Let do souhvězdí pavouka - Milan Gruber Den první: Čtvrtek 11. května

Praha, 03.00 hodiny:

Opatrně za sebou zavřel dveře lonice, v koupelně si přehodil přes ramena modrý koupací plá a veel do kuchyně. Potmě, jen ve sporém světle z ulice, nael na dladicích odkládacího pultu sklenici a natočil do ní trochu vody. Pomalu se napil, vlaná voda byla cítit kovovou příchutí.

Vrátil sklenici zpět a přeel k oknu. Dlaněmi se opřel o parapet a vyhlédl ven.

Smyčka kolem něho se stahovala u několik dnů. Měl dojem, e včera u téměř cítil dech pronásledovatelů v zátylku.

Nejhorí ale bylo, e neměl po ruce jediný důkaz - kdyby se alespoň nějak prozradili, kdyby poodkryli karty a nechali ho do nich nahlédnout! Jistě by si věděl rady a nael odpovídající řeení. Ale takhle?

Hlavní je zachovat klid, napomínal se. Nenechat se vyprovokovat. Dokud se hraje v mé r e  i i …

Zarazil se, najednou ho napadlo, jak je vůbec moné, e u

dávno není v rukou Bezpečnosti. Čím více o tom přemýlel, tím se celá záleitost zdála nepochopitelnějí. Stala se snad chyba někde v propočtech? Byl profesionál a jeho oborem bylo počítat, proto si nemohl připustit, e by se zmýlil.

Hlouposti. Zatím nemohou mít ádné důkazy. Jen podezření. Proč tedy podléhám panice? Co to znamená, e jsem poprvé po sedmnácti letech nebyl pozván na důvěrnou poradu u ředitele? Anebo e se prověřují moje zahraniční styky, e jsem musel odevzdat sluební i soukromý pas a mezinárodní oddělení přehodnocuje mé zprávy ze slueb-ních cest? Anebo e mě nepozvali k projednání návrhu na patentové řízení se zástupci ústavu akademie? Nic to nezna-mená! Alespoň dosud ne. Ano, jistě. Jednoho dne se vechna podezření potvrdí; kdy u vzklíčila, musí přinést i plody.

Potmě doel do obývacího pokoje a posadil se na zem vedle nízkého stolku. Zády se opřel o koenou sedačku, cítil její měkkou poddajnost. Dal si ji přivézt před dvěma roky z Finska.

Teď ho napadlo, zda na ní vůbec kdy seděl.

koda, zalitoval. Měl jsem jetě hodně plánů.

Sáhl po moderní napodobenině staroitného telefonu.

Začal vytáčet číslo. Vechno u promyslel, do posledního detailu zváil vekeré eventuality. Dokonce zakalkuloval i to, e by jeho plány mohla naruit oidná náhoda. Nyní je třeba jednat!

Telefon dlouze vyzváněl, ne se v něm konečně ozval rozespalý hlas.

Tady Letina,” představil se. Zítra … “

Inenýre!” povzdechlo ve sluchátku. Víte, kolik je hodin?”

Zítra v pět na Rané,” řekl a poloil sluchátko zpět na vidlice.

Teď u mohu jít spát, pomyslel si. Jeho ivot se od této chvíle začal odvíjet zcela jiným rytmem.

Hraniční přechod Stráný, 04 hodiny 23 minuty: Před závorou zastavil tmavomodrý mercedes s mnichov-skou poznávací značkou, odjídějící z Československa do NSR. Za volantem seděl typ zřejmě úspěného obchodníka: Pětačtyřicet, tíhlá, ranním cvičením a zdolanými bazény pěstovaná postava, prvotřídní oblek od dobrého krejčího.

Četař Kazda se uklíbl: Jenom to auto by neměl mít z půjčovny, to trochu kazí dojem. I kdy - kdo to na první pohled pozná!

Za dvacet měsíců sluby na čáře vak musí pohraničník odhadnout jiné věci.

Teď spustí ten chlápek okénko, sáhne po amerikách, zapálí si a přitom mi jednu nabídne.

Dobrý večer, československá pasová a celní kontrola, vae doklady, prosím,” odříkal formuli a očima přelétl interiér vozu.

K slubám,” ozval se česky mu v autě a předloil pas.

Pan Kurt Wessel,” četl nahlas Kazda. Vracíte se u

domů?” Znovu přitom nahlédl dovnitř vozu.

Prosím?” řekl rozpačitě cestující a rukou zamátral po krabičce cigaret. Kouříte?”

Jistě,” přisvědčil Kazda. Ale bohuel ne ve slubě. U se vracíte?” opakoval otázku.

Málo času,” odpověděl Kurt Wessel. Znáte to. Vy máte svou slubu, já zase své obchody.”

Kazda se neznatelně usmál.

Jenom jsem potřeboval na skok do Plzně, do kodovky,”

začal vysvětlovat mu za volantem. ,,Keft nesmíte nechat vychladnout.”

Četař s pasem v ruce kráčel podél mercedesu, pomalu popojídějícího ke stanoviti celního odbavení. Najednou si uvědomil, e tu něco nehraje.

6

Copak?” otočil se k němu celní kontrolor Adámek s otazníkem v očích. Kazda místo odpovědi kývl hlavou na modrou kartičku, zastrčenou za předním sklem. Takové parkovací karty dává hotelová správa k dispozici svým hostům. Proč tedy Wessel tak snaivě vykládá, e byl jen v Plzni, zatímco parkovací kartu má z praského interhotelu?

Adámek okamitě pochopil.

Vystupte si a otevřte zavazadlový prostor,” vyzval řidiče.

Wessel beze slova uposlechl.

Vypadá to v pořádku,’ přistoupil po chvíli Adámek k četa-

řovi, jakoby se sám nemohl rozhodnout, co s cestujícím, který opět urovnával věci v zavazadlovém prostoru.

Jenome … to auto z půjčovny k němu vůbec nepasuje.

A celý je neustále ve střehu ..

Tak se do toho dáme,” přikývl celník, a vrátil se k vozu.

Za dvacet minut odrouboval falenou přepáku mezi zavazadlovým prostorem a zadními sedadly. Kurt Wessel se začal duovat, e plátno s renesančním portrétem benátského mladíka vidí poprvé v ivotě.

Budete nás muset doprovodit,” vyzval četař Kazda řidiče a ukázal k budově.

Měl jsi dobrý postřeh,” prohodil na schodech celnice Adámek. Myslím, e můe napsat Věrce, aby se těila.

Opuák tě nemine.”

Radi jí to v sobotu řeknu sám,” usmál se Kazda. Přijede za mnou. Musíme se domluvit o prstýnkách a taky koho pozveme a kdo nám půjde za svědka … “

Dalí slova u uvízla za létajícími dveřmi vchodu.

Budova PZO Imex, 07 hodin 30 minut:

Ředitel Kořán udělal chybu. Poté, kdy ho inenýr Pavlík seznámil s materiály o inenýru Letinovi, měl zvednout telefon a vyrozumět přísluný bezpečnostní orgán. Místo toho jen poděkoval, vstal, obeel svůj masívní stůl z letěného mahagonu a poloil ruku Pavlíkovi na rameno.

Dopřej mi trochu času! Musím se s tím nejprve vyrovnat.

Letina! Kdo by to řekl, takový férový chlap! Pořád nemohu uvěřit.”

Inenýr chtěl něco namítnout, ale pak se zvedl k odchodu.

Pamatuj si, zničit člověka, to je to nejjednoduí,” řekl Kořán, ale spí pro sebe, pro vlastní ospravedlnění.

7

Materiál byl připraven konkrétně, bez jediného zbytečného slova. Inenýr Letina pracoval v realizačním týmu na vývoji a konstrukci digitizéru, snímače souřadnic, který ve spojení s počítačem okamitě zpracovává nejrůznějí grafické podklady v kartografii, planimetrii, při modelování matematických funkcí a podobně. lo o unikátní řeení, dosud ve světě nepublikované. Před zahájením patentového řízení vak s digitizérem naprosto totoné konstrukce přila latinsko-ame-rická firma Anaconda, která se podobným výzkumem ani výrobním programem nikdy nezabývala. Bylo zjitěno, e pod její hlavičkou začala zařízení vyrábět patrně firma Copodo.

Za druhé: Inenýr Letina projednával s odpovědnými pracovníky výzkumného ústavu výsledky úkolu konstrukce oximetru k měření tenze kyslíku. Přístroj, podávající okamitý obraz stavu prokrvení různých částí těla pacienta, není v podobných parametrech nikde na světě. Inenýr Letina si v průběhu jednání vyádal vechny materiály. O několik měsíců později bylo zařízení, vycházející z původního čs.

řeení, uvedeno na trh konstrukční firmou Alimerri.

Za třetí: Inenýr Letina vyuil svých kontaktů a od zaměstnanců výzkumného ústavu získal projektovou dokumentaci k zařízení pro elektroforézu, které slouí k dělení polyakryja-midových gelů v podmínkách elektrického pole, kde polyme-rací vznikají velmi čisté látky. Kopie projektové dokumentace byly vyvezeny do zahraničí…

Kořán sklapl desky. Celkem jedenáct bodů, vypovídajících víceméně unisono. Inenýr Pavlík odvedl důkladnou práci.

Přesně spočítal, kolik pracovníků v jednotlivých výzkumných ústavech či ve vývojových pracovitích se na řeeních podíle-lo, kolik spotřebovali normohodin, kolik peněz bylo do výzkumů vloeno, jaký mohl být finanční efekt získáním patentů, kolik mohly vynést licence… Mnohamilionová částka byla na poslední stránce obtaena červeným kruhem, ale ředitel Kořán vzal ze stojánku obyčejnou tuku a vedle cifry připsal nepatrný otazník.

Dokazují tato fakta jenom Letinovu vinu? Neschoval se za něho jetě někdo jiný?

Vdy Letinu zná přes dvacet let! Dokonce věděl, v čem se na něho můe spolehnout více, ne sám na sebe. Ostatně, podobnou příleitost obstarat si tyto údaje měli i jiní.

Co si myslet o současném Letinově chování, uvaoval Kořán. Musí přece tuit, e se kolem něho něco děje.

8

Nedůvěra, kterou jsem mu projevil, se nedá nevycítit. A přece se tváří, jakoby se nic nestalo. Mezi prvními přichází, s posledními opoutí pracovitě, svědomitě připravuje vechny poa-dované materiály, ani na okamik nezavdá pochybnosti o tom, e je spolehlivý odborník.

Ředitel vzal desky se stolu a uzamkl do nejhořejí zásuvky.

Stiskl jeden z voličů na telefonním panelu a naklonil se nad reproduktorem.

,.Prosím, soudruhu řediteli,” zaslechl odměřený hlas ine-nýra Pavlíka.

Bude vám vhod,kdy si teď Letinu zavolám a poádám ho o vysvětlení?”

Hned ho pozvu,” odpověděl Pavlík a ani by vyčkal dalího pokynu, vyběhl na chodbu. Za pár minut zaklepal na dveře ředitelovy pracovny a sděloval, e si inenýr Letina právě na dneek a zítřek vzal dovolenou.

Mělník, 07 hodin 42 minuty:

Seli se za polorozpadlým altánem v parku naproti kole.

Přiběhla celá udýchaná a zrůovělá. Jak utíkala, pohazovala takou a vlasy se jí rozlétávaly. Pozoroval ji nedočkavě celou dobu, kdy se objevila v průlezu zborcené zámecké zdi.

Čekával tu na ni u po mnoho dní. Vdycky přicházel o hodně dřív. Nechtěl, aby se opozdil ani o vteřinu. Připadalo by mu to jako mrhání časem. Tohle místo schůzek vybral sám, aby měl jistotu, e je nikdo neuvidí. Smáli by se mu, stejně jako se on jetě před nedávnem vysmíval zamilovaným vrstevníkům.

Doběhla k němu a přitiskla se mu do náruče. Pevně ji sevřel; cítil, jak se její pevná ňadra zdvihají v rytmu přerývaného dechu.

U mě pus,” zaprosila. Cítila vzrůstající vzruení, které se zmocnilo obou bez rozdílu. Prosím tě … pus.”

Jetě jednu pusu,” přivinul ji znovu k sobě. Docela malou.”

Takovou?” vyprskla smíchy a dotkla se rty jeho úst. Nebo takovou?”

Ta druhá byla lepí,” hrál spolu s ní.

Nečekaně se mu vytrhla a se smíchem se rozeběhla pěinou, a zmizela mezi rozkvetlými stromy. Skočil za ní, ale vzápětí se opanoval a vrátil. O zeď kolní zahrady se opíral

9

napolo povalený kmen starého katanu, vyběhl po něm a seskočil dolů. Přeběhl pod okny jídelny, zadním vchodem kolem tělocvičny se dostal přímo do atny. Klárka se teprve objevila mezi mříovím hlavního vchodu. I na dálku rozeznal, jak zprudka dýchá.

Dnes v e č e r … pomyslel si, ale rychle umlčel tu mylenku.

Prostor pohraniční roty, 10 hodin 15 minut: I

Měli za sebou přes tři hodiny pochodu. Kdy je uprostřed snídaně vytrhl naříkavý hlas sirény, utěovali se, e je to signál pro poplachové drustvo, ale amplión v rohu jídelny začal kvílet v tónině bojového poplachu. Úprkem doběhli na ubikace, aby za pár minut u zase stáli na nástupiti. S nadějí, e vyposlechnou několik slov uznání za zkrácení časového limitu a vrátí se k nedojedené snídani. Namísto toho ale podporučík Valentýn zavelel k pochodu.

Minuli Černou skálu, vypínající se nad srázným údolím a mířili dál, k horám.

Sakra, tady měl zabočit doleva! Kam nás to vleče?” čertil se desátník Beran. Podporučík zastavil a pokynul prvnímu drustvu do prudkého stoupání. Museli jít v zástupu, strmým svahem byla prolápnutá jen úzká pěina, plná rozmělněné suti. Nohy se v ní smekaly, Beran hned po několika krocích uklouzl a o výčnělek jednoho z kamenů si natloukl koleno.

Dostal jetě větí zlost.

Rokle se prohlubovala. U dobrých patnáct minut se těce vlekli vzhůru a vrchol stále zůstával v nedohlednu. Kdo si potřeboval na okamik oddechnout, musel ustoupit z pěiny a pevně se přidret stromu, aby se nesvalil dolů. Beran si vyčítal neopatrnost, koleno začalo nesnesitelně bolet. U se chtěl zastavit, ale viml si Michala Kalába, který se opíral o strom. Doklopýtal k němu.

Dej sem samopal,” řekl přerývaně. Natáhl ruku a sesmekl z vojákova ramene popruh.

Ne,” zaprotestoval Kaláb.

Nezdruj, nebo je u nedoeneme,” odsekl Beran. Přehodil si Kalábův samopal přes rameno a chytaje se kmenů, poskakoval zpět k pěině. Dr mu ujíděla pod nohama.

Ti mladí kluci nic nevydrí, pohoroval se desátník v duchu, jakoby chtěl přehluit nějakou vzpomínku na své začátky u pohraniční roty.

10

Jestli teď podporučík zahne k lomu, tak se … pomyslel si, ale neměl u ani tolik sil, aby zaprotestoval. Zabočil za zástupem. Nikdo ani nepitl, jen dál vlekli nohy vyprahlou cestou. Starí vojáci, kteří úsek u znali, střádali zbytky sil a nováčci vyjukaně odhadovali, co je čeká. Konečně se před nimi objevil dávno oputěný lom.

Sestupovali jednotlivými party, poskakovali po kamenech a soukali se do rozsedlin tak těsných, e na mnoha místech museli ukračovat bokem, aby se vůbec protáhli. Ale to nejhorí teprve čekalo. Na konci jednoho pole se otevírala průrva, osm, deset metrů iroká a nejméně pět hluboká. Nad ní napjali kdysi lano, jedině po něm bylo moné přeručkovat na druhou stranu.

Četa se zastavila na úzké planině a vichni pohlíeli na lano s nedůvěrou.

Desátník Beran přistoupil k Valentýnovi.

Kaláb to nemůe v ivotě přelézt, soudruhu podporučíku.”

Jak to?” vyjekl podráděně velitel čety. Nedělej mu advokáta!” Uvědomil si vak, e naloil nováčkům příli velké sousto a teď nevěděl, jak by couvl. Ostatně cesta zpátky je stejně náročná a navíc mnohem delí.

Musí to dokázat, vichni to svedou,” ujistil desátníka. Ale ten se beze slova otočil a vrátil se k drustvu.

Několik minut se díval na vojáky ručkující na druhou stranu.

Sám podobnou cestu absolvoval několikrát, kdy si člověk zvykl, nebylo to tak zlé.

Přeleze to?” obrátil se na Michala Kalába, který civěl na těla, zmítající se nad roklinou. Zbyli na planině téměř sami.

Ne,” zavrtěl hlavou.

Tak se mě chy!” vyzval nováčka. Výzva to byla nečekaná.

Kaláb se na desátníka jen nevěřícně podíval, jakoby ani nechápal jeho záměr.

Coe?” zeptal se přidueně.

Nečum a chy se mě! Ne kolem krku, vdy bys mě udusil.”

Z druhé strany jejich počínání sledovaly desítky očí. Velitel čety se vrátil a na samý kraj.

Neblázni, spadnete,” křikl, ale desátník si zlostně nadhodil Kalába na zádech. Nohy láply do prázdna a lano se prudce napjalo, skrčenými prsty projela ostrá bolest, musel pevně zatnout zuby, aby nepovolil. Obě těla se zakymácela jako v křeči. Desátníkovi zavířily před očima mitky, několik vteřin téměř bezvládně visel na laně, s jedinou mylenkou: Nespad-nout! Pak ale tělo přivyklo námaze i bolesti a desátník se

11

zhluboka nadechl. Vzepjal se na laně, uvolnil sevření pravé ruky a prudce jí smýkl vpřed.

Půjde to, povzbuzoval se.

Kalábe, přidruj se jednou rukou,” křikl z druhé strany podporučík.

Ne!” vyjekl Beran tak divoce, e se k němu polekaný voják přitiskl, div ho neudusil. Nikdy čas neletěl tak rychle a ádná vzdálenost nebyla delí, ne těch několik metrů lana. Pohraničníkovi rychle docházely síly, u nebyl schopen ani odhadnout, kolik jetě zbývá.

Najednou leel na zemi a přerývaně oddychoval. Srdce měl a v samém hrdle a krev buila do spánků. Někdo se nad ním zastavil. Zdvihl oči.

,,To byla frajeřina. Blbá frajeřina, nic víc,” zhodnotil jeho výkon podporučík. Mohli jsme ho dostat na druhou stranu jinak!

Desátník Beran se pomalu sbíral ze země. A pak jenom nechápavé zakroutil hlavou.

Prostor pohraniční roty, 13 hodin 27 minut: Terénní rover se pomalu kolébal po lesní cestě přes výmoly a zbytky vývratů. Před dvěma lety se tudy přehnala větrná smr, jakou nikdo v kraji nepamatoval. Staleté stromy lámala jak třísky, vytrhávala je i s kořeny ze země, s děsivou silou si razila cestu hustým porostem. Ve, co se jí postavilo do cesty, srovnala se zemí. Dosud tu byly patrné známky jejího řádění i pozůstatky po nasazení těké techniky, kterou svezli snad z celé umavy. Kácecí a odvětvovací mechanismy, pásové i kolové traktory, vlečené kmeny - to ve rozrývalo a obracelo půdu, která zeedla a zplaněla. Proutky semenáčků, které teprve nasazovaly první větve, nemohly zabránit erozím a vysuování.

Vůz plhal do kopce, motor běel ve vysokých obrátkách.

Na vrcholu stoupání projel vysokou trávou, ukrývající roztrou-

ené bludné kameny, minul i rozpadlé základy nějakého stavení. Za okamik zmizel za cípem březového houtí. Motor zmlkl.

Mu za volantem se spokojeně usmál. Přímo před očima měl ručičky autohodin; potěilo ho, jak přesně dorazil na místo. Byl si jist, e je vybral dobře, ostatně u se tu dokonale

12

vyznal. Zvolené stanovitě si důkladně ověřil, dokonce prostudoval i vechny dostupné mapy. Nejen terénní, ale i sráko-vých poměrů a atmosférických podmínek. Věděl, kde můe očekávat boční nárazový vítr, kde jsou stoupavé proudy, kdy hrozí nebezpečí vzduných vírů. To ve mělo pro něho nesmírný význam. Se stejnou prozíravostí zvolil i nejvhodnějí termín. Od chvíle, kdy byl nucen smířit se s faktem, e legálně u hranice nepřekročí, zmobilizoval v sobě vechny síly k poslední naději: Přeletět do Bavorska rogallem. Upnul se k té mylence a vynaloil na její uskutečnění vechnu energii. Byl si zcela jist zdárným výsledkem.

Vystoupil z roveru, překontroloval okolí a otevřel zadní dveře. S námahou vytáhl dřevěnou bednu a opatrně ji poloil na cestu vedle vozu. Odklopil víko a uloil ho zpět do auta.

Bedna byla zhotovena tak, e vnějí západky drely jednotlivé desky pohromadě. Uvolnil je a bednu rozloil. Uvnitř spočívala podivná konstrukce - trojúhelníkový rám, opatřený motorem z dřevorubecké ruční pily, a provizorní sedačka. Ve pici rámu byl zabudován panel s nejnutnějím vybavením. Kompas sdruený s výkoměrem, autohodiny s vteřinovou ručičkou a dvě řídící páky s táhly. Mu k nim napjal lanka od motoru, seřídil pomocí roubů sílu tahu a kontramatkami je zajistil.

Mnohokrát naučené pohyby se skládaly v jednotlivé úkony, mohl je u vykonávat třeba se zavřenýma očima. Z rozloené bedny jetě uvolnil několik tyčí z lehké slitiny a v miku je serouboval. Nakonec vytáhl balík jemné silonové tkaniny, seité do přesných tvarů. Montá rogallova křídla mu nezabra-la víc, ne dvě minuty. Zdvihl křídlo na konstrukci s motorem, zvlátními příchytkami upevnil a nastavil táhla, ovládající úhel naklonění. Naposledy nasadil na konstrukci tři kolečka, opatřená balonovými pneumatikami. Způsob přichycení kol jedinou matkou odkoukal loni na Grand Prix v Monze, montá

trvala jen pár sekund.

Zdvihl se od podvozku a spokojeně celé křídlo obhlédl.

Vechno bylo připraveno, na nic nezapomněl. Teď u zbývalo jen pouzdro z pogumovaného plátna. Rozepnul je a vylovil dřevěnou vrtuli. Zálibně ji potěkal v ruce, byl to mistrovský kus. Sám propočítal tvar i velikost, několikrát vymodeloval tělo vrtule pomocí počítače a vybral nejlepí variantu. Měl jistotu, e tato důleitá součást pohonné jednotky je naprosto dokonalá, pár zkuebních letů ho o tom přesvědčilo. Nasadil vrtuli na hřídel motoru a naposledy ve překontroloval. Pak

13

povolil roub přívodu paliva a pohlédl na hodinky - celé sestavení rogalla netrvalo déle ne čtyři minuty. Věděl o rezervách, jak montá jetě zkrátit, ale teď u na to nebude čas.

Podle vech propočtů vak na odlehlé místo, které si zvolil, nedorazí nikdo dříve ne za deset, dvanáct minut po něm.

Taková doba mezitím stačí k montái i odletu.

Pomalu vzal do ruky konec startovací ňůry, několikrát zlehka protočit motor a pak trhl. Husquarna se rozječela ve vysoké tónině. Usedl na miniaturní sedačku, přikurtoval se popruhy bezpečnostního pásu a přidal plyn. Stroj se zvolna sunul kupředu, a zůstal stát. ňůra, spojující rogallo s autem se napjala jak struna. Teprve a tah motoru dosáhne potřebné hranice, zvlátní vyhazovací zařízení uvolní kotvu a rogallovo křídlo vyrazí.

Přidal jetě otáčky, motor řval a trochu se zajíkal, jakoby řetěz motorové pily uvízl v tvrdém dřevě. Najednou se ozval dutý, kovový úder a stroj zprudka vyrazil. Mu stiskl tlačítko stopek autohodin. Přitom sledoval, jak lesní cesta mizí pod přídí stroje rychleji a rychleji. Najednou drncání ustalo a křídlo se nadulo větrem. Odhadl vzdálenost, ujetou po cestě. Nebyla delí, ne očekával.

Zajedu s vozem jetě o něco dál, pomyslel si a pak u se začal plně věnovat řízení.

Stopky doběhly na třicátou vteřinu, kdy sníil počet otáček. Letěl stále nad cestou asi v pětimetrové výce a snail se, aby nevzlétl nad koruny stromů. Drel směr a vrýval si do paměti postavení střelky kompasu. Rozhlédl se, přímka cesty, která vedla přímo ke státní hranici, se několik desítek metrů před křídlem ztrácela v prudkém zlomu a po levé straně se za hradbou stromů otevřela iroká mýtina, kudy před několika minutami plhal s vozem vzhůru.

Naklonil křídlo a vykrouil nízko nad volným prostranstvím táhlou obrátku, znovu přidal otáčky a vrátil se nad cestu. Dvě stovky metrů před automobilem vypnul motor a klouzavým letem se snesl na pevnou zemi. Křídlo se zastavilo těsně před roverem.

Byl spokojen. Potěilo ho, jak rogallo poslouchá vechny povely. To mu dodávalo klid. Vechno dobře dopadne, pomyslel si, kdy rozepínal karabinku pásu.

Zkontroloval čas na stopkách autohodin - od chvíle, kdy vzlétl, neuplynulo více, ne sto dvacet sekund. Rychle začal s demontáí.

14

Po několika minutách se rover znovu rozjel. Přehoupl se přes horizont a rychle ujíděl na opačnou stranu, ne odkud předtím přijel. Otevřel se pohled do irokého údolí, kde na obzoru mezi sniujícím se masívem hor bylo vidět tu a tam obydlí.

Řidič zastavil a pohlédl na mapu. Rychle se zorientoval, aby objel v dostatečné vzdálenosti nejblií obce. Znovu nastartoval a stočil vůz. Na konci mýtiny narazil na neudrovanou cestu. Věděl, e po několika kilometrech se dostane na silnici a tam u se ztratí v běném hustém provozu. Nadchla ho dokonalost plánu. Vechno klapalo přesně tak, jak předpoklá-

dal a jak si spočítal. Po pěti minutách cesta vyústila na silnici -

na okamik zaváhal, odhadoval směr, ale pak zabočil doprava a popohnal vůz. Asfalt ustil pod koly; spokojeně se usmál.

Jetě zastaví v městečku, aby si na zítřejí noc zajistil hotelový pokoj a pak se bude moci vydat na schůzku se svým společníkem.

Splní i on svůj úkol stejně dokonale? Nezbývalo, ne se na to spolehnout. Nyní se plán u měnit nedá, na jakoukoliv korekturu je příli pozdě. Musel věřit, e společník necouvne.

Nebude se bát? A co já sám? napadlo ho. Dokázal bych to, co chci po něm? Asi ne, chyběla by mi odvaha. Jenome on nemá jinou monost.

Prostor pohraniční roty, 13 hodin 33 minuty: Slyels?” Jirka Medián strnul uprostřed pohybu a obrátil se na velitele hlídky svobodníka Lacinu, který kráčel několik kroků za ním. I on se zastavil a zaposlouchal do vzdáleného zvuku.

,.Motorová pila,” uklíbl se po chvíli. ,,Snad by ses nebál?”

neodpustil si na nováčkovu adresu.

,,Ale přichází to odněkud zprava,” mávl mladý pohraničník rukou. Jakoby z hřebenů.”

Velmi logická úvaha,” pokračoval ve zvoleném tónu svobodník.Kdyby to přicházelo zleva, bylo by to z údolí. Ale takhle je to z hřebenů. A pohni, a dorazíme na stanovitě včas.

Stejně se pořád jenom courá, člověk aby na tebe v jednom kuse čekal.”

Lacinu neměli u jednotky moc rádi. I kdy odborně patřil k nejlepím. Jen málo kluků mělo na celém úseku tolik

17

úspěných akcí, jako právě on. Vlastně se ani nedalo říci, e zadrení naruitelů stouplo svobodníkovi do hlavy, to vůbec ne. Přehlíení ostatních a povyování se nad kolektiv, snaha vyniknout za kadou cenu, to byl povahový rys, kterého si velitel roty viml hned v prvním měsíci. Kdy teď svobodník odbyl Medlana, na vteřinu se těil z jeho rozpaků. Pak ale i on postřehl na první pohled nepatrný detail - jakoby někdo tůroval motorovou pilu stále na plný plyn. Při řezání se otáčky pily mění, ale tohle byl vysoký monotónní zvuk.

Co to můe znamenat? znejistěl svobodník a pohlédl na Medlana. Uvědomil si, e vojín stále jetě čeká na jeho rozhodnutí.

Neměli bychom … ” řekl Medlan nesměle, kdy se setkal s Lacinovým pohledem. Svobodník si oddechl.

Ale vihej,” vykřikl a rozeběhl se vzhůru. Byl rád, e to nováček vyřeil za něho. Jestli na vrcholech nebude ve v pořádku, snadno ze svého rozhodnutí vytříská zásluhy.

A jestli se proběhnou zbytečně, vysměje se Medlanovi jako strapytlovi, který za kadým stromem vidí duchy. Běeli tak několik minut, kdy zvuk pily utichl. Jetě chvilku setrvačností supěli do kopce, ale pak se svobodník zastavil.

Honíme se tu jak magoři,” uplivl si. Pocítil nával vzteku.

Ale sám uznej, e to bylo divný,” namítl Medlan.

Blbost! Co by na tom bylo divnýho? Někdo řee dříví.”

Copak na planině se dá kácet?” zeptal se voják. Po kalamitě tam nezůstal jediný strom,” dodal přesvědčivě.

Teprve před několika dny tam svazácká organizace dokončila brigádu při vysazování mladých stromků.

Ale to přece nemuselo být z planiny,” odsekl svobodník.

Zvuk se odráí mezi kopci různým směrem, klidně mohl přicházet a z Německa.”

Pojď se tam podívat,” navrhl Medlan. Jsme u stejně vý, ne v polovině cesty.”

e by se mi chtělo … ” pokrčil rameny svobodník, ale pak přece jen vykročil vzhůru. Nijak zvlá nepospíchali. Tak se také stalo, e dorazili na mýtinku a poté, kdy dodávka zmizela v ohybu cesty. Chvilku bezcílně křiovali holým prostranstvím.

Jediný podezřelý zvuk se u neozval.

Já trouba, vztekal se svobodník. Nechal jsem se napálit, honím se tu po kopcích jako mezek.

Půjdeme přes vrcholy?” otázal se Medlan. Z jeho hlasu u

také vyprchala vechna horlivost.

18

To určitě,” uklíbl se svobodník. A vůbec, přestaň mi pořád komandovat! Kdo je tu velitel hlídky, ty nebo já? Jdeme zpátky!”

Ale můeme to přece vzít přes vrchol. Tím si nadejdeme.

Vracet se by byla zacházka,” namítl Medlan.

Lacina měl sto chutí vybuchnout a nováčka setřít, ale pak si uvědomil, e má vlastně pravdu. Mlčky vykročil.

Minuli skupinu mladých bříz, na dálku svítící bílými kmeny, a pak vyli na lesní cestu.

Podívej!” chytil Medlan svobodníka za rameno a shýbl se.

V nízké trávě se cosi blytilo. Zdvihl ze země roub, který zapadl na okraj cesty.

Ty jsi jetě nikdy neviděl roub?” uklíbl se Lacina.

Takovýhle určitě ne. Podívej, stříbřitý a lehký, asi z hliníku nebo z duralu. Zvlátní…” přemítal a vykročil za velitelem hlídky.

roub jako roub. Zahoď to a pojď.”

Ale kde se tady vůbec vzal?” uvaoval pohraničník a znovu se zastavil.

Vykali se na to,” odsekl svobodník. Měli u být téměř na druhé kontrole a zatím vězeli na lesní cestě, pořádně daleko od stanovené trasy.

Takový divný roub,” opakoval znovu Medlan a převracel nález v ruce. S obráceným závitem!”

Ví co?” obrátil se k němu svobodník. Za chvíli se máme ozvat na rotu. Koukej vihat. Jestli kvůli tobě budu mít průvih s dozorčím, tak si mě nepřej.”

Stejně je to zvlátní, přemítal Medlan. roub nějak souvisí se zvukem motorové pily. Dokonce je jetě trochu cítit olejem.

Rozhodl se, e nález hned po příchodu na rotu ohlásí dozorčímu.

Doli k místu, kde se cesta začala sklánět do údolí, kudy vedla jejich stanovená trasa. Rozběhli se po staré pastvině dolů.

Mělník, 13 hodin 30 minut:

S prvním tónem kolního zvonku vypukla vřava. Vichni začali hlučně skládat knihy a seity. Třída se naplnila hlaholem a smíchem, pranic nebrali ohled na profesora němčiny, který se obrátil od tabule a v údivu si posunul na nose brýle.

19

Copak to má znamenat?” zvýil hlas. Jetě jsme neskon-

čili!”

I Tomíčková u má učebnici a seit v aktovce a stojí v lavici, uvědomil si a nějak si to nemohl v hlavě srovnat. Tomíčková je přece nejlepí ákyně, předsedkyně třídy.

Tomíčková, co se to děje?”

Soudruhu profesore,” rozesmála se dívka. Vdy jedeme zítra na výlet, copak jste zapomněl?”

Profesor se usmál, rázem jim odpustil. Chápal své áky mnohem lépe, ne si vůbec uměli představit. Pro ně u byl jen starý člověk, snad i trochu staromódní podivín. Moná se to k profesorovi jazyků hodí. Pokýval hlavou, sklapl třídnici a strčil do náprsní kapsy notýsek. Trochu se utiili. Sestoupil ze stupínku ke dveřím.

Tak a se nám výlet vydaří,” řekl s rukou na klice a vyel na chodbu dřív, ne mu třetí bé stačila odpovědět hurónským křikem.

Dav rozesmátých tváří se v miku rozlil po celé chodbě.

Hele, Tomíčková,” ozval se Marek Kalina. Zítra si můe

sednout dozadu vedle mě!”

Celá havá,” odsekla dívka. Tam přece budou sedět Petr s Klárkou!”

Podívejte, jak se Klárka červená,” přisadil si dalí ze spoluáků.

Klárka se rozpačitě usmála. Co vy víte, pomyslela si. P e t r …

můj P e t r … u dnes … Jetě nikdy neproívala tak krásný pocit, jako v představách na dnení večer, kdy vedle ní Petr usedne a potom …

Budova PZO Imex, 16 hodin 30 minut:

Ředitel Kořán vstal, zastavil se před oknem z tónovaného skla a pohlédl ven. Z nejvyího patra budovy se otevíral výhled na velkou část města a ředitel rád takhle postával.

Kouřové sklo mělo výhodu, e svět za ním stále vypadal jako ozářený sluncem; okolní ulice a domy, parky i panorama města, to ve bylo zbarvené do zlaté měkké barvy jarního podvečera. Ale dnes neměl ředitel na výhled ani pomylení.

Před očima mu neustále zůstával obraz zásuvky stolu, v ní

leely desky v modré plátěné vazbě s několika listy papíru.

Dokazují ta zjitění vůbec něco? kladl si ředitel znovu a znovu otázku, která ho znepokojovala od samého rána.

20

Obvinění musí být vdy podepřeno věcnými přímými i nepří-

mými důkazy. Jene co mám v ruce já? Pár listů papíru s výsledkem sluební horlivosti inenýra Pavlíka.

Větina údajů je od naich delegátů venku. Samozřejmě, i oni si rádi přihřáli svou polívčičku, zvlá kdy dostali od Pavlíka pokyny. Ten přece první přiel nejprve s neurčitými náznaky, které stále více konkretizoval a podkládal je jednotlivými důkazy. Jene k dobré polovině materiálů, které údajně procházely Letinovýma rukama někam dál, měli přístup i jiní.

Nedá se ani vyloučit souhra náhod, z ní jako nejpravděpodobnějí pachatel vychází inenýr Letina.

Čím více nad celou záleitostí Kořán přemýlel, tím nesku-tečnějí se mu zdála. Letina byl přece svědomitý člověk, znali se dlouhá léta a jetě před několika týdny by za něho dal ruku do ohně. Ano, přesně tak. Neváhal by se kdykoliv zaručit za inenýrovu bezúhonnost. Proč by najednou po tolika letech poctivé práce …

To spí mladí někdy podlehnou nástrahám, vletí do léčky a spolknou provokačku i s navijákem. Připomněl si poslední případy. Mladý člověk má často netrpělivé tuby, které mu někdo slíbí splnit tajným bankovním kontem v zahraničí.

Samozřejmě, e nikoli zadarmo. Ale Letina? Proč ten by to dělal? Za čím by se jetě hnal? Naopak, u léta jakoby postupně ochabovala jeho touha dobývat svět. Nestál o cesty ven, raději se s partnery scházel v československu. A kdy

u někam jel, přivezl si nejvý tu obligátní propisovačku s firmou zahraničního partnera! A také se na krok nehnul od naeho delegáta, naopak mu trpělivě a nezitně pomáhal proniknout do sloitých vazeb osobních styků a známostí.

Ale přesto, oponoval druhý Kořánův hlas. Ta obvinění přece nejsou vymylená, něco na nich musí být! Takový opatrnický člověk, jako je Pavlík, ten kadé slovo dvakrát obrátí. Nato, aby je napsal. Ano, něco pravdy na podezření vůči Letinovi musí být. Alespoň skutková podstata je reálná. Z podniku nepochybně prosákly utajované informace. A kdy ne skrz inenýrovy prsty, tak kudy?

A co kdy je to Pavlíkova lest? napadlo ředitele.

Obvinil Letinu, protoe kromě oficiálního vyetřování neexistuje ádný spolehlivý způsob, jak zjistit pravdu.

Ano, i tak to můe být. Důleité zatím není jméno pachatele, ale to, z čeho bude obviněn. K Letinovi vede nejvíc cest, pro Pavlíka je tedy nejschůdnějí přidret se jich. Vyetřovatelé se

21

budou moci opřít alespoň o základní informace a kdy se podezření potvrdí, Pavlík bude sbírat smetanu. Vlastně takhle nic neriskuje. Zmýlil-li se a pachatelem nebude Letina, musí to být bezpochyby pracovník, který má k prozrazeným informacím podobný přístup. Okruh těchto lidí nebude příli

iroký.

Jenome … proč si vlastně Pavlík zvolil takhle krkolomný způsob? A proč mě nezasvětil do skutečného stavu věcí a podstrkuje mi takovéhle hádanky? Najednou se rozesmál.

Protoe do okruhu podezřelých patřím i já! A samozřejmě i on sám!

Otřásl se tlumeným smíchem. Vrátil se ke svému psacímu stolu a hlučně otevřel zásuvku. Vytáhl desky v modré vazbě a zdvihl sluchátko.

Jestlipak Pavlíka napadlo, e se léčka můe obrátit i proti němu? Já mu dám, strčit svého ředitele do pytle s takovými…

Prosil bych kapitána Vachudu řekl, kdy enský hlas ve sluchátku přeruil jeho dalí úvahy.

Letitě Raná, 17 hodin 00 minut:

Letina selápl brzdový pedál a rover zastavil uprostřed rozlehlé louky. Zdálky vypadala jako kdyby se na ní uloilo ke spánku zlaté slunce. Kam člověk dohlédl, viděl tisíce lutých květů pampeliek. Otevřel dveře automobilu, slastně zívl a podíval se na hodinky, zabudované do přístrojového panelu.

Měl dalí důvod ke spokojenosti. Jetě před třemi hodinami byl přes dvě stovky kilometrů odtud a navíc musel cestou jetě leccos vyřídit. Potěilo ho, e vechno klape podle jeho předpokladů.

Vystoupil a protáhl se, ucítil vůni květního pylu a medu.

Připomněl si, jak jako děti trhávali střapáče pampeliek a vysávali z nich sladké krůpěje. Udivilo ho, e i teď po letech cítí na jazyku jejich chu.

Opřel se zády o vysokou masku vozu a rukou zaclonil oči proti sklánějícímu se slunci. Po obloze plulo několik barev-ných křídel. Viseli pod nimi soustředění letci. Sám ten pocit okouzlení vlastní odvahou často vychutnával. Rád se nechával opájet volností těla, pro které jakoby přestaly platit fyzikální zákony. Pod křídlem svití vzduch v uích svobodně a nespou-taně, tělo pluje vzduchem jako obláček, nic člověka netíí a netlačí, kadý pohyb je dokonalou souhrou těla a mylení.

22

Pátral očima po nebi a se zakloněnou hlavou si vybavoval vechny chvíle, které na křídle proíval. Pak se jeho oči zastavily na sytě oranové deltě, plující vysoko nad ostatními.

Neslyně a pomalu klouzala prostorem a zvolna se otáčela; i jeho oči se pohybovaly, jak ji provázely.

Je opravdu výjimečný talent, pomyslel si ne bez nenadálé hořkosti. A jak vysoko stoupal! Nemohl pochopit, kde mu pod vzedmutým potahem křídla vyčaroval tak mocný vzestupný proud, který ho vynesl do maximální výky. Zamyleně sledoval křídlo; pak si ale uvědomil, e ten nahoře je hazardér.

To co dělal teď, u nebyla odvaha, ale riziko.

Jistě by si na sedačce mého křídla vedl lépe, přiznal si, ale hned se okřikl. To místo, které jsem si předepsal, je přímo ité na míru. Tam není moný ádný záskok.

Znovu pohlédl na hodinky. Křídlo zatím opsalo táhlý obrat a teď zvolna směřovalo k němu. Jetě stále měl letec nejméně padesátimetrovou výku, mohl si dovolit přeletět silnici a teprve a daleko nad vzrostlým lánem naklonil rogallo ke zpětné zatáčce.

Opravdu je dobrý, pomyslel si inenýr, kdy sledoval letce, jak manévruje, aby vyuil zbývající rychlosti. Poprvé se dotknul nohama země pár metrů před zaparkovaným vozem a setrvačnost stačila přesně k tomu, aby dovlekl křídlo k roveru a opřel pici konstrukce o jeho střechu.

Kývl na pozdrav, vymanil se z popruhů a odhodil přílbu.

Nakrátko ostříhané vlasy měl trochu zpocené a rozcuchané, v těsné kombinéze vypadal jetě mení a subtilnějí, ne ve skutečnosti byl.

Tak o co jde?” obrátil se na inenýra usedl mezi dveře na práh vozu. Dveře zůstaly mezi oběma mui jako zástěna, kdyby na sebe chtěli pohlédnout, museli by se hodně předklonit nebo postavit.

Balíme!” odpověděl inenýr co nejrozhodnějím tónem.

,,To jsem se dovtípil. Jene nechápu, proč ten spěch, e mě musíte kvůli tomu burcovat ze spaní. Nemohlo to počkat do rána?”

Máte dva spolehlivé lidi?”

Prosím vás! Copak se dneska můete na někoho spolehnout? Vude samý podraz, samý křivák … “

Tak máte?” přeruil ho inenýr netrpělivě.

,,Ale ano, jen se nebojte. Kuráný kluk. Dva pokusy o přechod hranic. Pokadé ho chytili. Nejdřív utíkal z roman-23

tismu, pak před flastrem. Potřetí raději vypustí dui, ne aby si to zopákl. Vyhovuje?”

To musíte vědět vy sám, vdy s ním půjdete! A ten druhý?’

Neznám, nikdy jsem ho neviděl. Ale Havran se za něho zaručuje, je to jeho brácha.”

Havran? Tak se jmenuje?” Inenýr poprvé za celou dobu pohlédl na dveře, které ho oddělovaly od jeho společníka.

To je přezdívka. Z basy. Nechal si tam vytetovat na krk kříek, jako e je prý Smrák. Posel smrti,” rozesmál se hlučně.

Hm,” podotkl inenýr skepticky, to bude pěkný vůl.”

Neříkal jste, e se mám ohlíet po inteligenci,” odsekl chlapík v kombinéze a zdvihl se z prahu auta. Sotva bych nael někoho odvánějího. Ono to není ádná sranda dostávat se ven tajně přes kopečky, místo cestovního pasu. To mi teda věřte. K něčemu takovému u musí být sakra důvod.”

,,Vy ho máte,” odsekl inenýr. A pěkně kulaoučký, na bezpečném místě v bance … “

Přestaňte, mě nemusíte lanařit,” okřikl ho stejným tónem druhý mu. ,,Vím, do čeho jdu a proč to dělám.”

Ti dva jsou přichystaní?”

Jak říkám: Havran hoří touhou konečně to dokázat. A ten jeho brácha má taky dobrý důvod. Nechce se mu nastoupit trest, vyfásl to natvrdo.”

Proboha, s kým jsem se to dal dohromady? pomyslel si inenýr. Takhle jsem snad nemusel dopadnout, abych se spolčoval s kriminálníky!

Nečeká vás ádná procházka,” řekl nahlas a pohlédl na svého společníka. Kdyby to lo, nejraději by vzal vechno zpět.

Včera mě vyslýchali,” vynesl rozhodující trumf. Obávám se, e vědí téměř vechno. Zatčení je otázkou času.”

Nepřeháníte?” zarazil ho společník a obloukem si odplivl.

To mi věřte, e ne. Ale za estatřicet hodin budete v bezpečí.”

Coe?” uklouzlo mui v kombinéze. Ani ho nenapadlo, e uskutečnění plánu vstoupilo do rozhodující fáze. Vyskočil proti Letinovi. ,,A to mi říkáte a teď? Vdy se nestačíme pořádně připravit.”

Není u co připravovat,” usmál se inenýr. Vechno jsem vymyslel, připravil a naplánoval i za vás. Vy to jen budete plnit.

A ty bratry si musíte dirigovat sám. To je vae věc. Kdy bude třeba je obětovat, klidně to udělejte.”

24

Poslyte,” zeptal se mu v kombinéze. Jak se mám podle vaeho plánu dostat přes hranice?”

Prostřílíte se,” odpověděl inenýr a přivřel oči před sluncem.

Dolany, 18 hodin 20 minut:

Člověka, přezdívaného Havran, povaovali ve vesnici za podivnou existenci, které je lepí se stranit. Kdy teď vstoupil do výčepu, vichni na okamik zmlkli, jakoby jim slova zadrhla v hrdle údivem, e se vůbec mezi ně odváil. Nikdo - pokud nemusel - s ním neztratil slova. Také on o společnost nestál, vyhýbal se vem pokusům o sblíení. Dolantí neměli ani tuení, odkud přiel. Jednoho dne se prostě objevil na státním statku; a chtěli či ne, museli se smířit s jeho přítomností.

Nebyl tady brácha?” houkl k pípě a těkavýma očima přejel hospodu. A natoč mi jedno.”

Hostinský před příchozího postavil sklenici s vysokou pěnou, ale dřív ne ji pustil, naznačil palcem a ukazovákem levé ruky to, co v tiché řeči na celém světě znamená: platit Havran vyplivl na podlahu nedopalek startky a hodil na pult pětikorunu. Zarachotila po plechu. To je dobrý,” odsekl, jako e nechce vrátit drobné. Tak byl tady nebo ne?” opakoval otázku.

Ne, odpověděl hostinský. Havran odfrkl čepici pěny a zhluboka si přihnul. Hlasitě říhl a znovu se napil.

Hledal bratra u hodinu. Tuil, e se něco muselo přihodit, kdy se Holar tak znenadání ozval. Mají být určitě po sedmé doma, potřebuje se s nimi o něčem dohodnout.

Havran odstrčil sklenici a vyel ven. Dobře věděl, e jetě za ním nezapadnou dveře a u budou na jeho adresu padat poznámky.

- Jen počkejte, vak o mně jetě uslyíte, holedbal se v duchu cestou ke statku, kde v bývalém čeledníku bydleli.

Přeel dvůr,, napolo zaplavený močůvkou z přeplněného hnojitě. Vyplaené slepice se rozletěly na vechny strany, jak el středem jejich hejna. Na kamenném zápraí pod okny leel vypasený kocour, černý jak uhel. Havran se k němu sehnul a vjel mu do koichu. Pruné tělo přilnulo k dlani a zvíře slastně přivřelo oči. Chvilku se nechalo laskat, ale pak se vysmeklo a líně seskočilo se zápraí na dvůr. Obezřetně

27

poskakovalo po suchých ostrůvcích mezi blátem a zdviený ocas mu bojovně trčel vzhůru. Havran vsedě na bobku kocoura upřeně sledoval, dokud nezmizel. Pak vstal a veel do stavení.

Ze síně se vcházelo nízkými dveřmi do prostorné místnosti, která slouila bratrům jako kuchyň, lonice, koupelna, dílna i dřevník. Teď uprostřed na místě odstrčeného stolu stála červená dvěstěpadesátka a kolem se otáčel hubený chlapec s dívčími rysy ve tváři. Byl tak soustředěný a zabraný do své práce, e Havrana ani neslyel přicházet.

Kdes to vzal?” vyjekl Havran.

,,Stála u rybníka,” vydechl bratr astně, ani by zdvihl oči od práce, Nečum, pojď mi pomoct. Za chvilku ji máme rozebranou. Motor vynesu na půdu, strčíme ho do sena.

A kostru potopíme do močůvky. Tam ji sotva bude někdo hledat, dodal a spokojeně se usmál, jak dobře to vymyslel.

Havran se najeil, nejraději by vyskočil a bratrovi vyal políček.

- Nedá si pokoj, pomyslel si. - Má před nástupem do basy a jetě klidně krade.

Koukej s tím krámem zmizet, houkl, ale bratr ho nebral na vědomí.

Nebo ji oupneme do sena celou? Ta kostra není tak z l á . .

Havran spolkl nadávku a sehnul se k bratrovi. Kdy mu pomůe, moná stihnou stroj rozebrat dřív, ne se Holar ozve.

Budova pohraniční roty, 20 hodin 15 minut: Politickovýchovná světnice byla nezvykle tichá a prázdná, jen televizní obrazovka prosvěcovala houstnoucí ero. V rohu místnosti, u jednoho ze vzorné vyrovnaných stolků, poklimbá-

val zmoený voják. Nohy měl rozhozené před sebou a na bosých chodidlech nedbale navlečené trepky, přes nahá ramena si přehodil ručník. Cestou na umývárnu se chtěl jenom na okamik podívat na program, ale přepadla ho únava a usnul. Dnení den byl příli perný. Desátník Beran seděl opřen ramenem o stěnu místnosti a bezmylenkovitě civěl na obrazovku. Ale vůbec ji nevnímal. V mylenkách se pořád vracel do lomu, k okamiku, kdy se nad ním, k smrti unaveným, sklonil velitel čety.

28

Ale stejně … ” zapochyboval četař Kazda, jemu se Beran před několika minutami svěřil, jakoby u nemohl vydret se svými pocity sám. Nechal ses zbytečně vyhecovat. Podporu-

čík ti to můe pěkně zavařit jetě pár dní před koncem vojny.”

Co mi můe zavařit?” nesouhlasil Beran. Umí to jeho jednání vůbec pochopit?”

Myslí, e jsi první a poslední, komu Valentýn pije krev?”

Za pár to mám do civilu a pak mi můe být Valentýn ukradenej.”

On si určitě vykládal jako frajeřinu to, co jsi udělal.” Kazda se najednou zničehonic zasmál. Co myslí, Luďku! Přenesli by tenkrát nai mazáci nás, kdy jsme my byli baanti?”

koda, e jsme to nezkusili,” řekl Beran pobaveně. Jen si představ takového Slavíka!”

Anebo Arnůtek,” vyprskl Kazda. Ten váil chudák i s plnou polní tolik co j á … “

Ale to by musel jetě leet na elezný posteli,” nakazil se kamarádovým smíchem Beran. Smáli se oba. Ani neslyeli, e se otevřely dveře a veel Valentýn v naehlené uniformě.

Nechápavě přelápl uprostřed místnosti, pohled na oba rozesmáté vojáky ho zmátl; nevěděl, jak se zachovat. Kdyby alespoň tuil, čemu se s m ě j í …

Tady je nějak veselo,” řekl utěpačně, ale vojáci na něho pohlédli sotva úkradkem.

Hlavně, e se dobře bavíte,” oslovil je podporučík znovu, se vzrůstající nevolí. S desátníkem Beranem měl jetě od rána nevyřízený účet a teď, při pohledu na jeho rozjařenou tvář, jakoby ho píchl osten.

A přestaňte, kdy s vámi mluvím!” vykřikl nečekaně a tak zprudka, e oba vojáci zmlkli a zmateně se postavili.

Myslíte si, Kazda, e kdy jste měl úspěch ve slubě, e se vám bude vechno promíjet?” rozčiloval se velitel čety.

Ale já … ” nechápal pohraničník a pohlédl na desátníka Berana, jakoby u něho hledal pomoc. Nesmějeme se přece vám,” vyhrkl.

A máte moc pěkného kamaráda,” pokračoval Valentýn, ,,dělá rád frajeřiny. Co kdyby se tomu nováčkovi Kalábovi na laně zamotala hlava a spadl dolů? To byste se teď asi nesmáli!”

Mezi dveřmi se objevily hlavy několika vojáků. Rota byla jetě plná události, o ní se vyprávělo ve Valentýnové četě.

Vichni dávali za pravdu desátníkovi Beranovi. Podporučík

29

neměl právo ho zbytečně setřít. Beran riskoval, ale jen proto, aby pomohl svému podřízenému splnit úkol.

Máte pravdu, řekl četař, kdy se k němu Valentýn zlostně otočil. To bychom se nesmáli. Jene Luděk věděl, co dělá.

A nebyla to od něj frajeřina. Já ho znám, soudruhu podporučí-

ku, moná lip ne vy.

Soudruhu četaři! vykřikl podporučík. Co si to dovolu-jete?”

Nic si nedovoluji. Říkám svůj názor na Luďka, zrudl Kazda vzruením. A myslím, e to byla jeho povinnost, aby jako velitel drustva pomohl slabímu!

Nech toho, zaprosil tie Beran. K čemu to je dobrý?

Jen a si to soudruh podporučík poslechne,44 odsekl četař.

Kazdo, tak tohle… Důstojník nedořekl, zlostně se otočil ke dveřím. Překvapen se zarazil: Mezi veřejemi stál kapitán Pernica. Mlčky ustoupil ze vchodu, tak výmluvně, e Valentýn sklopil hlavu a beze slova proel kolem něho na chodbu.

Velitel roty byl pětatřicátník, opálený a rozloitý, s trochu vláčnými pohyby, které odpovídaly vyrovnané a uválivé povaze. Přímo z něho čielo, e je srostlý se umavou kadým coulem. Pro vojáky roty byl bezvýhradnou autoritou. Kdy ho Beran s Kazdou spatřili, na okamik jim zatrnulo. Bezděčně vyskočili do pozoru, vypjali se a zdvihli hlavy.

Kapitán zavřel za Valentýnem a mlčky doel k oběma poddůstojníkům.

Měli byste se stydět, řekl polohlasně. Tak zkuení chlapi a chovají se jako usmrkanci! Pár dnů před civilem si troufáte takhle mluvit s velitelem čety? A to si říkáte pohraničníci?

Komu děláte divadlo? Ne podporučíka Valentýna, ale sami sebe jste shodili před celou rotou.’

Četař Kazda zatínal zuby. Desátník Beran se vak osmělil: Soudruhu kapitáne.. Uslyel ale cizí hlas, skřípavý a k nepoznání změněný.

Ani mimořádná fyzická kondice vás, soudruhu desátníku, neopravňuje k podobnému jednání, jaké jste ráno předvedl.

A jestli si myslíte, e ano, pak má pravdu podporučík Valentýn.

Jste frajer!

Desátník Beran se znovu osmělil:

Není to tak,vydechl jen a hned zase zmlkl, protoe velitel ho přejel pohledem, který říkal - jetě slovo a … Kapitán se pak obrátil ke Kazdovi.

A vy jste mě překvapil dvojnásob nepříjemně, soudruhu

30

četaři: Takhle pohraničník nejedná. Pokud vám mohu radit, omluvte se soudruhu podporučíkovi. Já sám bych na jeho místě trval na přísném trestu.”

Otočil se k odchodu, ale mezi dveřmi se jetě obrátil k Beranovi.

V tom lomu, to byla nerozvánost,” řekl a přes tvář se mu mihl nepatrný úsměv. Ale myslím, e by se k ní dokázal odhodlat málokdo.”

Den druhý: Pátek 12. května

Mělník, 02 hodiny 20 minut:

Zmateně se zastavila přede dveřmi pokoje a přelápla na prahu. Z přítmí rozeznávala bílou, rozesílanou postel a na poltáři se černala Petrova hlava; cítila upřený pohled, jak se i on snail očima proniknout tmu.

Obra se,” zaeptala a pokouela se skrýt za pootevřenými dveřmi. Obra se, váně.”

Tlumeně se zasmál; slyela, jak zabořil hlavu do poltáře.

Ale jeho pohled cítila stále.

Snad by ses nestyděla,” zaeptal, hlas se mu chvěl vzruením a napjatým očekáváním.

Ale já se stydím,” pitla.

Obrátil se ke stěně.

Bosé nohy chvatně zapleskaly po parketách a nahé tělo vklouzlo pod přikrývku. Obrátil se k ní a prudce ji sevřel. Chtěl ji ochránit před nebezpečím, či jen skrýt před celým světem?

Schoulila se v jeho náručí.

Hrozně jsem se bála,” zaeptala a cítila, jak jí stud spaluje tváře. Poznals to?”

Přisvědčil, ale nebyla to pravda. Měl zrovna tak málo zkueností jako dívka,

Mám tě moc rád,” řekl.

Hrozně tě miluji,” zaeptala v odpověď a znovu se skryla do teplé náruče.

Bál jsem se, e nepřijde,” zaeptal do ticha. e se tenhle večer nebude vůbec nikdy konat. Straně moc jsem po tobě t o u  i l … “

Kdy já pořád . . , ” zaeptala rozpačitě. Přemýlela nad jejich vztahem. Nechtěla Petra ztratit.

Čeho ses bála?” podivil se a pohladil ji po vlasech, To je přece blbost, bát se. Já bych ti nikdy neublíil.”

31

Kadá holka se přece napoprvé bojí.”

Zasmál se, připadal si statečný a silný. Uchvátil ji do náruče, a pevně sevřel. Chvilku tak leeli a naslouchali, jak se jejich dech zrychluje. Klouzal rukou po jejím těle vzhůru, a ke pičkám ňader. Pevně je sevřel.

Nechce pustit nějakou desku?” zaprosila a pokusila se vymanit ze sevření.

Vstal z lůka a zatápal pokojem. S přikrývkou přitaenou a

k bradě sledovala jeho pohyby.

Napije se trochu?” připomněl si láhev vína na stole a dvě připravené skleničky. Nemohl pochopit, proč nedovolila, aby jim nalil. Také teď zavrtěla hlavou.

Vyladil hudbu a vrátil se pod přikrývku. Zůstal leet na zádech vedle ní, musela se trochu posunout, aby mohla sloit hlavu na jeho prsa. Docela zřetelně slyela, jak mu tluče srdce.

Ví, jaký jsem měl strach, e nepřijde?” přiznal se znovu.

Byla by to koda, zrovna kdy nai nejsou doma.”

Já jsem zase řekla, e přespím u Tomíčkové,” tie se rozesmála. Táta byl docela rád, musel by mě ráno přivézt.

V pět jetě ádný autobus nejede.”

A Tomíčková o tom ví?” polekal se.

Zbláznil ses?” vyprskla smíchy.

A … nenapadne vae … ” Petr se zarazil uprostřed věty, vzpomněl si na své rodiče, jak by se asi oni zachovali. Také zalhal, e odjídějí na kolní výlet ji ve čtvrtek večer. Rodiče toho vyuili, aby si vzali den dovolené na návtěvu příbuzných na Moravě.

Snad ne,” utěovala se. Oni mi věří, my si vichni doma říkáme pravdu.”

I ty?” zeptal se trochu ironicky.

Zmateně se odmlčela. Snaila se nemyslet na to, e noc s Petrem musí vykoupit lí, styděla se pro to. Proč si z ní tedy tropí posměky?

Lhala jsem kvůli tobě,” řekla konečně. Ty jsi přece stál o to, abych si nějak zařídila volný večer. Co jsem měla dělat?”

A co jsem měl dělat já?” ozval se ukřivděně. Měl jsem snad jít za tebou k vaim? Co jsem jim měl asi říct?”

Přestaň, prosím tě.” Svezla hlavu s jeho hrudníku a zůstala leet vedle něho.

Co by asi dělali, kdybych si pro tebe přiel? Tatínku a maminko, pěkně prosím, puste vai dcerunku ke mně.

Zrovna mám dneska v noci volný kvartýr, taky spolu u dlouho chodíme a pořád n i c … “

32

Take tobě se to zdá strané dlouho?” Přestoe se chtěla ovládnout, zadrhl jí hlas.

Ale o to přece nejde,” mávl rukou. Jetě by něco dodal, ale dívka mu poloila ruku na ústa.

Raději u mlč, míň zkazí.”

Chvilku tak zůstali, byl rád, e ho umlčela a ukončila rozhovor, který se mu nepovedl. Uvědomoval si chybu a rád by dívku potěil.

U se nezlob,” zaeptal s její dlaní na svých horkých rtech.

,,Jsem prostě nemotora.”

Usmála se, zlehka ho políbila na prsa. Jsem s tebou moc ráda.”

Já taky. Udělal bych pro nae setkání nevím co. Vůbec bych udělal vechno, abychom mohli být pořád spolu.”

Vdy jsme spolu. Já na tebe stále myslím, třeba celý den.

Úplně jsi mi popletl hlavu.”

Já?” zvolal ve hraném údivu a posadil se na lůko. To tys pobláznila mě. Připadám si jako bez hlavy, stále na tebe musím myslet, vechno mi padá z ruky … “

Ty mluvko,” okřikla ho rozechvělá tím vyřčeným vyznáním.

Jsem s tebou astná.”

Já víc! Vyzkouej mě,” vyzval ji nečekaně. Třeba vysko-

čím z okna, chce?”

Bydlíte v přízemí,” rozesmála se.

 T a k … třeba…” zmátlo ho, e nemůe připadnout na úkol, odpovídající velikosti jeho lásky.

Třeba si oprav známku z němčiny,” řekla.

Co blázní?” najeil se. Proč sem tahá kolu, co má němčina společného s námi?”

Nevím. Jen mě to tak napadlo,” odpověděla, zaskočena jeho reakcí. Vlastně bych ale byla docela ráda, kdyby sis známky zlepil.”

Klárko, co tě popadlo? Jsi vůbec schopná myslet na něco jiného ne na prtání? Kadý prostě nemůe být tak chytrý, jako ty! Musí to pořád předhazovat?”

Proboha, Petře, já to přece nemyslela zle,” omlouvala se, nespokojená sama se sebou. Co se s ní děje, e ustupuje?

Je přece v právu!

Nemyslela zle, nemyslela zle,” opakoval vyčítavě a odsu-nul se od ní. Jenome mě se to dotklo. Proč mezi nás pořád tahá kolu? Já zas třeba umím jiné v ě c i … “

Ale já tě mám přece ráda takového, jaký jsi,” řekla a cítila, e se dá do pláče.

33

Jen se nerozbreč,” čertil se dál Petr. To je vechno, co vy holky umíte.” Neobratně ji začal konejit, hladil dlouhé vlasy, rozhozené po poltáři.

Já jen … e jsem taková hloupá,” vzlykala.

Ale ne,” chlácholil ji. To já vyvzpomněl hloupost, copak se láska dá dokazovat? A ta nae nepotřebuje ádné zkouky, viď?”

Zavrtěla hlavou, nevěděla co odpovědět.

Ale já - stejné bych pro tebe udělal vechno na světě. Mám tě moc rád. Moc bych chtěl, abychom se mohli jeden na druhého spolehnout,” řekl a sehnul se k její umáčené tváři.

Začal ji dychtivě líbat.

Raice, 03 hodiny 11 minut:

Inenýr Letina konečně objevil to, co hledal. Na okraji obce uvázl v kuelech světlometů nákladní vůz. Stál odstavený na malém prostranství mezi skupinou vzrostlých lip. Inenýr zvolna projel kolem a snail se rozeznat kadý detail; byl s obhlídkou spokojen. Vétříeska vypadala přesně tak, jak si lze představit vůz, který delí dobu nikdo nepouívá.

Popojel jetě pár desítek metrů a pak zastavil, zhasnul světlomety a chvilku vyhlíel zpět po cestě, kterou přijel.

Nedočkal se ničeho znepokojujícího, zařadil tedy zpátečku a pozvolna couval ke skupině stromů. Zastavil a před náklaďákem a obezřetně vystoupil. Vesnice spala, nikde se nepohnul ani stín. Dokonce jediný pes se neprobral a neroz-

těkal na vetřelce.

Sklonil se a přichystaným nářadím začal odmontovávat z vétřiesky státní poznávací značku. lo to patně, rouby zarezly stářím. Protáhl se ve stínu k zádi vozu. Zadní značka ho potrápila víc, ale i tu odrouboval. Rychle se vrátil do roveru.

Hodil obě tabulky na podlahu za sedadla, kde u leely dvě podobné. Ty před malou chvílí odmontoval ze kodovky, zaparkované před píseckým Jitexem. Byl tak zabrán do práce, e si ani nepoviml eny, která nechápavě sledovala celý výjev z okna protějího stavení.

Kdy rover odjel, la se opatrně podívat k náklaďáku, co tam ten člověk vlastně dělal. Neobjevila nic a také se trochu bála.

Kdy proběhla mezi domy na cestu ke krávinu, docela si oddechla. Za pár minut jí začínala směna, ale ona věděla, e stejně bude po celý den myslet na podivný výjev.

34

Pohraniční rota, 03 hodiny 30 minut: Pohraniční hlídka ve sloení svobodník Lacina a vojín Medlan se vrátila na rotu pořádně zmáčená a vymrzlá, K večeru se padající rosa změnila v drobné mrholení, začát-kem května bývají noci na umavě jetě hodně chladné.

Velitel hlídky předpisově ohlásil dozorčímu splnění úkolu, moná předpisověji ne obvykle; svobodník zahlédl v přítmí místnosti velitele roty.

Co tady jetě dělá? blesklo mu hlavou, ale vzápětí se uklidnil: Měli vechno v pořádku, proč se tedy obávat.

Sotva svobodník odříkal předepsané hláení, kapitán vstal a přeel k dozorčímu. Zkoumavě přejel oba chlapce očima, byl spokojen. A Lacina byl jakýkoti, slubu vykonával vdycky perfektně. A ten nováček se mu také zamlouval, přímo z něho srela dychtivost a touha plnit dobře úkol.

První pořádná sluba, e?” obrátil se k němu.

Ano,” sykl voják trochu polekaně, jakoby nečekal, e ho kapitán osloví a nevěděl teď, co odpovědět.

A vechno v pořádku? Ostatně - měl jste dobrého velitele.

Svobodník Lacina vás má skutečně co naučit, byla by koda nevyuít jeho zkueností. Doufám, e jste si rozuměli?”

S posledními slovy se otočil na Lacinu.

,.Jistě, soudruhu kapitáne.” Svobodník se nemohl dočkat, a ten nečekaný rozhovor skončí. Jetě se Medlan prořekne, i kdy ho varoval, co by mohlo mít za důsledky, e opustili stanovenou trasu pochůzky a namísto toho bezúčelně courali po planině na vrcholech …

Take nic zvlátního?” otázal se velitel roty a poprvé si uvědomil, e nováček na něm přímo visí očima, jako by mu něco chtěl svěřit.

Medlan se skutečně zalekl velitelovy přítomnosti na rotě, přestoe byl přes vechny výstrahy svobodníka rozhodnut podivnou událost a jetě záhadnějí nález ihned ohlásit. Určitě to bude mít nějaký význam, tím si byl jist. Kdy ale teď viděl kapitána, znejistěl. Uznal by jim důvody, kvůli nim opustili trasu? A Lacina se přece ani slůvkem nezmínil… Nejlepí bude mlčet. Nač nepříjemnosti hned na začátku vojny.

,,A u vás také nic zvlátního?” vytrhl Medlana z úvah kapitánův hlas. Mlčky zavrtěl hlavou a uhnul očima.

,,Můete jít,” řekl dozorčí.

Oba pohraničníci stoupali po schodech vzhůru. Lacina první a Medlan za ním. Najednou se prudce obrátil.

37

Soudruhu kapitáne!” zvolal, jakoby si sám nevěřil, zda se znovu nezalekne. Velitel se k němu překvapené otočil, také dozorčí zdvihl hlavu od knihy hláení, ale Medlana u nemohlo nic odradit. Sáhl do kapsy a vylovil lesklý, stříbřitý roub.

Ty vole,” tlumeně zaklel svobodník a začal sestupovat zpátky po schodech za ním.

Během minuty společně vypověděli příhodu, která je na hlídce potkala. Medlan s dychtivým chvatem, přeříkával se a trochu zajíkal, Lacina zase neochotně a s nevraivými pohledy na nováčka.

Velitel roty chvilku mlčky otáčel roub v dlani.

Kde jste říkali, e . . z d v i h l k nim oči.

Na planině,” vyhrkl svobodník. Vlastně jenom kousek od trasy hlídky. Na místě toho velkého polomu.

Hm, tudy opravdu trasa nevede,” přisvědčil kapitán, ale hned pokračoval: Ovem velmi správně jste se rozhodli přijít té události na kloub. To jen svědčí o dobrém výkonu sluby, o tom, e na hlídce skutečně přemýlíte, soudruhu svobodní-

ku. Vezměte si z toho příklad,” obrátil se na Medlana, přestoe dobře rozpoznal, jak se celá událost seběhla.

To je přece samozřejmé,” zahuhlal svobodník. Tak by si na mém místě počínal kadý velitel hlídky.”

Doufejme,” přikývl kapitán. Chtěl svobodníka trochu zprait, ale nalezený roub ho skutečně zaujal. Postřehl nejen obrácený závit, neobvyklé sloení slitiny a podivný tvar hlavy, ale i nezvyklou velikost. Jakoby roub skutečně nebyl vyroben podle metrických měr. Prohlíel ho jetě dávno poté, kdy oba vojáci odeli spát.

Ráno by bylo třeba úsek pořádně pročesat, napadlo ho, ale vzápětí si uvědomil - co bychom vlastně měli hledat? Vdy

nemám ani ponětí, z čeho by mohla součástka pocházet, na-to, jak by se na cestu dostala.

Popoel k dozorčímu, kde za závěsem visela mapa úseku, svěřeného k ochraně jeho roty. Pozorně prozkoumal místo nálezu: obyčejný, bezejmenný kopec. Jeden z mnoha na jejich úseku, přiblině tři kilometry od roty.

Dokonce neleí ani v hraničním pásmu, rozmezí vede a

jeho úpatím na západní straně, přiblině půl kilometru pod místem nálezu.

Přistihl se, e přemýlí a příli konkrétně, jako by nález znamenal nějaké nebezpečí pro státní hranici.

Taky začínám u pomalu splácet daň povolání, napomenul

38

se. Nejcitlivějí místo celého úseku je přece zde, připomněl si, kdy očima zavadil o symbol hraničního přechodu.

Existoval u dávno před tím, ne se kapitán Pernica stal velitelem roty, slouil vak pouze k přepravě kulatiny do Bavorska. Před nějakými dvaceti, pětadvaceti lety poblí

hranic postavili velkou pilu, jene za několik měsíců provozu zjistili, e by brzy spolykala prořídlé lesy v celém okolí a tak podstatně omezili práci. Majitelé pár let hledali nějaké řeení, zrovna v té době se u nás začalo na umavě hodně těit.

Mnoho porostů u bylo přestárlých a oslabených, les potřeboval radikálně zmladit a nabrat sílu. Pro obě strany se nabízel dobrý obchod, koda nevyuít podobnou monost. A tak se otevřel nepravidelný hraniční přechod.

Pár let to byla jen závora uprostřed lesa, ale jak ruch na hranici narůstal, provizorní zařízení nahradily moderní pro-story celnice a pasové kontroly, časem se pro řidiče kamiónu postavila budova s občerstvením a se sociálním vybavením a pak si u jen někdo vzpomněl, e kdyby se trochu rozířilo odbavitě, mohly by se přibrat i automobily a autobusy s cestujícími.

Co hodin tam kluci strávili! Ne ve slubě, to je samozřejmé, ale na brigádách, připomínal si velitel. Jenom té práce, ne se celnitě rozířilo, ne se vybudovalo parkovitě, pak zase začala soutě o nejlepí hraniční přechod, copak jsme mohli stát stranou?

A si to přiznával nebo ne, pozvolna se přechod stával jeho pýchou. Kdysi si slíbil, e sluba na něm bude vdy vzorná, bez nejmeního kazu. Mnohokrát honil své podřízené a do úmoru, padal únavou spolu s nimi, vymýleli a procvičovali nejrůznějí varianty zabezpečení přechodu i zákroky proti nejrůznějím naruitelům: díky tomu pak často sklízeli zaslou-

ený úspěch. Zadreli u nejrůznějí pachatele, společně s celníky odhalili nejeden kontraband. Kolikrát jen měli nepříjemnost s řidiči, kteří byli přesvědčeni, e na těch pár kilometrů horských cest nepotřebují vůz v dokonalém technickém stavu. A přesto - přes přechod se jezdilo stále víc a objevovalo se na něm i mnoho autobusů, pro které tato trasa znamenala zajíďku od směru hlavních tahů. Vichni oceňovali korektnost a dokonalou připravenost stráců hranice.

Jeho chlapů! I jim přechod přirostl k srdci.

Neměl bych nařídit zvýenou ostrahu v okolí? pomyslel si, ale hned si poloil dalí otázku: K čemu to bude dobré? Čekám

39

snad, e záhadný majitel přijde hledat ztracený roub? Anebo ztratí dalí? Mohu si od nálezu vůbec něco slibovat?

Co si o tom myslí?” obrátil se na stárnoucího nadpraporčíka, který seděl nad rozevřenou knihou.

Já si myslím, e se ten roub na cestu nějak dostat musel.

A pravdu ten kluk má, e tam zřejmě neleel kdovíjak dlouho.

Jetě je cítit olejem.”

To vechno taky vím,” namítl velitel. Ale co bys dělal ty na mém místě?”

Já?” opakoval nadpraporčík. Já b y c h … ” zaváhal a zkoumal očima velitele, já bych to tam přece jen pro-smejčiL”

Zrovna teď.se mi to ani trochu nehodí,” povzdechl kapitán.

Lidí mám pět a půl, kadý musí málem slouit za dva a k tomu by jetě měli pročesávat nějaký kopec.”

Nebral bych tam moc mládenců,” uvaoval dozorčí. Tu dvojici, co to nala, a k nim jetě dva dalí. A to tam pořádně probrouzdají, třeba jetě něco objeví. A pokud ne, také dobře.

Zapomenout bychom na ten kopec neměli.”

Dobrá,” odpověděl velitel. Ráno je tam poli.”

Jetě chvilku přecházel po prostoru roty, ale neměl u

ádné stání. Vzal si od dozorčího baterku a zamířil ke třetímu stanoviti. Ospalost ho přela.

Ne dorazil ke kontrole, napadla ho jedna věc. roub leel na okraji cesty - a je tedy pravděpodobné, e tudy projídělo nějaké vozidlo, z něho mohl vypadnout. Ostatně chodec můe těko ztratit roub, spí tak kapesník, rukavici…

A podle těch rozměrů se dá soudit, e součástka byla vyrobena v Anglii nebo v jiné zemi, kde se dosud běně pouívá coulových měr. A ten obrácený závit? Patrně má roub upevňovat nějakou rotující součástku. e by přece jen pochá-

zel z automobilu? Ale zmýlili by se pohraničníci a spletli by si jeho motor se zvukem motorové pily?

Příli mnoho otázek nad jedním roubem.

P r a h a , 04 hodiny 15 minut:

Posadil se na lůko a zamátral po budíku; nemohl se u

dočkat rána, tak byl vleklou nocí beze spánku unavený a vynervovaný. Nesnáel podobné situace - stále jen kolem dokola přemítat a zvaovat, zda člověk udělal dobře či nikoli.

40

Věděl, e tím jen narůstá neklid a počáteční sebejistota se rozplizne v pochybnostech! Byl hráč, zvyklý vynáet vysoké karty a rád přebíjel. Přesto nemohl stačit Letinovi. Ten vdycky míval jetě vyí trumfy a těstěna k němu bývala příznivějí. Utěoval se představou doby, kdy se konečně osamostatní a zbaví jeho nadvlády.

Začal přemýlet o Letinovi a hledat motivy, které inenýra přivedly tam, kam se nakonec dostal. Byla to jen touha po penězích? Po úspěchu? Anebo po pomstě?

Nevěděl přesně, jak dolo k Letinově kontaktu s druhou stranou, přestoe po tom několikrát v minulosti pátral a snail se pochopit inenýrovy pohnutky. Zastával přece výhodné postavení, které mu skýtalo znamenité monosti - bylo mu to málo? Jednoho dne vyuil obchodního jednání v zahraničí a navtívil manaérskou firmu, o ní se proslýchalo, e se spíe věnuje průmyslové pionái. Na ukázku přinesl výsledky jednoho z československých vědeckých ústavů, zabývajících se onkologickými výzkumy. Domníval se, e to není nic světoborného. Byl vak překvapen, e ho přijali s otevřenou náručí a učinili velkorysou nabídku.

Kdy o tom spolu jednou hovořili, zdůvodňoval inenýr své jednání tím, e je přesvědčen, e západní státy mohou věnovat více prostředků na uvedení výzkumu do praxe.

A bylo ale jeho přesvědčení ve skutečnosti jakékoli, nechal si je dobře zaplatit. A pak u jen ochotně plnil dalí a nové úkoly, které s jeho proklamovanými ideály o touze pomáhat lidstvu v boji se zhoubnými nemocemi neměly nic společ-

ného.

Pěkný mesiá. A co já? Co z toho veho mám já? Pár tisícovek tuzexů, které jsou dávno utraceny. A neustále jednou nohou tam, kam to teď hrozí padnout oběma. Kdy začal pro Letinu shromaďovat informace, o které měl inenýr zájem, nezajímal se, pro koho jsou určeny. Záhy vak vytuil, proč si inenýr vybral archiváře, který opatřuje vědeckým pracovní-

kům odbornou literaturu a potřebné prameny a sám pak ukládá a eviduje zprávy s vyhodnocením výzkumných úkolů.

Musel se usmát při vzpomínce, jak se Letina tvářil, kdy na něho u h o d i l … Vlastně ho donutil ke spojenectví. Jak bylo mnohdy snadné získávat nejrůznějí informace. Zatímco jinde leely v trezorech, opatřeny výstranými razítky se stupni utajení, on je měl kdykoliv po ruce. Pokud se mu zdálo, e nějaká informace je skutečně zajímavá, prostě ji strčil do

41

kopírovacího stroje. Letina nedokázal o nic víc, ne rozpoznat tuto ideální monost.

Mohli jsme jetě hodně věcí získat, uvaoval osamělý mu

na lůku trpce. Vechno, nač teď myslel, u nyní patřilo minulosti.

Ale co kdy podlehl inenýr Letina zbytečné panice?

Znovu se vynořily pochybnosti. On nebyl nikdy ádný hrdina.

Pořád míval zadek staený strachy. A přitom mu jeho postavení poskytovalo monost spolehlivého alibi - neustále jezdil ven, pravidelně byl s mnoha zahraničními partnery ve styku, kdykoli se mohl nenápadně sejít s kýmkoliv, sotva by mu to kdo dokázal. A co by mohli dokázat mně? To by mě musel shodit pouze Letina. Jedině on. Pro něho jsem obstarával informace o probíhajících výzkumech a kopíroval výzkumné zprávy.

Byl by toho schopen? Moná, e ano, zapochyboval. Ale proč by to dělal? Od chvíle, kdy Letinovi zemřela ena, hovořil o odchodu ven. Prý se tam postarají o nás oba. Kdy

odejde on, padne podezření na mne. Take mi nic jiného nezbývá. Opravdu? Musím i já? Letina strčí do kapsy sluební pas a na Ruzyni nasedne do prvního letadla, zatímco já …

Znovu pohlédl s obavami na hodinky. Nevěděl ani, má-li jetě dost času či naopak ji naspěch. A Letina se stále neozýval.

Horní Vltavíce, 04 hodiny 32 minuty: Projel poslední vesnicí, leící před hraničním pásmem, kde se jetě nemusel obávat případné kontroly. Zpomalil jízdu.

V minulých měsících dopodrobna zkoumal zdejí okolí, dlouhé hodiny nenápadně pozoroval způsob ochrany státní hranice, z jednotlivých detailů skládal mozaiku svých ancí.

Teď u bezpečně věděl, e o pár stovek metrů dál jsou vechny silnice i by jen trochu sjízdné cesty sledovány hlídkami Pohraniční stráe. Podařilo se mu dokonce zjistit, e zdejí vesnice je poslední vnitrozemská, kde není ani jeden pomocník Pohraniční stráe - udělal prostě ve, aby se jeho jistota mohla opírat o reálné podklady.

Silnice za vesnicí se stočila do řídkého borového lesa, jeho

středem vedla křiovatka lesních cest. Vyřadil rychlost a pomalu sjíděl z mírného kopce, dokud ve světle reflektorů

42

nerozpoznal bílý kilometrovník. Přilápl brzdový pedál a stočil vůz na lesní cestu. Dojel téměř na samý okraj lesa a tam zastavil. Jen bezděčně se podíval na hodinky, měl časový plán tak dobře zafixovaný, e úkoly plnil s vteřinovou přesností.

Vystoupil z vozu a vytáhl zpod sedadla dvě státní poznávací značky prachatického okresu. Rychle je vyměnil za značky na voze. Pak vyndal ze zavazadlového prostoru ablonu s vystři-

enými písmeny a znakem, přiloil ji na přední dveře a barvou ve spreji opatřil svůj vůz emblémem státních lesů, závod Vimperk. Pak usedl za volant a nastartoval.

Kdy v noci opoutěl Prahu, trápil se otázkou, zda tohle ve má vůbec nějaký smysl. Přestoe měl v ruce téměř hmatatelné doklady nebezpečí, pořád se bránil uvěřit, e není jiného vyhnutí ne opustit republiku. Připravoval se na podobnou nouzovou eventualitu dlouho a pečlivě, mnohem dřív, ne

v něm začalo klíčit podezření. Ale nyní, pár hodin poté, co se začal uskutečňovat jeho plán, znovu zaváhal.

Mohou mi vůbec něco dokázat? přemýlel. Informace, které jsem dodával za hranice, byly sice velmi důvěrné a měl k nim přistup jen omezený okruh lidí, ale přesto: Vede stopa pouze ke mně? Kdyby se okruh podezřelých porovnával případ od případu, pravděpodobně bych zbyl jako jediný moný pachatel. Jenome kde je hranice mezi tím, co se mi běně dostávalo do ruky v rámci sluebních povinností a tím, co jsem si opatřoval vlastní iniciativou?

Výzkumné úkoly stále jetě mnozí lidé nepovaují za tak závané, e by mohly být zdrojem zájmu někoho na Západě, a tak stačilo při vhodné příleitosti utrousit, jak mu leí na srdci rychlé uplatňování nejnovějích poznatků vědy a zdůraz-nit, e má kontakty na výrobní sféru. A hned se nali mnozí, i renomovaní pracovníci výzkumu, snaící se prorazit se svým nápadem. Ve třech případech dokonce zorganizoval ze zástupů různých institucí racionalizační skupiny, aby se vyzkum rychleji pohnul kupředu. Souběně s předáním dokumentace výrobě posílal její kopie ven. Holara do toho neměl zatahovat, i kdy se do celé záleitosti vlastně namonto-val sám.

Neměl toho mue rád. Obával se jeho nenávistné povahy.

Občas ho zbavovala soudnosti a mohla je oba ohrozit.

Zejména v poslední době zahrnoval inenýra stále častěji různými výčitkami.

Připadal si nedoceněný. Nechtěl připustit, e by měl být vděčný Letinovi za to, e je vyuito jeho schopností.

43

Seznámili se, kdy byl Holar téměř na dně. Z talentovaného vědeckého pracovníka, kterému předvídali velkou budoucnost, zbyl v důsledku ztroskotaného manelství s mnohem mladí a ambiciózní enou jen stín, vemi navíc posmívaný.

Inenýr mu dopomohl k místu a od počátku nad ním drel ochrannou ruku. Nikoli z lásky k Holarovi, ale z toho, e odhadl, čím by mu mohly být prospěné jeho schopnosti.

A kalkulace mu vyla. Zavázal si během doby Holara tak, e si z něho nakonec udělal spolupachatele.

Tuil ji tenkrát, e bude jednou Holara potřebovat i proto, aby mu kryl přechod hranice? Jistě ne. Vdy se domníval, e stačí opustit republiku včas, e prostě odcestuje na sluební cestu na Západ, z které se nevrátí. Teď ale musel odevzdat cestovní doklady a zůstal bez monosti dostat se ven legálně.

Jeho naděje zbyla v rogallu. Mohlo se vak stát, e by někdo odhalil záměr a znemonil mu start. Aby se tomu předelo, bylo třeba odvést pozornost jinam, a to připadlo Holarovi, jemu rovně dával Letina jediné východisko - riskovat ilegální útěk za hraníce.

Za těchto nepříli radostných úvah protáhl vůz hlubokou úlabinou. Před kapotou se otevřel průsek cesty. Byl to poslední nekrytý úsek směrem ke hranici. Proto raději stočil rover na lán s vojtěkou, vyjeté koleje prozrazovaly, e si tudy krátí cestu i traktory ze statku. Čtyři stovky metrů projel co nejrychleji a pak se ponořil znovu do lesa. V konečcích prstů cítil přestálé napětí. Trasa vedla sotva dvě sté metrů od hraničního pásma.

Jen pozvolna se uklidňoval. Byl přesvědčen, e dvě stovky metrů jsou v jitřním mlném oparu příli dlouhá vzdálenost, aby pohraniční hlídka stačila identifikovat jeho vůz a pří-

padně zasáhnout, přestoe je dosud vně hraničního pásma.

Ale při kontrole by objevili rogallo a to by byl konec. Teprve kdy vjel nairokou mýtinu, posetou svěe zelenými sazenice-mi boroviček, a zabočil k husté březině, spadla z něho nervozita.

Nad vrcholky hraničních kopců se jasnila obloha. Inenýr měl vechny úkony přesně natrénované, take nemusel čekat na plné denní světlo. Mnohokrát se v úplné tmě zavřené garáe trápil s otevíráním důmyslné bedny, s vyjmutím trojúhelníkové konstrukce deltaplánu, s montáí motoru i křídla. Také teď, v řídnoucím oparu časného rána, rychle prováděl úkon za úkonem. Po několika minutách se narovnal

44

a odhrnul manetu koile - čas přípravy křídla byl sice o několik vteřin delí ne předchozího dne, ale stále jetě zbývala rezerva.

Zlehka se dotkl vrtule, zdálo by se, e ji hýčká, jak opatrně z ní zacházel. Protočil motor a pak ho nahodil. Sníil otáčky a vrátiI se k vozu, vyjmul brzdící zařízení a upevnil je ke křídlu.

Bylo mu téměř do zpěvu, jak se mu práce dařila. Zahákl lano za nárazník a usedl pod křídlo. Přidal plyn. Motor se rozeřval ve vysokých obrátkách. Chvění konstrukce se zvyovalo, motor se trochu zajíkal, jako by pás motorové pily uvízl v tvrdém dřevě Inenýr zvýil otáčky na maximum, lano se napínalo a celý létající stroj se třásl, připoután k autu.

Prudce ubral plyn. Co to znamená? bleskla mu hlavou otazka. Vyvihl se z improvizované sedačky před vířící vrtulí a skokem byl u napjatého lana, u vyhazovacího mechanismu.

Vzal je do ruky a strnul - v zařízení chyběl napínací roub, který blokoval tanou sílu a teprve při překročení mezní hranice se uvolnil.

Rozeběhl se k vozu, sklonil se nad bednou a zatápal v ní roztřesenýma rukama, ale marně, byla prázdná. Ve chvatu obrátil naruby celý nákladový prostor, jako smyslů zbavený vyhazoval kufřík s nářadím, rezervu, přísluenství vozu, pro-hmatal mezeru pod sedadly a přeházel co se dalo. Důleitá součástka zmizela. Seskočil na cestu a centimetr po centimet-ru prohledal prostranství mezi autem a křídlem, pod ním stále bublal nahozený motor.

Musel jsem ten roub ztratit u včera, napadlo jej. Pocítil, |ak ho polévá studený pot. Konečně si připustil, e součástku nenajde.

Skočil k motoru a teprve nyní jej umlčel. V nastalém tichu se strach ohlásil jetě tíivěji, slyel se přerývaně oddechovat, cítil krev ve spáncích. Znovu se rozeběhl k vozu a prohledal ho, znovu s očima upřenýma na cestu proel sem tam.

Roztřásl se, nemohl ovládnout ruce, které neklidně projíděly přes kapsy bundy. Uvědomoval si nesmyslnost takového počínání, nikdy by přece součástku nestrčil do kapsy.

Co to znamená? Jestlie jsem roub ztratil u včera, musí tu někde být!

Chvatně uvaoval, zda mohla součástka odletět stranou, mimo cestu. Odhadoval vzdálenost, do ní mohla být odmrtě-

na; znovu se vrátil ke kraji cesty. Proel krok za krokem podél mělkého příkopu. Teprve po chvíli si uvědomil, e předchozí-

47

ho dne stál s vozem o kus ní na cestě; klopýtavě se rozběhl k tomu místu.

Jenome přesné postavení u nenajdu, dolo mu po marném hledání stop. Nerozhodně se zastavil. Se sklopenou hlavou klopýtal zpět k vozu a přemítal, co dál.

Co kdy někdo roub nalezl a identifikoval jako součástku rogalla? Ale kdo by to zde mohl najít?

Bezděčně se podíval na hodiny v přídi rogalla, překvapilo ho, e celý děj trvá sotva dvě minuty. Horečně začal zvaovat, je-li riziko posledního zkuebního letu skutečně únosné.

Postupně se klonil k názoru, e právě ten ztracený roub vyaduje provést poslední prověrku. Mnohem pečlivějí a promylenějí ne byla ta včerejí.

Ve výbavě vozu měl vlečné autolano. Napjal je mezi nárazníkem roveru a konstrukcí základny křídla. Doufal, e sílu potřebnou ke startu rogalla dobře odhadne a přeřízne lano v pravý čas.

Pokusil se nahodit motor. Otáčel vrtulí, ale motor jen poblafával a kuckal. Teprve na dvacátý, pětadvacátý pokus naskočil, vrtule se roztočila a znovu rozechvěla konstrukci.

Snail se vrýt do paměti čas, po který křídlo viselo na brzdě, a pak několikrát prudce máchl noem pod sebe, a se mu podařilo přetnout lano. Křídlo se nadulo větrem a vzlétl.

Co kdybych … napadlo ho, kdy nabíral výku, ale hned to pomylení zapudil. Tam někde vpředu, ve skrytu poslední fronty hor, je stanovitě protivzduné obrany. Z té jejich pačkárny by mě měli jak na dlani, pomyslel si.

Naklonil nepatrně postavení křídla a sníil letovou hladinu o tři, čtyři metry. Letěl teď tak nízko, a se mu zdálo, e dosáhne na zem. Nad rozevřenou planinou vykrouil táhlou obrátku a znovu se vracel k vozu.

Zkouka dopadla dobře, rogallo je schopné odstartovat i za improvizovaných podmínek, jako bylo přeřezání kotevního lana. A je dobře ovladatelné. Přelet se musí podařit, povzbuzoval se.

Jak jsem jen mohl ztratit tak důleitou součástku? Přinejmením by mohla prozradit místo startu. Ale můe se ten, kdo ji nael, dovtípit, k čemu roub slouí?

Poprvé si uvědomil, jak při volbě termínu málo záleelo na něm samém. Rozhodovaly spíe okolnosti, ne jeho přání.

Musím se znova pokusit ztracený roub najít.

Podíval se na hodinky, začínal časový limit u překračovat.

48

Musím mít jistotu, e nepadl nikomu nepovolanému do ruky. přesvědčoval se, vzápětí si ale oponoval. Tato monost je víceméně teoretická. Jaké je ale vůbec procento pravděpo-dobnosti, e roub mohl někdo najít?

Počítal, kdo mohl během uplynulých estnácti, sedmnácti hodin přijít na cestu. Pohraničníci? To je téměř vyloučeno.

A l kdyby? Najdou roub a co dál? Aby poznali, k čemu patří, museli by přinejmením vidět rogallo. Kdyby tomu tak bylo, zřejmě u bych byl v jejich rukou. Kdo tedy zbývá? Lesní dělníci? Náhodný turista? Houbař?

Jetě je brzo na houby, uvědomil si. Strach má opravdu velké oči. Najednou se mu vechny ty obavy zdály liché a neopodstatněné. Kdy nasedl do vozu, ocenil zvolenou, variantu plánu.

Za pár minut sjedu do údolí, někde na příhodném místě přehodím číslo a smyji firmu na dveřích, pak zavolám Prahu.

Usmál se. Představil si čistě povlečenou postel ve vimperském hotelu a pár hodin spánku, zatímco jiní budou dál plnit jeho plán. Jetě sice nevěděl o vech jeho detailech, budou odvislé od dalích podmínek. Přelet hranice se můe zdařit za určitého předpokladu a ten musejí vytvořit Holar a jeho dva lidé.

Mělník, 05 hodin 03 minuty:

Otevřela oči a na okamik se polekala, kde vlastně je. Teprve kdy uviděla Petrovu hlavu, sklouzla očima z jeho rozcuchaných vlasů a pohlédla mu do očí. ,

Asi jsem usnula,” vyhrkla zmatené. Petr se kochal jejími rozpaky.

Troku!” připustil konečně. To je krásné, zaspat noc lásky. První nai noc ..

Polekaně mu poloila ruku na ústa.

Kolik u je?” nadzdvihla se v posteli, ale nemohla nikde objevit ádné hodinky. Její čajky odměřovaly čas na koberci uprostřed místnosti, příli daleko, aby rozeznala maličké ručičky.

Jetě máme dvanáct minut. Za předpokladu, e nechce

snídat,” odpověděl chlapec.

Petře, hrozně tě miluji,” zaeptala a skryla tvář na jeho prsou.

49

/

Prudce ji k sobě přitiskl, pokouel se ji políbit. Vypadala jako polekané ptáče, schovávala před ním obličej a současně se k němu dychtivé tiskla.

Ví, co teď uděláme?” Hlas se mu chvěl vzruením.

Přijdeme pěkně spolu. A to vichni vidí, u se dál nechci skrývat. Neděláme přece nic zakázaného.”

Petře!” zvolala prosebně. K čemu to bude dobré?”

Budeme spolu.”

Ale to přece jsme. Já jsem s tebou pořád.”

Jenome - takhle budeme vedle sebe. Protoe k sobě patříme.”

Petře!” znovu zaprosila. Mohou z toho být jedině nepří-

jemnosti.”

Bojí se!”

Ale ne, to … ” Nevěděla, jak jeho naléhání odrazit. Přece jen měl pravdu.

Bojí se, protoe ti nestojím za trochu nepříjemností!”

vykřikl.

Dobře,” rezignovala, ale bylo jí to trochu proti mysli.

Nechtěla ho slepě poslouchat a vadilo jí, e si vynucuje její povolnost.

Praha, 08 hodin 25 minut:

Telefon se ozval tak nenadále, e sebou Holar polekaně trhl. Skokem byl u aparátu a nedočkavě zdvihl sluchátko.

Nemohl volat nikdo jiný ne Letina.

Co je s vámi?” rozkřikl se, kdy ve sluchátku slyel tichý, vemlouvavý hlas. ,,Já u taky umírám netrpělivostí a vy si dává-

te na čas,” vyčítal inenýrovi.

Neměl jsem monost zavolat dřív. Jste na výlet připraven?”

Proboha, pokolikáté se ptáte,” odsekl zlostně.

Tak dávejte pozor,” řekl Letina důrazně. Sedněte do auta a zajeďte pro ty dva. Vechno dál přesně tak, jak jsme se dohodli.”

Rozumím,” ujistil inenýra Holar.

Nezapomeňte v Berouně odstavit vůz. Vlakem pokračujte do Plzně. Před nádraím je zaparkovaná moje cortina, klíče jsou v zadním nárazníku, techničák v přihrádce pod deskou.

Pojedete přes Klatovy a Suici do Vimperka. Tohle vechno musíte zvládnout do pěti hodin! Přesně v sedmnáct nula nula

50

se my dva setkáme na autobusovém nádraí ve Vimperku.

Jasné?”

.,A co kdy náhodou ten hajný bude doma?”

,, Tak ho ode mě pozdravujte. ije v hájence sám! Copak to je nějaký problém?” dodal ironicky Letina a zavěsil.

Budova PZO Imex, 10 hodin 07 minut:

Kapitán Vachuda sklapl desky v modré plátěné vazbě pohlédl na ředitele Kořána. Několik vteřin se mlčky pozorovali jako by se jeden snail uhodnout mylenky druhého.

..Mohu se vás na něco zeptat?” vstal Vachuda a pomalu přeel k oknu.,.Odkdy znáte vechny tyto skutečnosti?”

,,To je těké odpovědět,” zaváhal Kořán. Jisté náznaky tu samozřejmě u b y l y … “

Ptám se, jak dlouho leí desky u vás v zásuvce,” upřesnil kapitán. Tím nerozptýlil ředitelovy obavy. Snad se o to ani nesnail, rovina rozhovoru mu vyhovovala.

Od včerejího rána,” přiznal Kořán.

Proč jste mě zavolal a teď?” řekl Vachuda s výčitkou v hlase.

Prostě jsem se nemohl rozhodnout. Ne ve se mi v té zprávě zdá stoprocentní.”

Ale také tam není nic, co byste mohl s naprostou jistotou vyvrátit, e?”

To nelze jednoznačně tvrdit,” nechával si Kořán pootevře-ná zadní vrátka. O mnohých souvislostech jsem se dočetl poprvé, dokud jsem neotevřel desky, neměl jsem o nich ani tuení.”

Kapitán se odvrátil od okna a posadil se znovu naproti řediteli. Povězte mi něco o inenýru Letinovi. Něco, co tam není,” kývl ke spisku na desce stolu.

Znám Letinu velmi dlouho a myslím, e i dost dobře. Jak bych vám to nejlépe … Prostě ten člověk mi nikdy nezpůsobil nejmení komplikaci, jestli rozumíte. Mohl jsem se na něho absolutně spolehnout. Dokonce jsem ho kolikrát pověřil úkoly, které bych měl řeit sám. Tak jsem mu důvěřoval! A on mě nikdy nezklamal. Nikdy! Proto také nyní povauji celou věc spí za nedorozumění. Za omyl.”

Zajímavé.”

Vezměte si třeba jeho pracovní výsledky. Kdyby jiní dělali

51

jen zpoloviny tolik, co on…“Zmateně se zarazil, uvědomil si, jak divně vyznívají jeho slova v souvislosti s tím, z čeho je Letina podezříván.

Jen pokračujte, prosím.”

Třeba … jak vestranně pomáhal naí védecko-výzkumné základně. Sám orientoval výzkumníky na řadu úkolů, které se někde ve světě objevily. Dělal skutečně mnohem víc, ne

pouhou povinnost.”

Nedolo v poslední době k nějaké změně v jeho chování?”

Asi před třemi roky mu zemřela ena. Nebo před čtyřmi?

Hrozně to u t í k á … ” Zarazil se nejistě,, jako by na tom záleelo.

Byl z toho velmi zdrcen. Jako by ztratil zájem o svět kolem sebe!”

Projevovalo se to nějak v práci?”

To ani ne. Ale uzavřel se zcela do sebe. Mrzelo mě to, chtěl jsem mu pomoci, ale jak? Kdy o tom nyní přemýlím, nevím o něm za poslední tři roky nic. S kým se stýká, co dělá, kdy

odejde z kanceláře, jak ije … Prostě nic.”

Říkal jste, e jste měli jisté podezření, jako by nějaké informace unikaly právě přes něho.”

Ano, poslední týdny panovaly mezi námi dost napjaté vztahy. Zarazil jsem mu vechny cesty ven, nechal jsem přezkoumat zápisy ze sluebních výjezdů, přestal jsem ho zasvěcovat do tajných věcí.”

Jak vae opatření inenýr přijímal?”

Rezignovaně. Jako by si jich ani neviml. Snad mu na ničem u nezáleí.”

Kapitán se znovu zdvihl a popoel k oknu. Řekněte mi , ale dobře si rozmyslete odpověď, záleí mi na ní , jak by se Letina zachoval dřív?”

Udělal by skandál,” vyhrkl Kořán. Ale pořádný, a by se tahle okna třásla. Uměl se brát o svá práva.”

Vachuda se odvrátil, v obličeji se mu zračilo napětí. Pohlédl na ředitele.

Nebudu si s vámi hrát na schovávanou,” řekl a kývl k deskám uprostřed stolu. Dostávali jsme určité signály o Letinově podezřelé činnosti venku. Tohle jsou vak záva-

ná fakta. Byli bychom si je stejně u vás zjiovali. Zatím jsme nechávali Letinu v klidu. Ale teď … “

52

Hajovna v okolí Křivoklátu, 10 hodin 40 minut: Stříbrný renault dvacítka se protáhl cestou mezi domy a vyrazil z obce. Řidič přilápl plyn; kdy táhlým stoupáním vjíděl do lesa, ručička tachometru se přehoupla daleko přes stovku Ani nevěděl, proč vůz tak ene. Měli dost času.

Úkradkem pohlédl vedle sebe. Rozloitý Havran se rozvaloval na sedačce a tvářil se spokojeně, jako by jeli na skutečný výlet, Zato jeho bratr na zadním sedadle byl vzruení samo. Tiskl se k Holarovu opěradlu a fascinovaně civěl na ručičku tachometru v.

Takovýhle ihadlo si taky koupíme, brácho!” plácl po zádech Havrana.

..Jasný, souhlasil Havran na půl úst.

,Pane Holar, kolik vám to ere?” ozvalo se znovu ze zadního sedadla.

,Dej pokoj,” okřikl ho bratr. Kdo má na takovýhle fáro, nemusí se starat, kde vzít na benzín.”

Ale já bych to chtěl vědět,” dotíral kluk. Zajímá mě to.”

.Jsi číman,” prohodil mu u volantu. Průměr jedenáct. Ale teď dr chvíli hubu, ano?”

Bratr se uraené stáhl do kouta vozu a zlostnými pohledy lehal po Havranovi i po řidiči.

Blbec, pomyslel si o Holarovi. A brácha ho nechá, aby se mnou jednal jako se smrkáčem. Ale počkej, hajzle. Já ti to vrátím, sliboval v duchu na adresu mue, kterého znal pouze někollk hodin.

,To u jsme tady?” zeptal se Havran mue za volantem, kdy minuli ukazatel se směrovkou na Křivoklát.

Holar mlčky přikývl. Ubral plyn. Mezi vzrostlými smrky vedl průsek lesní cesty. I kdy si trasu před několika dny projel, přesto lesní cestu málem minul. Dupl na brzdu v poslední chvíli a prudce strhl volant. Vůz se smekl na odbočku. Po několika stovkách metrů probleskly uprostřed prostorné mytiny obrysy bílého stavení. Pomalu dojeli a k plaňkovému plotu a zastavili.

Holar s Havranem vystoupili a pozorovali hájenku. Z boudy u vchodu se vyřítil rezatý jezevčík a zlostně těkal.

Havranův bratr také vylezl z vozu a podle úmluvy se rozběhl zpět po cestě. Holar vzal za kliku vrátek. Bylo zamčeno.

Pane Mudra, jste doma?” zvolal a kdy se nedočkal

53

odpovědi, zavolal po chvíii jetě jednou. Omrkneme to z druhé strany,” řekl Havranovi. Jistota je jistota.” Vykročili vedle sebe. Pes poskakoval podél opačné strany plotu a vytrvale těkal.

Vem to proti,” převzal Havran iniciativu. Ta mrcha musí dostat po čumáku, nebo nás prozradí.”

Rozeli se, jezevčík chvilku zmateně pobíhal mezi nimi, ale nakonec si vybral Havrana.

Holar přidal do kroku, vypadalo to, e plán vychází. Oběhl parcelu, na druhé straně stála stodola a seník, který měl vrata do lesa. Nikde nikdo. Letina zapracoval spolehlivě. Poslal dnes svému vzdálenému příbuznému a obyvateli této hájenky telegram, a přijede do Prahy.

Holar vyběhl za roh seníku. Havran táhl po zemi omráčené-

ho psa a buil do něho klackem. Pak ho přehodil přes plot do lesa. Jezevčík tam zůstal leet.

Holar pomalu přelezl plot a snail se odvrátit pohled od mrtvého psa. Klopýtavě se pustil k oknu hájenky. Věděl od Letiny, jak se dostat dovnitř. Loktem vyrazil tabulku okna a sáhl po kličce, otevřel obě křídla a protáhl se do místnosti.

Pojď za mnou,” vybídl Havrana. Sám rychle zmizel uvnitř stavení.

Puky visely na jeleních shozech v síni, pečlivě vyčitěné a naolejované. Holar je sundal a vzal do náruče.

A co náboje?” eptal vzrueně Havran.

Tumá!” vrazil mu Holar puky do rukou. Od Letiny, který hajného Mudru navtěvoval, věděl, e náboje jsou v psacím stole pod oknem. Zásuvky vak byly zamčeny. Popadl s desky stolu lovecký tesák a vypáčil jím horní zásuvku. Byla plná krabiček s náboji. Přelétl očima místnost. Na válendě u dveří do pokoje leel poltář v ozdobném povlečení, popadl ho a strhl povlečení.

Nečum a nasýpej to tam,” pobídl Havrana, aby přesypal náboje z krabiček do povlaku.

Pak poloil do okna zbraně, v náručí by mu překáely.

Protáhl se opatrně ven a pokynem ruky naznačil, aby mu je Havran podal. Jedna kulovnice Havranovi upadla a s třeskem narazila na obrubník pod oknem.

Hovado! Jetě ji zkurví,” zařval Holar, zatímco Havran sbíral se země zbraň a třel si naraené koleno, zatínaje zuby.

A pohni, a jsme pryč.” Holar popadl puky, lehce se s nimi přehoupl přes plot a naskočili do vozu.

54

,.Budeme muset na ty kvéry něco obstarat,” prohodil Havran. Vyzvedli jeho bratra, který hlídal příchod k hájence od lesní cesty.

Doufám, e ses tu strachy nepodělal. Pan Holar by měl znečitěný fáro,” dodal ironicky.

Holar dupl na brzdu. Zastavil a otočil se ke spolujezdci.

,.Jetě slovo a vyrazím tebe i toho potrata,” kývl k zadnímu sedadlu.,,Teď jde o vechno. Konec srandiček. Budete dret hubu. A dělat jen to, co vám nařídím,”

Havran sevřel ruku v pěst, a mu zbělaly klouby. Věděl, e jsou s bratrem v situaci, kdy si musí nechat líbit vechno.

Jen klid, éfe. Snad jsem tolik neřek’.”

Holar mlčky zařadil rychlost a rozjel se.

Za necelou hodinu nasedli na berounském nádraí do vlaku. Zbraně s náboji přibalili k nevelkému stanu pro dva, který Havran koupil na Holarův příkaz a za jeho peníze v Berouně.

Operační středisko FMV, 16 hodin 58 minut: Major Fidrmuc usedl na místo operačního důstojníka.

Sluba mu vyla na pátek a to není zrovna nejpříjemnějí den.

Hromadné putování a přelévání lidí z měst ven a naopak má i jiné stinné stránky, ne jen ucpané komunikace a dopravní nehody.

Rozevřel knihu hláení a opřel se do otáčecího křesla.

Snail se usadit co nejpohodlněji a najít polohu, v ní bude následujících dvanáct hodin jaktak snesitelných.

Dá si turka?” ozval se kolega z místa pomocníka.

Proč ne,‘souhlasil major. Kafíčko nikdy neukodí.”

V jednom z reproduktorů, umístěných pod monitory v čele ovládacího pultu, sue zapraskalo. Fidrmuc se natáhl a stiskl tlačítko příjmu.

..Máme tady loupe zbraní,” promluvil reproduktor.

..Začíná to skvěle. Major přijímal hláení. Zároveň ale pokynul pomocníkovi, e ani tato událost jim nezabrání dopít kávu. Poznamenal si místo loupee a předpokládaný čas.

Pachatel nebo pachatelé odcizili kulovou kozlici značky Merkl, dvě brokovnice dvojky značky Zbrojovka a jednu maloráku. Dále lovecký tesák a velké mnoství nábojů.

S největí pravděpodobností vak neodcizili malorákové náboje.”

57

Hm, alespoň e tam něco nechali. Fidrmuc cvakl přepína-

čem vysílačky. Máte čísla těch zbraní? Tak sem s nimi, zahájím celostátní pátrání.”

Usadil se do křesla a připravil se na dlouhý proud chrčivých slov.

Vimperk, 17 hodin 01 minuta:

Letina se opíral o zábradlí na třetím nástupiti a nastavoval tvář zapadajícímu slunci. Působil dojmem turisty, který se snaí nepromarnit den.

Holar ho několik vteřin napjatě pozoroval z rohu autobusového nádraí; obdivoval jeho klid.

Skutečně si tak věří, nebo to jen hraje? pomyslel si, ne

vkročil na volné prostranství.

Máte zpodění!” řekl inenýr tlumeně, kdy se setkali na poloprázdném nástupiti. Ani se nenamáhal obrátit k příchozímu, s přimhouřenýma očima stále nastavoval tvář nachové-

mu svitu.

Nemám,” odsekl Holar a zalomcovala jím zlost. Letina si ani při posledním setkání neodpustí svou povýenost.

Máte zpodění! Jak to dopadlo v hájovně?” Letina se teprve nyní odvrátil od slunce. Chvilku se beze slova pozorovali.

Holar se uklíbl. Přesně podle plánu. Akorát mě začínají tvát ti dva debilové, co je s sebou vleču.”

Jen klid.” Inenýr pohlédl na zástup, který se u začínal řadit pod tabulí s jízdními řády. Uvědomil si, e nabádá ke klidu, zatímco má sám nervy napjaté k prasknutí. Straně touil, aby u bylo zítra ráno! Kdyby tak lo zbývající dobu nějak překlenout, posunout se v čase dopředu o deset, dvanáct hodin. Ale přece jen u to, e se setkali v určené době na stanoveném místě svědčí, e dosud ve probíhá podle plánu.

Ti dva… máte jistotu, e necouvnou?” zeptal se. Vymyslel jsem dokonalý plán, a l e … ” Zmlkl, nevěděl, jak pokra-

čovat.

Necouvnou. Vědí, e je to u rozjeté. Couvnout nelze. Buď hop nebo trop.”

Abyste rozuměl, vám nehrozí ádné nebezpečí. V tom si můete být naprosto jistý.”

58

Naprosto jistý, e se dostanu přes hranice?” vyhrkl druhý mu skepticky.

Opakuji vám, e to bude bezpečné. Půjdete sice s pukami v ruce, ale obejdete se bez střelby. Právě na tom je plán zaloený. Nikdo si vás nedovolí zastavit. Nic vám nebude stát v cestě! Vdy u jsem vám to vechno jednou vysvětlil.

Péesáci proti vám nezasáhnou.”

Nejsem si tak jist,” zapochyboval druhý mu.

Vae jistota je právě v tom, e si nikdo nedovolí zasáhnout! Protoe nebudete sami. A pohraničníci nemohou přece útočit naslepo. Mohli by ohrozit desítky lidí. To prostě nikdo nepřipustí! Proto vám otevřou závoru.”

Holar znechuceně odfrkl, plán se mu zamlouval čím dál méně.

Tak u to konečně pochopte,” vztekle se na něho obořil inenýr. Nemáme čas na velké úvahy. V podniku u moná prohledávají nae stoly a hlídají nae byty. A hajný Mudra určitě vzbouřil policajty a řekl jim, e ho bratranec inenýr Letina pozval telegramem do Prahy, kde ho marně hledal.”

Holar pokrčil rameny, ale bylo to spíe jen poslední gesto.

Chvíli bylo ticho, mlčky civěli jeden na druhého.

Jene to tady jetě nebylo,” promluvil tie Holar, ale nedíval se na inenýra. Moná mu ta slova ani nepatřila.

Letadlo, vlak, osobní auto, to vechno u někdo zkusil. Ale autobus … Proč myslíte, e jetě nikdo neunesl autobus?”

Inenýr podobnou otázku nečekal, zaskočila ho. Nevěděl, co odpovědět.

Vdycky musí být někdo první,” vyhrkl. A napoprvé se nový způsob vdycky podařil.” Byl to argument, který neměl připravený a vyřkl ho nazdařbůh a ve víře, e společník můe sotva něco namítnout.

Který autobus to bude?” zeptal se Holar. Přiznal si, e u

mu stejně nezbývá nic jiného. Zael příli daleko. Cesta zpět se uzavřela.

Tady,” kývl Letina hlavou k prostranství. Po desáté večer, jakmile skončí odpolední směna, bude odtud odjídět několik autobusů. Převáně se enami ze umavanu. Vybere-te ten nejvíc obsazený. Celý plán stojí na tom, aby vae bezpečnost byla maximální. Čím obsazenějí spoj, tím větí jistota. Na plný autobus ádný péesák nevystřelí.”

Jenome … se nemusíme do autobusu ani dostat!”

Musíte nastoupit mezi prvními,” odmítl jeho obavy ine-59

nýr. U mi sakra věřte. Vechno jsem důkladně promyslel.

Budu vás v zahraničí moc potřebovat, my dva to musíme táhnout spolu. To jsme si přece slíbili. A moji přátelé na druhé straně se o nás u postarají.”

koda, e nebudete se mnou v tom autobuse,” uklíbl se Holar. Třeba bych té budoucnosti víc věřil.”

Moje cesta nebude o nic lehčí,” zarazil ho Letina.

Takovýmto rozhovorem by se nikam nedostali. Nakonec by opravdu mohl Holar trvat na tom, a jedu s nimi, uvědomil si.

Pojďte,” řekl smířlivě. Trochu se projdeme po nástupiti.

Probereme si jetě pár podrobností.”

Operační středisko FMV, 20 hodin 52 minuty: Major Fidrmuc se vrátil do místnosti operačního důstojníka a usedl do křesla před vyrovnanou řadu monitorů.

Teď zrovna volali berountí,” ozval se pomocník. Podle stop lo pravděpodobně o dva pachatele. Také zajistili nějaké stopy po automobilu. Hledají v okolí svědky, aby mohli upřesnit čas vloupání.

Svědky?” podivil se Fidrmuc. Kde by se na odlehlé samotě vzal svědek?”

Jen nechte na hlavě,” řekl pomocník. Lidi jsou vímaví.”

Je-li tam zabitý pes, a seenou zvěrolékaře, který by určil hodinu smrti. A moná ten pes lupiče rafnul, já bych se určitě podíval po nějaké krevní skvrnce.”

Dobrá,” přikývl pomocník a klepl na list dálnopisu. Jetě něco. Litoměřice vypisují pátračku po nějakém odsouzeném Bohumilu Horákovi, co měl dneska nastoupit výkon trestu a nenastoupil. U jsem zařídil potřebné.” Podíval se na svého představeného. Mu na sedadle operačního důstojníka kývl hlavou.

Vimperk, 20 hodin 43 minuty:

Holar nastartoval a zvolna se rozjel. Letinova cortina, do které přesedli v Plzni u nádraí, drkotala po nerovné dlabě náměstí. Spustil se příkrou cestou kolem kostela do středu města. Ani nevěděl, zda ulicí je povolený průjezd, ale nemohli do nekonečna posedávat v autě a čekat na stanovenou

60

hodiny. Havran sice několikrát nadhodil, e zná místa, kde se čas ubíjí mnohem příjemněji, ale mu za volantem se tvářil, e návrh ani nevnímá. Vzít oba bratry do restaurace znamenalo prakticky odepsat plán.

Dorazili na křiovatku s hlavní silnicí. Znovu zaváhal, kudy se dát. Odbočit vpravo a jet směrem ke státní hranici? Anebo raději přímo, silnicí na Písek? Nakonec se rozhodl pro druhou monost.

Pomalu dojel a na okraj města, kde se před nimi objevila světla benzínového čerpadla.

Jetě dotankuji, rozhodl se. Kdoví jak dlouho budeme takhle popojídět. Vyhodil směrovku, vůz odbočil mimo silnici.

Právě ve chvíli, kdy vracel do stojanu hadici, zastavil za nimi autobus.

JZD Mír, Poříčí,” zaregistroval tabulku nad jeho čelním sklem.

Kde jsem ten autobus u dneska viděl, blesklo mu hlavou, ale pak soustředil pozornost na údaj částky, který se objevil na stojanu. Zaplatil a chystal se nastoupit.

Dveře autobusu se syčivě roztáhly a řidič seskočil se schůdků. V chůzi odpočítával bloky.

Dám si plnou,” zahlaholil na čerpadláře. Mám před sebou jetě treku do Klatov,” pokračoval, ale to se u cortina pomalu rozjíděla.

Kde jsem jenom viděl ten autobus? Holar se nemohl zbavit dotírající mylenky.

Najednou ubral plyn, přibrzdil, a se cortina prudce zakymácela. Beze slova vysvětlení zařadil zpátečku a otočil vůz.

Prudce vyjel kupředu.

Vzpomněl si. Kdy před hodinou postávali před budovou vimperského kina, projel kolem právě tenhle autobus. Viml si označení, dokonce ho napadlo, kde to Poříčí vlastně je. Teď se ale upamatoval na něco mnohem důleitějího. Na tváře za okny! Skoro jetě dětské …

Operační středisko FMV, 20 hodin 59 minut: Major Fidrmuc se sklonil nad telexem a pozoroval hlavu, vyklepávající jednotlivé řádky zprávy. Stálo v ní: Vyhlauji celostátní pátrání po inenýru Vladimíru Letinovi, narozeném 2. 12. 1934 v Liberci, bytem Praha 5, Potoč-

61

ní 123. Jmenovaný zaměstnanec PZO Imex je nezvěstný od dneního rána. Je podezřelý ze závané trestné činnosti. Můe se pohybovat po celém území republiky, pravděpodobně jedním z těchto osobních vozů: Hrákově zelený terénní automobil RANGE ROVER, rok výroby 1978 a tmavě modrá Cortina 2000, rok výroby 1979. Je důvodné podezření, e se dotyčný můe pokusit i o ilegální přechod hranice.” Pak jetě následovala čísla státních poznávacích značek obou vozů.

Vimperk, 21 hodin 13 minut:

Cortina zabrzdila na oputěném parkoviti ve stínu za osvětleným autobusem, který tu vykonával zdravotní zastáv-ku. Holar přeletěl očima řadu lutých obdélníků oken jeho interiéru a tváře za nimi. K autobusu se trousili od nedalekého sanitárního zařízení odděleně chlapci a děvčata.

,,Jdeme!” prohodil sevřeným hrdlem a vyskočil z vozu. Oba bratři se hrnuli k víku zavazadlového prostoru.

Teď hlavně klid!” tlumeně nařizoval Holar. Moná více sobě, ne těm dvěma.

Ale tohle přece není linkovej autobus,” namítl Havran a pohlédl do osvětlených oken.

Holarem projela zlost. Dr hubu a dělej, co ti nařizuji těkl a sklonil se zpět ke kufru. Nemohl teď připustit ádné zaváhání, nesměl dát najevo sebemení nejistotu. U se rozhodl a musí akci dovést a do konce. Přitáhl si těký vak, rozvázal ňůru a vytrhl pečlivě stočený stan. Rozhodil ho po dnu kufru. Puky na sebe s třeskotem narazily.

Vezměte si ty brokovnice,” nařídil Havranovi. A kadý pro začátek krabičku nábojů.” Ustoupil trochu stranou. U odpo-ledne na odlehlém místě zbraně nabili a překontrolovali střelivo.

Dělejte!” popohnal oba bratry a sám popadl kulovnici.

Zabouchl víko zavazadlového prostoru a rozběhl se k autobusu, který stál s otevřenými dveřmi, přestoe motor u běel.

Podívejte, nějací myslivci!” zaslechl zevnitř autobusu, ale to u skočil mezi otevřené dveře a oba bratři za ním.

Copak tady asi budou honit?” znovu vyprskl stejný hlas.

Holar ho vak nevnímal. Namířil kulovnici na řidiče.

Jeď!” rozkřikl se. Směr Kaperské Hory!”

Pánové, co to má být za fóry?” Řidič Brůna odhadoval situaci. Sedadla za ním oněměla.

62

ádný fóry! Přepadení!” zařval Havran a nedbaje Holarova příkazu, e se bude střílet pouze na jeho rozkaz, stiskl spou.

Detonace výstřelu v uzavřeném prostoru byla ohromující, zdálo se, e se celý autobus otřásl. Přední sklo vedle řidiče se rozprsklo a vysypalo.

Jeď!” znovu zavelel Holar a hrubě vrazil do řidiče hlavní.

Brůna sykl bolestí a sáhl na řadící páku.

Vichni dozadu!” přidal se konečně i Havranův bratr. Začal mávat pabou kolem sebe, vyháněl jednotlivé dvojice do ustraeného houfu na posledních sedadlech.

Rychle, nebo to do vás naperu!” křičel, a se dusil. Jetě nikdy se necítil silnějí a mocnějí. Zbraň v ruce mu dodala sebevědomí. S příjemným vzruením sledoval, jak ho téměř stejně mladého jako oni, ustraeně poslouchají, jak do sebe strkají ve spěchu zaujmout co nejvzdálenějí sedadla.

Moná bych si měl taky vystřelit, napadlo ho.

Pomoc!” vykřikl najednou jeden ze studentů. Byl to zoufalý pokus! Výkřik pohltil zvuk rozjídějícího se autobusu.

Ticho!” zavřetěl Havranův bratr a namířil na něho zbraň.

Havran mu strhl hlaveň dolů.

Nestřílej, zatím to není třeba,” pokouel se ovládnout rozdychtěného střelce. Dobře věděl, e nemůe připustit, aby bratr začal pudově jednat. Vystřelil by. Puku by sotva znovu rychle nabil. Mohl by tím váně ohrozit i je.

Holar sledoval celý výjev téměř nevěřícně, nespoutěje oči z řidiče. Teprve nyní skutečně pochopil, komu se vydal do ruky a e nebude snadné ty dva zvládnout.

Vichni dozadu!” vyzval studenty rozhodným, ale spíe domluvným tónem. Pro vás to taky platí,” pohlédl na proedivělého mue v brýlích, který stále jetě seděl na sedadle hned za řidičem, okován děním v autobuse. Snad stále nechápal, co se vlastně přihodilo. Havran k němu přiskočil a prudce jím smýkl do uličky. Starí mu ztratil rovnováhu a upadl. Brýle mu odlétly daleko pod sedadla. Třída oněměla.

Vstaň!* skočil k leícímu Havran. Sehnul se trochu k němu a chytil ho za rameno. Postavil ho na nohy, ale mu

zavrávoral a narazil hlavou o kovovou tyč zavazadlové police.

Počkejte, soudruhu profesore,” vzpamatoval se najednou z ustrnutého kolektivu studentů Marek Kalina. Pomohu vám.”

Podepřel kymácející se tělo. Dalí ze studentů mu přiskočil na pomoc.

63

Táhněte od něho!” zařval hystericky Havran. Ale studenti u dovlekli profesora do svého středu.

Také Petr s Klárkou, sedící na sedadlech vedle dveří, se konečně zdvihli, aby se přesunuli dozadu k ostatním.

Ne! Vy dva ne!” Holar chytil Klárku za rameno a vtiskl ji zpět na sedadlo. Vy dva jste moji rukojmí. Zůstanete tady u dveří.”

Petr na něho nechápavě pohlédl.

Holar usedl na uvolněné sedadlo za řidiče a ústím kulovnice mu namířil na zátylek. Roztřítěným předním sklem vál dovnitř prudký vítr.

Chvilku jeli mlčky, Holar pohlédl vedle sebe a setkal se s Klárčiným pohledem. Pokusil se trochu usmát, ani sám nevěděl, proč stojí o kontakt s někým z autobusu.

Nechtěl si přece potvat cestující proti sobě. Potřeboval, aby mu zaručili průchod přes hranici, omlouval si své chování.

Co s námi bude?” oslovila ho zpříkra dívka. I ona se bála.

Moná dokonce víc, ne ostatní. První výstřel, který v ivotě slyela, jí třeskl těsně nad hlavou a roztřítil okno takřka na dosah ruky. Viděla také ty tři; el z nich strach. Nejvíce z toho nejmladího. Jeho horečnaté oči, plné slepé zavilosti, ji děsily.

Nemusíte se ničeho bát,” uklidňoval ji Holar. Budete-li přesně dělat to, co vám nařídím, nehrozí vám nebezpečí.”

Uvědomil si, e tohle u dneska slyel a odmlčel se. Znovu vyhlédl kupředu a přes řidičovo rameno sledoval ubíhající cestu. Odhadoval, e mohou být tak asi kilometr nebo dva za městečkem.

Přiveď sem jednoho!” obrátil se k Havranovi, který si vybral místo uprostřed autobusu. ,

Havran se obrátil ke studentům a klouzal očima po jejich tvářích. Viděl obavy a napětí, nemohli přece vědět, co je čeká.

Ukázal konečně na Věru Černou, zdála se mu být nejpoleka-nějí.

Jdi tam,” mávl na ni namířenou brokovnicí.

Ne!” vykřikla dívka a chytila se rukama za podpěry sedadla. Já nechci!”

Nedělej scény!” zasáhl Havranův bratr a výhruně se postavil před studenty, jakoby se nemohl nabait pocitu, e jim můe nahánět strach. Tísnili se po třech na jednotlivých sedadlech a napjatě ho sledovali. Bezděčně se k sobě tiskli, hledali oporu a pomoc jeden u druhého.

Havranův bratr vztáhl ruku po dívce. Viděl, jak se celá chvěje. Pokusila se uhnout.

64

Tak vstane nebo ti mám pomoct!” zaječel a objal ji přes ňadra, divokým strachem se zdvihající pod látkou atů.

Vymanila se mu, prodrala se do uličky a rozeběhla ke dveřím.

Neboj se!” uklidňoval studentku Holar. ,,Nic se ti nestane, ale musí mě poslechnout. Nyní tě vysadíme, vrátí se do Vimperka. Utíkej rovnou na SNB a řekni, co se stalo. e vá

autobus byl přepaden a e únosci ádají volnou cestu přes hraníce. Řekni esenbákům, e pokud se nás někdo pokusí zastavit, postřílíme nejdřív tvé kamarády a pak sebe, na nikom a ničem nám nezáleí. Je ti to jasné? Vyřiď to co nejdřív. Má

osud spoluáků v hrsti.”

Věra Černá přikyvovala, ale Holar si nebyl jist, zda vůbec chápe smysl jeho slov a rozumí, co po ní chce. Patrně ze veho nejvíce se těí, a bude venku z autobusu. Proto tak horečně kývá na souhlas, jen aby se dostala mimo nebezpečí. Rozhodl se, e jí ve znovu zopakuje. Pak přikázal řidiči, aby zastavil a vyzval studentku, aby si pospíila.

Váhavě vykročila do tmy, teprve nyní ji napadlo, e to můe být léčka. Jetě naposledy se ze schůdků obrátila ke třídě, někteří se po ní dívali závistivými pohledy. Touili být na jejím místě. Cítila, jak se jí nohy podlamují strachem. Vrhla se kupředu, nazdařbůh pryč od autobusu. Pádila, co jí síly stačily po náspu silnice, najednou ztratila rovnováhu a kutálela se mezi bodláčím a lebedou někam dolů. Přitiskla se do trávy a zůstala nehybně leet. Konečně zaslechla, jak se autobus rozjídí, jeho zvuk se postupně rozplýval v dálce.

Vstala.

Co ten člověk vlastně chtěl? uvědomila si. Nemohla si vybavit jeho slova. Stále viděla jen sliny, které se usazovaly mui v koutku úst, kdy s ní mluvil. Vyplhala na násep a rozhlédla se kolem. Nevěděla, kam jít a co dělat. Váhavě a pomalu namířila ke vzdáleným světlům města.

Autobus zatím stále ujíděl směrem na Kaperské Hory.

,,Kam jste jeli?” obrátil se Holar znovu na Klárku, sedící přes uličku. Podívala se na něho, ale beze slova se odvrátila, jakoby ani neslyela jeho otázku.

Odpověz!” strčil do ní Petr bojácně.

Jeli jste na výlet?” pokračoval Holar, jenome tentokrát dívka vůbec nehnula hlavou. Prostě hleděla přímo před sebe, jako kdyby tu mu s pukou nebyl.

Ano, pane, jsme na kolním výletě,” vyhrkl Petr.

Holar se odvrátil od dvojice. Přemýlel, co je čeká v přítích

67

hodinách. Najednou znovu zapochyboval, zda bylo uváené, e takhle změnil plán. Jene autobus plný dětí je to nejlepí rukojmí. Mnohem lepí, ne jaké si představoval Letina.

S poslední mylenkou se vrátila ostrá výčitka. Copak budu věčně jen inenýrovým stínem? Mám dost vlastní vůle a doká-

u ji prosadit. Budu rozhodovat, jak uznám za vhodné. Léta plnil cizí vůli, léta se krčil. Teď má v moci ivoty jiných. Vichni v autobuse jsou vydáni na milost a nemilost jeho rozhodnutím!

Rukojmí, ale i oba bratři!

Dojeli na dohled Kaperským Horám. Holar rozhodl, e nechá pro jistotu vystoupit jetě někoho dalího se vzkazem a pak u budou pokračovat přímo k hranici.

Přiveď sem jednu z těch holek,” kývl na Havrana, ale vzápětí se zarazil.

Ne, vyber raději kluka, Havrane!” Ani si neuvědomil hrubou chybu, které se právě dopustil.

Obvodní oddělení VB, Vimperk, 21 hodin 58 minut: Tak jetě jednou,” poádal strámistr trpělivé a snail se uklidnit dívku, která se představila jako Věra Černá.

Přepadli nás … ” Opakovala u podruhé, teď s pláčem na krajíčku. Připadalo jí hrozné nespravedlivé, e jí strámistr nevěří a jedná s ní, jakoby si ve vymyslela.

A to řekli, a kdy byli uvnitř v autobusu?” zakroutil hlavou pochybovačně strámistr. Kolik jich bylo?”

Tři. Skočili do autobusu a ten jeden křičel: Jste přepad e n i “

A který?”

Já je přece neznám!” zavzlykala Věra Černá.

Jen klid, klid,” konejil ji strámistr. Nemohl jí vysvětlovat, e tohle je jen běná rutina; čím podrobněji hovoří svědek o události, tím víc detailů si vybavuje.

Netvrdím přece, e je znáte. Ale viděla jste je, musíte vědět, jak vypadali.”

Na nic si nemohu vzpomenout,” odpověděla a sklopila hlavu. Straně jsem se bála … A vechno se odehrálo tak rychle, oni nás honili dozadu, já jsem předtím seděla skoro vpředu, hned naproti dveřím a oni mě zahnali dozadu … Celé naí třídě hrozí nebezpečí, kdy je nepustíte přes hranice!”

Ani jednoho z nich si nevybavíte?” přeruil ji strámistr, který si ve poznamenával.

68

Byli vichni tří straně velcí a měli puky, pak vystřelili!”

Kolikrát vystřelili?”

Nevím,” vyjekla a najednou se zhroutila. Já chci domů.”

Rozplakala se, pláč přeel v nesrozumitelný jekot.

Mladý přísluník si uvědomil, e děvče je v oku. Chytil studentku za ruce a přátelským hlasem přeel k tykání: Vzpamatuj se, Věrko! Říká, e tvým kamarádům hrozí nebezpečí. Ty u jsi z toho venku, nic se ti nemůe stát.

Jenome ti teroristé mohou kdykoliv některému z tvých spoluáků ublíit. A ty tu vyvádí, místo co by sis vzpomněla na nějaký detail. Kam jeli? Co řekli řidiči? Kde se u vaeho autobusu vzali? Slyí? Mluv!” S pootevřenými rty se na něho dívala nechápavě. Jen pomalu ho začínala zase vní-

mat.

Ten jeden - měl tady na krku tetování. Nějaký kříek nebo co. A druhý vypadal taky straně debilně, připadal mi jako v tranzu. Ale musí být hrozně krutý, pořád se na nás vrhal a vyhrooval. Ten, co mě poslal, byl proti nim hodně starý, měl takové studené oči, prázdné! A vy-stouplé … “

Mu v uniformě si oddechl a posadil se zpět ke stolu. Ne

zdvihl telefon, pohlédl znovu na dívku. Ne, to není ádná hysterka, které občas přiběhnou na SNB a fantazírují. Věra Černá to musela proít.

Obec Stráný, 22 hodin 19 minut:

Tma rychle zhoustla. Kdy autobus vyjel z parkovitě a vyhoupl se na první ze umavských hřebenů, bylo jetě ero.

Holar z místa za řidičem dobře rozeznával jednotlivé tváře studentů v zadní části autobusu. Ale teď, sotva se vozidlo protáhlo serpentinami poslední pohraniční vsi, se u tváře utápěly ve tmě.

Zastav!” poručil a jetě dříve, ne Brůna selápl brzdový pedál, obrátil se znovu zpět do autobusu.

Nyní se vichni vrátíte na svá místa,” vykřikl. A vichni budete sedět pěkně vzpřímeně. Kdo se skrčí, toho okamitě zastřelíme. Stejně tak odpráskneme kadého, kdo se pokusí o nějaký podraz, nebo neuposlechne můj příkaz. Opakuji -

kadé neuposlechnutí potrestáme smrtí jednoho z vás.”

Dívali se směrem k místu, odkud zazníval jeho hlas. Znovu je

69

obela hrůza, tentokrát jetě neodbytnějí. Copak ně-

kdo z nich jetě před hodinou pomyslel, e by se mohlo něco takového stát? Vichni u ili zítřkem a plánovali, co musí zítra ve Výmaru vidět a co si koupit… A najednou taková zlá slova jako smrt, zastřelit…

Snad si ani neuvědomovali jejich skutečný obsah, dost moná, e na něj vůbec nepomysleli. Proč také! Copak to jsou pojmy, o kterých se v estnácti přemýlí? A najednou hleděli do černých ústí namířených hlavní. Slyeli studený hlas chlapa, který je právě oslovil a hrozil zastřelením. Tuili ve tmě divoké oči nejmladího z těch tří, jimi téměř svlékal dívky.

Holar správně odhadl, e na autobus dosedl strach. Sklopili hlavy a tie plnili jeho příkaz. Havranův bratr se dychtivě vrhl mezi plouící se postavy, postrkoval je namířenou zbraní a bil sevřenou pěstí. Havran sám seděl uprostřed řady a sledoval kadý pohyb.

Přesedněte si,” ukázal na Tomíčkovou a na Marka Kalinu, který docela samozřejmě obsadil nebezpečnějí místo blí

k uličce. Chlapec chtěl zaprotestovat, ale Havran výmluvně sklonil hlaveň na jeho prsa. Marek Kalina poslechl a mlčky si vyměnil místo se spoluačkou.

Byli u téměř rozsazeni podle Holarova příkazu, kdy se najednou ze zadního sedadla zdvihl starý profesor němčiny a klopýtavě zamířil dopředu. Měl u opět své brýle. el stále kupředu. Jak míjel jednotlivé dvojice, obraceli se k němu s údivem. Pochopili, proč vstal. Místo pod čelním sklem vedle řidiče zůstalo jetě prázdné.

Kam se hrne?” pokusil se ho zastavit Havran, ale bezvýsledně. Profesor v sobě vzkřísil tolik síly, e odhodil jeho ruku stranou a doel k přednímu oknu.

Já budu tady. Nemusíte se bát,” obrátil se ke třídě. Po celý ivot jsem stál před áky, vám na očích. Nebudu si na stará kolena zvykat na jiné místo.”

Ani by si to vůbec uvědomili, pomalu napřimovali hlavy.

Profesorova slova, jeho rozhodný postoj a neohroenost byly tou posilou, která přila v pravý čas. Začali si uvědomovat, e ádná situace není tak zlá, aby donutila člověka vzdát se a kapitulovat.

Holar na rozdíl od svých kompliců ihned pochopil, k jaké změně v autobusu dolo. Profesor rozptýlil strach bezbranných. Dal najevo, e opovrhuje násilím. Ten člověk stál před namířenou hlavní, ale neustoupil. Ano, chtěl tím dát

70

příklad svým ákům. Holar najednou pocítil strach. Obrátil se k profesorovi.

Vás tady nepotřebuju. Vás ne!” křičel, a mu hlas přeska-koval. Ví silou odhodil profesora stranou. Musel se opřít o sedadlo, nemohl popadnout dech vzruením. Viděl tři nebo čtyři chlapce, jak se pozvolna vztyčují na sedadlech. Zdálo se mu, e chtějí něco podniknout. Uvědomil si, e by třemi loveckými pukami hromadný nápor celé třídy nezadreli.

Ani hnout!” zařval. Kdo se hne, toho zastřelíme!”

Kdo chce první chcípnout?” přidal se Havran, který stál se svým bratrem uprostřed autobusu a nechápali, co se děje.

Teprve nyní se vrhli s ukazováčky na spouti mezi studenty.

Jetě někoho z nich vysadím, uvaoval Holar. Čím méně jich bude, tím lip je ovládneme. A na počtu rukojmí přece nezáleí.

K hranici zbývaly u jen stovky metrů.

Právě v tu chvíli se na silnici nad první branou objevil kuel světla a ze zatáčky vyjelo na osvětlené prostranství stříbrné volvo.

Brůna přepnul dálkové světlomety a v jejich záři se objevil volný průjezd, do něho se pozvolna sunu! stříbrný v ů z …

Řidič uprostřed jetě přibrzdil a cosi volal na pohraničníka, postávajícího u zdviené závory.

Holar ve zlomku vteřiny odhadoval vzdálenost ke stanoviti.

lápni na plyn!” vykřikl na řidiče. Otočil kulovnici a rozbitým předním oknem namířil na pohraničníka.

Taková ance se u nemusí nikdy naskytnout, pomyslel si, jako by se chtěl ospravedlnit, kdy tiskl spou.

Výstřel zaduněl autobusem. Přes muku na konci hlavně viděl, e pohraničníka zasáhl. Závora stále zůstávala otevřená, zbývalo k ní něco přes sto metrů. V tu chvíli Brůna prudce selápl brzdu. Holar ztratil rovnováhu a zavrávoral. Jetě stačil zahlédnout, jak zraněný pohraničník padl na ovládací zařízení závory a celou vahou na ně nalehl.

Závora se dala do pohybu.

Já tě zabiju! Za tohle tě zabiju!” zasípěl Holar.

V tu chvíli někde vpředu vylehl blesk a ticho prořízla ostrá dávka ze samopalu. Holar se vrhl k podlaze. Nahmatal chladný kov pistole, zasunuté za pásek kalhot.

Desátník Beran zprvu necítil víc, ne havý dotek. Jakoby ho někdo píchl rozpáleným hrotem jehly. Bolest projela pár centimetrů pod ramenem a u byla pryč. Teprve pak uslyel zahřmění výstřelu. Hroutil se k zemi, tváří obrácen k autobusu,

71

který s kvílením brzd zastavoval uprostřed osvětleného prostoru. Jetě stále nepadl na zem. Uvědomil si, co se událo.

Natěstí dopadl na neporaněnou pai a tak se z posledních sil zdvihl od studeného asfaltu a nalehl na ovládací zařízení závory. Vzápětí se ozval povědomý skřípot vysouvané překá-

ky. Beran se svezl za betonový pilíř.

Ticho rozčísla dávka ze samopalu. Desátník spatřil svého kamaráda, který zalehl uprostřed cesty.

Svobodník Lacina měl to těstí, e do poslední chvíle zůstal únoscům skryt za odjídějícím volvem. U kdy uslyel vysoké otáčky motoru a uviděl autobus na konci prostranství, řítící se ke zdviené závoře, vycítil instinktivně nebezpečí. Vzápětí poté, kdy třeskla první rána, leel na zemi a mířil samopalem přesně na ono místo, kde vidě! záblesk výstřelu. U chtěl stisknout spou, kdy dráhu k autobusu přeal obrys hlavy za oknem volva. V poslední chvíli strhl samopal vzhůru. Volvo zůstalo stát a svobodník za ním leel sice v bezpečí, ale bez monosti účinně zasáhnout. Ohlédl se po Beranovi. Viděl, jak bezvládně spočívá na betonovém pilíři.

Nastavil se jim přímo jako terč, pomyslel si s obavou. Rychle se odkutálel stranou a stiskl spou. Obklíčil autobus dlouhou dávkou.

Pak zavládlo ticho. Motor autobusu zmlkl a motor volva rovně. Svobodník slyel jen svůj vzruený dech. Odplíil se zpátky za stojící volvo.

Luďku! Co je s tebou?” zvolal polohlasem.

Pomoz mi! Koupil jsem to!”

Coe?” Lacina se převalil blíe k pilíři závory.

Dostal jsem ji. Nemůu hnout levou rukou. Jsem u celý od krve.”

Lacina polkl, pocítil, jak se v něm vechno sevřelo.

Jsi tam?” zaslechl po chvíli desátníkův hlas.

Jo, ale nekřič tak, a mě neprozradí.”

Pojď mi pomoct, potřebuju zavázat tu ránu. Straně mi to krvácí. Sám to nesvedu.”

Vydr! Já k tobě teď nemůu. Musel bych přes straně velikou nekrytou plochu, trefili by mě. Nemůou nás oba odrovnat, někdo z nás dvou musí ty hajzly zadret.”

Beran mlčel. Chápal Lacinu. Má pravdu. Opřel se o pilíř a posunul se těce trochu vzhůru, zády po chladném betonu.

Cítil, jak mu teplá krev stéká po těle a vsakuje se do koile.

Jak ti je?” zaslechl po chvíli svobodníka.

72

Jde to,” odpověděl. Překvapilo ho, kolik úsilí stojí otevřít ústa.

Neboj se, nai slyeli střelbu a budou tady kadou chvíli,”

ubezpečoval jej i sebe Lacina.

Najednou Beran pocítil, jak se mu zatočila hlava slabostí.

Měl pocit, e se někam propadá. Jetě postřehl, jak na cestě od hranice probleskla světla auta a pak u nevnímal vůbec nic.

Nemohl tuit, e se pomoc blíí ze dvou stran. Nahoře u brány na přechodu dobře slyeli rachot výstřelů a k vyhláení poplachu na rotě stačilo stisknout tlačítko sirény. Poplachová hlídka v okamiku vyrazila. A od města se blíila pomoc, zburcovaná strámistrem SNB a Věrou Černou. Gaz poplachové hlídky se vřítil na prostranství, řidič uviděl pár metrů od závory leet postavu a zamířil rovnou k ní. Ale z autobusu třeskl výstřel. Pohraničník reflexívně dupnul na brzdový pedál.

Cesta byla příli úzká, ne aby v plné rychlosti obrátil vůz.

Jetě ne se objevil nový záblesk!, gaz se na zpátečku rozjel z osvětleného prostoru. Sotva jej opustil, hlídka se vrhla do tmy. S namířenými zbraněmi postupovali pohraničníci k závoře.

Na cestě se objevila nová světla, za gázem poplachové hlídky zabrzdil vůz velitele roty. Kapitán Pernica vyskočil a rozběhl se kupředu.

Pozor, soudruhu kapitáne!” zaslechl varování jednoho z členů poplachové hlídky. Z toho autobusu na nás střílejí.”

Pernica se přikrčil u krajnice a přehlíel prostranství. Viděl autobus i volvo, stojící mezi ním a zavřenou závorou. Pak objevil schoulenou postavu pohraničníka na vozovce.

Vykročil k ní, na osvětlené prostranství, vstříc číhajícímu neznámému nebezpečí. Nespoutěl z autobusu oči, snail se rozpoznat kadý detail. Uvnitř byla tma. Uel asi padesát metrů. Provázel ho opatrný elest, jak se členové poplachové hlídky plíili stinným příkopem za ním.

Otevřte hranici, nebo nás vechny postřílí,” vytryskla najednou roztřítěným oknem změ téměř dětských hlasů.

Důstojník strnul.

To přece není moné, přesvědčoval se, kde by se tu vzal autobus plný dětí? Snail se odhadnout, kolik hlasů slyí.

Dvacet? Třicet? Jetě víc?

Zdvihl ruku proti autobusu a znovu vykročil kupředu. Křik se rozpadal do jednotlivých hlasů a slábl. Kapitán Pernica u

v leícím pohraničníkovi poznal svobodníka Lacinu. Pospíil

73

k němu. Učinil deset, patnáct kroků, kdy ho z autobusu zastavilo varování.

Stát! Jetě krok a budu střílet.

Velitel roty vak nereagoval, i kdy věděl, e hrozba je míně-

na váně.

,,Lacino, jsi v pořádku?” zvolal na pohraničníka.

Já ano,” odpověděl svobodník. Ale Beran to dostal. Stří-

lejí po nás z toho autobusu, je to pokus o … “

Kde je Beran?” přeruil ho velitel roty. Teprve nyní spatřil zhroucené tělo u betonového pilíře a bez ohledu na nebezpečí se k němu rozběhl. Z autobusu zaduněl výstřel, ale kapitána nezasáhl. Přeběhl přes cestu a sklonil se nad desátníkem Beranem. Poraněného nadzdvihl a opatrně poloil na zem.

Vstal, ruku měl vlhkou a lepkavou od krve.

Okamitě otevřte závoru!” zaznělo z autobusu.

Jsem velitel pohraniční roty. Máme raněného!” vykřikl kapitán. Nejdřív ho dopravíme do bezpečí. Teprve pak s vámi budu hovořit!”

Stát!” ozval se z autobusu tý hlas. Jetě jediný krok a odpráskneme vás. Máme vás na muce. Kdy neotevřete, začneme střílet nejdřív ty tudáky. Nám je to jedno, na nikom nám nezáleí. Rozumíte? Nikoho z autobusu nedostanete ivýho. Ani nás!”

Zamrazilo ho. Bezpochyby jde o mimořádně závaný pokus vynutit si teroristickou akcí přechod hranice. Pokusil se zorientovat v situaci.

Naposled vás vyzývám!” opakovalo se z autobusu. Chcete si vzít na triko tolik lidských ivotů? Otevřete nám závoru!”

Velitel popoel po osvětlené ploe několik kroků. Nebudu se s vámi bavit dřív, ne dopravíme raněného pryč.”

Místo odpovědi práskl výstřel. Střelec byl zřejmě rozruen, ránu vypálil nazdařbůh. Kapitán se ani nepohnul.

To bylo na výstrahu!” slyel vzápětí. Zůstanete na místě a nehnete se. Jinak to do vás naiju. Při sebemením podrazu máte na svědomí první dvojici. Zastřelíme ji.”

Pernica horečně přemýlel, co podniknout. Je třeba zmobi-lizovat celý úsek, vyrozumět vyí velitele, zabezpečit hranici.

A pak přinutit teroristy, aby se vzdali. Musejí pochopit, e nemají nejmení anci. Ale to znamená dostat nejdříve do bezpečí vechny děti z autobusu. Ani na okamik ho nenapadlo kapitulovat před vydíráním.

Rozhodl o nejbliím postupu. Nejdřív desátník Beran.

Otočil se k Lacinovi.

74

Vstaň u konečně,” vykřikl. Utíkej do gazu poplachové hlídky pro nosítka. S řidičem naloíte desátníka a dopravíte do nemocnice…”

Svobodník se pozvedl a nespoutěje z očí autobus pomalu couval zpět, připraven se kdykoliv vrhnout k zemi.

Praha, 22 hodiny 47 minut:

Telefon přeruil ticho bytu. Vytrhl mue, pročítajícího ve světle stojací lampy objemnou sloku spisů. Odloil ji a rázně se zdvihl z křesla. Z celé jeho reakce bylo patrné, e je zvyklý na nenadálé telefonáty i během noci.

Soudruhu náčelníku!” ozval se ze sluchátka naléhavý hlas dozorčího důstojníka. Právě volal velitel pohraničního útvaru jedenáct. Hlásil, e v jejich úseku dolo k mimořádné závané události. Skupina ozbrojených pachatelů unesla zájezdový autobus se koláky a pod pohrůkou jejich zastřelení se pokouí vynutit si přechod státní hranice … “

Okamitě vůz!” přeruil ho náčelník, známý svou mimo-

řádnou vitalitou. Pokračujte … Víte něco bliího?”

Velitel útvaru nás uvědomil souběně s vyhláením poplachu, sám teprve jede na místo. S velitelem roty ani s náčelní-

kem směny na přechodu se nám zatím nepodařilo navázat spojení.”

Tak se o to neustále pokouejte.” Najednou zaváhal, nemohl okamitě najít slova ani tón přiměřený situaci, je

nastala. A budete znovu mluvit s velitelem útvaru, vyřiďte mu, e jsem u na cestě. Kdy bude třeba, spojte se se mnou přes vysílačku, musím stále vědět, jak se situace vyvíjí.

A veliteli sdělte, e nesmí dopustit, aby byl ivot jediného dítěte bezprostředně ohroen. Řekněte mu, e je to rozkaz …

Nebo počkejte, neříkejte, e je to rozkaz!” zaváhal. Raději, e ho moc prosím. Musí vydret, dokud nedorazím … “

Kontrolní stanovitě I., 23 hodiny 07 minut: Autobus osvětlovala záře ze zdrojů na sloupech, lemujících prostranství kolem závory. Původně bylo světlo intenzivnějí’, ale jetě před příjezdem sanitky únosci rozstříleli několik výbojek v nejbliím okolí. V nočním tichu bylo slyet vzdálené

77

zvuky motorů, mezi nimi silný hukot motoru obrněného transportéru. Kolem hranice zaujímaly svá postavení jednotky Pohraniční stráe, které zdvihl poplach. Úsek na přejezdu se stal neprodyně uzavřenou hrází. Jen obláčky sraeného dechu napovídaly, kde se s upřeným pohledem k autobusu tisknou k zemi vyčkávající pohraničníci. Odlesky majáku záchranky, mířící do vimperské nemocnice, dávno zmizely.

Kdy sanitka přijíděla, třeskl jí v ústrety výstraný výstřel.

Teprve po dlouhém vyjednávání umonili únosci naloit zraněného pohraničníka. Kapitán Pernica stál celou tu dobu na muce Holarovy kulovnice. Nepohnul se, nenechal se vyprovokovat k ničemu, co by mohlo ohrozit odvoz krvácející-

ho desátníka Berana. Teprve kdy vůz s naříkavým jekotem sirény odjel, obrátil se k odchodu, aby organizoval dalí postup.

,,Splnili jsme vai podmínku,” ozvalo se z autobusu. Teď vám dáváme třicet minut, rozumíte? Třicet minut, ani o minutu víc. Jestli se do té doby nezdvihne závora, vybereme jednu holku a jednoho kluka a před vaima očima je zastřelíme.”

Slova zněla sebejistě a chladně, jakoby hovořila o nejved-nějí věci. Nepřipoutěla ádnou pochybnost o tom, e únosci splní hrozbu.

Pernicu zamrazilo. Uvědomil si, e nastalá situace není dílem náhody ani výsledkem nějakého náhlého rozhodnutí.

Vechno muselo být dávno promyleno. Zpočátku se domní-

val, e vyhroování ozbrojených teroristů je jen bluf. Nyní si byl jist, e myslí svá slova váně. A v autobuse jistě vzrůstá napětí a nervozita, nahromaděný strach by mohl co chvíli propuk-nout v paniku a uvrhnout do záhuby ivoty mladých lidí.

Rozuměl jste?” ozvalo se z temného vozidla netrpělivě.

Jak přetáhnete o minutu, máte na svědomí dva ivoty.”

Kapitán popoel kupředu. Vzdálenost mezi ním a autobusem nebyla nyní větí ne edesát metrů. Zdvihl otevřené dlaně k ústům, aby jeho volání bylo slyet co nejlépe.

Třicet minut je málo!” křikl rezolutně. Umonit vám přejezd do Německé spolkové republiky není v mé kompeten-ci. Musím se spojit s Prahou, se svými veliteli…”

Tady má spojení,” zavřetěl z nitra autobusu zdivočelý jek a vzápětí zahřměl výstřel provázený řinčením skla. Terorista zřejmě vypálil pudově a zasáhl pouze dalí okno autobusu.

Kapitán Pernica postřehl matné stíny, které se mihly autobusem. To vypadá, e některému z teroristů selhaly nervy.

78

Přikrčil se, připraven vyrazit kupředu. Tělo jednalo automa-ticky. Tohle je monost, blesklo mu hlavou. Kdy se rozběhnu k autobusu, kluci mě budou následovat. Zlikvidujeme únosce dřív, ne se sami vzpamatují.

Teprve v poslední chvíli si uvědomil vechna rizika. Vdy

ani neví, kolik jich vlastně je. Určitě ho jeden z nich má stále na muce. Vechno by dostalo nekontrolovatelný spád. Bandité by se začali mstít na dětech.

Opakuji!” znovu přiloil dlaně k ústům a zakřičel ze vech sil. Nemůu nic zařídit za třicet minut. Věřte mi, je to skutečně nereálné. Počkejte hodinu!”

Dobře, ale to je poslední lhůta!” ozval se z autobusu povědomý hlas. Bezpochyby patřil mluvčímu teroristů.

Kolik se ale kromě něho ozvalo dalích hlasů? snail se rozpomenout.

Jetě jednou pohlédl na setmělý, nehybný autobus. Zdálo se mu, e vidí za okny tváře pobledlé úzkostí a vyčerpáním.

Vylekané, němé prosící o pomoc.

Otočil se a vykročil přes osvětlené prostranství. Cítil, e jeho kroky provází ústí namířené hlavně. Pocioval ji v zádech téměř hmatatelně, jako by se ho přímo dotýkala. Hlavou mu v horečném chvatu probíhaly nejrůznějí varianty řeení situace.

Ani na okamik si vak nepřipustil, e by měl teroristům ustoupit. Jeho mylenky mířily zcela jinam. Jak osvobodit zajaté děti a pak likvidovat únosce.

Operační středisko FMV, 23 hodiny 19 minut: Tak si vzpomeňte,” naléhal major Fidrmuc do mikrofonu.

Proč jste si jich viml? Byli něčím nápadní? Nádraím projdou denně tisíce lidí. Kdy si vimnete tří podezřelých chlapů, musíte vědět proč! Zdálo se vám na nich něco divného? Říkali něco?”

To nevím, co říkali,” ozýval se ze sluchátka přísluník ozbrojené ochrany eleznic z plzeňského Gottwaldova nádra-

í. Já od nich byl daleko, vůbec jsem je neslyel. Ale viml jsem si, e vystupovali na poslední chvíli z vlaku tři chlapi a měli jediný ruksak! A byla to taková podivná trojice, jako by k sobě nepatřili.”

Jaký ruksak?” chtěl vědět operační důstojník.

79

,,0n to vlastně nebyl ruksak. Sbalený stan, tak jak se prodává v obchodě. A nesl ho jenom jeden. Ti dva li před ním.

Docela to vypadalo, e ani nechtějí, aby je někdo viděl spolu pohromadě. Tři chlapi a jenom jeden bágl!”

Rozumíte tomu?” obrátil se Fidrmuc na svého pomocníka, kdy ukončil příjem hláení.

Ale ono by to mohlo souviset, soudruhu majore!”

To bych rád věděl, jak,” zakroutil pochybovačně hlavou Fidrmuc. Co by hledali v Plzni? A proč by s sebou táhli nějaký stan? Ukradli zbraně, aby s nimi jeli stanovat?”

Stanovat ne. Jenome mě napadlo, e takový stan můe rozměry asi nejlépe vyhovovat. Třeba do něho ty puky zabalili a schovali. A předpokládali, e si jich nikdo ani nevimne.”

Ale co by dělali v Plzni?” namítl major, ale u s mnohem mení vervou.

Přesně to, co říkal ten přísluník. Tvářili se, e k sobě nepatří.”

Prosím vás! Jakou by to mělo logiku? U Křivoklátu přepadnou hájovnu, seberou zbraně a odjedou autem do …

třeba do Berouna, nasednou na vlak na Plzeň a odtamtud se budou trmácet dál?”

Vidíte, jak nám to pěkné hraje,” usmál se pomocník dozorčího. Předpokládali, e něco podobného by opravdu kadého nenapadlo.”

Myslíte?” zapochyboval zviklaný Fidrmuc.

Určitě. Já bych nechal u nádraí v Berouně prověřit vechny parkující vozy se značkou cizího okresu. A porovnat jejich pneumatiky se zjitěnou stopou, kterou nechalo to auto u hájovny.”

Kontrolní stanovitě I., 23 hodiny 46 minut: Co tedy navrhujete?” otázal se velitel roty pohraničníků, kteří teď stáli připraveni v těsném kruhu kolem něho.

Já bych na ně zaútočil!” pronesl rozhodně podporučík Valentýn. Připlííme se ve tmě co nejblí k autobusu. Pak prudce a naráz vystartujeme. Během několika vteřin jsme uvnitř. Jsem pro útok!” dodal důrazně a rozhlédl se kolem.

Dobře věděl, e s ním větina pohraničníků souhlasí. I přes osobní riziko, které nesporně hrozilo, byli odhodláni jít do akce.

80

Velitel zaváhal, odvaha vojáků mu imponovala. Ale bylo by to skutečně nejlepí řeení?

Co si o tom myslíte vy, Kazdo?”

Četař při zaslechnutí svého jména předstoupil před velitele.

Soudruh podporučík má pravdu, během několika vteřin budeme skutečně u autobusu. Jene nemůeme zaútočit s pouitím zbraní. Pálit v autobusu, který je plný kolá-

ků ..

Valentýn nečekal, e Kazda takhle zareaguje, právě jeho souhlasem si byl jist. Neovládl se a vybuchl: Tak na ně půjdeme s útočnými noi. Kdyby tady byl Beran, el by do toho se mnou. Myslel jsem, e jste jeho kamarád, e ho budete chtít pomstít!”

Soudruhu podporučíku!” prudce se k němu obrátil velitel roty, teď nejde o pomstu!”

Já jim to za Berana vrátím, jen se nebojte, soudruhu podporučíku! Udělám to hned, jak dostaneme ty děti z autobusu. Jediný terorista neunikne ivý, to přísahám. I kdybyste jim stokrát povolili volný průjezd.” S posledními slovy se četař Kazda obrátil přímo na velitele roty.

Pohraničníci mlčeli, nebylo u co dodat. Vechno za ně vyjádřil Kazda.

Ale jak chce ty děti dostat ven?” řekl velitel roty.

Myslím, e musíme předevím dát teroristům na vědomí, e s nimi nebudeme vůbec vyjednávat, dokud vechny děti nepropustí.”

To by bylo zbytečné, Kazdo,” zavrtěl hlavou velitel roty.

Oni nepřistoupí na ádnou podmínku. Dobře vědí, e děti jako rukojmí jsou jejich jedinou ancí.”

Den třetí: Sobota 13. května

Silnice E 14,00 hodin 03 minuty:

Náčelník seděl vedle řidiče. S přivřenýma očima horečně přemýlel. Snail se vybavit si v paměti vechny detaily hraničního přechodu, pokouel se odhadnout, co se tam právě nynf děje, vít se do pocitů pohraničníků. A se ale mylenky snail ukáznit sebevíc, rozlétávaly se nejrůznějími směry a k samým chmurným představám. Náčelník si uvědomoval, e ho čeká dosud největí zkouka, kterou kdy proel.

Za vechna ta léta, co nosil na klopě stejnokroje znak dávných

81

Chodů, se nikdy s podobným případem nesetkal. A na hranici se přitom přihodí opravdu leccos.

Hlavou se rozeběhl film vzpomínek. Znovu viděl zasněené umavské stráně, jimi se do pasu ve sněhu brodili polonazí mui, i přes třeskutý mráz jim koile na ramenou a zádech ztmavly potem, jak vlekli otesané kmeny vysoko do strmé stráně. Vybavila se mu melodie písně, ano … právě tu zpívali při harmonice za prvních večerů. Upamatoval se na vůni syrového dřeva a odtěpků, které odletovaly od seker, kdy

budovali své nové domovy. Viděl i vyrůstat drátěné zátarasy podél hranice, jimi přehradili cestu agentům-chodcům.

Sdílel slzy pohraničníků, loučících se s mrtvými kamarády a slyel čestnou salvu nad otevřeným hrobem; nic na světě nezní tak smutně, jako výstřel drustva uprostřed vesnického hřbitova…

Film vzpomínek přeruil pocit, e padá někam dolů, po strmém svahu, kutálí se, cítil mrazení hlubokého sněhu i podivné teplo, které se začalo rozlévat pod koilí. Zaslechl jetě dávku z kulometu i hvizd střel, které kolem něho rozstřikovaly gejzíry sněhu, pokouel se vstát. Z oslepujícího jiskření se začala vynořovat černá silueta obrněného transportéru. Blíil se téměř neslyně; vechny zvuky pohlcoval sníh, vyhazovaný ujídějícími pásy. A pak z čela transportéru vylehl dlouhý jazyk plamene …

Otevřel oči. Snad u stokrát předtím se mu vrátila ta chvíle, o ní si myslel, e byla nejhorí v jeho dosavadním ivotě.

Přeruil film vzpomínek, ale znal jeho pokračování. V přítí vteřině by viděl sám sebe, jak se chtěl postavit nepříteli čelem, tváří v tvář, jak sevřel samopal, ale pak přes obrys hledí rozpoznal drobné postavy, míhající se před transportérem.

Němečtí faisté před ním hnali děti z bezejmenné ukrajinské koly. Vybavili se mu v paměti vojáci, kteří tenkrát proívali peklo spolu s ním. Někteří z nich trnuli hrůzou při pomylení, e proti obrněnci, zatítěnému bezbrannými dětmi, budou muset zaútočit…

Vzpomínka se znovu vybavila u v okamiku, kdy ho v nočních hodinách vyburcoval telefon. Od té chvíle ji nemohl zaplait.

Bránil se uvěřit, e ho něco podobného znovu čeká.

V hlubokém míru, kdy oddychuje země v klidném spánku.

82

Kontrolní stanovitě I., 00 hodin 05 minut: Holar seděl téměř nehnutě za Brůnovými zády a přes jeho rameno upíral oči tam, kde spí tuil ne rozeznával hraniční přechod. Svit výbojek se právě v těch místech rozplýval nezřetelnou a neproniknutelnou tmou, v ní se nic nepohnulo. Jakoby vekerý ivot venku náhle vymizel.

Nakrčil se vzruením a nedočkavostí. Cítil, jak mu po zádech stéká pot a v hrdle ho pálila svíravá úzkost. Do vyprení ultimáta zbývá jetě sto osmdesát sekund: přímo před očima uprostřed přístrojové desky viděl fosforeskující ručičky hodin.

Fascinovaně sledoval, jak ukrajují z vyměřeného času.

Čekali u dlouho; autobus upadl v tichou apatii. Studenti se pomalu sívali s krutou situací.

Nespoutěl oči z řidiče a z palubních hodin. Nervózně sledoval velkou ručičku. Zbývá poslední minuta a na prostranství se dosud nic nepohnulo. Cítil, jak i uvnitř autobusu stoupá napětí. Věděl, e ti vichni také odměřují čas na svých hodinkách.

Za jeho zády se z hloubi autobusu pohnul přikrčený stín.

Poznal Havrana. Určitě ho jde upozornit, e lhůta ji vyprela.

Co kdy péesáci na jejich podmínky nepřistoupí, polekal se.

To přece nemohou! Nebudou riskovat, e skutečně začneme střílet do dětí. Alespoň Letina to tvrdil… K čertu s ním! div nevykřikl.

Tak co je,” ozval se Havran. Stál v těsné blízkosti a nedůvěřivě si měřil Holara, který zíral oknem ven.

V temnotě vpředu se objevila postava a zůstala stát. Také Havran ji spatřil a zaklel: U toho mám dost! Měli si pospíit.

Ta chvilka je bude stát..

Dr hubu!” těkl Holar vztekle. Teď si vezme na muku tady pana oféra!”

Havran jen váhavě poslechl.

V ochablém světle zbylých výbojek nebylo mono rozeznat, kdo stojí u závory. Holar sevřel v ruce kulovnici.

Závora se neotevírala.

Bleskurychle pohlédl do nitra autobusu. Desítky očí zúe-ných únavou na něm visely. Studenti si uvědomovali, e nadchází rozhodující moment. Sledoval jejich reakci. Zaslechl tlumený epot chlapeckých i dívčích hlasů. Dají se ovládnout?

Proč jich vůbec s sebou tolik táhnou? Stačilo vzít pár rukojmí.

Tohle ten geniální idiot Letina nedomyslel. Ale jetě není pozdě.

83

Komu z vás je patně?” zvolal co nejklidnějím hlasem.

Pustíme ho ven!” Neulo mu, e se ti nejblíe sedící ostraitě stáhli.

Tak nikdo nechce?” opakoval netrpělivě. Propustíme ty z vás, kdo se necítí dobře. Vechny samozřejmě ne! Hlásí se někdo?”

Odpovědělo mu ticho,

Klárka ignorovala Holara od chvíle, kdy ji naposledy oslovil.

Prostě se snaila nebrat toho hnusného chlapa na vědomí.

Opírala se o Petrovo rameno. Najednou pocítila, jak ji chlapec sevřel dlaň. Podívala se na něho, výmluvně kývl hlavou ke dveřím.

Snad bys nechtěl…” vydechla překvapené.

Já? Přece ty, ne?” zaeptal. Nedělej hrdinku, aspoň ne přede mnou. Řekni, e ti je patně a dostane se ven … “

Petře!” vyhrkla a hrdlo se jí stáhlo lítostí i zklamáním. Jak se v něm mohla takhle mýlit? Smetla jeho ruku ze svého klína.

Studem by se raději propadla, ne, aby udělala to, co jí navrhuje. Určitě je mnoha spoluačkám daleko hůř, ne jí.

A přesto ádná nevyuila nabídku a neopustila dobrovolně kolektiv třídy. Od Petra nečekala, e by mohl nabádat k zbabělosti právě ji, kterou ujioval tolik svou láskou.

Vám oběma je dobře?” obrátil se k nim najednou Holar.

Ano,” odsekla Klárka.

Uklíbl se. I kdyby nebylo, stejně byste tu zůstali.”

Rozesmál se zlým, křečovitým smíchem. Vás oba jsem si vybral za své osobní rukojmí. Proto vás nepustím, dokud nepřejedeme čáru. Jste moje ivotní pojistka.”

Ale proč právě my?” vykřikl Petr a pokusil se vstát.

Sedne!” Holar se rozpřáhl a vrazil chlapci políček.

Klárka viděla, jak se chlap napřahuje, celé její tělo se vzepjalo, připravené vrhnout se na něho. Kdyby se Petr útočníkovi alespoň bránil, přispěchala by mu na pomoc. Ale Petr jen sykl a sklonil tvář… Div se nerozplakala poníením.

Jakoby terorista zpolíčkoval ji.

Tak kdo? To si vichni chcete hrát na hrdiny? Nebo se nás tak bojíte?”

Holar začínal ztrácet nervy. Očekával, e se na jeho výzvu zdvihnou snad vechny ruce a studenti se o překot pohrnou z autobusu.

A závora se neotevírá…

U jsem se silami na dně, uvědomoval si. Vyber dva,”

84

poručil Havranovi mladímu. Ten postrčil kupředu dvojici dívek ze zadního sedadla.

Dávejte pozor, zarazil je Holar. Vystoupíte z autobusu a dojdete k závoře. Řeknete tomu péesákovi, co tam stojí, aby ji otevřel. e na to měli hodinu čas. Jestli to neudělá do patnácti minut po vaem odchodu, zastřelíme dva vae kamarády.”

Obě dívky vypadaly vyčerpaně.

Byly vůbec schopné mě vnímat? pomyslel si Holar. Ostatně, čím zmatenějí bude jejich výpověď, čím polekaněji a zbědovaněji budou působit, tím bude věrohodnějí, e to myslíme váně.

A co kdy neotevřou?” sue přeruila jeho úvahy jedna z dívek.

Pokrčil rameny.

Stejně nás zabijete, tak jakou to má cenu? Oni závoru nezdvihnou.”

Lízo, neboj se!” vyskočila najednou Tomíčková ze svého místa. Nenech se zastrait, pohraničníci nás v tom nenechají.

Zachrání nás!” vykřikla vánivě. Obrátila se ke svým spolu-

ákům.

Nebojte se, oni nedovolí, aby nás tihle kreténi postříle-li … ” Chtěla jetě něco dodat, ale Havran se vzpamatoval.

Skokem byl u ní. Udeřil ji, a přepadla přes opěradlo do uličky.

Ty svině!” zajíkal se zlostí.

Přestaň!” vykřikl Holar.

Marek Kalina se natáhl k dívce. Zdvihl jí hlavu a začal hladit.

Teprve nyní se hlasitě rozvzlykala.

Holar přikázal Brůnovi: Otevři dveře. A vy vystupte!”

pokynul studentkám.

Dveře se rozevřely. Dívky váhavě sestoupily po schůdcích autobusu a pomalu se blíily k závoře.

Jejich spoluačky a spoluáci dychtivýma očima sledovali kadý jejich krok, který jetě zbýval.

Operační středisko FMV, 00 hodin 10 minut: Major Fidrmuc vzal list čtverečkovaného papíru, spěně vytreného z bloku a chvilku klouzal očima po sloupci jmen.

Jedenadvacet lidí,” řekl zamyleně a zdvihl oči k pomocní-

kovi, který připadl na to, pořídit takový seznam.

87

Hodně, e?” připustil kapitán. A to jsem vzal jen ty nejpravděpodobnějí typy! Kadý z nich má za sebou nejméně jeden pokus o přechod státní hranice. Vichni jsou recidivisté, patří k zavilým nepřátelům republiky, větinou mají různá nedovolená ozbrojování. Kadý z nich je víceméně potencionální pachatel, připravující se na dalí pokus,” vysvětloval.

A tihle vichni jsou na svobodě?” zdvihl Fidrmuc opět oči od papíru.

To se bohuel u nás nedá zjistit,” přiznal kapitán neochotně. Některé okresní správy nejsou zrovna nejhorlivějí v posílání hláení.”

Fidrmuc vrátil seznam.

Take nám to k ničemu není?”

Ale naopak,” pospíil si pomocník s ujitěním. Tihle lidé chodí zásadně do tří ústavů nápravné výchovy. Tam je znají jako své boty. Zprávu o nich dostaneme téměř obratem. Zdá se mi rychlejí rovnou vyloučit ty, kteří to nemohou být a k ostatním poslat hlídky, aby je zkontrolovaly,” oil kapitán.

Kontrolní stanovitě I., 00 hodin 13 minut: Oni je opravdu zastřelí, kdy neotevřete. Na ničem jim nezáleí,” vypovídala chvatně studentka, zatímco její kolegy-ně seděla na zemi, opřena o sloup a zhluboka oddychovala.

Říkáte, e jsou tři a mají puky?” opakoval otázku kapitán Pernica. Ne samopaly? Nebo pistole?”

Ne. Obyčejný flinty,” ujistila ho dívka.

To bylo pro velitele pohraniční roty důleité zjitění.

Podrobně se informoval o vzhledu a stáří únosců i o počtu gymnazistů. A také o tom, jak se drí řidič, jeho duchapřítomnost zabránila tomu, aby autobus projel otevřenou závorou.

Vypadá to, e zatím spí zastraují,” hodnotil velitel roty situaci. Chtějí nahnat dětem v autobusu co nejvíce strach a nás vydírat. Ale nemůeme je podceňovat!”

Rozhostilo se ticho. Pohraničníci, ukrytí ve tmě, čekali připraveni na velitelův rozkaz.

Tohle bylo poslední varování,” ozvalo se z autobusu.

Nedodreli jste lhůtu. Okamitě otevřte závoru! Jinak zastřelíme dvě holky tady uvnitř!”

Počkejte!” zvolal kapitán Pernica a se zdvienou pravicí vykročil kupředu k autobusu. Jdu vám oznámit, e z Prahy

88

jede představitel, který je oprávněn dojednat s vámi podmínky odchodu za hranice. Musíme na něho počkat.”

Nae podmínky znáte!” odsekával slovo za slovem Holar.

Okamité otevření hranice, nebo si připite na svědomí třicet ivotů. Opakuji - třicet ivotů. Kdy nás necháte projet, zaručujeme se za bezpečnost dětí. Nikomu z nich se nic nestane.”

Ale my nemůeme s německou pohraniční policií vyjedná-

vat,” zvolal kapitán chvatně. Oni také uzavřeli přechod, vidíte přece, e ani od nich nic nepřijídí. A to, aby vás přijali, můe dojednat pouze představitel, na kterého čekáme. Nikdo jiný.”

To je bouda,” ozval se vzruený Havranův hlas. Němci nás přijmou. Kdy nás necháte přejet hranici, udělají to i oni.”

Nemohou vědět, co se u nás děje,” objasňoval Pernica.

Zdálo se mu, e mluvčího teroristů zviklal. e si není tak jist, zda přece jen nemá kapitán pravdu.

Uvědomte si, e z naí strany jen slyí střelbu, nemohou vědět, co to znamená,” dodal na vysvětlenou.

Tak se s nimi spojte! Kdy jim vysvětlíte situaci, nechají nás projet,” trval na svém Havran.

S nikým z nás jednat nebudou. Jak je máme přinutit?”

Zmlkl, obával se ale, co bude následovat. Nebyl si také docela jist, zda u se pohraničníkům podařilo zaujmout postavení, aby byli schopni bezprostředně a předevím účinně zasáhnout. Obrátil se trochu zpět, někde ve tmě za ním se skrýval gaz se silným světlometem: jeho zář měla v případě potřeby oslnit teroristy v autobuse a znemonit jim přesnou střelbu.

Osádka zařízení čekala připravená jen na jeho pokyn; vrátil se očima zpět k autobusu a snail se proniknout tmu. Zahlédl, či spíe vytuil stín vedle řidiče, ale stále váhal dát povel k akci.

Tak co je s vámi!” vykřikl, aby protrhl tíivé ticho. Proč mlčíte?”

Musíme si to rozmyslet,” odpověděl Holar. Veliteli roty se trochu ulevilo, získal dalí drahocenný čas.

Za deset minut vám odpovíme,” pokračoval povědomý hlas. Odstupte zase zpátky a na konec prostranství. A hlavně ádnej podraz.”

Holar sledoval vzdalující se postavu velitele roty.

Brácho, převezmi velení, Holar je posera!” zaječel Havran mladí.

Co je to za blbost, s těma Němcema?” vyjekl na Holara Havran. Snad bys jim na to nenaletěl!” rozpaloval se tím

89

víc, e se nesetkal s odporem. Proč by Němci měli zavírat hranici? Musí jim být jasné, e chceme do emigrace. Poádá-

me přece o azyl. Přijmou nás, kdy si cestu prostřílíme!”

Holar sáhl nad opasek kalhot, kde měl pistoli. S kým jsem se to dal dohromady, vyčítal si v duchu. Teď aby navíc hlídal i oba bratry. Ti primitivové jsou schopni na poslední chvíli pár metrů před hranicí vechno pokazit.

Počkáme na toho představitele,” rozhodl autoritativně.

Ne!” protestoval Havran. Jedeme hned. ádný průtahy!

ijou na nás určitě boudu.”

Dokud máme rukojmí, nemůou nic dělat. Pořád jsme pány situace my.”

ádný průtahy, jde se do toho,” vyjekl Havranův bratr.

Dr hubu, smrkáči!” okřikl ho Holar.

A mě neuráí,” zasípěl hystericky nejmladí z trojice únosců. Brácho, a mě neuráí, nebo … ” Výhruně zdvihl brokovnici.

Operační středisko FMV, 00 hodina 37 minut: To byl expresní výkon,” komentoval výsledek kapitán a poloil před operačního důstojníka list čtverečkovaného papíru. Fidrmuc si ho netrpělivě přitáhl; est jmen bylo překrtnutých červeným fixem, dalích devět modrým.

Ti jsou ve vězení?” poloil major Fidrmuc prst na červené linky.

Ano. A ty druhé se podařilo hlídkám objevit.”

Take jich zbývá stále jetě est,” řekl operační důstojník zamyleně. Pak sáhl do stojánku a vzal obyčejnou tuku.

Podívejte! Tenhle je a ze umperska.” Váhavě překrtl dalí jméno. Kdyby potřeboval zbraň,” řekl, jakoby omlouval své počínání, poohlédl by se někde ve svém okolí. Někde, kde to zná.”

Jene kde je napsáno, e se stejně dobře nevyzná na Křivoklátsku?” protestoval nad takovými úvahami jeho pomocník. To bychom takhle mohli vykrtnout i tyhle dva,”

ukázal.

Jene nemáme čas! Potřebujeme mít jistotu. A nejblíe jistotě je to, co je nejpravděpodobnějí,” zdvihl Fidrmuc oči od seznamu jmen.

Jenome nám stejně jetě zůstávají tři.”

90

Jejich popisy náhodou nemáme?”

To by tady musel být počítač jako stodola. I při ví miniaturizaci.”

koda,” povzdechl Fidrmuc a vrátil se k seznamu.

Kým začneme?” zeptal se kapitán netrpělivě.

Počkejte, počkejte, nespěchejte! Ani ty tři nemáme anci prověřit. Mně se zdá nejpravděpodobnějí tenhle!” ukázal na poslední řádku.

Vilém Horák? Pochybuji, e by byl schopný něco takového vymyslet. Proč se vám nejvíc zdá?”

Kdy se někdo nechá chytit při dvou pokusech o přechod, je logické, e se napotřetí pořádně pojistí. Uvauje asi tak: Jdu naposledy v ivotě, tak hop nebo trop!”

Soudruhu majore! M o m e n t … ta pátračka z Litoměřic!”

Kapitán vytáhl list dálnopisu s textem, dolým před čtyřmi hodinami: Podívejte, ten odsouzený, který nenastoupil trest, se jmenuje Bohumil Horák. To by mohli být bratři!”

Ihned prověříme. Zavolám Litoměřice.”

Vimperk, 00 hodiny 39 minut:

lutobílá volha zastavila na parkoviti před městem a vystoupili z ní dva přísluníci SNB. Pomalu proli kolem několika zaparkovaných vozů a pak se zastavili u tmavě modré Cortiny 2000 s praskou státní poznávací značkou.

Praporčík nahlédl do notesu. Skutečně! Vozidlo patří podle čísla majiteli, po něm bylo právě vyhláeno celostátní pátrání.

Nařídil strámistrovi, aby zůstal u cortiny.

Sám se vrátil do volhy a zdvihl sluchátko radiotelefonu.

Kontrolní stanovitě I., 01 hodina 13 minut: Náčelník se zastavil v ohybu cesty a naposledy se otočil ke skupině pohraničníků za sebou. Někteří z nich postupovali přímo po cestě, dalí prozrazoval jen tichý elest trávy v příkopě podél silnice.

Kapitán Pernica pohlédl na náčelníka a nepatrně přikývl, e je připraven.

Vkročil do řídkého světla výbojek.

91

Co bude následovat? uvaoval náčelník. Přistoupí teroristé na nae podmínky? Dopadne vechno tak, jak předpoklá-

dáme?

Od chvíle, kdy dorazil z Prahy na místo a seznámil se se situací na přechodu, zabýval se jediným: Jak osvobodit rukojmí v autobusu a pak zlikvidovat únosce. Nahoře ve dvoraně celnice vyslechl názory pohraničníků. Někteří se klonili k tomu, e za určitých podmínek by bylo moné na vozidlo zaútočit a nejprve znekodnit únosce.

Bylo by to moné, souhlasil. Ale pouze za předpokladu, e by autobus nebyl plný dětí. Copak můeme riskovat, e některé z nich bude zraněno, by třeba náhodným výstřelem?

Postupně se na jeho stranu přidávali i ostatní. Únoscům je třeba dát jasně na srozuměnou, e s nimi nebude vyjednávat nikdo dřív, dokud nepropustí rukojmí. A v případě, e se pokusí postavit na odpor zbraní, budou bez milosti zlikvidováni.

Přemýlel o reakci, kterou jeho slova vyvolají. Jak se blíila chvíle rozhodnutí, upíral se v mylenkách stále víc a víc ke studentům. Obdivoval jejich statečnost.

Uli jetě několik kroků, kdy je náhle překvapil výkřik několika hrdel.

Nenechte nás umřít! Otevřte závoru, nebo nás vechny postřílejí!” zazněl z autobusu neuspořádaný chór, jen sílil o dalí hlasy.

Náčelník strnul uprostřed pohybu, srdce se mu rozbuilo a

v hrdle. Podíval se na kapitána.

Co to znamená? Podařilo se únoscům srazit oběti na kolena a donutit je, aby se z obavy o ivot staly nástroji jejich vydírání?

Víc nahlas! Nahlas!” Holar s napřeenou kulovnicí pomalu couval mezi sedadly. Přitlačil kadou chvíli hlaveň na některé-

ho ze studentů a nařídil mu, aby křičel.

Havranův bratr třímal puku a plíil se za Holarem. Očima těkal po sedadlech u oken a nutil ke křiku dívky.

Nenechte nás umřít! Neberte si to na svědomí!” předříká-

val Holar. Doel k Markovi Kalinovi, sedícímu za Tomíčkovou.

Marek zatínal rty a mlčel.

Ty nebude křičet? Otevři hubu! Já ti pomůu!” Dříve ne

se chlapec stačil vzpamatovat, pratil jej Holar pabou do hlavy. Paba se svezla po vlasech a roztrhla Markovi kůi za uchem. Začal krvácet. Kdo jetě chce dostat přes palici?”

rozpřáhl se Holar na ostatní studenty. Několik se podvolilo a začalo volat, co jim předříkával.

92

I

I

Marek se pomalu zdvihal. Zatnul pěsti, připraven skočit po Holarovi. Tomíčková ho stačila strhnout zpět a očima prosila, aby zachoval klid. Sklopil hlavu.

Nesmí nás zlomit, opakoval si v duchu a zatínal zuby, aby nevydal ze sebe ani hlásku. Bylo to zatím jediné, co mohl tváří v tvář teroristům dělat.

Holar se vracel k přednímu sklu, ji byl téměř za Klárkou a Petrem, kteří seděli na prvním dvousedadle. Klárka upírala oči upřeně přímo před sebe a v koutcích úst se jí tvořila téměř neviditelná vráska, jak křečovitě svírala rty.

Je za tebou, křič!” zaeptal Petr.

Opovrlivě se od něho odvrátila. Její Petr podlehl strachu.

Necítila zklamání. Styděla se za něj.

Pro tebe to neplatí?” rozkřikl se za jejími zády Holar.

Popadl děvče za vlasy a prudce jí smýkl. Spadla do uličky. Do očí jí vhrkly slzy bolesti a poníení. Ale mlčela.

Holar si začal uvědomovat, e stále více zadrovaných odmítá podřídit se jejich příkazům. Mnozí u nedbali zákazu otáčet se a hovořit se spoluáky. Přestávají se bát.

Klárka se zdvihla z podlahy. Zdálo se mu, e stiskla rty jetě pevněji.

Tak co, bude volat, co jsem nařídil?”

Podívala se na něho. V tom dívčím pohledu byla síla.

Ne!”

Přestoe to vyřkla polohlasem, znělo slovo jako neochvějné rozhodnutí.

Coe?”

Nebudu!” opakovala. Nic mi po vás není, táhněte k čertu.

Ale nás nechte být. Nebudeme vám pomáhat.

Operační středisko FMV, 01 hodina 17 minut: Major Fidrmuc si pičkou jazyka přejel okoralé rty. Vzhlédl ke svému pomocníkovi, který vstoupil do dveří. V ruce drel kartičku tuhého papíru.

Jde nám to do figury, soudruhu majore. Recidivista Vilém Horák je bratrem odsouzeného Bohumila Horáka.”

Fidrmuc se zhluboka nadechl a sáhl po lístku. Uznale přikývl hlavou a poloil kartičku zpět na stůl, A co berountí, ozvali se vám?”

Jakou záruku chcete na vai úvahu?” odpověděl otázkou kapitán.

93

Na jakou úvahu?”

O moných pachatelích krádee zbraní. Myslím, e vám dám záruku osmdesát procent. V Berouně objevili zaparkova-nou renaultku s praským číslem. Dezén pneumatik je totoný se stopou zjitěnou z hájovny!”

Pachatelé loupee mohli tu renaultku ukrást. To se přece často stává.”

Jene je tu jedna maličkost - renaultka patří nějakému Jaroslavu Holarovi, zaměstnanci PZO Imex. Doma není.

Mimochodem, ten inenýr Letina, co je po něm vyhláena celostátní pátračka, je také z Imexu!”

Na dispečerském panelu zablikalo světlo. Major zdvihl sluchátko a poznamenával si něco na papír. Kdy dotelefono-val, obrátil se ke kapitánovi.

Cortina inenýra Letiny stojí oputěna před Vim-perkem … “

Uvidíte, soudruhu majore, i s tím hláením z plzeňského nádraí to půjde do jedné figury. A bude to na devadesát procent.”

A co ti dva povedení bratři?” znovu pohlédl operační důstojník na tuhou kartičku papíru. Jak by li dohromady s Holarem? Nebo s inenýrem Letinou?”

Moná, e s oběma,” podotkl kapitán.

Pohraniční rota, 01 hodina 25 minut: Dozorčí pohlédl na Medlana, který s nasupeným obličejem postával uprostřed chodby, a pokynul mu rukou, aby přistoupil blí. Pak odhrnul závěs, za kterým se skrývala podrobná mapa úseku, svěřeného k ochraně pohraniční rotě.

Zopakuj nám jetě jednou celou trasu, po ní jste proli s Lacinou,” vyzval ho. A sna se vybavit si kadý detail.

Vechno můe být důleité.”

Pohraničník jen s nelibostí popoel ke stěně a váhavě zdvihl ruku. Jetě dřív, ne zabodl ukazovák do symbolu roty, pohlédl na dozorčího. Nemohl stále pochopit, proč byl odvolán z akce na přechodu a proč má nyní znovu vyprávět, jak na hlídce se svobodníkem Lacinou zaslechli zvuk motoru a pak později nael na okraji cesty na hřebenech podivný roub. Copak na tom nyní záleí? Na přechodu se rozhoduje o mnohem vánějích věcech, vdy tam jde o ivoty! A on se má zabývat nějakou ztracenou součástkou.

94

No tak, kde jste byli, kdy jste poprvé zaslechli ten zvuk?”

pobídl ho dozorčí; vysvětloval si pohraničníkovo mlčení jako ostýchavost a nerozhodnost.

,.Tady,” odpověděl Medlan úsečně a poloil prst na modrou linku, která označovala trasu hlídky.

U hamru?” ujistil se dozorčí a pak se otočil k rotnému Vítkovi, který stál o krok za mladým pohraničníkem.

,,Co myslí, na jakou vzdálenost můe být v lese slyet motorová pila?”

Rotný pokrčil rameny: Tři, čtyři kilometry?”

Tolik?” zabručel dozorčí rozmrzele. Já bych tipoval tak polovinu. A i to je dost, aby zvuk mohl přicházet a z druhé strany hranice.”

To říkal Lacina také,” odsekl Medlan nakvaeně. Ale já docela zřetelně slyel, e ten zvuk přichází shora. Odněkud z hřebenů.”

Mezi horami se ale ozvěna velijak odráí, na to se nedá spoléhat,” mínil dozorčí; hned vak vybídl Medlana, aby pokračoval.

Kdy jsme to túrování zaslechli, chvilku jsme se dohadova-li, co to asi můe být. Motor běel stále jakoby na plný plyn, na stejné otáčky. A to se nám nezdálo, tak jsme se rozběhli nahoru. Sem, na paseky,” zabodl pohraničník znovu ukazovák do mapy.

A kde jste opustili trasu?” vmísil se do hovoru Vítek. Ale přesně!”

Medlan pohlédl na mapu, okamik jí zkoumal, ale pak se odvrátil a pohlédl na dozorčího, jakoby ho prosil o pomoc.

Nemohl na mapě odhadnout pravé místo.

Myslím, e tam byla taková skupina olí, proběhli jsme mezi nimi a hned jsme začali plhat do kopce.”

Já vím, kde to je, vezmeme to také tudy,” znovu promluvil Vítek. Třeba to nebude k ničemu, ale a máme čisté svědomí.”

Kde je to místo, co jsi nalezl roub?” pokračoval dozorčí.

Tohle věděl pohraničník u docela přesně. Rychle se zorientoval, prstem objel zakreslené obrysy stavení na pasekách, minul březový háj na okraji porostu a spojil se s lesní cestou.

Pár centimetrů po ní klouzal.

V těchto místech to bylo.”

Vítek popoel o krok k mapě a podle měřítka odhadoval vzdálenost místa nálezu roubu od trasy, na ní pohraniční

97

hlídka poprvé zaslechla túrovaný motor. Rozhodně nebyla větí, ne dva kilometry. Vyloučit se tedy nedala vzájemná souvislost.

Jetě … ” otočil se k mladému soudruhovi, jak dlouho jste ten motor slyeli? A kam jste asi doběhli, kdy zmlkl?”

To jsme byli asi tady,” ukázal Medlan na okraj paseky.

Mohli jsme ho slyet asi tak minutu, moná o chvíli déle.

A l e … kdy teď o tom přemýlím, zdá se mi, e ten motor neběel po celou dobu na stejné obrátky. Po nějaké chvíli se zvuk zeslabil. Jakoby někdo ubral plyn.”

Rotný Vítek jetě chvilku zkoumal mapu, snad se snail do paměti co nejvěrněji vtisknout obraz pohybu pohraniční hlídky. Pak se otočil k dozorčímu.

Podíváme se tam,” řekl rozhodně. Jetě jednou celou trasu projdeme.”

Teď? V noci?” neovládl se Medlan a docela nevojensky dodal: Co tam chcete vidět? Akorát budeme ztrácet čas.

Copak nás na přechodu nepotřebují?”

Tak dost!” zarazil ho dozorčí, i kdy pohraničníka chápal.

Sám nevěřil, e by mohli jetě něco nového objevit. Přesto se nedalo opomenout, e Medlanův nález byl opravdu zajímavý.

A v době, kdy je hranice bezprostředně ohroena, nelze podcenit či opomenout sebemení poznatek.

Proč se, sakra, rozčiluje?” umravňoval Medlana rotný Vítek, který by v této chvíli byl také raději v akci. Velitel roty asi ví nejlíp, proč nás tam posílá. A kdo jiný to můe zvládnout lip ne ty? Slyel jsi motor, nael jsi roub! Moná, e kdy teď trasu spolu jetě jednou projdeme, vybaví si v paměti i něco navíc. Ta časová souvislost je mi nápadná. Neznámý motor a pokus o proval hranice - to vechno během osmačtyřiceti hodin!! Sám uzná, e by to mohlo souviset. Proto musíme udělat vechno, aby byla jistota, e z pasek nehrozí hranici ádné nebezpečí.”

Vdy paseky neleí ani v pásmu,” kývl Medlan hlavou k mapě úseku. K hranici je odtamtud jetě kus … ” Rozpačitě zmlkl. Viděl, e by s dalími námitkami stejně nepochodil.

Za několik minut zůstala osvětlená okna pohraniční roty za jejich zády. Hlídka 1 + 1 , rotný Vítek a vojín Medlan rychle scházela kolem potoka dolů, proběhla úzkou silnici a ponořila se do hustého porostu na protějí straně údolí. Vítek volil tu nejkratí cestu a vedl Medlana zkratkami, které znal snad jen on sám. Dřív, ne se nováček nadál, minuli kontrolní stanovi-

tě a zamířili vzhůru.

98

Medlan veliteli hlídky sotva stačil. Dýchalo se mu těce.

Vzduch byl plný vody, obtěkané mraky se převalovaly přes pohoří a pomalu sklouzávaly po úbočích do údolí. Na hřebenech, kam mířili, u jistě prí. Bylo dusné ticho, odnikud se neozýval ani hlásek, ani elest lesní zvěře. Oba pohraničníci se vraceli v mylenkách ke kontrolnímu stanoviti. K autobusu uprostřed oputěného prostranství. Mysleli na ty uvnitř. Na zadrované studenty. Ale i na únosce. Jací to asi jsou lidé? Co je dovedlo a sem, k hraniční závoře, kterou nyní pozorují přes hledí namířených zbraní? Jakým řízením se jejich osud protnul tak dramaticky se ivoty desítek mladých dívek a chlapců?

Medlan se pokusil představit si sama sebe na jejich místě.

Uvědomoval si zcela nečekanou situaci, kterou sám nemohl vyřeit. Dovedl si i představit, jak se teroristé pokouejí zlomit vůli těch v autobuse a snaí se je přimět k poslunosti.

Jak bych se choval v podobné situaci já? kladl si znovu otázku. Jediné, co rukojmí mají, je jistota, e nezůstali sami.

Vědí, e o jejich osvobození usiluje mnoho lidí. Včetně mne a rotného Vítka. Ale vědí to vůbec? polekal se najednou. A věří tomu, e se nám to podaří? Z úvah ho vytrhl rotný Vítek. Na co myslí?” prohodil polohlasem. Taky bys byl radi u autobusu, viď?”

Neodpověděl, ale i jeho mlčení bylo výmluvné.

Vak to kluci zvládnou i bez nás,” konejil ho Vítek.

Ale proč?” vybuchl Medlan. Jsme snad o něco horí ne oni?”

Vítek chytil Medlana za loket. Tak hele, kamaráde. Tady na hranici platí jedno. Kadej úkol je pro mě důleitej. A ten, co právě plním, je nad vechny ostatní. Pamatuj si to!”

Medlan povzdechl. Zastyděl se, e ho rotný tak setřel.

Kdy já bych hrozně rád těm holkám a klukům v autobuse nějak pomohl,” ujistil velitele hlídky.

Praha, 01 hodina 43 minuty:

Ředitel Kořán otevřel oči a rozhlédl se; nechápal, co se děje.

Několik okamiků nemohl identifikovat zvuk, který ho vytrhl ze spánku. Zamátral rukou po stolku, ale vzápětí si uvědomil, e hledá budík marně. Vymotal se z postele a otevřel dveře do pokoje. Zvonění přicházelo z druhé strany.

Kdo to můe být? Přece se manelka nevrací předčasně

99

z lázní, pomyslel si a konečně se mu podařilo rozsvítit v předsíni. Zvonek se znovu rozezvučel. Otevřel okno vilky.

Kdo je?” zvolal polohlasně a pohlédl ven. Uviděl auto.

U zahradní branky stál kapitán Vachuda jetě s jedním muem, kterého ředitel neznal.

Vy ale dovedete člověka překvapit!” Kořán vyběhl ven, odemkl vrátka a pokynul oběma příchozím, aby vstoupili.

Čemu vděčím za vai návtěvu, soudruzi?”

Uvedl je do haly a posadil do křesel.

Musíte nás omluvit,” vysvětloval kapitánův kolega, ale důvod, proč přicházíme, je skutečně mimořádně naléhavý.”

Stalo se něco?” obrátil se Kořán ke dvířkám baru a rychle je otevřel. Koňak, soudruzi?” A ani čekal odpověď, naplnil tři napoleonky.

Znáte vaeho zaměstnance Holara?” zeptal se kapitán.

Holar, Holar… Ano, u si vzpomínám. Pracuje u nás v dokumentačním oddělení,” pomalu se ředitel vzpamatovával.

Co o něm víte?”

Pokrčil rameny: Nebude toho mnoho. Osobně jsem s ním vůbec nepřiel do styku, snad jen to, co člověk zaslechne nebo si přečte v kádrových materiálech. Kdy toho o něm moc nevím, znamená to, e s ním nemáme ádné velké potíe a také s ním nijak nepočítáme. Prostě nemám důvod se o něho zajímat.”

Pracuje u vás ji dlouho? Nebo k vám odněkud přiel?”

přeruil znovu ředitele kapitánův společník.

Dřív byl zaměstnán ve výzkumu, nastoupil k nám z nějaké-

ho ústavu. Ale přesně vám to neřeknu. Pokud si vzpomínám, doporučil ho k nám inenýr Letina. Znali se z toho spolku plachtařů na rogallu, aspoň tak o tom Letina hovořil, kdy

jsme Holara přijímali.”

Co vechno zahrnuje vae dokumentační středisko?”

vstoupil do hovoru Vachuda.

Jak bych vám nejlépe objasnil jeho činnost…,” zaváhal ředitel Imexu. Prostě v obchodě je dobré mít černé na bílém ve. A tak evidujeme a archivujeme kadý list papíru. Ale kromě toho nae dokumentace objednává a shromaďuje spoustu odborné literatury, vypracovává různé přehledy a re-

ere, kromě toho vede celou agendu spojenou s technickou dokumentací a to nejenom pro potřeby naich pracovníků, ale často i pro potřeby výrobních organizací, které do naeho působení patří.”

100

Kořán se odmlčel, nebo mu neunikl rychlý pohled, který si oba přísluníci Bezpečnosti vyměnili.

Soudruzi, povíte mi konečně, co se stalo?” řekl a pozvedl číku s koňakem. Návtěvníci se symbolicky dotkli ústy napoleonek. Jejich pohledy se znovu setkaly. Teprve potom se kapitán zeptal: Domníváte se, e by Holar byl schopen provést závaný, násilný trestný čin?”

Ředitel Kořán při jeho slovech prudce zdvihl hlavu a zatěkal pohledem z jednoho mue na druhého.

On … on něco provedl?”

Kapitán přikývl.

Holar? Ten?” Ředitel se nemohl smířit s tím, co slyel.

Vyloučeno! Vdy je to taková kancelářská my! Sotva vytáh-ne paty z archívu! Proč by páchal nějakou trestnou činnost a dokonce násilnou!”

Právě o tom jsme s vámi chtěli mluvit. Proto jsme vás taky probudili,’ vysvětloval kapitán. Potřebujeme vědět, jaký je to člověk, s kým se stýká, co dělá, kdy za ním zapadnou dveře podniku … “

Jediné, co o něm vím, e létá na rogallu. Ale to snad s trestnou činností nemá co dělat?”

Jeho osobní vůz byl identifikován na místě závaného trestného činu a Holar zmizel z Prahy.”

Ale jaký by měl důvod?” podivil se znovu ředitel. Napadlo ho najednou, jak málo své zaměstnance zná. Imex není malý podnik, ale řediteli se přece jenom zdálo neomluvitelné, e nemůe Bezpečnosti nic říct.

Soudruzi, přijďte ráno za mnou do podniku. Zařídím na oddělení kádrové a personální práce, aby vám dali k dispozici vechny materiály o Holarovi.”

Oba mui na sebe znovu pohlédli a ředitel jetě víc znejistěl.

Copak je tak těké pochopit, e mám jiné starosti? zaúpěl v duchu.

Jetě poslední otázku,” promluvil kapitánův spolupracov-ník. Myslíte, e se Holar nějakým způsobem mohl podílet na trestné činnosti inenýra Letiny?”

Tentokrát ředitel nad otázkou dlouho přemýlel. Nakonec pokrčil rameny.

U jsem říkal, e ho k nám vlastně Letina přivedl. Ale e by se dali spolu dohromady natolik … aby … no, vyloučit bych to n e m o h l … “

Oba příchozí vstali. Kořán je doprovodil a k zahradní brance. Jetě s rukou na klice se zastavil.

101

Nechtěl bych nikomu ublíit, chápejte mě, prosím. O Holarovi vám nemohu s čistým svědomím říci víc, ne jsem řekl. Ale e by byl schopen nějakého závaného činu, tak nenápadný a vední člověk … “

Soudruhu řediteli, v kadém případě vás ádám, abyste o naí návtěvě pomlčel a o Holarovi samozřejmě také,” řekl Vachuda. Kdybyste si na něco vzpomněl jetě teď, po naem odchodu, zavolejte mi na toto číslo. A ráno by za vámi přiel někdo od nás prostudovat si kádrové materiály Holara.”

Spolehněte se, soudruzi, zařídím to.”

Kontrolní stanovitě I., 01 hodina 33 minuty: Po asfaltě zapleskaly kapky detě a znenadání se zdvihl ostrý vítr. Zasténal v korunách stromů a zasvitěl prostranstvím. umava dýchla chladem.

Skupina muů pozvolna postupovala silnicí k osvětlenému prostranství. Mlčeli. Vechno, co si mohli říci, bylo u vyřčeno.

Teď zbývalo jednat. Vpředu el náčelník, o krok zpět velitel roty a pak ostatní. irokým obloukem také postupovala k autobusu dvě drustva pohraničníků, aby ho sevřeli do kletí. Kapitán Pernica vybral skupinu dobrovolníků. Dostali jediný úkol: vniknout do autobusu a zlikvidovat ozbrojené teroristy. Sami neměli ádné zbraně kromě útočného noe v pouzdře na opasku. Čekalo je překonat více ne padesát metrů nekrytého osvětleného prostoru. I kdyby jím to trvalo jen pět vteřin: Kolikrát se za tu dobu dá vystřelit z lovecké dvojky?

Kdy před několika minutami vysvětloval náčelník dvěma nastoupeným četám úkol a zdůraznil vechna rizika, poádal o dvacet dobrovolníků. A tehdy se obě čety semkly a bez váhání postoupily o krok. Jakoby se pohraničníci báli, e se ztratí jeden druhému.

Řekl jsem dvacet, ne vichni,” opakoval náčelník. Čety opět postoupily kupředu.

Velitel roty rozhodl sám. S těkým srdcem začal vybírat potřebný počet vojáků.

Ty přece nemůe!” okřikovali pohraničníci jeden druhé-

ho. Má dítě!”

A ty jsi zase sám s mámou! Co by si počala, kdybys to dostal?”

102

Vezměte mě, soudruhu kapitáne. Jak bych se mohl podívat doma eně do očí?”

,,A já na to mám největí právo,” vykřikl jiný pohraničník.

Jsem nejlepí běec z roty, budu v autobuse první.”

Nejdříve vyberte nás, komunisty,” hlásil jiný.

Soudruhu náčelníku, přimluvte se za mě! Já přece nejsem o nic horí ne ostatní jen proto, e jsem cikán!”

Celou tu dobu měl velitel roty hrdlo sevřené …

Za náčelníkem a velitelem roty postupovalo v záloze i drustvo vybraných střelců. Měli přesně mířenými zásahy znemonit teroristům střílet.

Náčelník a kapitán Pernica vstoupili do kuelů světla prvních výbojek, pomalu se blíili k závoře.

Stát!” zarazila je výzva necelých padesát metrů od ní. Hlas patřil mluvčímu teroristů.

Nae podmínky jsou takové. Nyní propustíme cestující a ponecháme si jen čtyři! Otevřte závoru a my projedeme přes čáru. Padesát metrů za hranicí vysadíme rukojmí.”

Přestoe původní plán pohraničníků byl zcela jiný, náčelník bez váhání souhlasil. V tu chvíli se mu vrátila jistota, e se podaří unesené osvobodit a teroristy zlikvidovat.

Mám jetě jednu podmínku,” zazněl opět z autobusu tý

hlas. Polete nám jednoho pohraničníka, který umí řídit autobus. Řidiče zájezdu taky propustíme. Nemusím zdůrazňovat, e tomu vojákovi budeme dret bouchačku u hlavy. Střílet neváháme. O tom jste se přesvědčili!”

Prostor u hraničního pásma, 01 hodina 35 minut: Letina pocítil konečně úlevu. Je na místě. Napětí a obavy minulých hodin z něho spadly. Kapky detě, které prudce zabubnovaly po kapotě roveru, mu zněly jako nejkrásnějí hudba.

Vystoupil z vozidla, ohrnul si límec a zaposlouchal se do elestu v lesních korunách. Vítr sílil, přináel vytrvalý dé.

Vzduch voněl vodou.

Inenýr přiloil k očím dalekohled a sledoval vzdálenějí prostor, leící za výstranými tabulkami s nápisem ťHraniční pásmo. Vstup zakázán!’

Jeho společník teď musí ukázat, co v něm je. Snad se mu podaří dodret časový plán a zvládnout akci. Anebo ji aspoň

103

rozjet. V kadém případě na akci s autobusem musí upoutat maximální pozornost stráců hranic.

Znovu se neubránil úsměvu, kdy si představil, jak Holar uvízl v síti, kterou mu trpělivě a obratně splétal, a jí spoutal vechny společníkovy námitky a obavy.

Nakonec Holarovi nezbylo, ne aby se spojil s těmi dvěma grázly, bratry Horákovými. Starí z nich prý vozíval Holarovi traktorem ze státního statku materiál na stavbu chaty, kterou Holar stejně nikdy nedostavěl. Ale seznámili se přitom a Holar si je vybral na ,hrubou práci v autobusu …

Přeel v mylenkách k úvahám o vlastní nejblií budoucnosti. Měl o ní jasnou představu: klid, ústraní, aspoň pro začátek. Pak se uvidí. Náhle ho napadlo, zda bude ve tak, jak mu slibovali. Peníze, vědecká kariéra …

A co mám dělat! okřikl se v duchu. Kolik jsem pro ně vynaloil úsilí a splnil úkolů jen proto, e jsem u neměl odvahu couvnout?

Rozruen stáhl okénko, do vozu vnikl proud chladného vzduchu, ale úlevu inenýrovi nepřinesl.

Uvědomil si, e ho čeká let do neznámého souhvězdí, kde bude vydán na milost a nemilost pavouku, v jeho pavučině u

dávno uvízl…

Praha, 01 hodina 36 minut:

Ředitel Kořán rozčileně vytočil číslo, které mu dal kapitán Vachuda. Ale ve sluchátku vyzváněl pravidelný tón.

Jak je moné, e mě to nenapadlo hned? vyčítal si.

Zavěsil a veel do kuchyně, na lince stála sifonová láhev, téměř do poloviny prázdná. Otevřel jednu ze skříněk a vyndal skleničku, proud vody zavířil po dně a vyprskl na podlahu.

Kořán tlumeně zaklel, u opatrněji naplnil sklenku a zhluboka se napil. Koutky úst se mu stáhly, jak se znovu soustředil na mylenky. Přece jen zapochyboval. Letina a Holar? Vdy je to absurdní! Co by ty dva mohlo spojovat? Na jedné straně inteligentní, schopný a úspěný inenýr, na druhé …

Vdy ho ani pořádně neznám, zaváhal. Třeba je stejně tak veho schopný jako Letina!

Čím více o celé věci přemýlel, tím vzrůstal jeho neklid.

Kdyby se Letina skutečně dal dohromady s pracovníkem dokumentace, co vechno by se mu podařilo z podniku

104

vynést? Ředitel znal mechanismus, kterým administrativa pracuje, a věděl, jaká tajemství se skrývají ve skříních a trezorech, obhospodařovaných Holarem.

Přece není moné, aby se něco podobného neprovalilo, snail se uvaovat střízlivě. Kdyby se byl Letina spřáhl s Holarem, určitě by si toho někdo viml. Hned si vak připustil, jak je tahle námitka lichá.

Vyhlédl z okna, vilová čtvr se utápěla ve tmě. Kam dohlédl, viděl jen tmavá okna, za nimi nesvítila jediná árovka.

Bezpečnost má právo vědět ve, rozhodl se znovu. Vrátil se do pokoje a zdvihl telefon. Vyzváněl dlouho, ne se ozval známý hlas.

Soudruhu kapitáne, na něco jsem si přece jen vzpomněl,”

vyhrkl Kořán, jakoby se obával, e ztratí odvahu, či jakoby chtěl přehluit své pochyby.

Poslouchám,” odpovědělo sluchátko věcně. A promiňte, jestli jste se nemohl dlouho dovolat. Dnení noc je dost runá.”

Chápu,” přisvědčil ředitel.,,Chci vám říct…Vlastně se mi to vybavilo, a kdy jsem přemýlel o naem rozhovoru. O té zmínce, e Holar létal na rogallu.”

Ano, pamatuji se. Není něco v pořádku? Mýlili jsme se?”

Nevím, ale o to ani nejde. Vy jste se mě ptali, zda Holar nějak nespolupracoval s Letinou a zda se nemohl podílet na jeho trestné činnosti.”

Odmlčel se, připadalo mu najednou podivné přiznat si, e se ji smířil s inenýrovým obviněním a e o něm hovoří, jako o prokázané skutečnosti.

A na co jste si vzpomněl?” přihlásil se neodbytně hlas ze sluchátka.

Napadlo mě, e ti dva se mohli sblíit právě přes létání.

Přes rogallo!”

Přes létání?” podivil se Vachuda. Copak on se Letina někdy zajímal o rogalla?”

Samozřejmě. Nebude nadsazené tvrzení, e právě jeho zásluhou se k nám křídla vůbec dostala.”

A jetě létá?” vykřikl telefon nedočkavě.

U léta ne. Jednou se pořádně vyboural a pak … “

A myslíte, e inenýr to své rogallo jetě stále má?”

Nevím,” znejistěl ředitel. Ale … on je dost sentimentální.

Pochybuji, e by se s ním rozloučil.”

Vechno?” zeptal se kapitán. Na víc si u nevzpome-nete?”

107

Soudruhu kapitáne, to co jsem vám říkal, jsou více méně dohady. Nemohu jednoznačně tvrdit, zda Letina a Holar spolupracovali v trestné činnosti. Kdybyste se mě ptal na můj zcela osobní názor, řekl bych, e velmi pochybuji.”

Je mi líto, soudruhu řediteli. Běh událostí vak dává za pravdu nám.

Ředitel Kořán pomalu poloil sluchátko do vidlice a pár vteřin se na ně díval. Uvědomil si dosah kapitánových slov a pocítil, jak mu po zádech přeběhl mráz.

Copak je to vůbec moné?

Kontrolní stanovitě I., 01 hodina 37 minut: Náčelník i velitel roty se vrátili ke gazu, stojícímu stranou na zuující se cestě. Hlouček pohraničníků čekal na rozhodnutí.

Soudruhu kapitáne, dovolte, abych el jako řidič do toho autobusu,” vystoupil z houfu četař Kazda. Popoel blí

k veliteli roty.

Vdy nejsi řidič!”

Stačí, aby mě ty bestie pustily do autobusu, ostatní u

ponechte na mně. Je to moje povinnost i vůči Beranovi, kterýho málem oddělali.”

Pernica zavrtěl hlavou.

U jsem ti jednou řekl, e teď nejde o pomstu, ale předevím o ivoty těch dospívajících dětí, co si vyjely na kolní výlet! Měl bys odvahu pohlédnout do tváří jejich rodičům, kdyby se stalo něco, čemu jsme mohli a měli zabránit? Já ne. Proto musíme vichni zachovat chladnou hlavu.”

Snadno se mi to říká, povzdechl si velitel roty, kdy se Kazda vrátil na své místo.

Být v autobuse sám s teroristy, bezprostředně před ústím namířených zbraní a bez monosti se účinně bránit? K tomu přece nemůu dát nikomu rozkaz. Vdy na rozvaze, postřehu a pohotovosti pohraničníka uvnitř autobusu bude záviset i ivot čtyř rukojmí.

Mimoděk vystoupil o krok kupředu.

Půjdu tam sám!” rozhodl.

Vy přece nejezdíte autobusem!” rozrazil hlouček podporučík Valentýn. Tohle musí provést hlavně dobrý řidič!”

Obrátil se k ostatním, jakoby je volal za svědky.

108

Důleité je, abych se dostal dovnitř. Pak u … “

Pernica, ani chtěl, pouil Kazdovy argumentace.

Soudruhu náčelníku,” vyhrkl podporučík Valentýn, dovolte, abych splnil úkol!” Chytil náčelníka za ruku a horečněji tiskl. Dokáu to, věřte mi. Soudruha kapitána přece budete potřebovat tady.”

Velitele roty vyvedlo Valentýnovo jednání z míry. Nevěděl najednou, co počít. Podporučík ho zaskočil a zmátl, nikdy by nečekal, e se zachová právě takhle.

Uváil jste vechna rizika, soudruhu podporučíku?” oslovil ho tie náčelník a upřeně si mladého důstojníka prohlíel.

Nebyl o mnoho starí ne četař, přece vak vypadal zkuenějí a rozvánějí. Kazda by jistě splnil úkol čestně, ale příli

překypoval nenávistí k teroristům; touil po pomstě. Určitě by se jim postavil na odpor a zabránil v útěku. Ale přece jen -

uměl by vystihnout ten nejvhodnějí okamik? Dokázal by teroristy znekodnit dřív, ne by ohrozili ivoty rukojmí?

Mě lacino nedostanou! Jsem taky přeborníkem naí brigády v judu,” vysvětloval podporučík. Chápal náčelníkovu odmlku jako váhání.

Soudruhu podporučíku,” oponoval Valentýnovi Pernica, rozhoduji jako velitel roty. Nechci si vás vzít na svědomí.

Jediný, kdo tenhle úkol můe splnit, jsem já.”

Ne!” vykřikl Valentýn rozhořčeně. Nemůete mě odstrčit jen proto, e jsem mladí, svobodný a nosím na rameni míň hvězdiček. Vy máte rodinu a d ě t i … ! “

Konec diskusí,” umlčel oba náčelník. Půjde soudruh Valentýn. Ale musíte si počínat stejně rozváně, jako kdybyste byl enatý a otcem rodiny! Pamatujte na to! Mrtvý nebudete dětem v autobuse nic platný.” Náčelník i velitel roty stiskli Valentýnovi ruku. Náčelník se obrátil k ostatním.

Pokud teroristé budou trvat na tom, e si ponechají čtyři rukojmí a za závoru, zbývá k jejich znekodnění jediná monost: Zaútočit na autobus při průjezdu závory. Organizo-vaně a bleskurychle. Kadý z vás musí bez zaváhání naprosto přesně splnit stanovený úkol.”

Kruh vojáků se bezděčně sevřel, aby jim neuniklo jediné slovo.

109

Kontrolní stanovitě I., 01 hodina 51 minuta: Napětí v autobuse vrcholilo. Třída věděla, e teď únosci vyberou čtyři z nich, které budou dret dál jako rukojmí.

Vichni sledovali Holara, který pozvolna procházel uličkou.

Prohlíel si jednoho po druhém, jakoby chtěl odhadnout nejvhodnějí oběti. Doel a na konec vozu, obrátil se a vracel se k svému místu vpředu.

Studenti věděli, e větině z nich vysvitla naděje dostat se z autobusu, ale za cenu, e čtyři z jejich spoluáků mohou teroristé o chvíli později zastřelit.

Pouze Tomíčkovou s Markem Kalinou a u zadního skla Vlastu Adamovou přeel Holar bez povimnutí. Pomalu doel k předním sedadlům. Jak se blíil, Klárka, přinucená znovu usednout na původní místo, nevěděla, koho ze spoluáků za jejími zády u určil. Bylo jí vak jasné, e ji ponechá v autobuse.

Chvilku si dívku měřil. Pak ji vzal prudce za rameno.

Hraje si na hrdinku třídy, co? Tak vstaň a vybere si sama ty tři, který tu zůstanou s tebou! A hezky rychle, nemám čas!”

Klárka upřela oči k prázdnotě za roztřítěným čelním sklem.

Nikoho vybírat nebudu,” řekla klidně.

Holar se obrátil do nitra autobusu. Slyeli jste? Nechce nikoho vybrat. Je mi líto. V tom případě si vás musíme nechat vechny. Poděkujte jí za to!”

Srdce se jí znovu divoce rozbuilo v obavách, e terorista míní svá slova váně.

Tak u dost tý srandy!” zařval Havran a tentokrát to platilo Holarovi. ,.Vichni vypadnou, první dva a poslední dva zů-

stanou.”

A pohyb, pohyb!” přidal se Havranův bratr. Zdvihl puku a začal se ohánět volnou rukou kolem sebe. Studenti nejistě vstávali, ohlíejíce se dozadu, kdo z nich zůstane mezi posledními.

Holar vak nemínil přenechat velení v rozhodujícím okamiku oběma bratrům.

Postavil se ke dveřím. Ani pohlédl na Havrana, obrátil se do autobusu.

Vy, co teď odejdete, dávejte pozor! Vyřídíte péesákům, aby nás nechali odjet. Zůstanou tu s námi čtyři rukojmí. Při sebemením pokusu o nae zadrení je zastřelíme. A také jim řeknete, e máme dost nábojů a e nám u na ničem nezáleí.

110

Buďto se dostaneme do Německa, nebo zařveme i s vaima kamarádama.”

Ukázal rukou na Klárku a Petra. Vy seďte. Pak dloubl hlavní kulovnice řidiče Brůnu. Ty půjde první. Otevři dveře! Klíčky nech v zapalování!” Řidič se váhavě zvedl. Po něm sestoupily na pevnou zem dvě z dívek, popoly nejisté několik kroků, bázlivě se ohlíejíce. Pak se rozeběhly nazdařbůh, jenom pryč od autobusu! Za nimi následovali dalí studenti.

Havran si viml starého profesora. Seděl uprostřed prázd-ného autobusu a nevstával.

Co je s tebou, dědku? Chrápe?” dloubl ho pukou.

,.Koukej, a jsi venku.”

Profesor se oběma rukama chytil madel sedadla.

Zůstanu tady,” řekl. S těmi čtyřmi.”

Ven!” Havran popadl profesora za klopy saka a snail se ho zdvihnout. Starý mu se křečovitě drel opěradla. Třeba mě zabijte, ale své studenty nezradím.”

Odprásknu tě,” zařval Havran a namířil profesorovi na hlavu. Jestli hned nevypadne, je po tobě.”

Mě nemůete nahnat strach. Já u hleděl víckrát smrti do očí, ne si myslíte. Na gestapu i v koncentráku. Myslíte, e se zaleknu nějakých teroristů?”

Nejsme teroristé,” přiskočil ode dveří Holar, jako by se lekl toho obvinění. Sklopil Havranovi zbraň. Snaíme se jen dostat za hranice. Copak to nechápete? Kdyby nás nechali projet dobrovolně, mohlo se vechno obejít v klidu. To oni zavinili vai situaci,” mávl rukou směrem ven. To oni, ne my.”

Neopustím své áky,” zvýil hlas profesor. U proto, e tohle je nejhorí chvíle jejich ivota. Vy jste ochotni postřílet mladé lidi, kteří s vámi nikdy neměli nic společného. Nutíte je, aby se stali vaím nástrojem! Nutíte je pod hrozbou smrti ke zradě, to je ten nejhorí teror!”

Nechte si své kázání. Není na to čas!” vybuchl Holar.

Čtyři páry očí se upnuly k profesorovi. Mysleli si, e svého kantora znají. Teď před jejich očima vyrostl jako ztělesnění lidské cti a statečnosti.

Styďte se!” zvolala Klárka a postavila se proti Holarovi.

Pozor!” vykřikl Havran a ukázal hlavou ven. Ve světle výbojek se objevila osamělá postava. Pomalu se blíila k autobusu. Několikrát se otočila zpět k pustému prostranství, jakoby váhala, zda se nemá raději vrátit.

Klárka vyuila chvíle nepozornosti únosců a usedla na

111

sedadlo vedle profesora. Vzala jeho dlaň a zdvihla si ji k obličeji.

Já se bojím, co bude,” zaeptala. Neobratně ji pohladil po vlasech.

Nesmí se bát, to by nad tebou vyhráli. Teror nemůe uspět, kdy mu nepomáhá strach.”

Postava se přiblíila natolik, e u rozeznávali mladou tvář.

Za chvíli stanul podporučík Valentýn, převlečený do bundoko-

ile jednoho ze svých pohraničníků, mezi dveřmi autobusu.

První co uviděl, bylo ústí dvou namířených puek. Ucouvl, ale pak vystoupil na první schod. Bleskurychle registroval studen-ta na sedadle u dveří, naproti pak profesora s dívkou, vzadu na sedadle jetě jednu studentku. Jeden z únosců drel rukojmí v achu pukou, dva mířili na něho. Tedy rukojmí je pět, uvědomil si.

Pospě!” strčil Holar podporučíka hlavní dál ode dveří.

,.Slouí u dlouho?”

Valentýn se snail pochopit smysl otázky. Tady jen pár měsíců,” řekl vyhýbavé.

Doufám, e umí jezdit autobusem,” ujioval se Holar.

Tohle vechno je kvůli vám,” dodal a ukázal na studenty s profesorem, napjatě sledujícím pohraničníka.

V civilu jezdím u ČSAD,” usmál se Valentýn.

Tak si za to sedni,” vybídl ho Holar. ,,A nás převeze na druhou stranu, jsi volný, nic se ti nestane. Doufám, e bys neriskoval a nepokusil se o nějaký podraz.”

Ale nesmíte střílet,” řekl Valentýn. Jak uslyí z autobusu výstřel, zaútočí. Slyel jsem, jak to velitel roty nařizuje.”

To by lampasáci odepsali i tebe,” podotkl Holar. Přesto znejistěl. Musejí přece vědět, e nejdříve zastřelíme tebe.”

Ale proč? Já přece pojedu, kam budete chtít.”

Usedl k volantu a přejel očima přístrojovou desku. Z konce prostranství se v tom okamiku oddělily dvě postavy. Valentýn věděl, e je to náčelník s velitelem roty.

Zastavili se pár metrů před závorou. Náčelník zdvihl akumu-látorový tlampač.

Splnili jsme vechny vae poadavky,” rozlehl se jeho zesílený hlas. Spoléháme proto, e i vy dodríte slovo a nezdvihnete zbraň proti zadrovaným dětem ani proti řidiči.

V tom případě bychom s vámi neměli slitování.”

Nikoho nezraníme, kdy nás necháte volně projet!” vykřikl Holar ,,A pokud ne, cestu si prostřílíme! I kdyby nás čekalo cokoli.”

112

Varoval jsem vás,” znovu zahřímal hlas z megafonu. Nyní projedete kontrolním stanovitěm k přechodu, kde vysadíte rukojmí. Pak teprve otevřeme hraniční závoru. Upozorňuji vás, e v ádném případě neprojedete násilím a ani by děti vystoupily..

Vysadíme je!” vykřikl Holar netrpělivě.

Dobře. Jeďte pomalu. Od kontrolní závory půjdeme k hraniční závoře před vámi.”

Nastartuj!” vyzval Holar Valentýna. Havran přiklekl vedle něho. Zamířil puku k rozbitému oknu. Jeho bratr střeil rukojmí.

Jeď!” sykl Holar.

Autobus se s trhnutím pomalu rozjel k první závoře, která se začala pohybovat mezi dvěma pilíři.

Prostor u hraničního pásma, 02 hodiny 07 minut: Letina odloil dalekohled na sedačku vozu a otřel si hřbetem ruky mokrou tvář. Pohlédl na hodinky. Nastal plánovaný čas. .

Otevřel dvířka roveru a nasoukal se dovnitř, pod nohama mu zarachotila tabulka s poznávací značkou. Odkopl ji stranou; co na tom, e ji zítra někdo objeví v oputěném vozidle.

Nastartoval a stočil vůz do údolí. Najednou se mu vybavila před čelním sklem Holarova tvář. Co asi v této chvíli dělá? Proč by se jím měl zaobírat: Ve chvíli, kdy se rozloučili, Holara odepsal.

Letina by sám hranici sotva překonal. Věděl, e je dokonale zabezpečena. I proti pokusům překonat ji vzduchem. Spoléhal na jedinou monost: Vyvolat v určité době na celém úseku pohraničního přechodu takovou situaci, aby si její řeení vyádalo nasazení co největího počtu pohraničníků. V Letinově ptánu měl Holar sehrát roli volavky.

A dé, ten také přiel jako na zavolanou. Mraky plné detě lehly nízko k zemi a zahalily do neproniknutelné tmy i stanovitě pohraničníků na vysoké strání věi.

113

Hraniční přechod, 02 hodiny 16 minut: Za poslední zatáčkou se objevily obrysy moderní budovy.

Holarovi okamitě padla do oka černobílá závora, přehrazující silnici. Dychtivě se naklonil kupředu, snail se proniknout tmu; tam někde pár desítek metrů před ním u leí Bavorsko.

A se ale namáhal sebevíc, nerozpoznal jediné světlo, či nějakou známku ivota. Mraky obtěkané vodou se převalovaly téměř nad vozovkou a dusily kuely světlometů.

Těch pár minut u přeijeme, povzbuzoval se. Znovu vyhlédl ven. Dvojice pohraničníků, která postupovala před autobusem od první závory, u dorazila k budově. Zbývalo jim pouze několik kroků pod irokou střechou nad odbavovacím prostorem. A pak u jen hraniční závora na konci.

Náčelník se obrátil uprostřed prostranství proti autobusu.

Pernica zůstal stát vedle něho; co chvíli si přejel rukou tvář.

Jenom aby vysadili rukojmí, opakoval si v duchu celou cestu, ne doli od dolního stanovitě a sem. Chvílemi pocioval a lehkou závra.

Valentýn zabrzdil tři, čtyři metry před nimi.

Ustupte!” uslyeli z autobusu.

Nejdřív vysaďte rukojmí!”

Vysadíme je a za čárou. Tak to bylo dohodnuto, to je nae podmínka. Ustupte, nebo budeme střílet.”

U mě nepochodíte s výhrukami,” zvolal náčelník. Vysaď-

te ty děti.”

A za hranicí!”

Ne! Ihned! Za závorou u není nae území, nemůeme tam proto nikoho pustit!”

To je podraz!” vyjekl divoký hlas a vzápětí třeskl výstřel.

Náčelník uslyel nad sebou svist projektilu.

Jen aby kluci nereagovali předčasně, blesklo mu hlavou.

Musel se spoléhat, e si vichni uvědomili závanost situace a bezvýhradně se podřídili jeho rozkazům. Najednou ho zamrzelo, e si nevzal pistoli. Moná se terorista pokusí vystřelit jetě jednou, třeba na okamik vystrčí hlavu z ú-

krytu… \

Propuste rukojmí!” zvolal co nejrozhodněji a pozdvihl ruku proti vozidlu. Slyíte? Propuste rukojmí! Splnili jsme vechny vae podmínky.”

Ne! Otevřte závoru! Vysadíme je hned na druhé straně.”

Varují vás!” vykřikl náčelník. Na vteřinu zaváhal. Má zavelet k útoku?

114

Otevřte závoru!” opakoval rozčilený hlas. Počítám do deseti! Pak zastřelíme první rukojmí! Jedna, dvě … “

Oni to udělají!” zaeptal Pernica vyprahlým hrdlem.

Náčelník se k němu pootočil, viděl, jak se velitel roty přihrbil ke skoku. Obrátil se k autobusu. Mimoděk zavadil pohledem o střechu nad odbavovacím prostorem a o skupinu pohranič-

níků. Právě v tu chvíli se od ní oddělila postava. Tie jako stín zmizela za rohem.

Ne! vykřikl náčelník v duchu a vztáhl ruku, jakoby mohl zadret pohraničníka.

Četař Kazda napjatě sledoval autobus. Najednou postřehl, e jeho zadní část zůstala před střechou odbavovacího prostoru. Rozeznával v odlesku světel bledou řidičovu tvář a strnulé drení těla.

Nedokázal se ovládnout.

Rázem byl na rohu budovy. Přiskočil k stoárnímu ebříku a začal rychle stoupat vzhůru.

Hlas z nitra autobusu se vzrůstajícím vzruením odříkával: Sedm, osm … ” .

Dost!” vykřikl náčelník ze vech sil. Přistupujeme na vae podmínky, ale jaké nám dáte záruky, e skutečně propustíte unesené děti hned za závorou?”

Odpočítávající hlas rozpačitě zadrhl. Holar u ani nevěřil, e přinutí pohraničníky k ústupku.

Připravit!” sykl tie náčelník. Pernica okamitě předal smluveným signálem povel dál. To, co se podle plánu mělo odehrát o pár minut později, se stane v přítích vteřinách.

Jakou dáte záruku?” zvolal znovu náčelník.

Kaleme na vás! Otevřte závoru nebo střílím!”

V tu chvíli náčelník postřehl stín, který se odpoutal od střechy odbavovacího prostoru a snesl se na autobus.

Dobře! Vyhovíme vám!” vykřikl. Chtěl za kadou cenu odvrátit pozornost teroristů od Kazdy, který nečekaně ovlivnil průběh celé akce.

A se děje co se děje, musím dát povel k útoku, uvědomil si.

Pokynul veliteli roty.

Uvnitř autobusu Holar napjatě sledoval červenobílé břevno.

Stále jetě nemohl uvěřit, e se jim to podaří.

Teď! Teď se pohnula! Div nevykřikl radostí. Závora se pomalu sunula. Za pár vteřin bude cesta volná!

Jeď!” pobídl nedočkavě Valentýna.

Nevejdu se tam,” obrátil se k němu podporučík. A ji otevřou úplně.”

117

Jeď!” Tentokrát doprovodil povel dloubnutím hlavní kulovnice. Valentýn zařadil první převodový stupeň. Autobus se rozjel kupředu.

Četař Kazda se přikrčil na střee. Byl na ní upevněn prázdný nosič zavazadel, který ztlumil doskok natolik, e ho uvnitř nepostřehli.

Musím se dostat dovnitř jetě před útokem drustva, jinak oslní i mě, zvaoval situaci. Přesně si uvědomoval, jak byl stanoven postup. Snail se soustředit na přibliující se konec budovy celnice. Tam začne útok. Posunul se po střee blí

k vyraenému oknu.

Také Valentýn upřel pozornost k rohu celnice. Jakmile dojel na jeho úroveň, selápl spojku i brzdu, jednou rukou hmátl po ovladači dveří a druhou prudce udeřil za sebe. Nezasáhl Holara přímo, ale podařilo se mu ho přece jen překvapit. Ucítil, e se dotek zbraně svezl ze zátylku k levému rameni.

Instinktivně uhnul na druhou stranu. Ohluil ho výstřel, temeno hlavy mu oehl hnoucí vzduch.

To nejhorí mám za sebou, uvědomil si a převalil se ze sedačky přes kryt motoru na podlahu.

Ve stejném okamiku, kdy zazněl výstřel, spustil se četař Kazda ze střechy nohama napřed do okna autobusu. Zachytil přitom o rám a dalí drahocenný čas ztratil, ne nael rovnováhu. Pak teprve rozeznal dva stojící mue, ozbrojené pukami. Havran a jeho bratr nestačili dostatečně rychle reagovat na jeho nečekaný vpád do autobusu. Přestoe byl četař v nevýhodnějím postavení, neměli proti němu nejmení anci.

Valentýn se nadzdvihl. Podle zvuků zápasu v zadní části autobusu rozeznal, e některý z pohraničníků vnikl dovnitř.

Uhodl, e akce ji začala. Právě v té chvíli ho oslnil světlomet.

Odvrátil hlavu. Zatápal kolem sebe rukama. Terorista s kulovnicí u vedle něho nestál. Kde je? Zaváhal, zda by se neměl pokusit ho znekodnit. Ale to byl úkol přepadové skupiny pohraničníku. Podporučík byl neozbrojen a podle příkazu velitele měl v první fázi akce opustit autobus.

Světlomet nečekaně zhasl. Ve kolem se ponořilo do tmy.

Jen s námahou rozeznal rozbité čelní sklo. Vstal z podlahy a ohlédl se za sebe. Uprostřed v autobusové uličce rozeznal dvě postavy. Uslyel jejich přerývaný dech, vypadaly v přítmí téměř nehybně.

Je to ná nebo … Strach mu svazoval nohy, a se snail sebevíc, nedařilo se mu uniknout…

118

Kdy Kazdu oslepilo světlo, snail se vybavit si v paměti celý obraz autobusu, jak ho přes teroristovu postavu postřehl, Nejblíe seděla dvojice studentů, v řadě napravo hned vedle dveří pak byla dalí postava.

Vrhl se poslepu kupředu, snad tři, čtyři vteřiny tápal, ne

nael správný směr. Náhle se autobus ponořil do tmy! Nemohl pochopit, co se stalo. Jen pozvolna se na jeho sítnici začal znovu objevovat svět předmětů: nejdříve nejblií sedadlo, pak nějaký bledý, vyděený a nechápající obličej, který se k němu pomalu otáčel, dalí dvě, tři vteřiny trvalo, ne rozpoznal teroristu. Právě ve chvíli, kdy zdvihl zbraň, se ale ve dveřích autobusu mihl stín a vklouzl dovnitř. Kazda stačil jen strhnout samopal stranou …

Valentýn se konečně dostal k oknu, místo toho, aby co nejrychleji vyskočil po hlavě ven, těce uchl na pilíř před autobusem. Někde za ním prásklo několik výstřelů.

- Proč střílí jednotlivými? podivil se jetě. Sám nevěděl, co dál.

Najednou bylo ticho. Pohraničníci, kteří doběhli k autobusu, se zmateně zastavili a strkali se přede dveřmi, jak se snaili nahlédnout dovnitř. Jirka Kolář, který vpadl do vozidla jetě předtím, ne Kazda znovu vystřelil, se vrhl dozadu, k teroristovi, jeho měl podle plánu zlikvidovat; teď zmateně couval ven, s dlaní přiloenou na ústa, jakoby se bál, e vykřikne úlekem.

Oba velitelé napjatě sledovali dveře autobusu, oddechli si teprve, kdy mezi nimi uviděli Kazdu. Sestupoval, ve sputěné ruce drel samopal. Rozhlédl se kolem a plae se usmál, vykročil kupředu. Samopal mu zvolna vyklouzl z ruky a zarachotil po asfaltu. Chlapec klopýtl a zavrávoral, znovu se narovnal jakoby chtěl vykročit.

Petře!” vykřikl Pernica a vrhl se kupředu.

Nejblií pohraničníci udiveni a zmateni přiskočili Kazdovi na pomoc teprve, kdy upadl. Někdo mu podepřel hlavu, a

nyní začala blůza uniformy prosakovat krví.

Copak jsem mohl vědět, e má jetě pistoli?” zaeptal četař trochu zahanbeně, jakoby se omlouval za nějaké provinění. Hlas neuvěřitelné rychle slábl, v posledních slovech se u řeč rozpadala na jednotlivé slabiky.

119

Prostor pohraniční roty, 02 hodiny, 20 minut: Noc byla tak temná, e oba pohraničníci jen s námahou rozeznávali nejblií okolí. Nebýt zkueností rotného, Medlan by u dávno seel z cesty a zabloudil. Ani nyní se nemohl přesně orientovat, kde vlastně jsou. Vítek rozhodl, e od místa nálezu roubu nebudou pokračovat ve stopách Laciny, ale dali se na opačnou stranu. Po cestě, která se prudce svaovala ke státní hranici.

Kdy před chvílí procházeli místem, kde před estatřiceti hodinami zahlédl Medlan v trávě na okraji komunikace stříbřitý záblesk, najednou sám zapochyboval, zda přece jen neměl svobodníka Lacinu poslechnout. Kdyby byl býval součástku zahodil a zapomněl na n i …

O nálezu se mezi pohraničníky hodně mluvilo. Tím spíe, e při ranním nástupu dal na kapitánův pokyn dozorčí roty roub kolovat. Kdy el z ruky do ruky, přibývalo i nejrůznějích dohadů, jak se mohl vůbec na cestu dostat a z čeho vlastně pochází. Větina vojáků se přikláněla k názoru, e nález není příli důleitý. Vycházeli hlavně z předpokladu, e hlídka nala záhadný předmět mimo hraniční pásmo, na cestě, která ani není uzavřená a můe se po ní pohybovat kdokoli. Celá věc je zjevně mnohem prostí, ne by ji Medlan rád viděl ve své fantazii.

,,Ale co ta motorová pila?” bránil se pohraničník, jeho

velitel roty vyzval, aby spolu s Lacinou znovu vyprávěli o nálezu.

Svobodník Lacina se vak netajil přesvědčením, e ozvěna pily přicházela z druhé strany hranice a jeho názor ostatní pohraničníci přijímali. Svobodník je přece zkuenějí ne

nováček. Jak chce Medlan vůbec dokázat, e obě věci spolu nějak souvisí? Dokonce padla i jedovatá poznámka - kdyby prý chodil častěji na dříví, lépe by věděl, jak se zvuk motoru v lese rozléhá. Vyvolala u několika kluků smích.

Já bych se nesmál,” usadil je Vítek. Ten roub tam z nebe nespadl. I kdy se to někomu můe zdát jako maličkost, nepodceňoval bych to.” Vítek, teprve nedávno mimořádně povýený na rotného, byl pro pohraničníky autoritou a jeho slovo mělo váhu, podloenou příkladným výkonem sluby.

Vítek má pravdu,” zasáhl do debaty velitel roty. Ověřil jsem si u lesáků, e nikdo od nich v tu dobu motorovou pilou neřezal. A z druhé strany hranice by to v těch místech sotva bylo slyet.”

120

Medlan se přestal zaobírat mylenkami, protoe mu v té chvíli Vítek pevně sevřel rameno. Se zatajeným dechem stanuli na místě.

Co je?” zaeptal Medlan.

Někde dole podél potoka jede auto!” Rotný se snail očima proniknout tmu.

Teprve nyní zaslechl i Medlan vzdálené hučení motoru.

Co to můe být?”

Vypadá to na něco silnějího. Moná je to gaz.”

Nai?”

To pochybuji. Tam nemají co dělat, kam by cestou kolem potoka jeli,” odpověděl Vítek. Pojď, nadběhneme mu,”

rozhodl.

Přeběhli cestu, přeskočili strouhu a pustili se dolů po stráni směrem, odkud se ozýval zvuk motoru. Jak se blíili dolů, mraky zůstaly nad nimi. Viditelnost se trochu zlepila.

Tady je pěina,” upozornil Medlana rotný. Poběíme kus po ní a pak to vezmeme napříč tím vysokým porostem. Zatím jede pořád podle potoka.”

Medlan přikývl, přestoe kromě vlastního tlukotu srdce a prudkého dechu neslyel nic.

Operační středisko FMV, 02 hodiny 26 minut: Fidrmuc poposedával na krajíčku křesla, lokty se opíral o stůl a ve spojených dlaních skrýval oči.

Před několika vteřinami konečně pochopil vzájemnou souvislost mezi teroristy, cortinou, odcizenou kodovkou s odmontovanou značkou; najednou pochopil úplně ve.

Teď se jen bránil tomu uvěřit. Okřikoval sám sebe, e vechny ty mylenky jsou pouze dílem únavy a zjitřené fantazie, přesvědčoval se, e přece není moné, aby někdo vystavil do podobného nebezpečí desítky neznámých, nevin-ných lidí…

Zdvihl hlavu a znovu vzal do ruky útrek dálnopisu. Nemohl se soustředit na čtení, nazdařbůh objevoval jen jednotlivá slova:… e se pokusí o ilegální přechod hranice,… cortina, . .. závaná trestní činnost, … nezvěstný od dneního rána, … hrákově zelený rover…

121

Prostor pohraniční roty, 02 hodiny 28 minut: Oba pohraničníci doběhli na konec lesa, před nimi se otevřelo zvlněné pole.

Medlan, který mezi stromy předstihl o pár kroků rotného, se teď nerozhodně zastavil a ohlédl se po něm. Kudy to vezmeme dál?”

Počkej!” chytil ho Vítek za loket a přikrčili se. Se zatajeným, dechem se zaposlouchali do noci. Hluk motoru se ozval odněkud zprava, vozidlo nemohlo být příli daleko.

Někde tam zastavil,” odhadoval situaci velitel hlídky.

Slyí? Nepřibliuje se.”

Vzápětí se ale motor ozval silněji.

Jede po cestě k nám,” zdvihl rotný ruku proti hradbě stromů, která lemovala pole asi dvě stovky metrů od nich.

Teprve, kdy Medlan pohlédl za Vítkovu dlaní, spatřil mezi stromy probleskovat reflektory.

Hučení motoru zesílilo, vůz projíděl stoupání a vzápětí se objevil na okraji lesa. Obrátky se prudce zvýily a kuele světlometů se divoce rozkymácely. Rychle přebíhaly od země a k vrcholům stromů, jak vůz poskakoval po nerovné cestě.

Je to gaz?” vydechl Medlan s očima upřenýma na tanec světlometů.

Nevím. Přehodil na redukci. e by to byl teréňák lesní správy?” řekl Vítek nejistě. Jetě jednou se pokouel daleko-hledem propátrat tmu a dé, ale neviděl mnoho. V přítí vteřině se vůz znovu ponořil do lesa a podle toho, jak řidič namáhal motor, bylo zřejmé, e míří nahoru k hřebenům.

Neměli bychom to ohlásit na rotu?” zeptal se Medlan, přece jenom … “

Vůz ale nejede směrem k hranici,” namítl rotný. To bude vůbec to první, na co se nás dozorčí zeptá. Tohle můe být někdo z lesáku.”

Teď u není motor slyet,” řekl Medlan a pohlédl tázavě na velitele hlídky.

Asi u vyjel nahoru a dostal se do mraků. Ty pohlcují vechny zvuky,” vysvětloval mladímu druhovi zkuený Vítek.

Přesto ale vstal a napjal sluch.

Pojď, přece jenom zavoláme na rotu. Na stanovitě je odtud pár kroků,” rozhodl se náhle.

Vykročili vedle sebe porostem, nohy se jim zaplétaly do hustých lahounů vojtěky a v miku byli promočení a po kolena.

122

Po několika minutách dorazili na kontrolní stanovitě.

Vítek, sotva popadaje dech, zdvihl pojítko. Z druhé strany se ozval hlas dozorčího.

,,Jsme na druhém stanoviti,” ohlásil rotný. ,,Právě kolem nás projel nějaký vůz. Jede směrem k pasekám, zřejmě k cestě na hřebenech.”

Jaký vůz?” zeptal se dozorčí. Zjistili jste, co je to zač?”

Byl od nás příli daleko,” odpověděl Vítek. A také nejede směrem k hranici. Já si myslím, e je to vůz lesního závodu.”

Gaz?”

Spí ano. Ale viděli jsme ho dost patně, sotva jsme rozeznali obrysy.”

Dobrá,” zváil dozorčí situaci. Můete se vrátit?”

Akce na přechodu u skončila?” zeptal se rotný.

Ano,” odpověděl dozorčí.

U to skončilo,” zaeptal Vítek k Medlanovi. A podařilo se klukům … ” vykřikl do pojítka.

Vrate se,” nenechal ho domluvit hlas z druhé strany. Ten vůz zřejmě opravdu patří lesákům, včera ráno viděla hlídka na druhé kontrole ranger rover z vimperské správy.”

Rozumím, vrátíme se,” řekl velitel hlídky a ukončil spojení.

Co je s tím vozem?” vyhrkl Medlan.

,,Asi to bude rover vimperských lesáků. Viděli ho tady u

včera.”

Rover?” opakoval Medlan bezmylenkovitě a najednou se zastavil. Rover?”

Zaslechl opět známý zvuk, podobný motorové pile.

Hraniční přechod, 02 hodiny 35 minut: V místnosti bylo ticho, ruené jen přerývanými vzlyky dívek.

Poslední ze studentů se tiskli v rohu místnosti kolem svého profesora; očima se vyhýbali pohledu ke středu dvorany, kde na nosítkách leel Kazda. Kolem stáli pohraničníci, tií a nehybní jako sochy. Nevěřícně těkali očima jeden po druhém a zpět na kamaráda, stále se nemohli smířit s mylenkou, e tohle vechno není jen zlověstný, krutý sen.

Pernica postřehl signál vysílačky a po opakovaném tónu, pomalu přeel místností a přepnul na příjem.

Tady operační středisko,” ozval se z reproduktoru za-střený hlas. Chtěl jsem se jen ujistit… vlastně se zeptat…

123

\

nebo jetě lépe - varovat vás … Někde na vaem úseku se objeví rover. Moná si myslíte, proč vám to říkám, ale ..

Kapitán u neslyel. Ani si to uvědomil, nael ve skupině vojáků Medlana; jejich oči se na okamik setkaly. Hleděli na sebe jen zlomek vteřiny, pak velitel roty sáhl po samopalu na rameni nejbliího vojáka a vrhl se ke dveřím. Medlan byl jen o krok pomalejí.

Jen pozvolna začali zase mui ve dvoraně celnice vnímat hlas z reproduktoru.

,,.. .ten člověk z roveru je mimořádně nebezpečný zloči-nec. To on dnes stál proti vám, to on vedl ruku komplicům.

Musíte ho zadret za kadou cenu.”

Prostor u hraničního pásma, 02 hodiny 50 minut: V tu chvíli jetě zbývalo pohraničníkům téměř tři sta metrů k průseku. V cestě jim stála houtina, bez váhání se do ní vrhli, jako magnetem přitahováni řevem motoru, který odněkud nečekane vytryskl. Krok za krokem se prodírali kupředu.

Pruné větve je lehaly přes tváře a oslepovaly slzící oči, padali přes pařezy a výmoly, nohy se jim zaplétaly do pavučin nízkých větví. Hnáni jedinou mylenkou - získat čas …

Otáčky motoru dostoupily vrcholu. Křídlo se otřásalo, uvězněno na laně. Letina se trochu zaklonil a máchl noem za sebe. Rogallo poskočilo kupředu tak prudce, e málem vyhodilo inenýra ze sedla. Zavrávoral na sedátku a křečovitě se chytil ovládacích táhel. Motor na vteřinu ztratil pravidelný rytmus. Znovu vyrovnal otáčky a pevně sevřel řízení, aby vůbec udrel divoce poskakující vznáedlo ve správném směru.

Teď klid a soustředit se, přikazoval si.

Medlan předstihl o krok rotného a prodral se poslední houtinou tak rychle, e vpadl na cestu po rukou. Jak se sbíral ze země, postřehl jakýsi pohyb, řítící se přímo na něho. Stačil pouze skočit doprostřed cesty a roztáhnout ruce, jakoby nechtěl připustit, aby mu cokoli proklouzlo. Vzápětí ho prudká síla srazila k zemi. Odněkud vytryskl ohluující ryk, patrně patřil k té neznámé síle. Medlan najednou ničemu nerozu-m ě l …

124

A pak bylo ticho.

Kdy se Letina probral a otevřel oči, spatřil kruh nohou, který se svíral kolem něho. Pomalu sklouzl očima vzhůru; objevoval jednotlivé postavy i tváře. Hleděly soustředěně na něho, kolem pevně sevřených úst odhodlaný výraz.

Zdvihl ruce a zaclonil si jimi obličej.

Stáli před ním a mlčeli. Bylo ticho, jaké se rozhostí jen ve chvílích, kdy noc ustupuje novému dnu.

Tento příběh není rekonstrukcí konkrétního případu, je pouze analýzou jedné z mnoha podob terorismu. Pokud by se čtenáři zdálo, e příběh nael svůj předobraz ve skutečné události, pak je tomu jen proto, e pokusy o terorismus existují.