

„To jsem netušil," přiznal se Petr, „že naše výrobky se prodávají do Itálie. Myslil jsem si… Muž se zasmál.

„A vidíš, Petře, třeba například o škodovky je tady v Itálii velký zájem, jsou to vozy pro ty, kteří chtějí mít auto déle, než vydrží FIAT. A přitom to nejsou tak malé vozy ja ko italské pětistovky nebo šestistovky. „Tak vy jste montér?" přerušil ho Petr.

„Dalo by se to tak nějak nazvat, co dělám, i když právě automobilům příliš dobře

nerozumím," s úsměvem mu odpověděl soused.

81

„Je řada povolání, kde je třeba složitá soukolí smontovat tak, aby každé kolečko

správně zapadalo do druhého."

Petr zavrtěl hlavou, jako by mu odpověď neznámého muže nebyla zcela srozumitelná.

„Nediv se, Petře," reagoval bezprostředně na Petrův pochybovačný úsměv jeho

spolucestující. „Naše vlast nás posílá tam, kde nás potřebuje. Třeba na náš

zastupitelský úřad, tedy na naše velvyslanectví."

„Tak vy jste diplomat?"

„Ano, jsem československý diplomatický úředník. Vidíš, mám náš červený pas,"

odpověděl muž a navrhl chlapci:

„Nechceš se zastavit u nás na úřadě? Konečně... Je to tvoje povinnost, hlásit se u

nás . . . " Petr se usmál: „To asi teď nestačím, v Římě mě bude na letišti čekat Bubi, chci říci, otec. Prý pojedeme jeho vozem přímo na sever, do jeho hotelu. Ale na

zpáteční cestě bych se rád u vás zastavil..."

„Dobrá, budu tě čekat, až se budeš vracet domů," souhlasil muž. „Hlavně mi zavolej, tadyhle máš moji adresu i telefon."

Jiří Kotliba, četl Petr vizitku: Velvyslanectví Československé socialistické republiky. A adresa a telefon, dokonce i do bytu.

„Určitě zavolám a rád přijedu," sliboval Petr. „Za tři týdny se vracím domů . . . "

„A kde budeš ty bydlit?"

Petr ukázal Kotlibovi snímek s otcovým hotelem u moře a popravdě ani nepostřehl, že

si jeho soused velmi pozorně přečetl natištěnou adresu.

„Teď dávej, Petře, pozor, už jsme nad Římem. Musíme si nadletět proti větru, a tady

to dole je italské moře, asi Ostia.

Málokdy se stane, že musí letadlo naletět z této strany. Aspoň uvidíš z výšky i kus

starého, a kousek moderního hlavního italského města."

Petr se zadíval se zájmem malým palubním okénkem na město, o jehož dávnověké

historii tolik slyšel a na které se upřímně těšil. Kotliba si mezitím poznamenal cosi na papírek, který vytáhl z kapsy.

„Ano, tohle byla Ostia, kam se sjíždějí největší chudáci z Říma, protože je nejblíž od města k moři. Je spojene metrem nebo chceš-li normální železniční tratí, poučoval

pak Kotliba Petra.

82

„Tamhle to je Andělský hrad, tam vzadu Colloseum, mezi nimi leží Kapitol. A

tamhleto je Vatikán s chrámem svátého Petra. Sídlo papežů.

Ale pomalu už se nebylo na co dívat než na spleť silnic a dálnic, mezi nimiž se

rozprostírala rezivě vyhlížející pole nebo pastviny, spálené sluncem. Letadlo se

neustále přibližovalo k zemi, ještě chvíli a přistane. Československý diplomat se

obrátil k chlapci a upozornil ho, že se už dávno rozsvítila tabulka s upozorněním pro cestující, aby se připoutali a přestali kouřit. A jak tomu v těchto chvílích obvykle bývá, cestující se odmlčeli a dívali se na blížící se zemi.

„Uteklo to, jako bychom neletěli z Prahy do Říma, ale jeli rychlíkem z Prahy do Plzně, povzdychl si Petr.

„Trvalo to sice trochu déle,“ opravil ho soused, „ale na tom teď tak nezáleží. Alespoň vidíš, že cesta z jedné země do druhé není tak dlouhá. A byla by ještě kratší, kdyby si lidé líp rozuměli. Ale to už je těžká věc. Rozumět si mohou lidé, kteří si na sebe musí vydělávat. A mezi těmi, kteří žijí a pracují v takové zemi, jako je Itálie, jsou pořád veliké rozdíly. Mezi těmi, kteří dávají práci a bohužel i mezi druhými, kteří musí

pracovat, aby mohli žít.

To už pomalu letadlo rolovalo k letištní budově a Petr se víc díval ven, než poslouchal svého spolucestujícího. Ale poslední věta ho přece jen zaujala, protože se na něho

zvědavě podíval.

„Tomu nerozumím, soudruhu... Kdo nic nemá, musí přece stát o to, aby měl pořád

práci. Musí jít přece společně s těmi, kteří to s nimi myslí dobře!“

„Tady v Itálii to není tak jednoduché. Staré tradice, náboženské přežitky... Mohl bych ti o tom moc vyprávět, ale na to už není čas. Ostatně, když budeš mít oči otevřené,

poznáš sám dost za ty tři týdny prázdnin. Umíš se přece kolem sebe dívat ?

„To umím, řekl sebejistě Petr a trochu sklesle dodal. „Ale italsky nemluvím, trochu mě Emil učil, ale nebudu rozumět..

„Snadno se italsky naučíš, aspoň italštině rozumět. Vždyť budeš žít mezi Italy. Hlavn ě aby ses opravdu dobře díval a správně všechno pochopil.

Petr v téhle chvíli svého souseda už asi pořádně ne poslouchal, protože mezitím

přistavili k letadlu schůdky a letuška otevřela dveře kabiny.

83

Cestující bez tlačení a strkání si začali sbírat své svršky a příruční zavazadla.

Chlapec byl zato připraven k odchodu tak rychle, že by byl málem zapomněl na svého

spolucestujícího.

„Jen nepospíchej, Petře, není kam. Stejně budeme trčet u pasové kontroly hezkou

chvilku, uklidňoval ho Kotliba, který postřehl chlapcovu nervozitu a nedočkavost.

„Italové, jak je brzy poznáš, vypadají sice jako národ hrozně uspěchaný, ale to je jen první dojem. Všude, kam přijdou, cítí se hned jak doma, hlučně se b a v í . . . ale rozhodně nikam nespěchají. Petrův nový přítel měl pravdu.

A navíc, všichni italští cestující už byli odbaveni, zatímco tři nebo čtyři občané z Československa stáli ještě pořád u okénka kontroly. Přesto byl Petr hotov dříve než

čs. diplomat, který klidně čekal na razítko „ARRIVO“- „Příchod" už dobrých deset minut, přestože (nebo protože) měl diplomatický pas.

Ale pak už šlo všechno velmi rychle, zavazadla byla za chvíli dopravena z letadla.

Sotva Petr našel svůj nový cestovní kufřík, uviděl, jak mezi čekajícími kdosi prudce zamával. Ano, byl to Bubi, Všechno tedy vyšlo, nemusí už mít strach, že se tady

ztratí.

Chlapec se začal překotně loučit s Kotlibou a ukazoval na jakéhosi muže.

„Bubi, tedy otec, už je tady. Tak na shledanou, soudruhu! Určitě se na zpáteční cestě u vás zastavím!"

„Bon viaggio ed a presto a rivederci!" rozloučil se s ním Kotliba italsky slovy, která Petr potom tady tolikrát slyšel. Aby se nedal zahanbit, odpověděl mu také italsky, jak si to chlapci říkali v Praze „Ciao, soudruhu! “

Ale brzy se měl Petr poučit, že tenhle pozdrav, správně vyslovený „čao“ se říká v Itálii jen mezi opravdu důvěrnými přáteli a kamarády a nikoliv každému náhodnému

známému.

84

17

Bylo to od Bubiho opravdu velkolepé přivítání, které připravil Petrovi již na letišti v Římě. Sice se chlapci příliš nelíbilo, že jeho otec nějak divadelně rozepjal náruč, když chlapec k němu vykročil poté, co přešel i poslední, to jest celní přehradou.

Ale Bubi si asi chlapcovy nechuti k veřejnému projevování citů včas všiml, protože mu podal nakonec pouze ruku, pevně ji stiskl a vzletně ho přívítal.

„Benvenuto, caro mio figlio, vítám tě, drahý synu."

I tohle oslovení se zdálo Petrovi trochu nadsazené, jako by se asi zdálo každému,

kdo se octl v Itálii poprvé. Ale, jiná země, jiný mrav, a pravdou je, že Italové ve své řeči podobnými teplými projevy rádi hýří, aniž to myslí teatrálně. Prostě, jižní

temperament.

Bubi ihned zavedl Petra do letištní restaurace, aby mu nabídl první oběd na půdě své země. Petr se nejdříve zdráhal. Jedl již v letadle, ale třináctiletý kluk má vždyc ky k jídlu chuť a tak se nenechal dlouho pobízet. Pozorně sledoval Bubiho, Jak svou

rychlou italštinou cosi nařizuje číšníkovi, přičemž ukazoval prstem na názvy pokrmů

Petrovi neznámých, napsaných na bohatě vyhlížejícím jídelním lístku.

„To snad už bude stačit," ozval se chlapec, když Bubiho prst sledoval další možný chod.

„Signor desidera?" řekl číšník obraceje se k Petrovi. „Non ho capito ... scusi!"

„Ptá se tě, co si přeješ, prý ti nerozuměl," překládal Bubi do češtiny, která byla jen o málo kostrbatější, než Petrův pokus v letadle o to, aby plynule vyjádřil aspoň jednu myšlenku anglicky.

Bubi odvrátil pohled od Petra a dále klidně přikazoval.

„Niente... o nic nejde, ten chlapec je cizinec, ale hleďte si pospíšit, spěcháme! Presto, presto!"

85

Petr byl tak zaujatý obědem, jehož jednotlivé chody za sebou rychle následovaly

podle Bubiho přání, že si nevšiml Jiřího Kotliby, který kolem něho přesel, aniž ho

oslovil. Tím méně si mohl všimnout mladého, typicky černovlasého a snědého Itala s

pestrobarevnou košilí, který si sedl blízko jejich stolu.

„Ale já už doopravdy nemohu,“ omlouval se Petr, když přinesl číšník výtečný italský

sýr. „Byla by ze mne bečka a ne závodní plavec.

Bubi tomuhle slovu asi v češtině dobře nerozuměl, protože se udiveně na syna

podíval. Petr honem zalistoval v kapesním slovníku, kterým ho vyzbrojil Emil na ce stu do Itálie, a se směšným přízvukem četl.

„Nuotatore ... Io sono nuotatore . „Capito,“ pochopil konečně Bubi. „Tu ai paura ...

bojíš s e . . . per nuotatore non e possibile di mangiare troppo ... Nemůžeš jako palavec

... vlastně plavec ... mnoho j í s t . . . Ale teď pro jednou ti to neublíží...”

Muž sedící u vedlejšího stolu jako by nastražil uši a po krátkém zaváhání se zvedl a přistoupil k nim s omluvou: „Scusi, signore ... C’e suo figlio?“

„To je můj syn,“ přitakal trochu překvapeně Bubi mladému muži. „Lei desidera?

Přejete s i . . „Slyšel jsem, že je to plavec, a já jsem trenérem italských reprezentantu,"

odpovídal s úsměvem muž. „Dovolte, abych se představil. Antonio Casaroli, z F. C.

Roma. Petr sledoval rozhovor mezí oběma muži, vedený v italštině, se zjevnými

rozpaky, protože se přes pár slov, jimiž ho doma naučil Emil, v téhle rychlé italštině nemohl ani trochu vyznat. Ale jméno Casaroli mu něco připomínalo: Antonio Casaroli

to je přece Emilův přítel z mládí, byl to významný plavec, i Milena na něho vzpo-

mínala ... „Vy j s t e . . . Antonio Casaroli?, Nuotatore? osmělil se Petr k otázce, která víc překvapila Bubiho než samotného Casaroiiho.

„Já už ne plavec,“ řekl česky Antonio, „soltanto alle- n a t o r e , . . capisci na česky trenér, allenatore dei nuatori italiani! E te- come te chiamano? Jak tvoje jméno?

„Petr Švarc z Rudé hvězdy Praha, Praga — Československo !“

87

Casaroli rozpřáhl náruč.

„Madonna mia, Cechoslovachia ... Praga ... Benvenuto, caro mio

Ale Bubiho asi citové výlevy nějakého plaveckého trenéra moc nezajímaly, protože

Casaroliho přerušil volaje číšníka., a pak tónem „velkého" pána usadil Antonia

prohlášením, že mu sice bylo potěšením seznámit se s panem ... s p a n e m . . . ale že spěchají se synem domů, k moři. Je nejvyšší čas, aby už vyjeli, aby se včas dostali

d o . . .

Bylo to od Bubiho jistě trochu hrubé jednání, ale Antonio Casaroli se neurazil. To

zase překvapilo Petra, tím spíše, že se naopak Antonio s nimi srdečně rozloučil, stiskl Petrovi ruku a odešel. Petr se na něho překvapeně podíval, protože při jeho stisku

ucítil v dlani lístek papíru.

Ale Casaroli mu jej vtiskl do dlaně tak, aby to Bubi neviděl a Petr pochopil, že teď by nebylo vhodné se podívat, co to vlastně v dlani drží. Teprve když šel Bubi do šatny

pro zavazadla, mrkl Petr na záhadnou cedulku. Bylo na ní česky napsáno.

Jsem Emilův přítel. Kdybys mě potřeboval, Petře, můžeš kdykoliv zavolat na můj

telefon. Ale určitě se uvidíme brzy dřív na pobřeží, budu bydlit blízko tebe. Pro

všechny případy si moji adresu schovej. Ale nikomu o tom nic neříkej!

To je jak špionážní zápletka, napadlo Petra. Proč Antonio rovnou neřekl, že se zná s Emilem? Nebo se to bojí říct před Bubim? Ale proč? A vůbec, jak se Casaroli dověděl, že dnes přiletím?

Petrovi takových otázek vrtalo v hlavě víc, ale neměl na přemýšlení čas. Bubi už na

něho kýval od šatny, nosič měl na vozíku zavazadla jeho i Petrova, před restaurací

stál zelený fiat, tuhle sérii ještě Petr v Československu neviděl. A za volantem byl řidič v jakési uniformě, vlastně se tomu říká livrej nebo tak nějak.

Ten Bubi má asi moc peněz, pomyslil si ještě Petr než nasedli do vozu, když si může

dovolit i řidiče . .. Ale pak na všechno zapomněl, protože Itálie je opravdu zajímavá země. Azurově modré nebe, bílé budovy, zpěvná italština, jako když slyšíš z rozhlasu sentimentálně laděné písně, a rychlopalba slov,

88

když si vyměňují názory dva příslušníci tohoto jihoevropského národa, ulice přecpané automobily všech možných značek, mezi nimiž se proplétají jako úhoři italské

pětistovky a šestistovky... A pohodlný fiat, z něhož se na tenhle na první pohled

opravdu překvapující svět díval třináctiletý chlapec ...

K Petrovu zklamání se však prakticky centru Říma vyhnuli, protože vnějším okruhem

zamířili na Autostrada del Sole, Sluneční dálnici, nedávno otevřenou, která

zkracovala dřívější cestu na jaderské pobřeží nejen v kilometrech, ale především díky rychlé jízdě trasou, snadno překonávající dvakrát Apeninské hory a většinou se

vyhýbající všem městům. Bohužel tak minuli i Florencii, jedno z nejkrásnějších

italských měst, a pouze v Bologni byli donuceni sjet z dálnice a takřka středem města se pohybovat hlemýždím tempem na výpadovku k Rimini a Benátkám.

Bologna, hlavní město provincie Emilia, nemá sice tolik historických památek jako jiná italská města, ale je to jako celá tato oblast, italské území svým způsobem od jiných měst velmi odlišné. Petr, jak jsme ho již poznali, byl přes své mládl opravdový český kluk, který má snad od kolébky za ušima. A tak mu neušlo, když se zastavili na chvíli blízko bolognské radnice, aby se občerstvili, že Bubi nemá tohle město příliš v oblibě.

„Tamti na radnici, mávl opovržlivě Bubi rukou směrem k majestátné budově, na jejíž

účel se Petr ptal, „ti by nás, opravdové italské vlastence, nejraději sežrali. Spřáhli se zde komunisti s katolíky, to jest, abys rozuměl, oni to vůbec nejsou katolí ci, ale

odpadlíci od naší demokřesťanské strany, kteří hlásají Kristovu spravedlnost na zemi, jako by něco takového vůbec mohlo na světě existovat . . . “

Bubi drmolil páté přes deváté a ještě tou svou zkomolenou češtinou, tak že Petr jen tu a tam pochytil smysl jeho slov.

„Takoví lidé nám tady dokonce chtějí vládnout podle italských zákonů,“ pokračoval

rozčileně Bubi. „Co oni mohou vědět o našich potížích? My podnikatelé nevíme kudy

kam, dáváme lidem práci, a takový nesmysl, jako je provinční vláda, schválil dokonce náš italský parlament! “

„Ale když něco schválí národní shromáždění, tak to přece chtějí všichni, jako třeba u n á s … n a m í t l Petr.

89

„U vás je to něco jiného ... Tady je svobodná země, ne jako někde . . . “ Bubi se

najednou zarazil.

Petr je určitě infikovaný komunisty, musím opatrně, jak mi říkal commendatore! Proto rychle zařadil zpátečku a začal vychvalovat městské památky.

„Z Bologně je kousek k nám, však si sem ještě spolu zajedeme," začal slibovat Bubi.

„A pojedem se podívat na republiku San Marino a do Benátek... třeba i d o severní

Itálie, kde máme nejkrásnější jezera na světě, nebo do Cortina ďAmpezzo . . . “

„To bych strašně r á d . . . Ale zbude nám na to všechno čas?"

„To záleží na tobě, Petře," okamžitě reagoval Bubi a začal agitovat. „Když budeš chtít, zůstaneš u nás déle, vízum není problém, to zařídím na questuře ... to je jako policejní ředitelství nebo jak tomu u vás říkáte. A podíváme se třeba i do Milána a do Torina, když budeš chtít."

Petr byl nadšený. Proč by se nezdržel déle, než se původně plánovalo? Hlavně aby

včas přijel domů. Musí přece odjet s Rudou hvězdou na soustředění do Bulharska.

Mámě určitě nebude vadit, že nepojede do Václavic, ta tam stejně bude jen

odpočívat... A Emil? Tomu je jedno, když tady zůstanu déle ...

„Ale doma musím být aspoň v srpnu," vyslovil Petr svou podmínku a tím i souhlasil s Bubiho návrhem na prodloužení svého pobytu v Itálii.

„Ale proč se musíš vrátit v srpnu? překvapil Bubiho Petrův nečekaně rychlý souhlas,

stejně jako jeho rozhodné prohlášení o konečném termínu jeho návratu do vlasti.

„Protože musím s Rudou hvězdou na soustředění," vysvětlil prostě Petr. „Jinak bych na podzimních přeborech nezaplaval, zvlášť když mi nevyšel letní termín."

„Nějak to promyslíme," souhlasil Bubi, „ale teď jsou prázdniny. Quindi- andiamo via!

Jedeme!"

90

18

náhoda se vyskytuje často v literárním díle, když si autor neví rady, jak vyřešit

kombinačně složitou situaci. Existuji ovšem v lidském životě náhody, které,

zpracovány jakoukoliv literární formou, vzbuzují dojem nepravděpodobnosti, i kdyby

ses stokrát zapřísahal, žes opravdu poznal svou manželku, s níž žiješ třicet let, ve vlaku a za týden známosti ses s ní oženil. A navíc ve vlaku, který nemířil ani do

rodného města oné sličné dívky, tím méně svého vlastního rodiště, ale do menšího,

byť překrásného města na jihu Čech, kam tenkrát oba dva m l a d í lidé náhodou měli stejnou služební cestu.

Náhoda tedy neexistovala ani v případu lipského pobytu Bubiho Landesmonte, jak

jsme si již ověřili, ani o přítomnosti Antonia Casaroliho na letišti v době, kdy do Říma přilétal Petr Švarc. Obě „náhodná" setkání byla předem plánována. Ale přece jen to byla náhoda, že se Casaroli dověděl o příletu nevlastního Emilova syna do Říma

dříve, než obdržel jeho dopis, kterým ho Emil prosil, aby na Petra dohlédl. Pozornému čtenáři neuniklo,

že trattoria starého pána Casaroliho nejen hostila kdysi v mládí Emila a

československou výpravu plavců, ale že se tu scházeli italští soudruzi. Tahle trattoria na Trastevere se stala „útočištěm" i mnohým československým občanům, kteří se

chtěli lacino a dobře najíst. Samozřejmě se o její existenci dověděli od

československých diplomatů: v téhle hospůdce byla jistota, že nikdo nevloží pod

popelník odposlouchávací zařízení, tady byla jistota, že můžeš klidně posedět jako

doma v obyčejném lidovém podniku, vypít si dvě deci nebo dva litry mezi lidmi, kteří nemají jiné úmysly než posedět s přáteli z dalekého Československa, někdy dost

kostrbatě lámajícími italský jazyk:Samozřejmě o tomhle „hnízdečku" věděli italští policisté, protože nikdo před nimi své československé přátele nezapíral.

91

Ale také oni si rádi vypili lahvičku plzeňského, když tu a tam ji přinesli tátovi

Casarolimu jako dárek hosté ze zastupitelského úřadu.

Antonio znal mnohé z československých diplomatů alespoň od vidění, a tak se od

nich náhodou dověděl, že do Říma přiletí československý plavec, třináctiletý kluk, z Rudé hvězdy. Antonia upoutalo na oné zprávě hlavně to, že Petrovým nevlastním

tátou je Emil Koutný. Zdali to někdo z Čechů nebo Slováků řekl před ním záměrně,

není důležité. Casaroli mladší po tom ani nepátral, ale taky se dověděl nejen přesný Petrův přílet, ale i to, že ve stejném letadle letí Jirka Kotliba, kterého znal z

občasných návštěv v trattorii.

Antonio nikomu už nemohl říci, že druhý den dostal Emilův dopis. A když si ověřil u

Kotliby na letišti, kam si zajel, že s ním opravdu přijel „Emilův Petr, nechal si od něho napsat česky onen lístek, který pak vtiskl Petro do dlaně, takže jeho setkání s Petrem nebylo dílem náhody ani autorova úmyslu vymyslit si složitý příběh o hře osudu ...

Antonio opravdu jezdil každý rok na dva tři týdny k moři právě do oněch míst mezi

Rimini a Ravenou, kde měl Landesmonte svůj podnik a kam právě vezl svého syna

Petra. A tak nebylo pro Antonia Casaroliho problémem ještě tentýž večer po Petrovu

příletu potvrdit příteli Emilovi do Československa příjem jeho dopisu i to, že se se synem Petrem již seznámil. A že Bubi je asi pořádný zazobanec a nafoukaný chlap ...

Ať se ovšem Emil nestrachuje: všechno bude v pořádku. A do té chvíle bylo opravdu

všechno v pořádku, vezmeme-li v úvahu Petrova měřítka: cesta byla plná kouzelných

scenérií, slunce svítilo jasněji než doma, i tepleji a zářivěji, jídla bylo a opravdu chutného, které dosud Petr nejedl tolik a tak kvalitního, že Petr neměl nejmenšího

důvodu k stížnostem. Po Bologni jako by měl Bubiho fiat zelenou: provoz byl

překvapivě menší, než sám řidič čekal. Pouze předjíždění desítek kamiónů TIR se

státní značkou I- Itálie, bylo i na této silnici I. třídy, plné zatáček, leckdy poněkud riskantní. Ale umějí to ti italští řidiči válet, pomyslil si několikrát Petr, kdy málem hrozila v serpentině srážka s protijedoucím autem.

92

Petrovi čas rychle utíkal, než poprvé uviděl „italské" moře, jak je nazývají obyvatelé této strany Jaderského moře, či moře Adriatické, jehož protější břeh patří

Federativní socialistické republice Jugoslávii. V každém případě tohle moře vypadalo velmi pokojně, takřka hedvábně zvlněná hladina připomínala čerstvý krajáč mléka,

vzduch voněl malinko po soli, ale ne tak intenzívním aromatem. Zapůsobilo na Petra

jiným dojmem než Černé moře, které je často divočejší, než jak ukázal tenhle první

pohled na moře pod italským městem Rimini.„Je tu opravdu krásně,“ zašeptal Petr a

na Bubiho nechápající pohled se pokusil o svou první souvislou italskou větu. „Mare

Adríatico- bellisimo!"

„Pietro, figlio mio!“ zvolal nadšeně Bubi. „Come presto tu stai imparando la lingua

italiana, lingua della patria tua ..

Na Petrův poněkud překvapený výraz, naznačující, že ještě Bubiho slovům dobře

nerozumí, se nadšení jeho otce trochu zchladilo. Ale přesto se pokusil česky vyjádřit svou myšlenku, jak ho těší, že jeho syn se učí tak rychle jazyku své vlasti.

„To je tvoje, ne moje vlast, Bubi ... papá," namítl okamžitě Petr, když pochopil Bubiho slova. „Já jsem přece doma u nás, u mámy.

Landesmonte se sice nejdříve zatvářil, jako by kousl do kyselého jablka, ale za tu

dobu, kdy pracoval jako úspěšný podnikatel, se naučil z vteřiny na vteřinu nasadit na tvář nic neříkající úsměvnou masku. A proto také na Petrovu námitku přímo

nereagoval, ale už zase klidným tónem znovu zdůraznil.

„Snadno se naučíš italsky, jak vidím. A budeš to brzy, moc potřebovat."

Bylo k podvečeru, a v téhle roční době se pomalu chýlilo ostře pálící slunce k západu.

Panovalo stále teplo jako za dne, ale otevřeným okénkem vanul do vozu příjemný,

voňavý mořský vzduch. Petr si více všímal okolí než Bubiho poznámek, protože se

před ním brzy otevřel překvapivý pohled na strmou horu, takřka ponořenou do bílého

oparu nebeských beránků. „To je republika San Marino," pochopil Bubi Petrův zvídavý pohled. „Tam si zajedeme v nejbližších d n e c h , , . Ale teď dávej dobrý pozor,

projedeme městem Rimini a za chvíli budeme u nás doma ..

93

Chvíle to sice nebyla, ale pro Petra, okouzleného i unaveného tolika dojmy, které

nasbíral za pouhý jeden den, uplynula ještě plná hodina jízdy jako ve snu. Stále bylo na co se dívat, a kdyby jel touto trasou poprvé i nejzkušenější cestovatel, nemohl by upřít zdejšímu koutu italské země skutečný půvab.

Ale pak zastavilo auto před vchodem dvouposchoďového domu, obklopeného kolem

dokola šťavnatou zelení a bohatstvím různobarevných květů. Bubi Landesmonte a

jeho syn Petr byli konečně v cíli cesty. Všechno nasvědčovalo tomu, že tady Petra

čekají jako ztraceného syna. Po zahoukání klaksonu, zpíval začáteční tóny jakési

Petrovi neznámé italské písně se z domu vyřítil houf číšníků, kuchařů, děvčat ve

stejných líbivých šatečkách, které připomínaly uniformu nemocničních sester, a

nakonec se u vchodu objevila i ženská postava v slušivé polovečerní toaletě. „To je

moje manželka, Maria Luisa, představil ji Petrovi Bubi, když společně vystoupili z

auta. „Ciao,“ řekl Petr bezděčně, jak byl zvyklý. „Bona sera,“ odpověděla paní a

Petrovi se zdálo, jako by se ušklíbla. Měl správný pocit. Potvrdil to i výbuch smíchu italského děvčátka, které zde v hotelu asi bylo myčkou nádobí nebo docela

bezvýznamnou služtičkou. „Cosa ce a ridere?“ hněvivě vybuchl Bubi, který si

uvědomil, že tenhle tak pečlivě naaranžovaný vstup do jeho domu vyzněl úplně

komicky. Tehdy poprvé uslyšel Petr na vlastní uši to italské „onikání“, kterého

používal i manžel z takzvané lepší rodiny vůči své ženě. Ale to slovo onikání není

docela správné, protože oslovení LEI — ONA se používá i vůči mužskému pohlaví,

tedy vůči mužům, postaveným v společenském žebříčku minimálně na stejné úrovni,

jako hovořící. A slovo VY — VOl — to už je doopravdy společenský prohřešek,

protože tohle oslovení používají prý jen nevzdělaní l i d é . . . Ale o tom se Petr přesvědčil až mnohem později. Teď bylo na Petrovi, aby napravil prohřešky vůči italskému „bontonu. Chlapec to pochopil už při pohledu na trochu rozpačitě, ale přitom

dost úzkostlivě se tvářícího Bubiho. Petrovi bylo nějaké poklonkování proti „srsti, ale přece jen vykročil k teď strnule se tvářící Marii Luise, lehce se jí uklonil a znovu pozdravil.

94

„Bona sera, signora. Nazdar."

Ovšem tohle poslední slovo už řekl docela potichu, aby to „chudák" Bubi neslyšel.

95

19

Třináctiletému českému klukovi se hned po příchodu do půvabného městečka na

jaderském moři podařilo rozbouřit ustálenou hladinu života v podniku rodiny

Landesmonte. Český chlapec, o kterém už všichni zaměstnanci věděli, že je Bubiho

synem, si získal od první chvíle jejich sympatie.

Koneckonců je o tom Petr přesvědčil nejen první večer, který trávil v „rodinném kruhu, kdy pokaždé poděkoval číšníkovi, který servíroval, za každou úsluhu. Dalším

překvapením bylo, že Petr trval na tom, aby třináctiletá služtička Donatella s nimi také seděla u stolu.

„Musím se učit italsky, komentoval Petr svou žádost otci. „Sám jsi mi to nařídil. Žádné děti mého věku tady nejsou a s tvou paní se asi vždycky těžko dorozumím.

Bubi zrudl a italsky se snažil vysvětlit své ženě, co od něho Petr žádá. Slova z něho vycházela těžko, jako když se snažíš odstranit med z chlupaté deky, ale Petr dělal,

jako že jejich hovoru nerozumí. Ale čekal s večeří tak dlouho, dokud si k němu

Donatella nakonec s ohromnými rozpaky nesedla.

„A jak mám vůbec tvoji manželku oslovovat?" dorazil Bubiho rozpaky Petr všetečnou otázkou. „Aby se zase neurazila ...“

Teď Bubi už docela zbrunátněl, ale pořád se snažil zachovat klid.

„Zatím říkej mé ženě teta- zia Maria odpověděl Bubi a italsky své ženě znovu začal

něco vysvětlovat, ale tak potichu, aby nikdo u stolu a kromě Donatelly tam seděl i

starý pán, kterého všichni oslovovali direktore, ředitel, ničemu nerozuměl.

„Dobrá," souhlasil klidně Petr, „budu jí říkat zia Maria. Nevím, proč jí tak mám říkat prozatím, ale to nevadí. Bon apetito, zia Maria ..

96

Jestliže Bubi chtěl Petra ohromit už v letištní restauraci bohatým výběrem jídel, doma se doslova překonával. Opravdu tady nic nechybělo, frutta del mare, polévka z malých černých ústřic, Italové je nazývají Mongole, pořádný steak na rožni, a samozřejmě

italské spaghetti, připravené po boloňsku. A nakonec několikaposchoďový dort, s

porcí výborné italské zmrzliny.

Nad tímhle přepychem kroutila víc oči Donatella než Petr. Všelijaké ty mořské

potvory, jak nazýval v duchu Petr plody moře, frutta del mare, ani slavné vongole na něho velký dojem neudělaly. A spíše začal myslit na postel, protože nejen měl za

sebou bohatý, pestrý den, plný zážitků, ale byl zvyklý z Prahy chodit brzy spát a ráno časně vstávat. A tak s velikou radostí přivítal Bubiho návrh, že ho odvede do jeho

pokoje.

Ano, Petr měl opravdu připravený svůj pokoj, zjevně zařízený docela nově pro

dospělého chlapce, s koupelnou a balkónem na moře. Ale všechno tohle si mohl Petr

pořádně prohlédnout až druhý den ráno, protože se teď rychle svlékl a než bys řekl

švec, usnul.

Dávno už Petr spal, když v přepychově vybaveném přijímacím pokoji ještě Bubi

hovořil s Marií Luisou o svém synovi.

„Musíš pochopit, drahá, že přijel z komunistické země, kde se lidé navzájem jinak

chovají, že nezná naše zvyky, neumí i t a l s k y . . . Je na nás, abychom ho za tři čtyři týdny převychovali podle svého gusta a udělali z něho našeho opravdového syna,

Itala ... Záleží to i od tebe, aby to dobře dopadlo.

Ty jsi přece s otcovými plány taky souhlasila! Netvař se teď jako umučení, nebo

madonna mia, se z toho všeho zblázním!

Maria Luisa se napila z kalíšku, ve kterém byla nalita Sambucca greca, likér, který se podává po jídle a prý podporuje trávení, a pak se usmála.

„Sono ďaccordo, ano, souhlasím a souhlasila jsem. Udělám všechno pro to, aby byl

Petr náš. Jen ta Donatella mi nesedí, taková holka z přístavu ... a ta má chodit s

Petrem, s naším Petrem! Co tomu řeknou lidé? Dcera nějakého rybáře a Petr

Landesmonte .. .

„Zatím je Švarc, cara mia . . o p r a v i l ji Bubi. „A koneckonců, Petr se opravdu lip naučí italsky ve společnosti mladých než mezi námi. A pak, pak už všechno půjde po

našem!“

97

První noc manželů Landesmonte a Petra Švarce, kterou společně trávili pod jednou

střechou, měla u každého z nich j i n ý průběh. Bubi už viděl Petra jako svého

nástupce. Maria Luisa si navždy zachová Bubiho lásku. Petr spal.

Když Maria Luisa ráno vyhlédla z balkónu, spatřila na opuštěné pláži, přestože bylo

teprve devět hodin, prohánět se už Petra s Donatellou. Pokřikovali na sebe

italskočesky, a jak se zdálo, docela dobře si rozuměli.

„Signore, te prego: ať tohle všechno dobře dopadne, jinak nevím, jak skončím já ani

jak skončí Bubi! prosila Luisa pánaboha a dokonce sepjala ruce jako k modlitbě. Bylo jí jasné, že Bubi na tomhle chlapci opravdu lpí a že by ji opustil, kdyby si Petra neměl pro sebe zachovat. Ani si nevšimla, že mezitím potichu přišel z ložnice její manžel a jako ona pozoruje se zářícím zrakem obě děti.

„Non aver paura, Maria, tutto a posto!" uslyšela vtom jeho spokojený hlas. „Neměj strach, všechno dobře dopadne.

Již v průběhu prvního týdne bylo jasné, že díky Donatelle dělá Petr velké pokroky v

italštině, i když v jeho zásobě slov se objevovaly výrazy z místního dialektu, kterým by Ital z jihu nebo z dalekého severu stěží rozuměl.

Ale to se podá, Pietro půjde do dobré italské školy a nikdo nepozná, že se nenarodil v Itálii, přemýšlel Bubi, když slyšel „děti“ konverzovat. Tu a tam vyslovila Donatella nějaké české slovo, a jen Bubi věděl, že to není zrovna literární český výraz ...

Tak se stala Donatella Petrovou „oficiální“ učitelkou italského jazyka, byla

osvobozena od všech prací v podniku, jezdila s rodinou i na výlety, a snadno přivykla svému novému osudu. Maria Luisa jí dokonce koupila dvoje nové šaty, aby prý

vypadala k světu, když je doprovází na jejich cestách. I vztah mezi Petrem a Marií

Luisou se postupně začal krystalizovat. Petr jí už neříkal „zia- teta, ale María-Luisa.

Po třech týdnech konečně naplánoval Bubi, spokojený s dosavadním vývojem, cestu

na zámeček svého tchána, commendatore di Ravello. Bylo to pro Petra trochu

překvapení, když se dověděl o oficiální návštěvě otce Marie Luisy, protože dosud o

jeho existenci neslyšel. Ale nijak se proto nevzrušil.

98

„Už jsi pro mě zajistil letenku zpět do Prahy?" zeptal se najednou Petr svého otce v předvečer svého výletu k panu di Ravello, jako by mu chtěl odplatit to, že zakázal

Donatelle jet s nimi.

„Ale ty jsi přece slíbil, že u nás zůstaneš o týden o dva déle?“ zděsil se Bubi. „Nebo se ti u nás nelíbí?"

„Líbí se mi tady," přiznal se Petr. „Ale já opravdu musím být za čtrnáct dní v Praze. A měl bych se přece jen zeptat mámy .. „To nech na mně," rychle reagoval Bubi.

„To vyřídím sám, a za deset dní uvidíme ..

Bubi samozřejmě nevěděl, že Petr poslal několik pohlednic domů, do Rudé hvězdy i

do školy. Poskytl totiž hned po příjezdu synovi dostatečně velké kapesné, aby se prý naučil hospodařit s penězi. Ovšem nemohl tušit, že Petr se naučil už dávno počítat

doma ve vlasti, kde musil vyjít s kapesným daleko menším.

Bubiho teď uspokojilo, že Petr s jeho návrhem na prodloužení pobytu bez řečí

souhlasil a že se začal na návštěvu u pana di Ravello docela těšit: poprvé v životě

uvidí na vlastní oči představitele aristokracie, o které něco věděl jen z čítanek. Ovšem informovat Dášu Koutnou o tom, že se Petr zdrží déle, neměl Bubi v úmyslu. Na to

bude ještě čas, až se Petr rozhodne zůstat u nich natrvalo.

Návštěva u commendatore di Ravello zpočátku probíhala doopravdy úspěšně. Těžko

říci, zda byl více okouzlen tchán nevlastním vnukem nebo Petr nevlastním dědečkem.

Petr se již v Itálii přece jen trochu aklimatizoval, a i když pro rozhovor s

commendatorem musil úporně hledat některá italská slova, žádné velké problémy

nenastaly, Commendatore sice trochu překvapeně zíral na to, že Petr oslovuje jeho

dceru „Maria", ale i tohle přešel. K střetnutí došlo až mnohem později.

„Tohle všechno, co kolem vidíš, Pietro," najednou začal hovořit pan di Ravello,

„peníze v bance, a není jich málo, a podniky tvého otce, to všechno ti bude jednou

patřit. Jsi jediný syn svého otce . . . "

„Ale já nic nepotřebuji," klidně na to reagoval Petr. „Mám doma všechno, a h l a v n ě . . .

mámu."

„Tohle všechno ti bude jednou patřit," nedal se zmást pan di Ravello. „Jsi podle italských zákonů náš státní příslušník, takže před námi nejsou žádné problémy.

99

Na podzim půjdeš do italské školy ..

Marně na něho Bubi za Petrovými zády významně mrkal. Bubimu bylo jasné, že

takhle mluvit s Petrem je přece jen ještě předčasné. Ještě si nestačil syna koupit

přepychem, který mu poskytoval, Petr si ještě nezvykl.

„Non capisco,“ reagoval vzrušeně Petr. „Scuola italia- na ... perché?“

„Co bys nerozuměl," honem se vmísil do rozmluvy Bubi, protože teď musil chtě nechtě své úmysly prozradit „Děda ti navrhuje, že bys mohl jít na podzim do školy tady u nás, v Itálii, protože jsi po mně italský státní příslušník a my s Marií nemáme děti. Ale to si přece všechno musíš ještě rozmyslit, viď?“

Petr neobyčejně prudce zareagoval.

„Co bych se rozmýšlel? Do žádné italské školy nepůjdu a hotovo. Mám závody v

Praze, soustředění v Bulharsku, a vůbec: pozval jsi mě na návštěvu a já se chci vrátit domů!!!“

To všechno říkal Petr česky, ale tak vzrušeným hlasem, že všem přítomným bylo

jasné, že odmítá commendatorův návrh. A protože Petr vyskočil a najednou začal

gestikulovat jako rozený Ital a hledat správná vyjádření v italštině, bylo už jasné, že tahle návštěva dobře nedopadne.

„Io sono Ceco ... Jsem Čech ... Chci okamžitě domů. Andiamo via, ritorníamo a casa

e dopo ... Okamžitě letím domů!!! křičel Petr.

Bylo by to všechno skončilo asi velkým výstupem, kdyby nebyl Bubi včas odvedl syna

z pokoje, neposadil do vozu a nenastartoval. Teprve v autu se Petr jakžtak ž uklidnil, takže nereagoval nijak vzrušeně ani na Marii Luisu, která si k nim přisedla. Petr ještě netušil, že Bubi s Luisou i commendatorem už dávno pojali úmysl rozhodnout o jeho

osudu, ale že dnešní nepředvídaný spád událostí vlastně jejich plán urychlil. Večer, když Petr začal skládat své skromné zavazadlo, protože se okamžitě chtěl vrátit

domů, přišel k němu Bubi s Marií Luisou, aby se ještě jednou pokusili ho přemluvit.

A když Petr znovu pevně odmítl, zeptala se ho zvýšeným hlasem dosud klidná zia

Maria: „A jak se odtud dostaneš, Pietro, když nemáš peníze?"

100

Nepotřebuji peníze, zarputile řekl Petr.

„Ale bez pasu hranice nepřekročíš! „Mám přece svůj pas!“

„Snad jsi měl, Petře," teď už jízlivě odpověděla Bubiho manželka, zatímco její muž v téhle chvíli ještě vůbec nechápal, co Luisa zamýšlí. „Měl jsi pas, ale cizí, teď budeš mít italský!“ A Maria Luisa rozevřela kabelku, vyňala z ní Petrův československý pas, opatřený italským vstupním i výstupním visem, vyrvala z něho několik listů, zbytek

ještě roztrhala a vítězně hodila do krbu, v němž každý večer hořelo symbolicky

několik polen jako důkaz, že se v rodině Landesmonte žije jako u anglických

aristokratů,

Petr se až po chvíli vrhl k rozžhaveným, červeně zářícím polenům dřeva, přivezeným

sem odněkud ze severu Itálie a div se přitom nepopálil. Bylo však pozdě: zmuchlané

listy vzplály a během několika vteřin se změnily v zuhelnatělé cáry, Petr byl bez

dokladů, které by mu umožnily legální návrat do vlasti.

101

20

Je nasnadě otázka, kterou si asi položí každý čtenář: kde zůstala pomoc táty Karase?

Kde je pomoc Antonia Casaroliho, kterou Petrovi sliboval na římském letišti? Což

Petrův skutečný kamarád, jeho nevlastni otec Emil, opravdu zapomněl kvůli dítěti,

které se mělo narodit Petrově matce, na jejího prvorozeného? Všechny tyto otázky

vyvstanou nutně v mysli každého člověka, který má natolik životních zkušeností, že

nejsložitější stavebnici příběhu nikdy nepostaví autor, ale sám život.

Antonio Casaroli skutečně už bydlil deset dní v městečku a věděl o Petrově osudu

všechno díky tomu, že dobře znal místní obyvatele a že měl přátele mezi rybáři. Od

otce Donatelly byl tedy informován o každém Petrově hnutí. Věděl, že se rychle učí

italsky, že se sblížil s malou Donatellou, že pořád je tím obyčejným českým chlapcem a že ho nijak neláká přepychový život, který mu připravil Bubi Landesmonte. Petr se s Antoniem za celou dobu nesešel, vlastně si ani na něho nevzpomněl. A ani neměl do

poslední chvíle důvod, aby ho vyhledával. A Casaroli zase neviděl příčinu, proč by se sám měl Petrovi přihlásit.

Toho dne, kdy Petrovi shořel jeho československý pas, zamkl ho Bubi v pokoji. Petr

prohlásil, že ho nic na světě tady nezadrží a že jede do Říma k příteli, s nímž se

seznámil v letadle. Teprve teď si totiž vzpomněl na Jiřího Kotlibu, diplomata na

československém velvyslanectví v Římě, jehož vizitku si schoval. Výstup, který měl

Petr s otcem a Marií Luisou, by byl však ušel pozornosti personálu v Lanaesmonteho

hotelu, kdyby nebylo Donatelly.

Stalo se, nestalo, ale tahle italská dívenka se do svého českého kamaráda přes své

mládí zamilovala, i když to zní v jejím věku trochu přehnaně. Ale Donatella pro

102

žila za život jen samé ústrky a kromě své rodiny nikoho neměla, dokud nepřišel ten

cizí chlapec a nezastal se jí, a pak s ní trávil každou volnou chvíli jako opravdový, kamarád.

Toho osudového dne Donatella čekala na „svého" Pietra, v komoře, sousedící s

Petrovým pokojem, protože chtěla vědět,

jak dopadla jeho návštěva u commendatore di Ravello. Protože Marii Luise povolily

nervy a její výstup s Petrem byl více než hlasitý, stala se tak tichým svědkem celé

události. Bylo jí jasné, že jejímu Petrovi chce padrone di casa, Bubi Landesmonte a

jeho žena ublížit. Samozřejmě nevěděla a také nemohla vědět, že Petr je bez

cestovního pasu bezmocný. Že se nemůže vrátit, protože mu vlastně nemůže pomoci

ani zastupitelský úřad v Římě, i kdyby mu vydal nový pas: chyběla by v něm italská

víza a požádat o duplikát, resp. o vystavení nových víz znamenalo prošetření příčin a důvodů a to znamenalo policejní prošetření. A bez výstupních víz nelze občanům

socialistických zemí tuhle zemi opustit. Ale o tom nevěděl ani Petr ...

Málokdo věděl, že Donatella při své náklonnosti k Petrovi si opatřila duplikát klíče k jeho pokoji, aby mu tam mohla v době jeho nepřítomnosti tajně ustlat postel, dát do

vázičky čerstvé květiny, a chvilku, chviličku snít v křesle u jeho stolu, kde Petr tak rád sedával. A proto, když kroky manželů Landesmonte přes vzteklé Petrovo bušení na

dveře dozněly, potichu mu Donatella otevřela.

Těžko říci, kdo z těch dvou byl v tomhle okamžiku více překvapen: zda Petr, jenž se

téhle návštěvy vůbec nenadál, nebo Donatella, která poprvé uviděla svého českého

přítele zalitého slzami. Ale tehdy poprvé si Petr uvědomil, že lze mít někoho rád

stejně jako mámu... nebo Emila. A tehdy také poprvé v pohnutí políbil děvče, i když to bylo někam mezi vlasy, a Donatella se jeho nešikovné vděčnosti ani trochu nebránila.

V rychlosti začal vysvětlovat chlapec své italské přítelkyni, co se dnes přihodilo a prozradil jí, že za každou cenu musí odtud zmizet. Ani jeden z nich nevěděl, že cesta do Říma je nejen strašně dlouhá, ale že všude číhá nebezpečí. A že přitom blízko

nich bydlí člověk, který by jim snadno poradil: Antonio Casaroli. Petr opravdu na něho zapomněl a Donatella o jeho existenci bohužel vlastně ani nevěděla, protože se jí její otec s tímhle přátelstvím nesvěřil.

103

Donatella měla ráda svoji unavenou mámu, a proto chápala, že se i její Pietro chce

vrátit domů ke své matce. Ale přitom jí bylo těžko: nikdy už toho směšně italsky

mluvícího chlapce asi neuvidí, a on je přece pro ni něčím jako starší bratr. Prostě tak blízký, jako dosud nebyl nikdo v jejím životě.

I když ani Petrovi nebylo snadné navždy se rozloučit s kamarádkou, se kterou prožil

tolik hezkých dní, bylo třeba se rychle rozhodnout, co dělat.

A jako obvykle to bývá žena, byť sebemladší, která první začne uvažovat realisticky: taky Donatella upozornila Petra, že za dvacet minut projíždí lázeňským městečkem

římský rychlík, který zde na dvě minuty staví jen v době letní sezóny. Že je tedy

nejvyšší čas, aby Petr odešel.

„Se non ai soldi,.. když nemáš peníze, ušetřila jsem si dva tisíce lir, rozpačitě řekla Donatella. „Vezmi si je… Prendi, perfavore ..

„Grazie, Donatella! Ma a che mi serve tuo denaro? Nač je mi třeba peněz?“ odmítl

chlapec trochu hrubě nabídku děvčete, ale vzápětí si uvědomil, že ji mohl tímhletím

urazit. „Scusa, Donatella, ma non o bisogno di soldi a promiň, ale peníze opravdu

nepotřebuji. Mám ještě zbytek kapesného, které jsem dostával od Bubiho. Jenom mi

slib, že mi odepíšeš, když se dostanu domů!"

„Ti prometto," bez rozmýšlení slíbila Donatella a postrčila chlapce ke dveřím.

„Affretarti! Pospěš sil“

Petr vzal své zavazadlo, které mu před čtyřmi týdny v Praze tak pečlivě připravila

máma a pootevřel opatrně dveře: v domě vládl absolutní klid. Už chtěl odejít, když si všiml, jak z očí Donatelly kanou slzy. Neodolal a znovu se k ní vrátil a ještě jednou ji políbil Tentokrát mu Donatella nastavila sama rty a objala ho kolem krku svými

snědými pažemi. „A nvederci, Ďonaít?lla!“ „A rivederci, Pietro!"

Dveře zaklaply. Uvidí se ještě někdy v životě tito dva mladí lidé, kt eré svazovalo tak hluboké přátelství? Spíše se sejde člověk s člověkem, než hora s horou, jako se

náhodou sešli po letech Emil s Antoniem. Obě děti přece čeká ještě dlouhý život...

Ale vraťme se k Petrovi, který se dostal nepozorovaně zadním vchodem hotelu na

ulici. Pár kroků odtud bylo nádraží, v němž hlučeli ti, kteří odjížděli i ti druzí, kteří je doprovázeli.

104

Petra si nikdo nevšiml. Jen pokladníkovi bylo divné, že chtěl tento světlovlasý chlapec nejdříve lístek do Říma a pak, když uslyšel částku, kterou měl zaplatit, si vzal jen jízdenku do Florencie. Jak měl Petr vědět, že cestování vlakem v Itálii je tak drahé!

Vlak byl poloprázdný, takže si Petr našel místečko dokonce u okna, kterým bylo vidět daleko na moře. Uplynuly už téměř čtyři týdny, kdy je spatřil poprvé. Jak se na ně

těšil! A nyní... jak se zase těší na návrat domů, k mámě, k Emilovi, ke svým přátelům!

Bylo mu skoro do pláče, a snad mu i vytryskly slzy, protože vedle sedící paní v

černém šátku se účastně zeptala.

„Perché piangere, signorino?"

Petr se vzpamatoval a zakroutil hlavou.

„Niente, signora ..

Ne, Petr nepláče, jenom vzpomíná. Taký je rozdíl doma, kde ho mají všichni rádi a

tady...Ta milostpaní, které měl dokonce říkat jednou v budoucnosti „mámo"! A Bubi tolik mu toho nasliboval a nakonec ho podvedl, chtěl ho odvést navždycky od

domova, koupit si jej nějakým hotelem či čím.

Ale stejně jsem jim utekl! rozesmál se v duchu Petr a v téhle chvíli ani nepomyslil na to, jak to všechno dopadne ve Florencii, kam měl platnou jízdenku. Petr si ze všeho

rozčilení klidně zdříml. Netušil, že se kvůli jeho zmizení začíná hrát vysoká hra, v které by měly být podle všech pravidel trumfy v rukou Bubiho Landesmonte.

Měly by být, ale solidarita čestných lidí je silnější než sebelépe promazaný

mechanismus policejního aparátu. Donatella totiž ihned po Petrově útěku, k němuž

mu pomohla, se svěřila otci. Vzápětí na to se o celé záležitosti dověděl Antonio

Casaroli, na kterého bohužel Petr zapomněl a zbytečně si komplikoval situaci.

Antonio nelenil a ihned zavolal Řím. Z jeho rozhovoru by byl každý porozuměl pouze

to, že se musí vrátit svým vozem do Říma, protože mladší bratr Pietro odejel

nečekaně do hlavního města odpoledním vlakem.

Čekejte ho na Termini , což je hlavní nádraží v Římě, žádal Antonio, a ihned to

řekněte přátelům. Hlavně těm, kteří k nám chodívají, benché sono ciechi, ačkoliv jsou slepí, nebo, kdo chce rozumět, protože v italštině zní toto slovo stejně, benché sono Cechi, ačkoliv jsou Češi.

105

Ještě než Antonio Casaroli sedl do svého vozu, věděli o obsahu jeho rozhovoru s

Římem ti, jichž se to týkalo. Za necelou hodinu byla zpráva i v Praze, a přesný popis českého chlapce už znali italští přátelé, kteří měli pohlídat jeho příjezd do Říma. I v Praze nastal čilý ruch, který vyvrcholil zajištěním letenky pro Emila Koutného na

druhý den ráno do Říma. Naštěstí měl Emil v pasu už dva týdny platné italské vízum,

protože měl začátkem září jet na velmi důležité mezinárodní jednání v Janově. Dáša

Koutná se o příčinách náhlého odjezdu svého manžela dověděla od něho jen to, že

jednání bylo přeloženo a že se tedy Emil asi vrátí současně s Petrem.

Co vlastně bude Emil v Římě dělat, sám nevěděl, i když o útěku Petra od Bubiho se

musil dovědět od táty Karase. „O nic se teď nestarej," uklidňoval ho předseda.

„Všechno se dovíš až na místě.

Po příletu do Říma, sotva Emil opustil letištní halu a rozpačitě se začal ro zhlížet, najednou uslyšel známý hlas: „Bonvenuto, Emiliol Ci vediamo di nuovo!"

Emil s úžasem pohlédl na Antonia Casaroliho.

„Antonio .... kde ses tady vzal?

Přátelé se objali a Casaroli ho rychle odváděl ke svému vozu, zatím co mu

vysvětloval.

„Petra jsme ještě nenašli... nediv se, všechno jinak víme. Ale neboj se, teď už se

neztratí. Rychle nasedni, ostatní ti potom vysvětlím!

106

21

Když Bubi Landesmonte objevil Petrovo zmizení, ztropil strašný výstup. Nejdříve si to odnesla Maria Luisa, pak začal shánět Donatellu, ale ta moudře nepřišla do práce.

Zuřící Landesmonte jen našel lístek napsaný těžkou rukou jejího otce, že zemřela

jeho sestra z Milána a že Donatella musila odejet na pohřeb. Můžeme vám prozradit,

že jméno italského děvčátka bylo slyšet v podniku Landesmonte toho dne naposled.

Donatella se již do zaměstnání nevrátila, protože nejela tetě na pohřeb, ale aby u ní, kypící zdravím, zatím na neurčitou dobu zůstala a našla si práci v továrně. Nebylo

radno se vystavovat hněvu u tak mocné rodiny jako byli Landesmonte, kdyby odhalili,

že právě ona Petrovi pomohla k útěku.

Bylo svým způsobem ovšem štěstí, že Bubi ve svém strašném vzteku ztratil svou

obvyklou soudnost a pomocí svých přátel nedal ihned Petra stíhat. Nebyl totiž

schopen v těchto chvílích ani pořádně myslit, protože do sebe lil skleničku koňaku za skleničkou a rozbíjel ve vzteku kolem sebe všechno, co mu přišlo pod ruku.

Petr získal náskok. Ve Florencii zůstal klidně sedět ve vagónu, i když neměl jízdenku, a jen tehdy, jakmile slyšel průvodčího, se vytratil do jiného vagónu, aby se před ním ukryl.

Štěstí měl Petr i proto, že přes významné společenské postavení Landesmonteho a

především jeho tchána, commendatore di Ravello, nerozhýbala se italská policie v

Rimini tak rychle, jak si to oba pánové přáli, když přišli informovat o Petrovu zmizení.

Ani jim nebylo totiž lehké vysvětlit, že nějaký Petr Švarc z Československa utekl, ale že to není Petr Švarc, ale syn Bubiho Landesmonte, a že vlastně není

československý příslušník, ale italský občan, a že tedy nemá čs. pas, ale na čs. pas do Itálie přijel. Nedivme se, že i pro italskou policii byla

107

tahle historka poněkud nepravděpodobná, a snad by byli policejní úředníci brzy oba

pány zdvořile vypoklonkovali, kdyby nezasáhly vyšší policejní orgány z Bologne, kam

commendatore dal zavolat. Ale to zase nebyla ihned k dispozici Petrova fotografie,

kterou bylo třeba rozeslat policejním stanicím. Ani boloňská mutace známého

italského deníku iI Messaggiero jejíž vedoucí byl přítelem pana di Ravello, si nemohla bez souhlasu policejního aparátu dovolit ihned uveřejnit článek o únosu italsk ého

chlapce komunistickými špióny, když ten chlapec byl československý občan.

Ale nedělejme si iluze, že lze cestovat v Itálii nebo v Československu docela klidně bez jízdenky a že nám na to nikdo nepřijde. Nakonec bylo i italskému průvod čímu

podezřelé, že jedno místo v kupé, kde jsou jinak cestující doslova nacpáni, je vždy

volné, když jde kolem. A tak nakonec trochu naivní Petrův pokus schovávat se na

záchodě italský průvodčí odhalil. Počíhal si totiž u zavřených dveří tak dlouho, dokud chlapec nevyšel, a pak si ho podržel.

„Dov’e il tuo bigletto?" zeptal se přísně Petra na jízdenku, a pak si najednou

vzpomněl: ten chlapec měl přece lístek jen do Florencie!

„Bigiietto?" zeptal se Petr jako by nerozuměl. „Non capisco italiano. Nerozumím italsky.

Ale takové podobné řeči slyšel průvodčí v tomhle vlaku už mnohokrát, a vždycky se

pod tvrzením, že jde o cizince, ukázal obyčejný italský kluk, který si chtěl udělat

zadarmo výlet daleko od svého rodného hnízda.

„Signorino non capisce italiano?" opáčil tedy průvodčí, „Tak tedy půjde se mnou a na nejbližší stanici řekne, čemu rozumí. La polizia italiana ti fara vedere.. Policie tě už naučí.“

Průvodčí si přitom Petra pevně přidržel a jen se usmály když chlapec od Donatelly

naučeným místním dialektem začal prosit, aby ho pustil.

„Najednou mladý pán mluví italsky, když začnu o policii. Kam jsi chtěl jet?“

„Do Říma," přiznal se Petr, a pak ho znovu začal ujišťovat. „Ale já jsem opravdu cizinec, signor conduttore. Della Cechoslovachia ..

Průvodčí trochu zaváhal.

„Tuoi documenti….

108

Petr samozřejmě žádné doklady neměl.

„Dunque ... tu sei Ceco, ed non \i documenti ci parliamo alla stadione, regazzo!"

Rozhodnutí pana průvodčího, že si tedy o tom popovídají na stanici, bylo asi jeho

posledním slovem. Nedalo se nic dělat, Petr si za účasti spolucestujících musil vzít své zavazadlo a jít za svým věznitelem.

Vtom vlak prudce přibrzdil, takže Petr doslova vyletěl kupředu. Průvodčí jako by v

tomhle okamžiku na chlapce zapomněl, se vrhl ke dveřím vagónu, aby se podíval, co

se děje. Mezitím vlak zastavil. Petr na nic nečekal, a když průvodčí vystoupil po

schůdcích až na trať, otevřel si dveře vedoucí na opačnou stranu, vyhodil ven své

zavazadlo a vyskočil za ním. Vtom vlak zapískal, trhavým pohybem se začal znovu

rozjíždět a nabírat rychlost. Petr samozřejmě nemohl vědět, že průvodčí nastoupil

zpět a když chlapce v chodbičce nenašel, mávl jen rukou a lehce si odplivl.

„Vždyť jsem to tušil, zase prý jeden cizinec, ale z vesnice od Ravenny... Čert ho vem, stejně by s tím byly jen oplétačky."

Teď mohl Petr opravdu děkovat jen náhodě, že vyklouzl v posledním okamžiku z

nebezpečné situace. Po odjezdu vlaku se dostal se zavazadlem v ruce na silnici, kde

byla tabule s ukazovatelem: Roma.

Petr se oprášil a rozhodl, že stopne auto. Tudy projede tisíce aut, a v Římě se už

nějak dostanu... kam? Teprve teď si chlapec vzpomněl na Antonia Casaroliho, který

mu přece říkal, že bude bydlit několik týdnů u moře. To jsem to pěkně zvoral, přiznal si Petr v duchu sebekriticky.

Já na něho úplně zapomněl a všechno mohlo být bez problémů... Ale mám taky číslo

našeho diplomata, Jiřího Kotliby ...

Nechceme vás dlouho napínat. Petrovi se sice nepodařilo stopnout osobní auto,

protože buď byly projíždějící vozy nacpány dětmi až po střechu, nebo jejich majitelé byli tak vznešení, že si chlapce, stopaře vůbec nevšimli. Ale nakonec mu zastavil

šofér nákladního auta, který ho bez dlouhých řečí posadil k sobě do kabiny a stroze

ho informoval.

„Před garážemi koukej zmizet, máme zakázáno vozit černé pasažéry. Ale odtamtud to

už máš autobusem do centra kousek ... nebo kam vůbec jedeš."

109

„Grázle, osmělil se promluvit Petr. „Grázle taňte, signore .

Šofér se po tomhle oslovení na chlapce podezřívavě podíval, zda si z něho nedělá

legraci. Ale Petr se tvářil tak vážně, že už až ke konečné městského autobusu, kde

chlapec vystoupil, vůbec nepromluvil, jenom mu vrtalo hlavou, co je to asi za kluka, dobře oblečeného a přece tak zdvořilého k „obyčejnému" řidiči.

Teď se nám to ale všechno trochu pomíchalo, Petr už je v Římě, Emil je v Římě,

Casaroli je v Římě, Kotliba je v Římě a italští soudruzi čekají na vlaky ze severu, v jednom z nich by měl Petr přijet. Emil sedí v jakémsi moderním bytě na předměstí a

popíjí minerální vodu, která je tu dražší než láhev vína, a pobíhá kolem telefonu.

Antonio Casaroli sedí mlčky u tranzistorového přijímače, který vysílá písně oblíbených italských zpěváků. Všichni jsou ve střehu, a nikdo neví, co se vlastně děje. A na co se čeká. Ale kde je Petr? Antonio byl už také nervózní, ale snažil se Emila uklidnit.

„Před domem stojí zelený fiat. Zítra ráno pojedeš s Petrem směrem k letišti, tam tě

bude čekat jaguár. A místo do Prahy poletíš s Petrem do Varšavy, protože zítra není

letecké spojení s Prahou a déle čekat nemůžeme. Capito?"

„Jaképak capito?" selhaly Emilovi nervy. „Petr tady není, tak proč si teď vymýšlet nějaké krkolomné plány?“

V tom zazvonil telefon. Antonio i Emil vyskočili jako na rozkaz a vrhli se ke sluchátku.

Ale přece jen byl Emil o zlomek vteřiny rychlejší.

„Pronto," řekl mechanicky, jak byl zvyklý se ohlásit při zazvonění telefonu v Itálii,

„Pronto," odpověděl druhý hlas. „Dej mi Casaroliho, musím mu něco říci."

„To jste vy, sou ..,"

„Dej mi ihned Casaroliho," naléhavě žádal hlas, „A odvykni si jednou provždy tady v cizině někoho oslovovat jménem."

Emil mlčky podal sluchátko Antoniovi, který mechanicky opakoval italské „PRONTO"

místo nám obvyklého „HALO", a pak s podivným úsměvem opakoval mezi hovorem

potichu to věčné: Si, si, capito, immedfamente než definitivně položil sluchátko zpět do vidlice.

110

„Co je cosa ce?"vybafl na svého druha Emil. „Petr je v Římě. Za chvíli jej přivezeme."

„Petr je tady?" zvolal Emil radostně a nedočkavě se ptal,.. „Kdo ho přiveze? A kdy?"

„Jen klid, amico," usmál se Antonio. „O nic se nestarej, hlavně nezapomeň, jak jsme se domluvili, že zítra...

„Zítra ... ale na to máme přece ještě čas, když je Petr, na světě," jako by z ničeho nic omládl, vykřikl Emil. „Ještě si všechno večer povíme, až přijede Petr..

Casaroli trochu shovívavě poklepal Emilovi na rameno.

„Teď se vidíme naposled, Emile, alespoň pro tuhle dobu. Tohle není můj byt, a nás

dva nesmějí spolu vidět. Ale snad jednou se sejdeme, jak jsme se domluvili, u nás na Trastevere ... jednou ... Tak tedy a rivederci, Emilio!"

„A rivederci ed a presto!"

Přátelé se objali, ale na velká slova nebyl čas. Casaroli se rychle vymanil z Emilova sevření a z polootevřených dveří mu ještě po italsky pokynul polozdviženou pravicí.

„Ciao, Emilio!" „Ciao, Antonio ... Grazie taňte ...

Jak vypadalo sotva o půlhodinku později setkání Emila s Petrem, netřeba teď široce

líčit. Vždyť se sešli dva lidé, kteří se měli opravdu rádi: otec se synem. Petr s

člověkem, který mu byl opravdu vždycky víc než skutečným otcem.

112

22

Bledě zelený fiat s římskou poznávací značkou, kterých jezdí hlavním italským

městem na stovky a na tisíce, se prudce rozjel od moderního činžáku, jistě nedávno

dostavěného v dosud nepříliš známé městské čtvrti Vigna Clara. Bylo k polednímu

všedního dne, kdy se z procházek obyčejně vracejí domů paničky, zatímco jejich

služky připravují na jednu hodinu oběd. Tu a tam okouní nějaký výrostek, jinak jsou

ulice téměř prázdné.

Za volantem auta seděl mladý muž a na zadním sedadle se krčil chlapec.

Muž za volantem se rozhlédl na všechny strany a tiše promluvil: „Už tam budem ...

Jakmile zastavím, ihned přestoupíš do auta, které bude čekat na kraji silnice. Bude to červený jaguár a u vozu bude stát náš společný známý. Na nic se neohlížej a dělej.

Když všechno bude klapat, sejdeme se v letadle."

Chlapec neodpovídal, jen se trochu zasněně díval kolem sebe na monumentální

památky, které se rychle ztrácely v dešti při rychlé jízdě autem.

„Rozuměl jsi? Ihned přestoupíš a mě si nebudeš všímat, ať se stane cokoliv! A kdyby

vás někdo v jaguáru stavěl, nemluv. Chlapci všechno zařídí sami. Jasan?"

Teprve nyní se protrhl chlapec ze svého snění a usmál se. „Samozřejmě. Přestoupím,

a kdyby něco, budu mlčet." Ale jak se mechanicky ohlédl za sebe, uviděl zadním

okénkem stejně zelenou šestistovku, jako byl jejich fiátek, která se za nimi řítila.

Chlapec se instinktivně přitiskl zezadu tak prudce k muži, který řídil, že div nevjeli do protisměru.

„Co děláš? Mohli jsme se srazit.. „Jedou za námi, podívej se, pronásledují nás! Já

jsem věděl, že nás najdou..koktal chlapec a ještě úžeji se přitiskl k řidiči. „Neutečeme jim, říkal jsem ti to….“

113

Řidič nejdříve přidal plyn, ale pak prudce přibrzdil. Na jedné z mála křižovatek v

Římě, řízených světly, vyskočila totiž červená a z pravé strany, jak to umějí italští majitelé aut, se ihned vyřítila vpřed kolona aut.

„Už jim neutečeme," opakoval plačtivě chlapec. „Ale já zpátky nepůjdu … chci pryč já chci domů!"

Bylo zřejmé, že teď i řidič auta poněkud znervózněl, protože s jednou nohou na

spojce a zasunutou rychlostí se ohlédl po chlapci, aby ho uklidnil. Přitom mu sjel zrak , po odrazovém zrcátku vedle dveří. Ale i tenhle letmý pohled mu cosi signalizoval. Než totiž mohl chlapce pohladit, znovu se podíval do zrcátka a pak se zasmál: „Kamaráde, neblázni, ten fiat za námi má taky římské číslo. Takových zelených šestistovek běhá

tady všude přece desetitisíce ... To nejsou oni!"

Chlapec sebou viditelně trhl, obrátil se, aby mohl vidět zadním sklem a z hrdla se mu vydral vzdech. „Máš pravdu, to nejsou oni... Ale raděj jeď, už máš zelenou!!!

Řidič, jako by na tenhle povel čekal, prudce vyrazil. Šestistovka za nimi už dávno

zahnula někde do postranní ulice, když se před nimi na okraji cesty objevilo v dešti červené auto značky jaguár, před nímž stál jejich společný známý. Muž za volantem

prudce zabrzdil, pohladil chlapce, který už na pravé straně otevíral dveře a zašeptal!

„Odvahu, Petře. Nejsme sami. Drž se a všechno dobře dopadne!"

Stačil jen zachytit chlapcův úsměv, protože se ihned po zaklapnutí dveří znovu

prudce rozejel. V odrazovém zrcátku jen letmo zaregistroval, že chlapec vstoupil do

jaguára. A teď už šlo o to, aby oba měli kousek štěstí.

Obloha se mezitím pročistila, mraky kamsi odlétly a slunce znovu začalo pálit jako

pominuté, ačkoliv meteorologové předpovídali letos mimořádně chladné letní počasí

nad celou Itálií. Emilovi se brzy začal perlit na čele pot, i když měl okénko vedle

volantu úplně stažené. Svou roli sehrála i obava, zda se Antoniovi a jeho přátelům

podaří „unést" Petra do mezinárodního prostoru na letišti. Všechno záviselo na nich, Emil už nemusel spěchat. Půjčeného fiata postaví na parkoviště na Ftumineinu, jak

bylo domluveno, a pak vše půjde normální cestou: odbavení u přepážky ALITALIA,

hraniční kontrola a odlet. Ale půjde všechno normální cestou?

114

Italští řidiči předjížděli zeleného fiata na nové asfaltové dálnici, protože se Emil ani nesnažil jet rychleji než šedesátkou. A tahle rychlost je na hladkých italských silnic ích pro domorodce zanedbatelná, jako se u nás trochu pohrdavě díváme na stařičké

pragovky nebo aerovky které odborník musí obdivovat jen proto, že vůbec ještě jezdí.

Snad Emilovi vyhovovala právě taková pomalá jízda, aby se docela uklidnil a nemusil

myslit na nejbližší dvě hodiny, která o všem rozhodnou. Dokonce se zapomněl dívat

do odrazového zrcátka, zda ho někdo nesleduje.

Ve svém zamyšlení si ani neuvědomil, že se kolem něho mihly dvě motorky s muži v

černých uniformách a bílých přílbách. Jeden z nich, když ho předjel, začal mávat

červeným terčíkem a naznačovat, že má řidič zastavit na okraji dálnice, za souvislou bílou čarou. Nejdříve si Emil myslil, že tento pokyn platí někomu jinému, ale vtom si uvědomil, že motorová hlídka italských carabinierů energicky mává terčíkem právě na

něho a že jejich motorka prudce přibrzdila, jak ho chtěl policejní příslušník rovněž donutit k zpomalení a zastavení. Emil dupl na brzdy a téměř na místě se zastavil. Co se stalo? blesklo mu myslí. Bubimu se přece jen podařilo zmobilizovat policejní

aparát? Vědí tedy o tom, že Petr je na cestě na letiště? Musím za každou cenu

mlčet... nesmějí poznat, že rozumím italsky, aspoň se něco dovím, nebo je zdržím,

aby měl Petr šanci... To už slézal jeden z carabiniérů z motorky, zatímco druhý zůstal stát opodál. Z jejích tváří se nedalo vyčíst, s jakým úmyslem přicházejí: pod přílbami měli temné brýle, které jim zakrývaly větší část obličeje, takže jim byla vidět jen snědá brada, na níž se černaly vyrážející vousy.

„Scusi, signore,“ oslovil Emila carabiniere, který nechal stát svůj motocykl před fiatem.

„Ma perché Lei non ha

Emil trochu překvapeně poslouchal rychlou italštinu, kterou na něho mluvil policist a.

První, co ho napadlo, bylo zjištění, že tímhle dialektem se mluví na severu Itálie,

někde kolem Turínu. Teprve pak začal vnímat trochu rozhořčený hlas: proč

nedodržuje signor předpisy, v tomhle úseku je povolena nejmenší rychlost 80 km,

staré vozy nebo špatní řidiči tu nemají co pohledávat, protože tato cesta je speciálně postavena proto, aby urychlila příjezd na mezinárodní letiště, což by měl signor vědět a dodržovat předpisy ...

115

Emil se zasmál. Znělo to trochu hystericky, protože policie ho stavěla proto, že jede pomalu a on si naopak myslil... Zase chyba: jeho zasmání vyvolalo nevoli u italského policisty, který přece s tímhle řidičem jednal slušně a on se mu, per favore, vysmívá!

„Documenti! Presto! nařídil proto stroze a svlékl si rukavice. „Non c’e qui niente a ridere...

Teprve nyní si Emil uvědomil, jakou zbytečnou botu udělal. Proč se zasmál? Proč

nevydržel skrýt úlevu z vnitřního napětí? S italskými policajty je řeč, když se k nim tváříš zdvořile, omluvíš se, zadržíš vztek a to mnoho Italů neumí, protože jsou od

přírody vznětliví a přitom je většina z nich docela přístupná, když zachováš klid a

nezačneš hned křičet nebo vyhrožovat. Proto teď Emil vsadil všechno na jednu kartu.

„Sono straniero, jsem cizinec, řekl s hranou pokorou, „non capisco bene italiano...

nerozumím dobře italsky... Scusi, signore, anché lo parto per Fiuminci- no ... Alitalia

... Milano ..

Carabiniere se usmál: „Parla bene... Dobře mluvíte. Capisco, cizinec dobře nezná

zdejší předpisy... Ma lá Sua machina... perché c’e targa italiana, targa di Roma?“

Proč mám vůz s římskou poznávací značkou, na to je lehká odpověď, stačí předložit

smlouvu o pronajmutí vozu, to je to nejmenší, rychle uvažoval Emil. Snad nebudou

chtít i pas, to by teď nebylo pro mne moc výhodné. Čech z komunistické země,

přestupek, možná další popotahování ... Ačkoliv mnoho z těchhle policejních chlapců

si někdy myslí o svých pánech něco jiného, než říkají nahlas. Emil podal tedy klidně carabiniérovi nájemní smlouvu, asi držel tento policista podobný formulář už

několikrát v ruce, protože jej ani nestudoval, ale zdvihl ruku k přílbě, aby zasalutoval a popřál Emilovi šťastnou cestu.

„Bon viaggio!“

„Grazie taňte, a rivederci!" zavolal za ním Emil a pokračoval v cestě.

116

23

Antonín Novák se zapsal do třídní knihy, přelétl očima žáky osmé B a se zvláštním

sarkasmem se dívaje na prázdné místo v lavici, položil otázku „A kdepak je náš

slavný závodník Petr Švarc? Jistojistě reprezentuje naši vlast někde na evropském

šampionátu, že se bez omluvy dodnes nedostavil do školy?“

Třída mlčela, ačkoliv někteří z nich věděli, že Petr na začátku prázdnin odejel do

Itálie, odkud jim poslal několik pohledů.

„Nebo si pan Švarc spletl domov v naší maličké, prosté české zemi se slunečnými

jižními dálkami? Třeba se už ani nejmenuje Švarc, ale podle svého...

Než Antonín Novák mohl říci svou ironickou poznámku, otevřely se bez zaklepání

dveře a do třídy vstoupila ředitelka školy. Otevřenými dveřmi bylo vidět, že na chodbě ještě někdo stojí. Jen Hanka poznala, že je to táta Karas, soudruh Alois Karas,

předseda jednoty, který začal trochu netrpělivě rázovat školní chodbou sem a tam.

„Soudruhu Nováku, bez svého obvyklého klidu řekla ředitelka, „prosím vás na

slovíčko... A vy děti, se chovejte chvilku jako rozumní lidé. Čtěte si nebo si

povídejte, ale potichu... Prosím vás, jde opravdu o vážnou věc . Jde o jednoho z vás.

Za hrobového ticha vyšel Novák ze třídy, doprovázen ředitelkou školy. Bylo na něm

vidět, že je velice překvapený tím zásahem do programu učební hodiny, ale neměl

čas o tomto podle něho nevhodném činu vlastně ani uvažovat, protože silný, vysoký

muž, který mu na chodbě vykročil vstříc, začal bez jakýchkoliv okolků:

„Přišli jsme právě včas, soudruhu Nováku, abyste nemohl ubližovat nevinnému. Ano,

žáku Petrovi Švarcovi. A našemu závodníkovi, vážený, dobrému chlapci z naší

jednoty. Stačí, co jste svou nerozvážností způsobil, když jste na konci loňského

školního roku začal pronásledovat žáka, který vám nic zlého neudělal.

117

Novák se snažil Karase přerušit, ale ten se nedal a ignoroval i pokus ředitelky školy, aby mohla promluvit.

„Ten podle vašeho názoru »darebák« Švarc se v těchto chvílích pokouší dostat

zpátky domů, sem, do naší socialistické země, abyste věděl. Pokouší se o útěk... o

útěk domů! Vidíte všechno jen jako černé a bílé, jiné barvy neznáte. Snad vás bude

zajímat, že italští sportovci pomáhají v těchto chvílích unést Petra zpět k jeho mámě, k nám domů. Sportovci z kapitalistické země.“

Učitel Antonín Novák se v krátké přestávce, kdy musil táta Karas nabrat dech,

alespoň zmohl na slova: „Ale já jsem přece nevěděl... já jsem nechtěl..

„Nevěděl, nechtěl..opáčil Karas. „Ale to vás neomlouvá! Nebo je vám dodnes líto, že

jste tenkrát v šestačtyřicátém roce musil opustit sportovní kolbiště, protože vám přišli na ... „O tom nemluvte! To není pravda! Nic jsem neudělal. Záměrně mě

znemožňovali, abych nemohl odhalit jejich machinace! zvolal rozhořčeně Novák.

„Vlastně, odkud to víte?

Karas se poprvé usmál: „Opravdu vás znemožnili, abyste nemohl odhalit jejich čachry, soudruhu Nováku. Vím o tom. Nedávno jsem totiž zjistil podrobnosti o téhle události, která z vás udělala nepřítele sportovců, protože vám tenkrát nikdo nevěřil nebo

nechtěl věřit. Třicet let to trvalo, než pravda vyšla na povrch. Ale pravda zůstane

pravdou a pomluva pomluvou. A pomlouvat chlapce, který teď, právě teď znovu

dokazuje, že je čestný mladý člověk…. Novák se opřel o dveře, malátně si přetřel

orosené čelo, a řekl tiše: „Tenkrát mě sportovně zničili a nikdo mi nevěřil. Chtěl jsem

...“ „Já jsem vám tenkrát věřil, ale byl jsem taky ještě mladý a nezkušený. Vysmáli se mi, když jsem na výboru Slávie řekl, že jste poctivý sportovec. A proto jsem od nich odešel. Ale nikdy jsem na váš případ nezapomněl. Ovšem nebýt Petra, snad jsem se

s vámi už nikdy nesešel, nikdy bych se o vás už nedověděl. Až po vašem vystoupení

tenkrát v červnu ... vzpomínáte si přece, jsem poznal, že ta stará věc ve vás pořád

žije, a tak jsem za ní znovu šel. A představte si, že existuje zápis z roku padesátého třetího, když zavřeli bývalého jednatele L. T. Slávie pro podvody.

118

Přiznal se i k oněm machinacím z roku 1946. O tom ovšem nevíte, protože vaše

jméno samozřejmě na procesu nepadlo a vy jste se dávno přestal o sport zajímat...

jen jste od té doby zanevřel na každého, kdo měl se sportem něco společného.

Ředitelka školy se prudce obrátila k Novákovi: „Ale tohle jsem nevěděla! Nikd y jste nikde neuváděl, že … „Soudruh Novák snad nyní pochopil, vskočil jí do řeči Karas.

„Jde teď o to, aby sám vyvodil ze svého nesprávného jednání důsledky. Jestliže

pochopil..."

Antonín Novák se smutně usmál.

„Člověče, byl jsi přece sportovec, rozhořčil se najednou Karas a přešel do tykání. „A sportovec, skutečný sportovec, přijme stejně prohru jako vítězství.

Právě teď bys měl ukázat, žes to před těmi lety myslil vážně. Co například říct svým žákům pravdu. O sobě i o Petrovi! A držet mu palce. Strašně to potřebuje. Protože se stalo tohle...“

Nechme vyprávět Karase překvapenému Novákovi a ředitelce, co všechno se mezitím

přihodilo a co se v těchto chvílích děje. Události letí rychle vpřed. V bytě Koutných zazněl telefon.

Po odjezdu dr. Koutného tak náhle do Itálie a po přečtení jeho dopisu stoupla Dášina nervozita, která už tak byla v poslední době jejího těhotenství vysoká. Dáša ne mohla vydržet sama v bytě. Na její prosbu se k ní nastěhovala babička Švarcové a téměř

každý den k ní docházel primář Josef Vondruška, který pro všechny případy o její

situaci podrobně informoval i přítele na porodnické klinice. Nemohl ovšem předvídat

všechno, tím méně nečekaný telefonát z Varšavy, který Dáše tlumočila nová

sekretářka předsedy tělovýchovné jednoty Rudá hvězda, neznalá bližších souvislostí.

„Volali nás, řekla Dáše Koutné, „soudruzi z Varšavy. Letadlo LO linky Řím- Varšava

prý nepřivezlo avizované pasažéry. Mohou ovšem ještě přiletět zvláštní linkou, která má přistání až večer po 22. hodině.

Dáša, která o nějaké polské lince vůbec nic nevěděla, ale nutně musila tuto zprávu

brát v souvislosti s návratem svého syna, se ještě donutila zeptat: „A co tomu říká

náčelník…. soudruh Karas?

„Nevím, není přítomen,“ zněla klidná odpověď. „Sou

119

druh zástupce mi pouze včera nařídíl, abych vám předala všechny zprávy z Polska.

Náčelník má přijít asi za hodinu.

Dášou projela prudká bolest, že upustila telefonní sluchátko, které se rozkomíhalo na krátké šňůře.

„Haló, haló, slyšela Dáša z dálky několikrát hlas sekretářky, který se za chvíli změnil v obvyklé pípání zavěšeného telefonu. Vtom pocítila novou prudkou bolest, která ji

donutila hlasitě vykřiknout. V tom okamžiku přiběhla babička Švarcová, která ihned

pochopila, o co jde: předčasné porodní bolesti. Bez dlouhých slov položila dceru na

gauč a pospíšila k telefonu, aby zavolala pomoc. Jako z udělání nebyl primář

Vondruška ve svém lékařském pokoji v nemocnici. Telefon nikdo nebral. Babička

položila sluchátko zpět na přístroj, aby našla aspoň číslo rychlé pomoci. Vtom telef on znovu zazvonil.„Dášo, všechno je v pořádku, ozval se známý hlas Aloise Karase.

„Jednu věc, s tou školou, jsme vyřešili a teď jde jen o to, aby …

„Pane předsedo, Dáše je zle. Musí hned do porodnice, přerušila ho babička. „Nikam

se nemohu dovolat... Prosím vás, pomozte mi!!!

„Jen klid, bábinko," reagoval ihned Karas. „Všechno zařídím, čekejte!“

Za několik minut se ozvala pod okny siréna. Přijela ambulance. Rychle snesli Dášu do vozu za přísného dohledu doktora Hubáčka, a stejně rychle se sanitka rozjela

přeplněnými ulicemi. Přesto nestačili do porodnice přijet včas. V ambulanci, řítící se městem, se narodila Dáše dcera. Ještě štěstí, že byl přítomen lékař, který si i v

tomhle nezvyklém případě věděl rady. Zatím co Dášu odvezli na sál, vložili předčasně narozenou dcerku do inkubátoru.

120

24

Sotva Petr přestoupil do jaguára, vůz se rozjel prudkým obloukem do protisměrné

ulice, Petr jen stačil v dálce zahlédnout mizejícího zeleného fiata, v němž seděl Emil, a mechanicky odpověděl na Antoniovu otázku: „Come stai?" obligátním: „Grazie,

bene. E te?“

Muž, který stál předtím na chodníku a Petrovi, vystoupivšímu z fiata otevřel dveře, do jaguára nenastoupil. Ale ve voze seděl další Ital, kterého Petr nikdy neviděl, s

černými, ale poměrně krátce ostříhanými vlasy, k Petrovu překvapení měl na sobě

uniformu a v ruce držel čepici s italským státním znakem. Nebyla to však ani

vojenská, ani policejní uniforma, ty už Petr dobře znal i když je něčím připomínala.

Muž si asi všiml udiveného Petrova pohledu, protože se obrátil k Antoniovi a řekl:

„Zapomněl jsi mě představit, chlapec se zdá být velmi vystrašený... Sono Pietro

jmenuji se Petr jako ty. Ostatně na jménu nezáleží, a ani ho nepotřebuješ znát.

„Ale ta vaše uniforma?" naléhal znovu Petr. „Ještě jsem ji v životě neviděl..

Pietro si bezděčně pohladil šedivě zelenou látku.

„Ale viděl, Petře, jenom sis ji nezapamatoval. Když jsi přiletěl do Říma, musil jsi přece projít celnicí.“

„Vy jste celník?" nedůvěřivě se zeptal Petr. „A co tady tedy děláte? Antonio, proč j e ten signor s námi?"

„Kdo se ptá, moc se doví,“ odpověděl mu Antonio. „Pietro je tady prostě pr oto, že ho potřebujeme na římském letišti. On tam totiž pracuje, capito?"

Petr se zadíval pochybovačně na přítele Antonia, který ho pozoroval v odrazovém

zrcátku, a pak sjel nedůvěřivým pohledem po úřední uniformě.

„Jen nekruť hlavou, Petře, život je plný náhod. Jmenuješ se Pietro jak tenhle Pietro, a tenhle Pietro kdysi moc dobře poznal i tvého tátu... to jest Emila.

121

Honem se Antonio opravil, když viděl Petrovo uleknutí. „Pietro byl kdysi dávno taky

plavec, moc dobrý plavec, a s tvým tátou Emilem se skamarádil na oněch závodech v

Sette Coli, kde měl Emil takové úspěchy. A pak jsme spolu chodívali všichni do naší tratorie, do restaurace mého táty. Mezitím se z tvého Emila stal doktor práv, ze mne trenér a z Pietra celník. Ale kamarády jsme zůstali všichni dodnes. Stačí?“

Petr vyvalil na svého jmenovce oči: „Vy jste byl plavec? A znal jste Emila? Tohle je tedy náhoda ..

„Ona to vlastně ani náhoda není,“ klidně se obrátil Pietro na Petra s vysvětlením.

„Antonio mi vysvětlil tvůj případ, a tak jsme vymyslili plán ... s dalšími kamarády, jak tě dostat domů. Ale kdybys chtěl u nás zůstat, Antonio je dobrý trenér, i u nás by sis vyplaval také nějakou tu medaili..

„Já chci domů," vykřikl Petr, „já tady nechci zůstat! Jsem tady cizí člověk, ale doma mě čeká máma a kamarádi ..

Pak, jako by si uvědomil, že by byl mohl své italské přátele urazit, tiše dodal: „Rád sem mezi vás vždycky přijedu, rád si to s vašimi v bazéně rozdám, ale... nezlobte se, já jsem opravdu doma jen u nás v Československu.“

„Sei tranquillo, buď klidný, začal Petra chlácholit italský Petr. „Možná, že jsem tě jen zkoušel, možná, že bychom byli opravdu rádi, kdyby takový kluk, jako jsi ty, zůstal

mezi námi. Nejsme ani majitelé bank, ani správní radové, ani rentiéři. Žijeme z toho, co si vyděláme prací, a takových je nás většina. Proto spolu držíme. To víš, že ti rádi pomůžeme, aby ses mohl vrátit do vlasti.

„Ale stejně se musíte mít tady dobře, když třeba Antonio má takovýhle bourák. Vždyť

je to jeden z nejdražších auťáků na světě!"

Antonio mezitím několikrát sáhl kamsi pod volant, a spolucestujícím bylo jasné, že

něco není v pořádku.

„Pořád se mi do tohohle vozu nechtělo, ale to jsi vymyslil ty, Pietro, abych si od pana synáčka našeho prezidenta del comitato spletivo, našeho předsedy sportovního

výboru, půjčil tenhle bourák. Že to bude tím nenápadnější. Čím je auťák nápadnější...

Madonna mia, já se zblázním, my tam nakonec nebudeme včas!!!“

122

Tak i tenhle vůz si vypůjčili, kmitlo Petrovi hlavou. A já si pořád myslil, že si Antonio žije moc dobře, když se tak důvěrně stýká s těmi vznešenými pány z klubu. Antonio

jako by tušil, o čem Petr přemýšlí, prosykl mezi zuby: „Dokud mě páni potřebují, tak mi platí. A ne špatně, protože se jim starám o jejich synáčky a dcerušky a někam

jsem některé z nich v tomhle sportu dotáhl. Ale co bude zítra, když jim nebudu nic

platný? Hlavně aby to teď jelo!“

Ale jaguár táhl čím dále tím hůře, a Antonio byl donucen zarejdovat na malé

vyznačené parkoviště. Pak vystoupil z vozu, za ním se hrnul i Pietro, ale když se chtěl ven protáhnout i Petr, zarazil ho jeho jmenovec: „Stai qui! Zůstaň tady, Petře. Nesmíš být příliš na očích. Sotva se začal Antonio hrabat v motoru, zastavil u nich moderní sporťák, z něhož kdosi energicky zamával a vykřikl: „Ciao, Antonio! Cosa fai?“

Antonio se div neuhodil do hlavy, jak jí prudce zdvihl a zadíval se k autu, z něhož se jíž vyklonila půvabná slečna a opakovala: „Cosa fai? Stalo se něco?“

„To mi ještě scházelo,“ zabrumlal Antonio a hlasitě dodal: „Come sta, signorina?“

„Proč jsi najednou tak oficiální, Antonio?" odpověděl otázkou líbezný dívčí hlas. „Ty se za mne stydíš ?“

A to již slečna vystoupila z vozu a trochu koketně si přihlazovala vlasy, které jí

rozcuchal vítr.

„Co bych se styděl, Clara? A za co bych se měl stydět?" již v chůzi, ale trochu nervózně říkal Antonio. „Suo fratello, signor Giovani, váš bratr Jan mi půjčil na dneš ek tenhle bourák a ono to přestalo jet. A tolik spěcháme... totiž přítel tady,“ Antonio kývl směrem k muži v uniformě, Pietrovi, „spěchá na letiště. Má nastoupit službu a já mu

slíbil, že ho odvezu tímhle proklatým modelem!"

Clara mu pohrozila: „Nestydíš se takhle mluvit před dámou? A když se ty a tvůj přítel nebojíte, tak ten křáp tady nechte a já vás na letiště zavezu sama!“

Antonio se maně ohlédl na Pietra, který jejich rozmluvu zpovzdálí sledoval. Když mu

přítel naznačil kývnutím hlavy, aby s nabídkou souhlasil, dal také Antonio najevo

radost.

„My a bát se? Naopak, Claro, bude nám potěšením, když nás vlastnoručně

odvezete... Ovšem...

123

„Mám s sebou ještě syna svého přítele!“ přerušil Antoniovo koktání Pietro a uklonil se:

„Dovolte, abych se představil: jsem Pietro Giro uoa….

Kolem projel hlučně vůz, takže nikdo ani nepostřehl, že Pietro záměrně ztišil hlas, aby jeho jménu nebylo rozumět.

„Když slečna dovolí, abychom vzali s sebou i našeho chlapce... je velmi nesmělý,

skoro nemluví, přijel do Říma poprvé ... je totiž z venkova.,

„Nač to vysvětlování? Samozřejmě ho vezmeme s sebou. Tak si honem nastupte, ať

vyrazíme!“

Zatím co Antonio zamykal vůz, přešel kolem něho Pietro s Petrem a míře ke Clařině

sporťáku, zašeptal mu: „Teď stačí pozdrav, a jinak moc nemluv. Je to smůla, že jsme

musili změnit plán, ale něco zlého pro něco dobrého. Dceru takového pracháče, jako

je pan předseda Chiochi, určitě policie stavět nebude!"

124

25

Emilovi Koutnému všechno vycházelo podle plánu. Včas přijel na letiště, dokonce, až

příliš brzy, takže klidně zaparkoval v onom sektoru, na kterém se s Antoniem předem

domluvili. I když to bylo poměrně daleko od vchodu do haly mezinárodního letiště, měl Emil jen malý příruční kufřík, takže mohl jít pohodlně a přitom rychle.

U přepážky s velkou světelnou tabulí ALITALIA podal svou zpáteční letenku,

vystavenou Čs. aeroliniemi v Praze a bez jakýchkoli obtíží se dostal do celního

prostoru.

V ruce měl jíž připraven služební pas a „board cart“, palubní vstupenku. Zbývalo mu

jen projít pohraniční kontrolou, aby se jíž ocitl v mezinárodním prostoru a tam vyčkal startu své linky, LO 485 polských aerolinií, ŘÍM- VARŠAVA. Pak už by byla cesta

domů otevřená.

Téměř bezmyšlenkovitě přehodil Emil svou brašnu z pravé ruky do levé, aby pevněji

udržel v ruce připravené dokumenty, a hodlal pokračovat k pohraniční kontrole. Vtom

někdo do něho ramenem prudce vrazil. Vztekle se podíval na Itala, který měl na sobě

oblek pomocného italského letištního personálu. Už chtěl začít láteřit, když mu ten

naprosto neznámý člověk řekl špatnou češtinou:

„Odpusťte... já přitel Antonio... vy teď nic nevidět nic neslyšet, až vy být... dentro..

„Uvnitř,“ bezděčně mu česky napověděl překvapený Emil. Přitom koutkem oka uviděl,

že se k nim blíží rychle člověk v letecké uniformě, takže stačil neznámého varovat:

„Pozor! Attentione! Někdo k nám jde..

Prošedivělý muž zachoval naprostý klid a hlasitě, aby to mohl zaslechnout i rychle se přiblíživší letištní úředník, řekl: „Mi scusi signore, per piacere... bon viag gio ...

signore!“

Uniformovaný hezoun se přesto na něho osopil kaval kádou slov, z nichž Emil

pochopil, že prošedivělého muže kárá.

125

„Nic se nestalo, byla to moje vina ... mia colpa ...“ přerušil Emil nafoukaného mladíka.

„Tenhle muž za nic nemůže. Muž v uniformě poznal, že se jedná o cizince, který mluví italsky, protože vznosnou literární italštinou se „pánovi sám omluvil a energickým

mávnutím ruky poslal zřízence v kombinéze pryč. Pak osobně doprovodil Emila až k

pasové hraniční kontrole a doslova ho předal úřadujícímu policistovi s novým

omluvným úsměvem. Snad měl ten italský náfuka skutečně významnější postavení,

protože pasová kontrola proběhla velmi rychle. Razítko u italského vstupního a

výstupního víza v pase a na palubní vstupence bylo hotovo za několik málo mi nut a

policista se dokonce na Emila usmál, když mu také přál: „Bon viaggio!“

Šťastnou cestu přál sám sobě i Emil. Vlastně nejenom sobě, ale především Petrovi,

o kterém dosud nebylo ani potuchy. V kapse Emilovi zacinkaly italské liry, což mu

připomnělo, že chtěl ještě koupit Dáše dárek, protože mu během těch několika málo

dnů pobytu v Itálii nezbyl čas. A na nějaké nákupy dříve neměl ani pomyšlení.

Nejdříve si však koupil italské noviny a teprve pak šel ke stánkům se suvenýry.

Za deset minut by měli začít vyvolávat nástup do polského letadla, uvědomil si při

pohledu na světelné hodiny, spokojeně měřící plynoucí vteřiny, minuty i hodiny. A

Petr pořád nikde! Emil se nervózně podíval kolem sebe, znovu přelétl letmým

pohledem vystavené předměty a dotkl se maně náprsní kapsy, kde měl peníze.

„Pán si přeje?“ vyrušila ho ze zamyšlení prodavačka.

„Tamhle tu černovlasou panenku, ozval se za ním svěží, spokojený hlas. „Pán totiž

přemýšlí, co přivézt své právě narozené dcerce ...“ Emil nejdříve údivem strnul, pak se chystal rychle obrátit, aby uviděl toho, kdo tak ryzí římskou italštinou prohlásil, že má Emil dceru. Ale energické silné ruce mu zabránily, aby se otočil.

„Pánovi se určitě bude tahleta panenka líbit, a jistě i jeho ženě, které se daří dobře a netrpělivě pána očekává. Jen mu ji rychle zabalte, slečno. A tady jsou peníze!“

126

Sotva se prodavačka s pochopením usmála a přikročila k vystavené panně, řekl hlas

za ním: „Neotáčejte se. Jsem přítel. Nemusíte mít žádné obavy... mám příkaz pouze

vám sdělit, že se vám narodila dcera a že je manželka v pořádku.

„Děkuji vám za zprávu, mám strašnou radost! Ale.. co Petr? Co je s Petrem? vykoktal

opravdu překvapený Emil, na jehož místě by jiný v stejné chvíli třeba ani nebyl

pomyslil, že jel do Itálie s jiným úkolem: přivést nevlastního syna.

Když se Emil nedočkal odpovědi a cítě, že energický stisk cizích paží polevil, Emil se ohlédl. Nikdo za ním nestál, jen dvacet třicet kroků se vzdaloval člověk v světlém

obleku a moderním italském slamáku. Už už se chtěl za ním Emil rozběhnout, když se

ozvala prodavačka a podávala mu krabici s černovlasou italskou panenkou.

Nebyl čas na zamyšlení. Nad Emilem už začala drnčet světelná tabule, oznamující

přílet a start letadel. Na třetím místě byl oznámen i odlet polské linky LO 485.

Tak kde je ten Petr? Zklamali naši přátelé, nebo se něco stalo?

Emil postavil svou příruční brašnu na lavici, vedle položil krabici s panenkou a vytáhl z kapsy svazek italských novin, které si koupil na cestu. Ruce se mu roztřásly, když spatřil titulek: Byl Pietro unesen? A pod ním snímek Petra s Bubim před hotýlkem na

pobřeží jaderského moře blízko Rimini.

Ale pak se znovu vzchopil a začal článek číst. Byla to snůška lži a polopravd, ale

nikde ani slovo o tom, že Petr je syn české matky a československý státní příslušník, o kterého se jeho otec nikdy nestaral a najednou ho u sebe chtěl násilím zadržet.

Nikde ani slovo o tom, že chlapec přijel do Itálie na čs. pas s platným italským vízem, který mu byl zničen, aby chlapci znemožnil nebo na dlouhou dobu znesnadnil návrat

domů.

Policie už je na stopě komunistických únosců, spolupracujících s československou

rozvědkou, četl Emil závěr článku. Podle neoficiálních informací...

Cestující linkou LO 485 Řím-Varšava nechť se ihned dostaví ke vchodu A 8 . . .

Prosíme cestující linkou... slyše! jako v mlhách Emil italské, anglické a dokonce i

polské hlášení pro cestující do Varšavy. Co teď dělat?

127

26

Slečna Clara za volantem rychlého vozu se opravdu činila: řítila se vpřed rychle a

sebejistě, ručička tachometru skákala stále mezi 120 a 150 km. A nebyl by to ani

pořádný dnešní kluk, který miluje rychlost, aby k tomu zůstal věčně němý a lhostejný.

Když Clara suverénně předjela další vůz, mezi nímž a jejím mercedesem zůstala

volná při tomto riskantním manévru opravdu jen nepatrná škvírka, takže vzniklý

vzdušný vír smýkl vozem až téměř k vnitřnímu okraji dálnice, nezdržel se Petr a česky vykřikl: „Ta to ale válí!“

„Cosa ai detto? Co jsi říkal?“ zeptala se Clara zvědavě. „Myslila jsem, že jsi němý.

Ale vůbec jsem ti nerozuměla.

„Chlapec mluví strašným dialektem, honem se snažil Antonio zamaskovat Petrův

jazykový prohřešek. „Oni tam na severu žijí mezi Němci, já jsem měl taky co dělat,

abych mu rozuměl….

Clara se od volantu usmála: „Mně to spíš připadalo, že mluví jako Američan ..

„Vy mluvíte anglicky?" zeptal se jí honem Pietro. „Kdysi jsem se učila, ale cizí jazyky mě vůbec nebaví, otevřeně odpověděla Clara.

„A nač bychom se my Italové učili nějaké cizí jazyky? Jsme přece jednou ze zemí,

která má v Evropě nejstarší kulturní tradice. Ať se učí náš jazyk ti druzí. Táta sice říká, obchod je obchod, když je to pro nás výhodné, proč bych někomu neprodával.

Ale naše italská kultura ..

Clara nedopověděla. Předjela ostře zprava auto, které jelo pomaleji v levém pruhu

dálnice, a znovu se před něj na levé straně zařadila. Pasažérům přitom dobře nebylo, smýklo to s nimi na obě strany, div nespadli pod sedadla.

128

„Myška”, kterou Clara bravurně předvedla, bylá asi trochu silným kafem i pro italské policejní hlídky. Před mírným obloukem dálnice začal zastavovat terčíkem Claru

carabinier. Ale tahle slečna Chiochi, dcera „prezidenta", reprezentanta jedné z nejbohatších a nejvlivnějších obchodních rodin v Itálii, na výzvu nějakého řadového

policisty nehodlala dbát. A tak na jeho opakovaný pokyn k zastavení nejenže

nereagovala, ale naopak přidala plyn, takže silný mercedes doslova skočil vpřed.

Petrovi se tenhle čin oné půvabné odvážné dívky zamlouval, ztřeštěnost a

nedisciplinovanost bývají koneckonců vlastností některých mladých lidí, i když tenhle povahový rys umějí někteří z nich dlouho dovedně zakrývat. Ale brzy si i Petr

uvědomil, že v téhle chvíli a pro něho za tak složité situace byl Clařin „kousek"

opravdu bláznivý. Stačilo pohlédnout na Antonia i Pietra, kteří se začali tvářit velmi starostlivě a ohlížet se s obavami za sebe.

Jejich starost byla oprávněná, protože brzy uviděli oba carabiniery, kteří naskočili na své silné motocykly, a když jim v oblouku dálnice na chvíli zmizeli z obzoru, jistě je budou policisté pronásledovat.

Jejich obavy vskutku nebyly zbytečné: italští carabiniéři je pomalu, ale jistě doháněli jejich sirény nutily před nimi jedoucí vozidla zmírňovat rychlost a uvolnit pro policisty průjezd. Clara si už také uvědomila, že další spěch nemá smysl, protože by v téhle

zapletené dopravní situaci opravdu riskovala havárii. A tak i ona přibrzdila, takže

policejní motocykly ji mohly snadno předjet a donutit nakonec k zastavení.

Jeden z carabiniérů seskočil, když byl motocykl ještě v chodu, a bezděčně si sáhl na opasek, na němž visela velká služební pistole. Jeho pohyb Claru dohnal k zuřivosti,

kterou by nikdo od té útlé dívky nečekal. Rozrazila dvířka vozu, doslova vypadla z

vozu a začala křičet: „Tak mě rovnou zastřelte, vy ... vy ..

Naštěstí měl carabiniere přes uši těžkou přílbu, takže Claru neslyšel. Protože říci

veřejně kterémukoliv Italovi, že je „cornuto", paroháč, to je snad ta nejstrašnější urážka pro muže jakéhokoliv povolání a jakéhokoliv postavení v Italské republice,

Taková urážka se dodnes leckde může smýt jen krví, zvláště v jižních italských

oblastech. A říci tuhle nadávku policistovi...

129

Ale naštěstí slovo „cornuto" policista neslyšel. Rázoval beze slova ostrým krokem k řidičce a přitom si snímal z očí motocyklistické brýle. Všiml si ovšem trochu

hysterických posuňků děvčete. Ale že je řidičem vozu dívka, jej asi trochu zmátlo,

protože její nakrátko ostříhaná hlava mohla na první pohled při rychlé jízdě působit dojmem, že za volantem sedí mladý muž. Policisté v každé kapitalistické zemi mají už své zkušenosti s bohatými synáčky a dceruškami. A jen v případě velmi vážného

trestného činu postupují tvrdě podle zákona. Mnohému z nich se totiž nevyplatilo, že chtěl, aby i bohatí dodržovali běžné zákonné předpisy.

Tenhle rázující policista byl asi ještě nezkušený zelenáč, protože byl velmi mladý, jak se dodatečně ukázalo, když si v chůzi odložil i přílbu.

Ani elegantně oblečená dívka, ani přepychový automobil na něho totiž nijak zvlášť

nezapůsobily. Začal vytahovat z brašny jakýsi blok a přitom úředním tónem

pokračoval: „Tak nejdříve vaše doklady ... ale rychle, rychle ...“

„Víte, kdo jsem?" vybuchla Clara.

„Vaše doklady," opakoval stejně stroze policista. Ale to už k němu došel i jeho starší druh, jehož hodnost asi byla značně vyšší než jeho kolegy, protože se mladík postavil do pozoru a chtěl podat hlášení.

„Nech toho, všechno jsem slyšel," mávl rukou druhý a obrátil se ke Claře. „A vy, slečno, kdopak jste, smím-li se ptát?"

„Tady máte moje doklady, pane... pane commandante," rychle se orientovala Clara v nové situaci. „Jsem dcera prezidenta klubu F. C. Roma ..."

„Ach, slečna Chiochi, velice mě těší..." usmál se policista. „Come sta commendatore, Suo signor padre?“

Policista se uklonil, když předtím jen letmo nahlédl do dokladů. Vtom ulpěl jeho zrak na Antoniovi, který mezitím rovněž vyšel z vozu a za nímž nerozhodně stál i Pietro ve své uniformě celníka.

„Sei voi, Antonio?" rozpřáhl se policista, jako by chtěl Antonia objemout. „Bravo regazzol Takový úspěch na mistrovství! Kdybyste vy mohl trénovat naše fotbalisty,

určitě bychom měli pohár v kapse!"

Mladší policista zaraženě zíral na tuhle přátelskou scénu, pak se chtěl do diskuse

zamíchat, ale starší ho zarazil.

130

„Člověk nemá každý den štěstí sejít se s našimi skutečnými sportovci a funkcionáři.

Commendatore Chiochi je muž na svém místě, všechny oddíly našeho klubu mají za

jeho předsednictví čím dál tím větší úspěchy... A tady Antonio ...“

Antonio pochopil příznivou situaci: poddůstojník byl asi velký římský sportovní fanda.

A také jméno dcery jednoho z největších římských boháčů musil dobře znát. Všechno

se sice může dřív nebo později vysvětlit, ale právě že, nelze později, my musíme jet!

„Jsem vám velmi zavázán za vaše milá slova, opravdu chceme dělat našemu

hlavnímu městu jenom radost... Ale kdybyste dovolil, strašně spěcháme, tady kolega

musí rychle na letiště a mně se vůz pokazil, nechal jsem jej stát na desátém kilometru a náhodou jela kolem slečna Clara a nabídla nám pomoc," pletl páté přes deváté

Antonio, protože teď už šlo o získání každé minuty.

„Samozřejmě, hned vám uvolníme cestu . . u s m í v a l se policista, ale vtom se ťukl do čela. „Málem bych byl zapomněl...“A už začal vytahovat z kapsy noviny, dnešní číslo

iI Messagíero, a horečně v něm listovat. Antonio i Pietro se znovu zarazili a viditelně zbledli, když policista otevřel uprostřed noviny, takže si oba mohli přečíst nám již známé titulky o únosu chlapce a vidět jeho zkreslenou fotografii v novinách.

„Něco se stalo? “ podařilo se ještě Antoniovi říci takřka normálně klidným hlasem.

„Ale podívejte se ... tady . . p o l i c i s t a ukazoval na druhou stranu listu, než na které byl otištěn i článek o Petrovi. „Je tu o vás ve sportovní rubrice veliký článek, Antonio

... scusi pane Antonio ... Chtěl jsem vás jen poprosit, zda byste se mi pod něj

nepodepsal. Na památku ..

131

27

„Tak půjdeme, je nejvyšší čas!“ řekl kdosi za Emilovými zády.

„Jsem pracovník společnosti ALITALIA, pane. Odpovídám za provoz polských

aerolinii. Emil překvapeně zareagoval: „Vypadáte jako seveřan

„Moje matka je Polka, asi proto jste byl překvapen mou trochu slovanskou vizáží. Ale žiju tady od narození. Polsky sice hovořím, ale pán popolski očivišče nemluví?

Emilova radost byla tak nelíčená, že jeho italsko-polský společník asi pochopil, že

musil Emila svým oslovením vylekat a ani proto nečekal na odpověď.

„Bardzo przepraszam, ale už podruhé vyvolávali vaši linku. Pasažérů do Varšavy je

málo, takže si vás slečna u přepážky zapamatovala. Podle jejího vypodobnění jsem

vás konečně našel. Musíme si pospíšit, byla to poslední výzva k nástupu pasažérů do

Varšavy!

„Děkuji vám, velice děkuji.. . zmohl se Emil na to, aby vůbec nějak reagoval.

„Ovšem... já tady čekám... má ještě přijít...“

„Všichni hlášení pasažéři jsou už připraveni k nastoupení na palubu

letadla,vysvětloval už trochu nervózně zástupce aerolinií a ukázal pravicí směrem k

východu. „Kdyby se pán obtěžoval, třeba svého přítele najde tamhle v tom hloučku ..

Úředník uchopil Emila pod paždí a jemně, ale energicky ho začal postrkávat k

východu na letištní plochu, protože asi cítil jeho nerozhodnost. Emila v téhle chvíli vůbec nenapadalo, co má dělat. Má říci, že nepoletí, a letenka tedy propadne? Ale jak se dostane domů? Nezkomplikuje tak přátelům situaci? Nebo má dojít do letadla a

tam čekat, jak se další věci vyvinou? Petra nikde

132

neviděl, a ani italští přátelé ho předem podrobněji neinformovali, jak vlastně Petra na palubu letadla dopraví. Třeba je už někde připraven nebo dokonce sedí uvnitř ...

Emil se rozhodl a vykročil pevným krokem k přešlapujícímu hloučku netrpělivých

cestujících, usmál se na úředníka, který jej doprovázel a poděkoval mu za ochotu.

Netušil, co se v těchto chvílích odehrálo a co se právě odehrává v stejných letištních prostorách, jenom na jiném místě.

Clara Chiochi se totiž sice incidentu s policisty po odstartování bezstarostně zasmála, ale přece jen nyní řídila s větší opatrností než dříve, i když jí policejní hlídka ochotně uvolnila na dálnici cestu a dokonce ji kus doprovodila. Clara se neřítila už vpřed

bezhlavě ani tehdy, když koutkem oka viděla netrpělivé pohledy trenéra Antonia, které vrhal na náramkové hodinky, ani když slyšela tichý, ale záměrně Claře adresovaný

povzdech celníka Pietra, že tohle zdržení ho bude stát disciplinární řízení. Děvče

přece jen už nechtělo riskovat, i kdyby byli oba cestující v téhle chvíli zjevně

spokojenější, aby do toho pořádně „šlápla".

Před vchod do mezinárodního letiště přijeli bez incidentů, ale když Clara přibrzdila, požádal ji Pietro, aby byla tak laskavá a zajela kousek dál, k jakémusi vedlejšímu

portálu.

„Snad se mi podaří nepozorovaně proklouznout, aby mě neviděl náčelník," honem

vysvětloval Pietro. „A tohohle svého jmenovce mám stejně předat jeho otci vedle v bufetu.

Čeká tam na něho..

Když Clara elegantně přistála u chodníku, kam Ji Pletro ukázal, vyskočil Antonio z

vozu, aby se mohl rozloučit s Petrem. Tady u letiště už neměl co pohledávat, naopak

podle původního plánu měl svým vozem zastavit vedle zeleného fiata, kterého si Emil

najal, tam vysadit chlapce a ihned pokračovat vedlejší silnicí k Via Aurelia a strávit zbytek odpoledne v některé trattorii na mořském břehu.

Nepojízdnost jaguára celou otázku zkomplikovala, ale Antonio si věděl i v téhle situaci rady. Když se s Pietrem a Petrem chtěl kamarádsky rozloučit a poděkovat Claře za

svezení, Clara se ho zeptala, co bude teď dělat. Antonio reagoval velmi horlivě a

velmi klidně hlavně na její další otázku, zda se s ní nechce vrátit do Říma.

133

„Grazie taňte, Clara, poděkoval širokým a nadšeným úsměvem za nabídku. „Velice

rád přijmu vaše pozvání a ještě raději se s vámi projedu.

Říkal to natolik hlasitě, aby ho oba spolucestující slyšeli. Pak podal ruku Pietrovi a nakonec Petrovi. Nebylo tu ani vhodné prostředí, ani čas na to, aby se mohl rozloučit s českým chlapcem tak, jak by se mu chtělo. Zvláště před Clarou to nebylo možné.

Proto svůj hezký vztah k Petrovi, kterého si za ty dva dny opravdu oblíbil, alespoň

vložil do mužného, pevného stisku rukou. „A rivederci, amico, presto a rivederci!

trochu zastřeným hlasem se loučil Antonio. „A pozdravuj Emila... tutto sara a posto, všechno bude v pořádku, žádné strachy!"

„Grazie ed a rivederci, zašeptal dojatě i Petr. „Grazie, signorina!

Poděkování Claře hodil Petr už do rozjíždějícího se vozu, protože Pietro doslova táhl Petra k postrannímu vchodu. „A rivederci, slyšel Petr už zdáli odpověď a skoro mu

bylo přitom do pláče.Jeho jmenovec se však nejen netvářil nijak sentimentálně, ale

právě naopak se z dosud dost tichého a dobrácky vyhlížejícího staršího bratra vyklubal velmi bystře a realisticky uvažující muž, který rozhodně neměl v úmyslu se dopustit ani jedné jediné chybičky. Sotva se totiž Clara s Antoniem doslova odrazili od chodníčku a nabírajíce rychlost mizeli za parkujícími stovkami aut zastavil Pietro českého Petra před lítacími dveřmi. „Teď hodně záleží na tobě, jak sehraješ svoji úlohu, Petře, klidně, ale velitelsky mluvil celník. „Víš, co máš dělat?

„Tvářit se zkroušeně, nemluvit, třeba se i rozplakat, zpaměti opakoval chlapec takřka doslova ponaučení, kterého se mu včera večer dostalo. „Ale nemluvit, za žádnou

cenu nepromluvit. Ale podle toho, kdo bude stát u služebního vchodu, a to mi

naznačíte vy, abych se musil možná začít chovat vzpurně a uraženě ...“

„Když tě pevně chytnu pod paždí, bude to pro tebe znamení, že máš sehrát druhou

variantu. To znamená, že u vchodu nestráží kamarád, ale někdo cizí. Ale v žádném

případě vůbec nemluv, ale dobře poslouchej, co Já říkám. Budeš pak dělat to, o čem

budu hovořit. Capito?

135

„Ano rozumím," odpověděl Petr. „A jestliže se dostanu do haly, počkám, až za mnou přijde pán v šedém obleku, který mi řekne, že jsem si zapomněl na židli palubní letenku.

A tu mi předá i s letenkou, Správně?

„Správně. A hlavně, jakmile se dostaneš do haly, vůbec se už po mně neohlížej a ani

posuňkem, ani úsměvem neprozraď, že mě znáš. Ať se stane cokoli, rozumíš? U

strážného tedy naše známost končí. Jakmile řeknu: „Vai via, koukej zmizet, prostě se ztratíš, cesta do haly je jen jedna. A tam počkáš na doklady, poučoval Petra celník. „A teď se, kamaráde, už spolu rozloučíme, Ciao, Pietro, ciao amico, hodně štěstí . Máme ho oba moc zapotřebí! “

Celník Pietro si otřel kapesníkem zpocené čelo a znovu si nasadil čepici od služební uniformy. Italské slunce pálilo zde, mezi betonovými stavbami, obloženými světlým

mramorem nebo jeho napodobeninou jako ohnivá pec. I lehce oděnému Petrovi

vyrazily krůpěje potu po celém obličeji. Když se chtěl otřít, zadržel mu Pietro ruku.

„Takhle vypadáš přirozeně, jako kluk, který se ztratil a ne jako nažehlený panáček.

Jen se ještě musíš tvářit ztrápeně, a všechno dobře dopadne ..

Pietro pevně stiskl Petrovu ruku, kterou uchopil, když směřovala k chlapcově obličeji.

Petr jeho stisk taky tak mužně opakoval.

„Moc vám děkuji, moc ... Arivederci, signor Pietro! „A rivederci, Pietro, pozdravuj

doma.

Prošli rychle létacími dveřmi. Pietro jako by postrkoval Petra před sebou. Ten ihned nasadil tak zkroušený výraz obličeje. Přitom však se pozorně zahleděl ke služebnímu

vchodu. Probůh, přišli jsme pozdě, pomyslil si, když spatřil obdobnou uniformu, kterou sám nosil, na přísně vyhlížejícím muži se zlatým označením hodnosti. Náčelník je

tady, to znamená střídání, Giovanni už nic nezařídí, i když na nás asi do téhle chvíle čekal Pietro proto podle smluveného znamení pevně stiskl Petrovu paži. Ale ani ne za deset vteřin ji zase pustil: Z ampliónu se totiž ozval hlas, který vyzýval velitele

celnice, aby ihned přišel k telefonu. Volá prý Milán, pilný služební rozhovor,

attenzione, signor . ..

Petra ty dva za sebou rychle následující a rozdílné Pietrovy pokyny sice na chvíli

zmátly, ale bylo vidět, že má dobrý postřeh.

136

Všiml si totiž, že ve chvíli, kdy ho Pietro pustil ze sevření, jeden z uniformovaných mužů odchází a že se druhý široce usmívá.

A onen druhý, sotva začal Pietro o tom, že se tenhle chlapec ztratil z letištní haly v mezinárodním prostoru a že jej vede rodičům, kteří ho všude hledají, onen druhý v

uniformě odpověděl hlasitě hovořícímu kolegovi, míchajícímu teď v rozčílení italštinu se svým čistým rodným neapolským dialektem: „Bene, Pietro, tutto a posto!"

Pietro se podíval měkce na chlapce a široce se usmál.

„Val via ed a presto!

Petr na další pokyn nečekal. Sjel ještě jednou vděčným pohledem po svém ochránci a

podle jeho pokynu neřekl ani slovo. Prošel uličkou ze služebního vchodu pro zaměstnance letiště do haly.

137

28

Ještě než Emil Koutný vkročil k přešlapujícímu hloučku cestujících do Varšavy, obrátil se k úředníkovi ALITALIE, který ho doprovázel, usmál se na něho a poděkoval mu.

Úředník byl rád, že konečně má seznam cestujících v pořádku a honem spěchal k

letušce, která na jeho pokyn otevřela vchod do chodby, vedoucí na letištní plochu.

Mezi pasažéry nastal šum, a jak to bývá, někteří se začali bezohledně drát dopředu,

aby mohli v letadle zaujmout „lepší místa.

V tom šumu a postrkování se nechtělo Emilovi nějak tlačit. Postupoval vpřed pomalu,

rozhlížeje se mechanicky kolem sebe, a teprve nyní uviděl Petra, který mířil rychlým krokem dlouhou letištní halou k východu, nad nímž světelná tabule označovala číslo a směr letu, už na ní blikala dvě světélka, označující, že je čas k nastoupení na palubu.

Emil trochu pootočený, aby mohl sledovat Petra, sám přitom pomalu postupoval mezi

ostatními cestujícími k východu. Petr si ho určitě dosud nevšiml, přestože se při chůzi rozhlížel kolem sebe.

Ale je tady, dostal se sem! zaradoval se Emil. Teď už je všechno v pořádku. Mám

Petrovi naznačit, že jsem tady? Nehledá mě?

V té chvíli Petra zastavil jakýsi muž s moderním italským kloboukem na hlavě a něco

mu začal vykládat.

V ruce měl papír, snad to byla legitimace nebo nějaký jiný dokument, ale podrobnosti z téhle dálky nebylo možno rozeznat.

Emil se tak prudce zarazil, že nic netušící cestující za ním do něho musil zezadu

narazit. Snad by byl začal láteřit, kdyby to byl nějaký vznětlivý člověk, ale starší pán se chápavě usmál, když viděl trochu vytřeštěný Emilův pohled, podle jeho mínění

zaměřený na neobyčejně hezké děvče, které stálo u vedlejšího vchodu, a zamumlal:

138

„Przepraszam, scusi, promiňte, mladý muži .. “ a obešel opatrně stojícího a stále na druhou stranu zírajícího Emila. „Inu, mládí... nebyli jsme v těch letech lepší..

V proudu dalších pasažérů jako by se rozrážel o tvrdý sloup Emilova těla. Přece jen

ho dostali, říkal si utrápeně mladý muž. Přece jen jsme jím neunikli. Jinak přece musilo všechno klapnout, když se Petr dostal až sem na letiště! Co mám teď dělat?

Ale ke svému nesmírnému překvapeni Emil spatřil, že Petr se už od onoho muže v slamáku odtrhl a třímá v ruce jakési papíry. Teď bylo jasně vidět, že to je palubní vstupenka.

Muž v klobouku šel však stále Petrovi v patách a Emil uslyšel, že mu říká:

„Dávejte si, mladý pane, příště na své dokumenty lepší pozor. Zapomněl jste je u pasové přepážky. Ještě štěstí, že jsme je včas našli a donesli..

„Grazie, signore," uslyšel Emil Petrův hlas, a v této chvíli si asi Petr uvědomil jeho přítomnost, protože se na něho zahleděl, jako by se chtěl k němu rozběhnout. Ale Emil si dobře všiml, že muž v klobouku a šedivých šatech popostrčil rezolutně Petra k

východu a tak mu zabránil, aby se rozběhl k Emilovi.

Muž v šedivých šatech ... najednou si uvědomil Emil.

Není to stejný člověk, který mi koupil panenku pro dceru? Tamten neměl klobouk, ale

možná jej držel v ruce. Ale tenhle zná Petra a jistě musel znát i mě!

Kolem Emila mezitím přešli téměř všichni cestující.

I Petr zmizel ve východu, když mu letuška odtrhla kontrolní ústřižek palubní vstupenky.

Také muž v klobouku, který mu zastíral půl obličeje, pomalu odvrátil zrak od

mizejícího chlapce a najednou ulpěl na stojícím Emilovi.

„Jen klid, všechno je už v pořádku," zašeptal, když míjel Emila.

„A nebylo něco v pořádku?"

„Málem jsme přehlédli, že na druhou stranu palubní vstupenky se píše jméno cestujícího.

Snad pro kontrolu.

Na chlapcově vstupence je teď jméno vymazané, lépe řečeno rozmazané. Nikdo z něho

nic nepozná, i kdyby náhodou jména kontroloval."

„Děkují v á m . . . a kdo jste?“ naivně se zeptal Emil.

139

„Přítel Antonia," odpověděl tiše muž a hlasitě dodal? „Prosím, signore, pospěšte si.

Letadlo za deset minut startuje."

Netiskli si ruku. Ital se jen mírně uklonil a také Emil ho obdobně pozdravil lehkým

pokývnutím. Bylo to v téhle chvíli všechno téměř neuvěřitelné. Vždyť Petr, jak Emil

viděl chodbou svažující se na letiště, již vstupoval do polského letadla.

I Emil bez jakýchkoliv překážek vstoupil jako poslední na palubu. Cestujících bylo na tak veliké letadlo poměrně málo, takže Emil brzy spatřil v zadní části letadla Petra, pokukujícího střídavě z okénka ke vchodu na letištní plochu a do předku letadla, kudy musil Emil vstoupit. Bylo jasně slyšet, jak zabouchly dveře, a pak od letadla odjížděly motorizované schody. Emil si už sedl vedle Petra a objal ho.

„Tak jsme přece jen vyhráli!" zvolal plný radosti nad tím, že se podařilo Petra dopravit domů do Prahy, i když trochu klikatou cestou přes Varšavu. „Petře, vyhráli jsme! A ty mi teď vypravuj, jak to všechno probíhalo!"

A Petr začal opravdu podrobně vypravovat, zatím co pod trupem reaktivního letadla

polských aerolinií spustili zapalovací agregáty. Emil s Petrem se nedali vyrušit ani obvyklým hlášením o složení posádky, o výšce letu a přibližné době přistání a nedbali ani na upozornění, že se mají připoutat.

Z vyprávění je vyrušila stevardka, která jim nabídla kyselý bonbón a upozornila je, že se dosud nepřipoutali. Mluvila na ně polský, ale když si všimla jejich udivených

obličejů, začala anglicky. Emil s Petrem, kteří si prostě v prvním okamžiku

neuvědomili, že letuška hovoří k nim, protože byli zabráni do vyprávění, se najednou zasmáli.

„My jsme Češi," vysvětloval Emil. „Dobře jsme vám rozuměli. Hned se připoutáme!"

Polská letuška se s porozuměním usmála, i když asi všemu z toho složitého vý kladu

v českém jazyce nerozuměla, a pak pokračovala ve své obchůzce. Ale Petr, který ve

svém vyprávění pletl páté přes deváté, jak byl naplněn nedávnými dojmy, bohatými

nejen pro třináctiletého kluka, ale i pro dospělého muže, se najednou v řeči zarazil.

Letadlo se totiž mezitím pomalu rozjelo k startovací ploše a Petr neodolal, aby, se

naposledy podíval na letištní budovu s velkým nápisem: ROMA.

140

Škoda, pomyslil si v duchu, že jsem z tohohle města mohl poznat tak málo. Škoda , to by kluci zírali! I máma!

M á m a . . . najednou si vzpomněl Petr. Co asi dělá? Jak se jí daří? Určitě na nás čeká

... čeká, jak to se mnou a s Emilem dopadne, a neví, že už jsme na startu..Petr odtrhl zrak od krásného, výstavného římského letiště a obrátil se s povzdechem k Emilovi.

„Kdybychom tak věděli, jak se daří mámě! Kdybychom jí tak mohli dát vědět, že jsme

se odtud dostali!"

Emil se usmál: „Jak se daří mámě, to ti mohu klidně říct. Máš..."

Nedořekl. Pilot, který už nasadil na nejvyšší obrátky, náhle ztlumil přípravy ke startu.

Turbiny, které dosud přehlušovaly tady, v zadní části letadla, každý méně hlasitý

rozhovor, najednou začaly jen tiše příst jako kočka, která odpočívá u teplých kamen.

Letadlo se přestalo chvět, a zůstalo stát nehnuté na místě startu.

„Co se zase děje?" zeptal se znepokojený Petr.

Emil, dosud se ovívající v rozpálené kabině letadla svinutými italskými novinami,

nechal klesnout svou pravou ruku na klín. Petr, jako by byl jeho zrak přímo přitahován k rozevřené straně IL MESSAGIERA, uviděl svou fotografii. Nejdříve zdvihl

překvapené oči k Emilovi a pak sebral noviny z jeho klínu. Titulky byly tak nápadné, že připoutaly chlapcovu pozornost.

„Proč jsi mi to neřekl," promluvil pak tiše, skoro rezignovaně. „Mně bylo pořád divné, proč Antonio tolik zbledl,

když Claru stavěli carabiniéři a jeden z nich vytáhl z kapsy právě tyto noviny a

otevřené právě na téhle stránce. Ale to se vysvětlilo, protože tady, podívej se, píší o Antonionovi."

Emil se nevzmohl na odpověď a Petr až příliš dospělým hlasem konstatoval: „Tak nás

na poslední chvíli přece jen objevili. Není to samo sebou, že jsme několik vteřin před startem zarazili. Ale, jak na mě přišli?"

Emilovi byla příčina už jasná: na útržku palubní letenky zjistili policisté při kontrole rozmazané jméno cestujícího. A to jim asi bylo podezřelé, a proto zastavili start.

Nahlas ovšem Emil nic neřekl. Nač ještě více znepokojovat Petra? Jestliže je jeho

úvaha správná, nic jim nepomůže. A když je v odložení startu jiná příčina, p a k . . .

141

Do jeho úvah, přerušených ještě naléhavější Petrovou otázkou, jak mohli italští

policejní úředníci přijít na to, že hledaný český Petr sedí v polském letadle, se

najednou ozval palubní amplión.

„Prosíme, aby cestující měli strpení. Budeme startovat za deset minut. Podle pokynu

letištního dispečera se chystá k přistání letadlo Air France, které mělo pro ne příznivé počasí zpoždění. Opakuji, startujeme za deset minut. Zůstaňte připoutáni na svých

sedadlech a dodržujte naši prosbu nekouřit."

Petr pevně uchopil Emilovu ruku a rozechvělým hlasem opakoval téměř zapomenutou

otázku. „Kdyby to všechno máma věděla... Co teď asi dělá?"

Emil položil svou dlaň na Petrovu ruku, pevně zapřenou pod loket jeho pravé ruky.

„Máš sestřičku, Petře. Budeš ji mít rád? Dověděl jsem se to na letišti. Máma je v

porodnici a jistě nás netrpělivě čeká." „Cože?" vykřikl Petr.

Podíval se na Emila, kterému trochu zvlhly oči. Nebo to byl pot, který hojně proudil všem cestujícím z čela kolem očí a vráskami ve tvářích až na bradu. Vtom s e naplno

rozeřvaly i turbíny letadla, které se pod jejich náporem zachvělo jak kůň, jemuž se

nasadí ostruhy. Start byl povolen, pomyslil si Emil. Tutto a posto, všechno v po řádku, proběhla mu hlavou slova, která je oba tolik dní tady provázela.

Teprve nyní odpověděl Petr na otázku svého nevlastního otce a opravdového

kamaráda: „To víš, Emile, že sestřičku budu mít r á d . . . "

A Petrovi se ani trochu nezachvěl hlas, když vzápětí opakoval „To víš, že ji budu mít rád, táto."

142

29

Primář Vondruška se dověděl od přítele doktora Hubáčka o Dášině převozu do

porodnice a o předčasném narození dcery. Informoval předsedu „tátu" Karase.

Od Karase šla samozřejmě ihned tato zpráva do Itálie. Mezitím totiž zjistil od své

nové sekretářky o telefonátu z Varšavy, jehož obsah vlastně způsobil Dášin

předčasný porod. Přitom šlo o jasný omyl: Emil a Petr, kdyby bylo vše klaplo podle

změněného plánu, neměli přiletět z Milána, ale z Říma, což se asi přátelé v Polsku

dosud nedověděli.

„Člověk aby myslil na všechno a všechno sám udělal," rozčiloval se Karas v

přítomnosti svého zástupce. „Přece o té změně linky víme už dva dny!! Tak proč

nedostali přátelé v Polsku zprávu?"

Karas vpravdě ani na vysvětlení nečekal, protože nebylo co vysvětlovat: na tenhle

detail se opravdu v jednotě zapomnělo.

„Stihneme vůbec předat informace o narození dcery Emilovi včas? Jistě by mu dala

sílu a klid. Víš, jak byl před odletem do Itálie nervózní a jak se o manželku bál!"

„Informace se sice dostane do Říma za několik minut," konečně promluvil zástupce předsedy a podíval se na hodinky. „Vlastně už je tam. Hlavně aby ji obdržel včas ten, který má s Emilem kontakt. Teď už by totiž měli být oba na letišti..."

Karas trochu bezradně pokrčil rameny.

„Když se to Emil teď nedoví, nic se samozřejmě nestane. Dáme mu zprávu do

Varšavy. Hlavně aby oba odletěli," povzdechl si Karas a vyzval svého zástupce.

„Jedeme hned na bazén, jak jsme si řekli, a ty ještě zavolej Vondrušku, aby honem

přijel za námi. Musíme našim plavcům všechno o Petrovi říct. Víš, co se mezi dětmi

šušká!"

143

A proč tam má být taky doktor Vondruška? trochu dotčeně namítal zástupce. „Co má

s touhle celou naší věcí společného?

„Tenhle doktor zná Petra lip než my a naši plavci ho taky mají opravdu rádi.

Vondruška s nimi umí jednat jako s dospělými. Víš přece, jaký měl úspěch s tou

nedávnou zdravotnickou akcí, kdy všichni, a hlavně trenéři, byli ze začátku proti. Že to v tréninku znamená týden přestávku a já nevím, co ještě namítali. A když jim

výhody vakcínace doktor vysvětlil, přestali bručet. Dnes máme díky tomu naše děti

zdravé.

„Dobrá, dobrá," slevil zástupce ze svých pochybností. „Když myslíte, soudruhu ..

Karas opravdu myslil správně nejen pro to, že přivzal na bazén primáře Vondrušku, ale že vůbec tuhle besedu o Petrovi Švarcovi mezi plavci zorganizoval. Už se týden v září

trénovalo, a Petr nikde, kluci si mezi sebou začali špitat o tom, že utekl do Itálie, prý tam má otce. Děvčata celou záležitost ještě zveličovala, i když některým z nich bylo Petra lito.

Když začal o Petrově „případu" doktor Vondruška za přítomnosti vedoucích

funkcionářů oddílu i jednoty na bazéně vyprávět, bylo nečekaně pozorné ticho. I voda na bazénu se zdála nějak zvlášť klidná, hladina byla bez nejmenšího zčeření, jako by i ona naslouchala poutavému vyprávění o jednom z těch, kteří v ní denně hledali svůj sportovní cíl. Vondruška dovyprávěl Petrův příběh, a pak se ujal slova Karas.

„Když se všechno povede, bude Petr zítra mezi námi. Je to náš člen, patří mezi nás,

a já bych vás prosil..."

Předseda se odmlčel a přeletěl očima houf chlapců a děvčat.... a já bych vás prosil, abyste mu dali najevo, že ho máte rádi. Že prostě máte radost, že je opět s vámi.

A na nic se ho nevyptávejte. Prožil v těch několika týdnech tolik, kolik mnozí z vás neprožijí ani za celý život. Nebylo to pro něho lehké, věřte mi, a ještě těžší by pro něho bylo o tom všem teď vyprávět. Věřím, že jste mě pochopili."

Někdo začal kývat hlavou, jako že všemu rozumí, druhý, podle povahy, vykřikoval, že

je Petr fajn kluk, třetí ukazoval, že mu drží palce, aby celé to dobrodružství dobře dopadlo.

144

Ale i bez těch projevů souhlasu bylo z tváří členů plaveckého kolektivu vidět, že je vyprávění o Petrovi dojalo a že kamarádovi věří.

Předseda je mlčky pozdravil. Pevný stisk ruky s hlavní trenérkou nevypadal v této

chvíli jako formální. Milena si přejela dlaní oči.

U východu z bazénu zastavila Karase jemu zcela neznámá dívka. Ale že nebyla

neznámá chlapcům a děvčatům z plaveckého oddílu, kteří předsedu doprovodili a teď

se chtěli rozejít k šatnám, bylo zřejmé z toho, že na děvče začali pokřikovat:

„Haničko, sluníčko, jaký vítr tě sem zavál?

„Ahoj, Hanko, kde se tady bereš? „Snad se nechceš kajícně vrátit mezi nás?

Dívka se zhoupla trochu v kolenou a hlasitě, snad aby to všichni slyšeli, řekla:

„Soudruhu předsedo, já jsem Hanka. Hanka Kovářová, kdysi členka vašeho

plaveckého oddílu. Karas se na ni pozorně zadíval. „A co mi chceš, Hanko?"

Hanka najednou sklopila oči.

„Dnes nám ve škole vyprávěl profesor Novák o Petrovi, o sobě i o vás, soudruhu.

Všechno nám řekl a my jsme ... totiž já jsem ..

Děvče začalo trochu koktat, ale pak se vzmužilo.

„Prostě, já bych se chtěla vrátit do našeho oddílu. Do Rudé hvězdy. Chtěla bych

závodit za vás. To máma mě tenkrát přemluvila, abych šla do Slavoje….

„A co říká maminka tomu tvému dnešnímu rozhodnutí?

„Souhlasí. A uznává, že jsme udělali c h y b u . . . ovšem všechno závisí přece na vás, soudruhu!

Předseda se usmál: „Na mně? Ale kdepak, Hanko! To závisí na tvých bývalých

spoluplavcích, na trenérce, na výboru oddílu. V tomhle já sám přece nemohu

rozhodovat!

Jako by těmito slovy píchl do vosího hnízda, vyrojili se chlapci a děvčata, dosud

pozorně naslouchající rozmluvě mezí předsedou a Hankou, a začali na něho dotírat.

„My bychom proti jejímu návratu nic neměli, soudruhu! Hanka byla dobrá holka, a

plave jí to! Přimluvte se za n i . . : “

1 4 5

Karas pohlédl na trenérku Milenu Plachou, která stála opodál, a ta se usmála: „Když

tak naléháte... projednáme Hančinu žádost večer na výboru. A zítra ti zatelefonujeme, platí? Ze všech stran se ozývaly souhlasné výkřiky, chlapci i děvčata popadli Hanku a několikrát ji vyhodili do vzduchu. Nikdo si nevšiml, že k předsedovi Karasovi mezitím přistoupil plavčík a něco mu šeptal do ucha. Až když Karas nečekaně bystře prorazil

houf dětí a vrhl se k telefonu v kanceláři oddílu, děti zmlkly, protože dveřmi bylo

slyšet vzrušený Karasův hlas: „Varšava volala, ž e . .

Ještě chvíli držel sluchátko u ucha a pak poděkoval. S veselým pohledem přehlédl

ztichlý hlouček a pak oznámil. „Emil Koutný a Petr právě přistáli na varšavském letišti.

Co potom následovalo, netřeba už asi vyprávět.

146

30

Bledě zelené embéčko s pražskou poznávací značkou, kterých jezdí hlavním městem

Československa na stovky, se prudce rozjelo od moderního činžáku, nedávno

dostavěného na novém sídlišti Jižním Městě. Bylo brzy po obědě v pátek, kdy se

obyčejně vracejí ze školy žáci, a teprve později, ke třetí hodině, ti zaměstnaní

obyvatelé, kteří začínají pracovat ráno v šest. Proto byly ulice ještě poloprázdné.

Za volantem auta seděl mladý muž, vedle něho chlapec, jehož světlovlasá hlava

zářila pod paprsky pozdního slunce. Na zadním sedadle žena, chvílemi se sklánějící

k jakémusi velkému balíku, který ležel nalevo od ní. Kromě motoru nebylo v autě

slyšet jediného slova, jako by byli všichni němí. Řidič se prosmýkl vedlejšími, ne ještě definitivně upravenými ulicemi a sjel pak na hlavní třídu, vedoucí ke středu města.

Musil se tady všude dobře vyznat, protože se vyhýbal místům, rozježděným do

výmolů těžkými nákladními auty, a přitom vždy našel málo používané postranní ulice,

jimiž si zkrátil čekání na přecpaných křižovatkách. Zřejmě spěchal, protože, jak se

najednou podle tichého pláče ukázalo, neležel vedle oné ženy ve voze balík, ale

nemluvně. „Neměli jsme s sebou ještě Emilku brát," ozval se řidič.

„Zpozdili jsme se, a Petr přijede na závody zase na poslední chvíli !!"

„Poprvé jedeme všichni dohromady," odpověděla žena. „A poprvé na bazén. Emilii nic nechybí, a jednou jí o naší společné cestě budu vyprávět. Až ji také povezeme na

přebory..

Řidič pohlédl do odrazového zrcátka a trochu před zatáčkou přibrzdil.

„Dášo, snad už dnes nechceš Emilku hodit do vody?" zažertoval.

147

Mně se vůbec v poslední době zdá, že nejsme docela normální rodinka. Ale

světlovlasý chlapec se prudce ohradil.

„A kdo nás vlastně všechny do vody nahnal, co? Ty, táto. A sestřička bude taky

plavat, o co se chceš vsadit? Možná dřív plavat než chodit. To bych tě nesměl znát!“

Dáša Koutná, neboť už je všem zcela jasné, že se jedná o hlavní hrdiny našeho

příběhu, zvedla onen živý balík ze sedadla a položila si Emilku pevně na klín.

„Tak to máš, Emile, spočítané: naše dcera prostě nesmí, tak jako každé dobré

jablíčko, padnout daleko od stromu. Petr jednou sestřičku povede na bazén, jako tys

ho vedl poprvé kdysi do AXY. A ostatní nech na nás a koukej raději pořádně na

cestu!“

Emil neodporoval a vlastně to svými dřívějšími poznámkami nijak špatně nemyslil.

Nechtěl ovšem také přiznat, že už před měsícem mluvil s trenérkou Milenou Plachou,

v jakém věku lze vůbec dítě pustit do vody, aspoň do malého bazénku. A že mu

Milena potvrdila: když má dítě dobrý vztah k vodě, mohou je rodiče přivést na bazén

třeba ve třech, čtyřech letech.

Rodinka dojela na podolský stadión samozřejmě včas, dokonce měl Petr ještě

možnost doprovodit všechny do restaurace, odkud byl dobrý výhled na bazén. Pak se

vrátil dolů do haly, aby se dostal do šaten. A už se ani nedověděl, že Dášu čekala

babička Švarcová a „táta" Karas, který je všechny převedl z restaurace, kde bylo přece jen příliš zakouřeno, než aby to Emilce svědčilo, dozadu k místnostem, kde se

jinak konaly schůze a odkud byl stejně dobrý pohled na start i cíl.

Emil samozřejmě šel přímo na bazén, kde měl funkci pořadatele. Teprve po Milenině

upozornění se podíval přes sklo na svou ženu, dceru i tchyní. Stačil na ně jen

zamávat, protože se pomalu schylovalo k prvním rozplavbám.

Dáša byla trochu nervózní, protože netrpělivě čekala na plavecké úspěchy svého

syna. Najednou však spatřila, že k pořadatelům mezinárodních juniorských závodů,

které byly hlavně pro čs. závodníky jakousi neoficiální kvalifikací pro nominaci na

evropské mistrovství v Moskvě, přiběhl jeden z plavčíků a cosi jim vykládá. Brzy na to se ozval hlasatel, jehož slova byla slyšet i přes skleněnou stěnu.

148

„Prosíme všechny přítomné o chviličku strpení. Právě jsme se dověděli, že před chvílí z Ruzyně vyjela skupina italských plavců, kteří měli veliké zdržení pro nepříznivé povětrnostní podmínky. Po jednomyslném souhlasu čs. pořadatelů juniorských závodů

zahájíme asi až za hodinu. Jistě všichni chápete ..

A hosté, i obecenstvo, i závodníci všechno samozřejmě chápali a jen Emil, Dáša a

Petr trochu znervózněli. Kdo povede Italskou výpravu, jejíž start byl do poslední

chvíle nejistý? Jak to obvykle bývá, informace o příletu letadel souvisí vždy s

rychlostí, s jakou jsou odbaveni pasažéři a jak je organizován jejich odvoz z letiště.

A když zasáhl do úřední části těchto procedur táta Karas, běželo všechno jako na

drátku. I odvoz z letiště dvěma vozidly SNB. A tak za necelou půlhodinku byli italští plavci v Podolí. První z nich, kterého spatřil Emil, byl Antonio Casaroli.

Nikdo tedy neví, že nám pomáhal při legálním únosu Petra do jeho vlasti, byla první

Emilova myšlenka, jinak by tady mezi námi nebyli Teprve pak byl Emil schopen

vykročit Antoniovi vstříc. „Ciao, Antonio!“ „Ciao, Emilio!"

Podali si ruce, pevně je stiskli, ale více si teď už nestačili říci. Nebyl na to prostě čas.

Antonio byl nyní v prvé řadě trenérem svých svěřenců a čas kvapil. Bylo nutné, aby

se závodníci rychle převlékli, alespoň na chvíli se rozplavali.

„Ci vediamo dopo, uvidíme se později, prohodil italsky Antonio, než k němu došla

překladatelka. „Tutto a posto?"

„Tutto a posto," stačil Emil ještě říci a pak se oba přátelé musili rozejít.

Emilka byla velice hodná a Dáša tak mohla sledovat přes skleněnou tabuli setkání

svého manžela s italským sportovcem. A pak už vůbec na nic moc času nebylo,protože

začaly první rozplavby a Dáša se konečně dočkala že si Petr vybojoval účast

v nedělním finále na sto metrů delfín.

Ani v pátek večer, ani v sobotu nebyl čas na soukromá setkání s Antoniem. Závody

jsou závody, a správný trenér, nemůže v takové chvíli opustit své svěřence. Emil s e stačil s Antoniem jen v letu domluvit, že se setkají v neděli po skončení mistrovství.

149

Italská výprava se vracela domů letadlem až v pondělí ráno.

O to neoficiálnější a teplejší bylo první setkání Petra s člověkem, který mu pomohl

vrátit se domů. Už v pátek před startem v třetí rozplavbě si uvědomil Antoniovu

přítomnost a bez rozpaků se k němu rozběhl, aby ho pozdravil.

Antonio ho vzal mezi své svěřence, aby jej s nimi seznámil. Překvapením bylo, když

Petr začal hovořit velmi pěkně jejich mateřštinou. Ovšem i oni byli před startem trochu nervózní, takže je ani nenapadlo zeptat se svého trenéra, odkud zná Antonio českého

„Pietra a kde se Pietro naučil tak dobře italsky. Asi by to byli Antonio i Petr těžko vysvětlovali. Ale řada překvapení v těchto závodech ještě zdaleka neskončila. Tak,

jako nejdříve nemohl Antonio pochopit, že na čtvrtém bloku startuje Petr Koutný, když to byl přece jeho Pietro Švarc, jak ho před čtyřmi měsíci ještě znal, tak zase byl Petr překvapen, že mezi italskými plavci je děvče, které se jmenuje Antonia Casaroli,

třináctiletá černovlasá dívenka, jen jedním písmenem svého jména se lišící od jména

italského zachránce. Až v neděli u Koutných se všechno vysvětlilo.

Byl to hezký, kamarádský večer, jaký mohou prožívat jen lidé spjatí stejnou prací,

stejnými sportovními zálibami.

Snad nejlépe to, co všichni cítili, vyjádřil předseda Rudé hvězdy „táta“ Karas, když se začal loučit. „Skuteční sportovci si navzájem pomáhají, ať jsou ze země socialistické nebo nesocialistické,“ vysvětloval svým hlubokým hlasem, a Emil jeho slova

svědomitě překládal do italštiny. „Čestný boj znamená i čestný život. Čestně žít

znamená hájit pravdu a nenávidět nespravedlnost. Být jedním z těch statisíců a miliónů prostých lidí, kteří rukama nebo hlavou pracují pro lepší zítřky lidu své země.

Karas se na chvíli odmlčel a pak pokračoval.

„Možná, že to zní pro italské přátele trochu nadneseně, ale tohle, co jsem řekl, není fráze. Vždyť jste to vlastně, přátelé sportovci, už dokázali. Vaše srdce řeklo, na čí straně je spravedlnost. Alespoň v tomhle živém případu,” a táta Karas ukázal na

Petra.

Konec