Mědirytina - Frantiek Ditrich

1

Napřed odbily hodiny na Staroměstské radnici, pak na kostele svátého Havla a

naposled na více secesní koly na Uhelném trhu.

Houfek koláků, těch nejmeních, kteří sem chodí sotva několik týdnů, u obléhá

dveře.

Sázejí se, komu se prvnímu podaří proklouznout dovnitř, a kolník pomalu a

důstojně otočí těkým klíčem a pootevře dveře na kvíru.

Ti starí se s okázalou pomalostí loudají přes plácek, posedávají na zábradlíčku kolem kany nebo se mlátí ooupanými aktovkami z papírové náhrakové kůe, které u nemusí nosit na zádech, ale v ruce. Stejně vědí, e a se masívní dveře skutečně otevřou, prorazí si cestu hloučkem nesmělých mrňat a nakonec to budou oni, jejich kroky se rozlehnou erým vestibulem a zadupou v setmělých chodbách.

Jene tohoto zářijového rána se kolník, připravený čelit obvyklému náporu děcek, své oblíbené scény nedočká.

U dveří zůstane stát jediná posluná holčička.

Ostatní utíkají přes náměstíčko, plaí holuby a shlukují se u černého pohřebního vozu stojícího pod podloubím,

Dva zřízenci obratně vysunou černou, stříbrem zdobenou rakev.

Děcka, jděte pryč, to není nic pro vás, tady není nic ke koukání, osloví je mírně mladí z obou a opatrně vykročí směrem k průjezdu starého domu. Ví, e vude tam, kde se objeví, mlkne hovor, kroky spěchajících se stísněně zastavují, začnou se otvírat okna, dveře i pehýrky. A oči zvědavé i ustraené za nimi posílají otázku: Pro koho přijeli?

Kdo u to má zase za sebou?

Zřízenci s rakví proli rozestupujícím se palírem koláků a začali obtíně sto upat po nekovitém schoditi prastarého domu.

2.

edivá hlava pana Trojánka je opřena o lokty, jimi jenom mírně posunul kuchyňský ubrus, cukřenku a kobaltový álek, v něm je nasypaná káva, má na dosah.

5

Okna vedoucí na pavlač byla u dávno pootvírána dokořán, průvan rozechvívá husté bavlněná záclony a poráí ozdůbky rozestavěné na masivním kuchyňském kredenci.

Podporučík Jan Zeman se rozhlíí po veliké obytné kuchyni, která je útulná, i kdy nesourodá.

Fotograf cvaká uzávěrem a dává Zemanovi najevo, e mu překáí. Kadý z

pracovníků kriminálky zde má svou přesně vymezenou a praxí navyklou činnost.

Kamkoli se Zeman pohne, následuje ho korpulentní, velmi malá, ale čilá a mluvná

domovnice:

Plyn ucejtila nae Micina. Ona spí v koupelně a my máme s panem Trojánkem

společný světlík. To byste nevěřil, jaký má to nae zvíře fajnový nos! Hned mi skočila na postel, hned zase běela ke dveřím do koupelny, mňoukala, pořád na mě dělala takový ty lutý kulatý oči, přímo jako by říkala, pojď se podívat, pojď s e honem podívat, něco se děje. Mně se nechtělo z peřin. Tak jsem poslala svýho starýho, kulatá paní zmírní hlas. On holt je nervóza a stejně to spaní nemá v pořádku. Myslíte e el? Helči, buď tu kočku vyhoď, nebo se bě podívat, proč jančí. A u u nás v chodbě to bylo cítit jako po česneku. Nedá se nic dělat, povídám, tati, někde uniká svítiplyn!

V Trojánkově kuchyni, na idlích, na plyovém kanapi, ale i na skobičkách hustě

nasekaných do čelné zdi visí a leí nejméně padesát věnečků ze zimostrázu, chvojí a umělých kytek, jaké se dávají na hroby a do urových schránek.

Z jedlových větviček, postříbřených bodláků a snítek vavřínů jsou vkusně a zkueně připraveny povinné vzpomínky za lásku a někdy jenom za dědictví.

Přes opěradla idlí leí řada vyehlených stuh s nápisem: Nikdy nezapomenemel

Vdy budeme vzpomínat na tvou světlou památku! Díky za tvou lásku!

Podporučík Zeman listuje stuhami a uvědomuje si obojetnost objednavatelů.

Teď, kdy je kuchyně vyvětraná, začíná tu opět vonět pryskyřice z čerstvého jehličí. V

několika tlustostěnných vázách Jsou připraveny a pokropeny svazky listopadek a

chryzantém.

Působí to, jako by si zemřelý Trojánek předem vyzdobil a připravil svou úmrtní síň.

Strámistr Jaroslav Stejskal zevrubně prohlíí zánovní plynový sporák. Na jednom z hořáků stojí nakřivo čtvrtlitrový hrnek s opáleným dnem a na linoleu zasychá loue vody.

6

Před několika dny byl Stejskal Zemanovi představen a přidělen, ačkoliv je Stejskal pouze o čtyři roky mladí ne Zeman, vypadá jako kluk. tíhlý, na tu poválečnou bídu dobře oblékaný, s potměilým chlapeckým obličejem a poněkud ironickým výrazem, zkrátka mladík vychovaný Prahou, který se dovede otáčet a troufne si být nepříjemně neuctivý. Zeman si s nevolí uvědomuje, e si vedle něj připadá těkopádně a stařeji, ne by chtěl. Marně se utěuje tím, e tenhle chlapec zná pojem koncentrák jenom ze koly a z novin. Najednou má pocit, e se vedle něj octl někdo, s kým se bude muset v budoucnu měřit, a dá mu dost práce, aby mu stačil.

Strámistr Stejskal se dosud drí zpátky, neflinká se, naopak, pracuje rychle a mluví věcně.

Vypadá to, e si děda chtěl spařit turka a ne se mu začala vařit voda, usnul. Asi byl společensky mírně unaven. Zajímalo by mě, kde v týhle době sehnal takové dobré zrnkové kafe. S potěením přičichl k voňavému hrnečku.Voda mu přetekla a uhasila hořák!

To jsem si viml také, řekne Zeman a vyzní to příkřeji, ne by si přál. Nemůe se zbavit dojmu, e si ten velkoměstský mladík dělá trochu legraci.

Domovnice, čekající na příliv dalích doplňujících otázek, je poněkud zklamána.

Kadý z kriminalistů si hledí svého a nikdo jí nevěnuje pozornost. Obrátí se tedy k jedinému uniformovanému přísluníku, pochůzkáři, jeho ráno přivolala.

Vecko ostatní u jsem řekla tady soudruhovi, a kdybyste něco potřebovali, tak buď já, nebo manel, jeden z nás je vdycky doma. Na odchodu si jetě vzpomene: Jo, a doklady a peníze dával pan Trojánek vdycky tady do kredence, třetí uplík shora.

Na Zemanův udivený pohled odpoví pohotově: To vím proto, e chodím vybírat pro

pana domácího nájemné. A stejně vám řeknu, e je to upárna, kdy se takhle velký baráky nechávají v soukromých rukách. On penízky shrábne, ale střechu opravit stejně nedá. To by vám řekli hořejí partaje, jaký mají flekance na stropech, kdy trochu zaprí! Děkujeme vám za laskavost, rozloučil se Zeman a el nahlédnout do třetího uplíku, kde skutečně mezi 7

vánočním! pozdravy a stvrzenkami nael náprsní taku a vedle ní jetě něco

bankovek a kupóny potravinových lístků.

Nemáte zač, to byla jenom moje povinnosti, nechce se domovnice rozloučit, doufajíc, e se dozví přece jenom něco zajímavého. Kdy se tak nestane, věnuje pohled mrtvému, jeho se u zručně ujali oba zřízenci.Co naplat.

Jednou na svět, podruhé z něho, vichni jsme tu jenom, jak se říká, na návtěvě, na vzorek si nás tu nenechají! dovede brát otázky ivota a smrti velmi stoicky. Ten Trojánek byl bývalý ivnostník, ale sluný člověk. Jenom od tý doby, co mu umřela ena na astma, měl dlouhý večery a potřeboval nějaký ten láftruňk.

Teď se zaposlouchají oba, i Zeman i Stejskal. No ne zas, e by se zlískal a padal po schodech, to ne, ale dal si tu decinku, tam panáčka, i doma popíjel, do popelnice vyhazoval dost nezálohovanejch flaek. Vracíval se vdycky domů a tak k půlnoci, aby ho nikdo neviděl. Asi se chudák styděl. Ono samotnej muskej je jako hruka v irým poli a dlouhýho věku nedoije!

Zeman s uplíkem, který si přenesl k pavlačovému oknu, aby měl více světla, se

podíval na stůl s jediným hrnečkem. Představil si, e tam kdysi sedávali čtyři lidi. A nakonec il sám, opraoval čtyři zbytečné idle, nosil do prádelny damakový ubrus, a to u vechno jenom ze smutného zvyku. Domovnice mu teskných mylenek nedopřála. enská spí vydrí sama, protoe se umí opatřit! konstatuje spokojeně.

Vimněte si, o kolik je více vdov ne vdovců … Vak co my chlapi taky od vás

zkusíme, podotkne Stejskal a jemně, leč pevně sune domovnici ze dveří a při

srdečném stisku ruky se mu podaří vysunout domovnici na chodbu a rychle zavřít

dveře. Jak vypadal zámek zajímal se Zeman.

Domovnice otevřela přede mnou svým rezervním klíčem, řekl pochůzkář, orginál klíče jsme nali u pana Trojánkn v saku.

Odborník, který u zámek vymontoval a prohlédl, přitaká: ádné rejhy, ádné

krábance

Leda e by měl Trojánek kromě půlnočních flaek jetě půlnoční přítelkyně, kterým by nechal obdělat klíče.

8

Ale na to bych ho netipoval, kromě toho mu bylo přes sedumdesát. Listoval přitom v Trojánkově legitimaci. Vidíte to, děti ádné, důchodce … a té funebrální výzdobě se, Honzo, nediv. Jak jsme se dozvěděli, kdy prodal v Liboci zahradnictví, tak si začal přivydělávat k důchodu, vyráběl po večerech tyhle věnečky a chodil je prodávat do trnice. Má na to řádné povolení od národního výboru.

Po celou dobu, co Jaroslav Stejskal hovořil, Zeman se podrobně probíral v náprsní tace zemřelého. Copak, něco chybí? vimne si Stejskal.

Kdepak, Jardo, spí přebývá. Kolikátého je dnes?

Dvacátého estého října devatenáct set padesát naeho letopočtu, osm hodin třicet est minut. Slunce vychází v est hodin deset minut, zapadá ve dvacet čtyřicet a za poslední dva údaje neručím, nebo jsem si jetě dneska neměl ani čas přečíst noviny, ani zavolat do hvězdárny. Zeman se po něm podívá tak, e Stejskal raději zmlkne.

Kolik ti zbývá k dnenímu dni potravinových lístků? I pohotový Stejskal je překvapen.

U sebe mám patnáct deka. Zbytek mi ustřihnou, jak ví, v závodce a něco dávám

matce na neděle. Proč? Potřebuje půjčit?

Místo odpovědi poloí Zeman na ubrus, na něm jetě před chvílí odpočívala hlava zesnuvího pana Trojánka, estnáct ústřiků, za ně by bylo mono koupit osm kilogramů masa. Zeman pečlivě rozloí drobné růové lístečky vedle sebe.

Vidí to, říkals před chvílí, e je sám, bez rodiny, a tady je zásoba lístků, která by stačila průměrné rodině na kolik týdnů. A za pár dnů tyhle lístky přestanou stejně platit. Vechny jsou na září!

Co můe vědět, třeba chystal veselku nebo co? Tak si je nakřečkoval.

Ozve se uniformovaný pochůzkář: To byste koukali, jak se dneska s lístkama melí.

Lidi z venku si na neděli bací králíka, zabijou načerno prase,

a potom tady ve městě nevědí, co si za ty lístky říct. Někteří u ani neberou peníze, ale jenom zlato, dodá pochůzkář, nebo ze stálého styku s lidmi má své zkuenosti.

9

Zeman pečlivě shrne nalezené ústřiky a uschová je v obálce.

Tam, kde jsem byl za války, jetě dosud nemůe vyslovit slovo koncentrák, přivezli gazdinu od Lipová. Měla státní soud v Dráďanech. Dostala patnáct roků za hospodářskou sabotá velkoněmecké říe. Předepsali jí dodávku padesát kilo

vepřového masa a třicet kilo sádla. Mu se jí rok předtím zabil na mlátičce,

zůstaly jí dvě děcka a stará tchyně. Kdy dodávku nesplnila, tak jí přili rekvírovat jednu ze dvou krav. Koně jaktěivo neměli. Napřed se jim pokouela vysvětlit, e kdy jí tu krávu seberou, nebude mít u co zapřahat, e s tou jednou neobdělá ani těch svých pětadvacet měřic. No, a kdy tu krávu vedli ze stáje, tak se toho oficíra, co uměl trochu česky, protoe byl ze Sudet, zeptala: Lidi, kdy u s tím míníte přestat? A ten chlap jí povídá: A budou mít dva české sedláci dohromady jeden kráf. Vzala na něj vidle. Natěstí měl dobrou holinku. Propíchla mu jenom palec. Tak tvrdou enskou a takového dříče jsem předtím ani potom nepotkal. Natěstí to vydrela a ne jsme se loučili, tak mi řekla: Ne se zase dostaneme aspoň tam, kde jsme byli před válkou, tak to chvilku potrvá. Vyrali nás jako kobylky, a ne ten dobytek dopěstujem, budeme suit hubu. Ale a, hlavně, e je tomu konec.

Jo, usoudil pochůzkář, ale ne narostou ty krásný lesy, co nám tady nacisti vykáceli, tak toho my u se nedoijem. Já jsem dělal za války u Domalic na pile… Co vám budu povídat. Dnem a nocí jezdil vlak za vlakem těch nejkrásnějích stromů.

Jenome mně je stejně divná jedna věc. Máme jednotný hospodářský plán? Máme!

Máme přídělový systém? Máme! A k řeznictví se chodí stát fronta u o půlnoci.

Kolikrát na ty poctivě vyfasované lístky nedostanete nic nebo vám dají takový kousek, e ho rovnou můete pověsit ve Stromovce na větev a jetě ty sýkorky se budou oklíbat! Někde tedy chyba být musí. Buďto patně plánujem, nebo někdo krade

uzavře Stejskal rezolutně.

3.

Poručík Vejvoda je fandou svého povolání.Nikdo by to do něj neřekl, protoe vypadá jako drogista z malého města.

10

Nosí háčkovanou kravatu a vestu s norským vzorem, na ní se mu přes vpadlá prsa

vejde sotva jeden a půl jelena. Je mu jedno, do čeho se odívá, zajímá ho pouze to, co dělá. Tak tohle vyrobil machr, prohlásí uznale a v pinzetě přisune překvapenému Zemanovi růový ústřiek potravinového lístku a nařídí mu silnou lupu do správné vzdálenosti. Pro názornost vedle zkoumaného papírku poloí jetě jeden.

Tenhleten je právej, oznámí, nechá Zemana, aby se vynadíval, a pak ústřiky vymění.

A tenhle z těch nalezených u Trojánka, pěkně vyvedenej padělek! Vimni si, jenom tohle géčko má trochu tlustí noičku! dodá téměř něně.

Podporučík Zeman musí dvakrát provést výměnu a pak teprve sezná, e na padělku

je v označení jednotky váhy skutečně ve smyčce písmena gé poněkud silnějí linka.

Jinak by i nejpřísnějí učitel krasopisu musel áka pochválit. Napodobenina byla dokonalá.

Ale copak můeme do kadé restaurace, závodky nebo k řezníkovi postavit jednoho

maníka s lupou? namítne Zeman.

Radím ti snad něco podobného? ohradí se Vejvoda a jde si jetě jednou zálibně

prohlédnout ústřiek pod mikroskop. A i poté opakuje:

Zlatý český ruce, co ty vechno nedovedou! Zeman přemáhá vztek.

O Vejvodově bezmezném fandovství se obecně ví a třebae své kolegy často svou

zaujatou profesionalitou dohání k ílenství, není nikoho, kdo by se v tomto směru obeel bez jeho pomoci. Myslí, e to dělá nějaký grafik nebo tiskař?

To bych zase netvrdil, ponechá si Vejvoda rezervu, papír je obyčejný, nastříhaný z pásky, jaká se běně, pouívá do počítacích strojů. Take tu si prakticky můe opatřit kdokoliv. Ví, kolik je v republice účetních? Zeman si s povzdechem začíná zapisovat informace. Papír je přibarven anilinovými barvami. Vás ve kole nemořili anilinkami?

Já je k smrti nenáviděl. Jetě jich mám doma dvě krabičky.

Zasnil se nad dobou, kdy sám tenkým i silným tětečkem vytvářel meandry a

vyplňoval čtverečky výkresových čtvrtek a nesměl přitom hrbit záda, ani vysouvat pičku jazyka, co s oblibou činil, kdy se chtěl soustředit.

11

Pak stačí, aby si na pauzák obkreslil normální fasovaný lístek. No a sehnat dvě

měděné destičky, neboli plotýnky, to taky není ádný problém. K tomu kyselinu, rýtko a u má krásný toček. Udělat si malý ruční lis, to taky zas není takový zázrak při naem veobecném technickém nadání a vzdělání. Pamatuje za okupace? Vdy

jsme ty letáky tiskli na koleně.

Teď mě ale ta přemíra schopností spí děsil, přizná se Zeman.

S tím se, Honzo, musí počítat! Kde se narodil Komenský? U nás. Vidí, to vestranně rozvíjené nadání u nás vdycky nalo ivnou půdu. Vejvoda si vimne, e Zeman strčil poznámkový blok do kapsy a pokouí se zmírnit jeho zklamání: Take koukám, příli jsem tě nepotěili A toho ikulu chytí, nezapomeň mi ho ukázat! Já měl kreslení a rýsování vdycky za čtyři.

Spolehni se! ujistí ho Zeman trpce, uvědomuje si, e v tomto miliónovém městě je ikovných lidí hodně a e ty mimopraské také nelze vyloučit.

Nejen e ti ho přivedu ukázat, ale ty ústřiky ti pak věnuju do sbírky. A jak rád!

4.

Kapitán Pavlásek sepnul sponkou padělané potravinnové lístky.

Za války se říkal vtip: Víte, paní, kdy bude s Hitlerem konec? A si půjdete koupit vepřovou kýtu a řezník vám řekne, je toho o čtvrt kila víc, můu to tak nechat?

Posune k Zemanovi popelník a nabídne mu Lipy.

Pavláskovi je málo přes padesát, ale vypadá starí. Vlasy mu zeedly u dávno a

naloutlá ple, plná drobných vrásek, prozrazuje, e těch cigaret a nedospalých! noci u bylo víc ne je zdrávo.Za války se někteří lidé naučili melit a jsou takoví, kteří v tom pokračuji dodnes. Někdy je dokonce těké rozliit, jestli je to jenom prachobyčejná touhu po penězích, anebo záměr kodit národnímu hospodářství. A někdy se to vlastně kryje. Nali jste u Trojánka jetě něco jiného co by nás mohlo zajímat? Vkladní kníky na poměrně vysoké částky. Zajímavé je snad to, e v posledním roce se jeho vklady ztrojnásobily.

12

Jinak nic. Kluci prohrabali i sklep s uhlím, byli se podívat i v jeho bývalém

zahradnictví, ale nikde nic. Vypadá to, e byl nanejvý překupníkem. Rozhodně ty lístky netiskl sám. A podle pitevní zprávy a vech dalích expertíz umřel opravdu neastnou náhodou. Dokonce se podařilo najít jednoho mue z baráku, který se vracel z odpolední ichty a viděl Trojánka, jak jde domů sám, mluvili spolu na

schodech, take byl svědkem toho, e se starý pán ve svém bytě zamknul.

K tomu, aby byl překupníkem, měl opravdu výbornou příleitost! Ví, kolik lidí projde za den trnicí? Ani tam nemusí nic kupovat! Jenom si tudy krátí cestu do Rytířské.

Zjistili jsme také, e do jedenácti v noci byl Trojánek ve vinárně Panonia, tam prý chodíval pravidelně. Jako obyčejně vypil est deci vavřineckého.

Kapitán Pavlásek přitaká. Také si potrpí spíe na červené víno a est deci pokládá jetě za rozumnou míru. Podívá se na Zemana takřka soucitně.

Hochu, vyfasuje horký brambor! Co není zrovna radost pro kriminalistu, který si přiel do Prahy udělat jméno. Ale tenhle brambor tě zahřeje. Kde vůbec bydlí?

Zeman, domnívaje se, e Pavlásek jeví zájem o jeho bytové podmínky, ochotně a

horlivě odpoví:

Na ikově, dva plus jedna, bydlím s matkou, tak nám to přiklepli. Ovem

přísluenství si teprv musíme budovat.

Tak to je fajn, protoe ze ikova má na Staré Město skok, prohlásí kapitán

Pavlásek a nechá si přinést objemný anon.Při namátkových kontrolách se nám toti u před více ne půl rokem objevily falené potravinové lístky. A zajímavé je, e větinou byly dány do oběhu zrovna na Starém Městě… Kapitán Pavlásek ďobne prstem do seznamu. Podívej, trnici tu máme, skoro vechny Masny v okolí,

restaurace, no a vidí, tady na konci je i vinárna Panonie.

A to se s tím dosud nedalo nic udělat? dovolí si Zeman otázku.

Kdy se Pavlásek usměje, má těch vrásek jetě víc. Odpoví Zemanovi podobně, jako on před nedávnem Stejskalovi:

Copak můe ádat po prodavačce nebo po vrchním, aby řekli zákazníkovi, račte

laskavě posečkat, a běhali s ústřikem někam za plentu a tam strkali potravinový kupón pod křemíkovou lampu?

13

Zeman si dovede představit, jak by to v praxi vypadalo, a přestane se divit.

Pavlásek pokračuje:

A kdy u jsme náhodou kápli na někoho, kdo si pořizoval nákupy větí, ne je

obvyklé, tak měl pochopitelně po ruce legendu, e mu lístky buď poslali příbuzní z venkova, nebo e je koupil na Hlavním nádraí či v pasái Koruna od neznámého venkovana středních let, který měl na sobě hubertus, na nohou hnědé polobotky a na hlavě obyčejně něco jako rádiovku. Pouze jeden cholerik nám tady vyprávěl, e mu lístky vnutil jeden Praák-liák v čekárně vanových lázní na Hlavním nádraí. Cítil se být podveden a tvrdil, e ten chlap měl vlasy odbarvené na blond a pod krkem červeného motýlka s bílými puntíky.

Udělal nám tady scénu a vymýlel si takové nehoráznosti, e jsme ho raději odeslali v klidu domů. Take tady má vecko, co zatím o výskytu padělků víme.

Zeman převzal fascikl a v duchu se prohnul.

5.

Podporučík Zeman byl v Praze necelý rok. Ne se sem stěhoval, dělal si plány a

pořizoval si seznam historických míst, na ně se půjde podívat. Prozatím se mu

podařilo vypravit se jednou s maminkou na Hradčany a jednou oelel fotbal a el s ní na Vítkov.

Teď se ocitl uprostřed trnice, o její existenci neměl tuení a která také neb yla v seznamu památek, je hodlal navtívit.

Je tu průvan, čií chladné vlhko, ale přesto se mu tady zalíbilo. Čiřikají zde vrabci, dostávají se sem pootevřenými větráky a rozbitými střeními okny, drze sbírají upadlé drobty a jsou tak zvyklí na lidi, e Zeman musí dávat pozor, aby na některého nelápl.

Řady stánků a pultů, umístěných v hale trnice, připomínají trochu jarmark z dětství.

Zeman nasává ty rozmanité vůně, prosycené hořkou pachutí sazí a uvědomuje si, e se z něj velkoměstský člověk nikdy nestane. Přivykne si, ale zbyde mu stesk po kornoutcích, v nich se prodávalo těstíčko, po tureckém medu a po irokém,

volném nebi.

14

Strámistr Stejskal natěstí na podobné city netrpí. Připojí se nenápadně k Zemanovi a po jeho boku obratně kličkuje zástupem, který dvěma směry neustále proudí halou trnice. Za čtyři dny by ty Trojánkovy lístky propadly. To by mělo znamenat, e měl s někým napevno domluvený keft na celou várku. Přece by nebyl takový trouba, aby spoléhal na náhodného zájemce a nechával si ty lístky na poslední chvíli. Jeho

kvartýr sledujem. Tam ho nikdo nesháněl. Tady to bude těí, tady se to bude muset

vylapat”! Platilo to doslova, nebo neustále buďto někdo spěchal a strkal do nich, nebo sami museli zrychlovat krok, aby nebrzdili provoz a jetě se museli vyhýbat babičkám, které dlouho a pečlivě ohmatávaly zelné hlávky.

Zeman se snaí zapamatovat si pořadí jednotlivých prodejen a stánků.

Zejména ho zajímá prostorný kout vyhrazený prodeji masa. Na několika háčcích tam visí kusy vepřového bůčku a pod dlouhým skleněným pultem je jedna jediná mísa s narůovělou hromádkou mletého masa.

Vedoucí i obě prodavačky mají dost času pít kafe a vyprávět si o ivotě.

Na konci haly, tam, kde začíná páchnout rybina z nedaleké prodejny, je část prostoru vyhrazena pro soukromý sektor. Prodává se zde leccos, guma do kalhot, kazové kameninové misky, ale hlavně to, co příroda dala. Hromádky scvrklých ípků, suený květ divizny, majoránka, zčernalé houby, malinké, krásně vybarvené dýně a hlavně, protoe je před prvním listopadem, svátkem zemřelých, jsou stolky pokryty stovkami věnečků a suených kytek, podobných těm, které Zeman viděl v Trojánkově kuchyni.

Jeden ze stolků zůstal neobsazen.

Počítej ale s tím, e tady u i vrabci vědí, e je Trojánek po smrti. Na Zemanův udivený pohled Stejskal vysvětlí: Právě před chvílí se zaměstnanci trnice skládali na věnec. Vedoucí Masny, co by znalec poezie, byl pověřen vyhledat motto na parte.

Poblí prázdného stolku, jen Zeman se Stejskalem u několikrát minuli, se váhavě potuluje ustaraný mladý mu v bundě. V síové tace má dvě sklenice s nakládaným celerem a vypadá to, e buď u nemá dostatek fantazie, anebo skutečně zapomněl, co má koupit.

15

Prává proto, e je tak očividně bezradný, stane se předmětem zájmu kořenářky, její stánek přímo sousedí s oputěným Trojánkovým místem.

Mladéj pane, celer, to vám chválím, ale dělaný po domácku. A né z nějaký

konzervárny! Tam vám do toho hrknou kyselinu benzoovou a co z toho? Nanejvý

rakovina!

Mladý mu se jetě úeji schoulil do bundy a zasunul zábnoucí ruce do kapes.

Ustupoval od řečné trhovkyně, její poněkud ochraptělý, ale přesto sytý hlas vynikal nad lomoz.

Po několika krocích se připojil k Zemanovi a Stejskalovi:

Zatím nic, ale je tu děsnej průvan a zima od nohou. A ta enská, naznačil pohybem hlavy kořenářku, by mě za chvilku přesvědčila, e k ivotu nezbytně potřebuju jalovec. Jestli nám erár nepřidělí filcáky a klapky na ui, tak si tu uenu revma a ohluchnu!

Jdi si na párek, Tondo! propustí ho Stejskal a mu v bundě ztuhle rázuje k východu do Rytířské ulice.Stejskal vyloví kapesník, protoe mu u také promodrává nos, a nečekaně se Zemana zeptá:Ví, Honzo, co Napoleon denně jedl, kdy byl ve vyhnanství na ostrově Elbě? Bude se divit, ale fazolovej salát. A ví z čeho sestává patikové koření? Z půl gramu skořice, tymiánu, gramu zázvoru, bobkového listu, dvou gramů mukátového oříku, tří zrnek nového koření a čtyř zrnek pepře. A jestli bys dělal patiku ze zvěřiny, tak jetě musí přidat hřebíček, alvěj a bazalku! Na Zemanův konsternovaný pohled okamitě odpoví: To nemám samozřejmě ze sebe. To vecko jsem se dozvěděl od tý paní. Jestli nás tu nechají dýl, ne tři dny, tak si udělám bokem hospodyňskou kolu a budu vám na oddělení připravovat bublaninu ochucenou rozemnutým afránem! Zemanovu pozornost zcela zaujme babka, která je

irí ne delí, můe jí být kolem pětaedesáti, ale na kulaoučkém, mastném,

růovém obličeji není ani jediné vrásky. Na hlavě má černý átek a přes něj beránčí koeinovou čepici. Přes mnohokráte vyspravovaný svetr oblékla vestu z ovčí kůe, na ní byly jetě znatelné stopy výivek Ta vesta asi hodně pamatovala. Kořenářka ani na chvíli nedá jazyku pokoj. Slečinko moje drahá, zalamentovala právě hlasem, 16

který by jistě pronikl i skřípotem řetízkového kolotoče a jekem pouových frkaček. Co vám to prodali? Na gulá jedině kliku. Todle bude suchý, trupenatý, áva vekerá ádná! V rukou, na nich měla bezprsté, pletené rukavice, obracela malinký, mokvavý balíček s kouskem masa, S nechutí k němu čichala. Tak todle, holčičko, jedině vrznout do láku! Svařit vodu, do toho sanytr, ponořit to do hliněného hrnku na tři dny.

Zatíit dřevěným prkýnkem a sbírat pěnu!

Před stánkem kořenářky Hodačové rozpačitě přelapuje dívka v tmavomodrém pláti.

Světlé, dlouhé vlasy má na temeni sepnuté velkou kovovou sponou. Asi se ve vaření moc nevyzná a nerada budí pozornost. Čeká, a Hodačová ubalí kornout z novin a plechovou lící do něj naměří majoránku.

Ovem Hodačová patři k národu trhovců a jarmarečníků, kteří jsou doma v kadém

průvanu a v kadé tlačenici. A je ráda, kdy má posluchače.

Starý rozumy nejsou vdycky patný, jak si vy mladí myslíte. Dělá to pětikorunu, e máte takový pěkný modrý oči! Já byla za mlada taky jako majolénka …

Dívka v tmavém pláti shrábne kornouty do nákupní taky a peněenku strčí do

kabelky. Kovový závěr okamitě povolí. Kabelka zůstane otevřena. Dívka si toho

nevimne.

Prosím vás, paní Hodačová, pan Trojánek dneska nepřijde?

Otázku, která zvýí Zemanovu a Stejskalovu pozornost, zaslechne i vyzáblý,

neradostně vyhlíející Hustoles, který sousedí z druhé strany s oputěným

Trojánkovým stánkem a stejně jako on prodává hřbitovní kytky a věnečky.

Naladí tvář do moldánků:

Kdepak, madam, ztratili jsme kamaráda, a to vecko dělá ta doba! Předčasně nás ničí a bere nám sílu. Nebylo mu jetě ani jednasedmdesát.

Mám ti půjčit, Rudlo, nuptychl?  okřikne ho kořenářka.Ty, kdy si mu moh klofnout kunčofta, tak si byl bez sebe blahem. A přitom, jak tu jsme, vichni jsme věděli, e Trojánek byl potřebnej. Ten byl bez svý eny ztracenej. Ona keftu rozuměla… A co jste, slečinko, od něho potřebovala?

Slíbil, e mi dneska něco přinese, řekne světlovláska sotva slyitelně. Obrátí se k odchodu.

17

Kdepák, děvenko, pozejtří ho vyprovodíme na Olana, zni za ni mocný hlas.

Stejskal se chce pustit za odcházející, ale Zeman ho zadrí a sleduje dívku sám.

Spěchá za chvátající světlovláskou a musí za ní kličkovat hustým zástupem,

neustále proudícím trnicí.

Viml si u, e dívka má jemný, oválný a nenápadný obličej, průzračné, světlemodré oči a plachý výraz.

Připojí se k ní, ale dívka, nebo mladá paní, Jeho přítomnost nevnímá.

Máte otevřenou kabelku osloví ji znenadání.

Polekaně, ba dotčeně, vzhlédne k mui, který se k ní přidal. Pak zjistí, e dotěra má pravdu a nebyla to tedy jenom běná záminka k navázání dialogu.

Pevně stiskla kovový uzávěr a poděkovala Zemanovi jasným, odměřeným hlasem:

Jste velice laskav, děkuji vám za upozorněni.

Zeman se snaí udret krok i hovor.

Doma byste potom moná marně hledala peněenku. Slyel jsem, e se v trnici

potlouká dost kapsářů. Dívka v tmavomodrém vyjde do Rytířské ulice.

Neměla byste chvilku čas? poádá ji Zeman.

Neměla odpoví velmi důrazně a hlasitě. Pár lidí se ohlédne a Zemanovi začíná být trapně.

Opravdu bych se vás potřeboval na něco důleitého zeptat, pokusí se vzít ji za loket.

Hlas dívky, která vypadá tak jemně a mírně, je najednou velice energický a ostrý: Nechte si ty patné vtipy, nebo zavolám esenbé.

Počkejte! Zeman sáhne pro sluební průkaz, ale u jí ho nemá monost ukázat. Ani by se ohlédla, rozběhne se přes náměstíčko.

V běhu jetě zavolá: Styďte se a nechte mě na pokoji. Zdá se, e se v jejím jasném hlase začíná rodit pláč. Výstup budí neádoucí pozornost chodců.

Z jejich hlediska vypadá situace jednoznačně, sluná mladá ena je pronásledována pohledným, leč zkueně vypadajícím třicátníkem, a to ve se děje za bílého dne na frekventované staroměstské ulici.

Drobná babka v neuvěřitelném klobouku se srdnatě postaví Zemanovi do cesty,

rozpřáhne obě ruce, jako by ho chtěla obejmout a zaječí hlasem, trénovaným zřejmě kdysi na ulici:

18

Oouste nemravnej! Tohle si dovoluje za bílýho dne na slunou enu? Kde si

myslí, e se? Kdo tě vychoval?

Zeman, nechtěje horlitelku porazit, je nucen se zastavit.

Mezitím mu dívka, která se jmenuje Lída Brůhová, zmizí bez ohlédnutí v proudu

chodců,

Takhle si troufat na sluný děvče? Chce, abych si tě nechala zjistit?Drobná babka je velice militantní, take i Zemanovi dojde trpělivost.

Hledte si laskavě svého, ano? podaří se mu obejít ji.

Tak ty se sprostej i na starý lidi? zavříská babka v klobouku a důstojně vypadající mu, patrně úředník, kterému uniklo vechno kromě posledního výkřiku, se zastaví a důrazně Zemana napomene: Pane, společnost se pozná podle toho, jak se chová k dětem a ke starým lidem. A

tohle, čeho jsme dnes svědky, plyne z toho, e se náboenství stalo na kolách

nepovinným předmětem. Potom kde vzít ta morální měřítka? Jděte laskavě do sebe.

Zeman v duchu zakleje. Světlovlasá dívka u není v dohledu.

Zapamatuje si vak tvář mravokárce a neodpustí si aspoň poznámku:

Víte, já na to náboenství chodil. Učil mě jistý katecheta Prkno. Nai mě nechali vypsat, kdy zjistili, e nás fackuje a je věčně opilej.

Tím hůře pro vás, zvolá korektní úředník.

6.

Tentokráte je zákazníkem Anny Hodačová místní člověk. Vedoucí Masny, Ludvík

Černý. Na hlavě má kulicha, přes kostkovanou blůzu zkrabacenou a potřísněnou

řeznickou zástěru. Cpe si do kapes kornouty s kořením potřebným do jitrnic, je lit a prejtů. Patrně bere vdycky toté zboí, protoe kořenářka Hodačová mu bez řečí hromadí na pultík dalí kornoutky, Domlouvají se vlastně jen irokým obchodnickým úsměvem.

Placení nechte bejt, pane Černý, já to pak srovnám s vaí paní. A zejtra budu mít afrán… To bude těstíčko, to budou knedlíčky!zajásá, ale pak si vimne Zemana, a protoe má výbornou pamě na obličeje, rázem ví, e tenhle u jednou okouněl u jejího stánku.

19

Copak jste tu zapomněl, mladej pane, čím mohu slouit?

Řezník se odporoučí s naditými kapsami.

Prosím vás, znáte tu slečnu v modrém kabátě?

Hodačová se ztěka sehne, podá si letitou termosku a do promáčknutého kalíku

nalije jakousi tekutinu, z ní se příjemně kouří a která libě voní.

Zemanovi se sevře aludek. Uvědomí si, e zapomněl snídat a e na něj jde chřipka.

Teprve kdy si kulatá babka několikrát s gustem lokne, zeptá se: Kteroupak račte myslet?

Zeman ví, e kořenářka je fikaná a raděj předstírá naivní zájem o hezké děvče.

No, tu s tou sponou, delí vlasy, světlý v dalím popisu sele.

Jo, myslíte tu, jak jste za ní běel? vychutnává Hodačová jeho rozpaky. Znám. Ale neradím! Moc podle dnení doby. Taková pole mue do závodky, děcka strčí do jeslí a vysedává po schůzích. Sama sice učí, ale vařit ji doma nenaučili. Ta by vám udělala brzy ze aludku mrzáka. O kerblíku, nato pak o estragonu jaktěiva ani neslyela!

Stará trhovkyně se důvěrně nakloní přes kult k Zemanovi, aby lučovitý Hustoles

nemohl nic z jejich rozhovoru zaslechnout. Vy jste mi sympatickéj, protoe mi

připomínáte jednoho herce jetě z doby němýho filmu. Take vám dobře radím.

Takový holce doma výbavu nepoříděj! Musel byste ji brát holou milou a jakýpak těstí v bídě!

Zeman vyslechne obírnou informaci a snaí se pořád zachovávat uctivě rozpačitý

obličej. Nevíte náhodou, kde učí?

Stará a zkuená trhovkyně si ho prohlédne slzícíma a vědoucíma očima. Zřejmě je

zvyklá na to, e pokud jde o city, Jsou i ti nejmoudřejí schopni jakýchkoli hlouposti.

Take kdy není rady, a je aspoň pomoci! Hned tady za rohem na obecné, ale oni

tomu teď říkají jinak. Já se v těch reformách nevyznám, jmenuje se Ludmila, jako pramáti svátého Václava, ale je to taková ta svazačka. To neříkám za sebe… to jenom co tady vyslechnu od lidí.

20

Zeman uctivě poděkuje a vmísí se mezi chodce a nakupující. Průvan rozechvívá

plátna červených transparentů.

Na druhém konci haly podupává strámistr Stejskal ve frontě na pečené katany a

hlasitě smrká.

Podruhé nelítej sám za slečnami, kdy nás tu má est na povel. Kupříkladu já bych v ní vzbudil mnohem více důvěry, prohlásí světácky a jedním dechem dodá: Ale kromě chřipky sehnali kluci jednu zprávu, po Trojánkovi se před chvílí ptal vrchní z Panonie a vyzvídal právě na tom příjemném mui, co peče katany… Za tu dobu, co tu stojím, vzal na pakl nejmíň třicet lidí. To by tak bylo podle mého propočtu nej méně dvacet kaček… No dobře, já vím, e nemrznem kvůli katanům. Ten vrchní byl velice otrávený, ba dalo by se říci, e přímo nakrknutý, kdy zjistil, e Trojánek není a nebude.

7.

Vinárna Panonia je v suterénu domu z dvacátých let. Jakýsi movitý podnikatel uplatil tenkrát magistrát či jinou instituci, take mu dovolili, aby v úzké uličce mezi barokní domy s gotickými základy zapasoval veliký nestvůrný činák, který měl v přízemí počestnou čistírnu, Jetě počestnějí lékárnu a v podzemí dosti známý noční podnik.

Milovníkům staré Prahy zbylo několik fotografií a architektům neúplná dokumentace.

Podzemní podnik prosperoval a mravnostní policii přibylo práce.

To vechno se Zeman dozvěděl od pamětníků. Sám zatím nerozeznal, kde končí Malá

a začíná Velká Karlova ulice, průchodům a průjezdům se raději vyhýbal, protoe se mu obyčejně stalo, e vyel v místech, která vůbec neznal.. Jednou mu dalo velikou práci vymotat se z Ungeltu. Raději se tím před svými kolegy nechlubil. Večer co večer si před spaním rozkládal plán Prahy, vechno na něm se mu zdálo být jasné a přehledné, ale praxe ho zrazovala, nezakreslená křivolakost uliček, nevyzpytatelné průchody, z nich mnohý končil u zdi s popelnicemi a jiný zase pokračoval do dalí záhadné uličky, kde se vdycky zastavil a poloil si otázku, kruci, byl jsem u tady někdy nebo ne?

Panonia přestala být vykřičeným podnikem a stala se v minulých dvou letech

způsobnou vinárnou druhé cenové skupiny.

21

Zůstalo v ní ovem ostění, které krylo vlhkost opukových základů, a ztuchlý pach prolapaných plyových koberců.Hostů zde bylo poskrovnu.

Na malém stupínku se namáhala skupinka obstárlých hudebníků. Houlistka,

klavíristka a bubeník. Houslistka byla kuráná, bledost tváří přikrývala zdravíčkem”

připomínajícím hektické skvrny, nicméně co chvíli přistoupila k chraplavému

mikrofonu a oznámila, e …na majáku hvězdy září ve Splitu nad mořem, jenom já zůstal tu sám se svým hořem.

Jediná větí skupina muů středních let, kteří jsou patrně v Praze na sluební cestě a utrácejí uetřené diety v konzumní slivovici, se raduje, kdy si hudebníci dají pohov a zapadnou do kuchyně. To je okamik, kdy se mohou bavit po svém a vyplňují pauzy vlastní hudební produkcí. Brunátný světlovlasý kudrnáč rozmachuje pae a slovy

písně teskně ádá: …Kdy jste bratra zabili, zabité mňa taky. Ostatní mu přizvukují a dríce se kolem ramen pohupují se nad stolem. Vedoucí zpěvák píseň tak proívá, a mu vystupují íly na krku a musí rozepnout knoflíček seprané nylonové koile a uvolnit bordó motýlka s bílými puntíky.

Pokud jde o přání vyslovené veri písně, zatím mu nikdo není ochoten vyhovět, pouze tíhlý lehce proedivělý vrchní, který zřejmě slouíval v lepích podnicích ne je vinárna Panonia, prochází kolem jejich stolu se zvýenou pozorností a despektem, přičem se snaí nevidět jejich gesta a neslyet pokřikování, jím ho vábí, aby si mohli objednat dalí rundu.

S daleko větí ochotou se vrchní číník Takáč zastaví u boxu, v něm sedí Zeman se Stejskalem.

Bude si pán přát jetě jednu? zajímá se filmově vyhlíející vrchní v mírném předklonu s jednou rukou za zády, s druhou na prsou.Ano, poádá Stejskal. Pane vrchní, vyuije Zeman příleitosti, mohl bych se vás na něco zeptat?

Prosím … Měl jste předevčírem slubu? Nikoliv. Churavěl jsem trochu. A proč

prosím? Znal jste pana Trojánka?

22

Zajisté. Byl to ná tamgast a dodavatel, odpoví vrchní Takáč bez rozmylení.

Na Zemanův udivený pohled vysvětlí:

Právě včera jsem se v trnici dozvěděl tu smutnou zprávu! Brali jsme od něj kytky.

Ukáe na stoly, kde ve tíhlých tlustostěnných vázičkách se kouřem zalykají růové listopadky. Oku to lahodí, a host se cítí lépe ne doma. Kdy jsem jetě měl svůj podnik, razil jsem zásadu: Lokál musí být teplý, čistý a dekorativní. Bohuel z tohohle, rozhlédne se nespokojeně kolem sebe, Savoy neudělám! Kolem druhé vezme atnářka plató s fialkama a obejde stoly: Líběj mladý paní koupit kytičku? přehraje se do vemlouvavého atnářčina hlasu. Jemu je přes padesát, ona má děti u dávno kolou nepovinné, a to byste se divili, Jaké zázraky taková kytička udělá!

Pro důkaz ani nemusí chodit daleko. V protějím boxu sedí obstárlá dvojice

zahleděná do sebe a rozhodnutá změnit svůj osud.

Take nevíte náhodou, jestli tu byl předevčírem pan Trojánek sám, vrátí se Zeman k předmětu hovoru.

Nevím, ale mohla by to vědět atnářka, kolega, který mě zastupoval, anebo některý z naich hudebníků. Ovem pokud vím, pan Trojánek sedával vdycky sám. Byl to typ…

pardon… konečně se rozběhne ke stolku zpěvavé moravské společnosti, protoe tam u mlátí pěstí do stolu, a jde vyřídit objednávku dalích esti velkých slivovic.

Ten chlap by ukecal i mne! pronese Stejskal s odstínem závisti.

Take byl to typ osamělého alkoholika, co se často stává ovdověvím muům, kteří se příli upjali na své manelky. Byl dokonce velice nerad, kdy si k němu někdo přisedl, obvykle jsem mu rezervoval tamhleten stolek, ukáe na maličký stolek se dvěma idlemi těsně u dveří, vedoucích do vinárenského zákulisí. Pak se vrchní Takáč na své hosty bystře podívá a zeptá se rovnou: Nejste, pánové, náhodou od kriminálky?

Nějak tak to bude, odvětí Stejskal a oba sáhnou mlčky pro své průkazy.

Vy se snad domníváte, e mohlo jít o vradu? Vrchní Takáč ztlumí hlas a do epotu.

23

My se nedomníváme, my pouze zjiujeme. A prosili bychom vás, abyste se o naem

dotazu neířil!

Vrchní semkne rty a naznačí, e jeho mlčenlivost je hlubí ne karltejnská studna.

Víte, mne napadlo, jestli se k němu někdo nepřipojil a venku, na ulici, zafabuluje si vrchní Takáč.

V tée chvíli Zeman, který má přehled nejen po vinárně, ale dohlédne a k pultu atny v chodbě pod schoditěm, zbystří.

U atnářčina pultu stojí povědomá dívka v tmavém pláti. Ale vlasy jí nesplývají, jsou vyčesány do uzlu, ovem sepnuty tou stejnou velkou sponou.

Podává něco přes pult atnářce, a to, co od ní dostává, strká do kapes.

Zeman ani nestačí vrchnímu říci promiňte.

Ne proběhne lokál, stoupá u učitelka Ludmila Brůhová po točitých schodech

nahoru. Na odpočívadle ji čeká starí obrýlená ena s velice přísným výrazem a

okamitě se k Brůhové připojí a zavěsí se do ní.

Co chtěla ta slečna? zeptá se Zeman atnářky.

Blondýna, ji dlouholeté pouívání kysličníku zbavilo téměř vech vlasů, odpoví

hubatě. Jedny dukly a jedny lípy! A co je vám vlastně do toho?

Mohla byste mi laskavě zavolat vedoucího? Není tady, je marod.

Kdo ho v tom případě zastupuje? Ná pan vrchní Takáč.

Zeman na dálku pokyne Stejskalovi. Kde tu máte telefon?

atnářka zaváhala.

V kuchyni a potom v kanceláři u vedoucího, ale klíče má jenom on.

Toto sdělení u zaslechne i přispěchaví Stejskal.

Zavolej na oddělení. A polou lidi, provedeme okamitě inventuru.

Takáč se tentokrát musel do zdvořilého tónu dosti nutit. Pokouel se Zemanovi

vysvětlit, e inventuru měli před týdnem a ve bylo shledáno v naprostém pořádku.

Zatímco Zeman setrvává s Takáčem u atnářky, Stejskal přeel do kuchyně, poádal, aby nikdo ze zaměstnanců neopoutěl podnik, co přítomné nenadchlo. Spatřovali v tom neodůvodněné ikanování a kuchař si výrazně posteskl, e je nelidské zdrovat přes noc starí lidi, kteří si v dlouholeté poctivé slubě uhnali astma, revmatismus a křečové ily.

24

Nakonec byl Takáč nucen předčasně zinkasovat hosty. Nejvíce práce mu dal stůl

rozjařených Moravanů, kde mu vnucovali dvě stovky a chtěli usmlouvat jetě aspoň půlhodinu, protoe právě teď chytili slinu a rozhodli se, e si na parketu zatančí verbuňk.

Ve chvílích, kdy neradi odcházeli poslední hosté z vinárny Panonia, míjeli se u na schodech s přivolanými pracovníky hospodářské kontroly, kteří rovně nevypadali nadeně, byli vak střízliví a disciplinovaní.

Kdy byla kancelář vedoucího otevřena rezervním klíčem a na stole se začaly vrit výkazy o trbě a nákupech, sloenky a archy, na ně se potravinové lístky nalepovaly, mohl Zeman konečně domů.

Stihl ho uraený Takáčův pohled i hlasité zívnutí houslistky, která se zabalila do omelého popelkového koichu a provokativně ulehla na lavici jednoho z boxů.

Zeman musel projít kolem atny, kde marnivá pleatící atnářka dávala dohromady

dnení trbu. Snad to bylo tím, e se na něj koukala zlým sůvím zrakem, ale přehlédl, e v pultu atnářského stolku je několik hlubokých zásuvek.

A k té krajní hned u zdi, která byla malinko pootevřena, vedla ňůra od telefonu.

Nashledanou a přijďte brzy zas! rozloučila se s ním blondýna jedovatě a stoupla si tak, aby neviděl přiskřípnutou ňůru.

8

Venku se Zeman trochu vydýchal a zjistil, e by musel na tramvaj čekat pětatřicet minut. Raději se tedy pustil Hybernskou ulicí nahoru k ikovu.

Dokazoval si v duchu, e mezi Trojánkem, Takáčem, atnářkou a Brůhovou musí být

nějaká souvislost. A přistihl se při tom, e ho vůbec netěí mylenka, e mezi

čachráře s potravinovými lístky patří i světlovláska v tmavomodrém kabátě.

Ač bylo po jedné hodině, v Hybernské potkával hodně lidí. Nosili si bandasky a

kastrůlky. V kabátech z buničiny a v prooupaných botách mířili k nádraí nebo se od něj vraceli. Ve světlech pouličních lamp byly unavené tváře jetě edí a nedospalejí. Dech se jim sráel u rtů do malých bělavých obláčků.

25

Zemana vzal vztek. Vzpomněl si na mazlavé krajíčky chleba, tuříny a polévku z

namrzlých brambor. Pátý rok po válce, ve státě konečně naem, ve společnosti, která chce dělit podle skutečných zásluh a uitečnosti lidské práce a pořád se jetě objevují a rodí ravé litičky, které dovedou jenom hlodat společnou vinici a dovedou také říkat: Čím hůře, tím lépe! Jenome pro sebe lépe, pro jiné to hůře!

Moná, e právě teď za některým ze spoře osvětlených oken sedí zručný člověk a

suí papírky namočené do anilinové barvy. A za pár dnů se z nějakého vysílače ozve jiný mu, který u mluví česky s cizím přízvukem, a suverénně prohlásí, e se socialismus v Československu neudrí. e přes vekeré oběti pracujících není strana a vláda schopna krýt ani tu minimální spotřebu. Co je to platné, e trvá přídělový systém, kdy národní hospodářství je tak ochromeno, e nedokáe pokrýt ani to nejnutnějí, co samo ve svých příkazech a směrnicích stanovilo. Mu, který bude

hovořit více cizím jazykem ne mateřtinou, se nakonec rétoricky zeptá, jak dlouho to hodlá pracující lid v Československu snáet.

Začínající fotoreportér přiveze do své redakce snímky pořízené potají z okna

diplomatického vozu. Budou na něm fronty před obchody podobné těm, jaké se

zveřejňovaly venku za války. Jiný za hodinku k fotografiím napíe jímavý článek o kvetoucí zemi, kterou zpustoil poúnorový reim. Pomine přitom i Mnichov i léta okupace.

A ná ikula bude dál tisknout drobounké papírky, které půjdou z ruky do ruky,

pokadé za větí sumu, a se nakonec promění v kýenou mísu řízků na něčím stole.

Ale na čím stole? Zeman si uvědomí, e ho hřeje vztek a rychlá chůze.

Po viaduktu jede právě těkotonání vlak.

9.

Čtyři a půl hodiny spánku mi přece musí stačit, říká si Zeman, ale přesto ho pálí oči a hlava ho bolí jako střep.

Schválně na sebe otvírá okno a snaí se dlouhými vdechy a výdechy zahnat malátnou ospalost. Dokonce se pokouí o jednoduché cviky. Je přistien strámistrem, který mu přijde oznámit: 26

Soudruhu podporučíku, máte tu to předvolání na sedmou hodinu.

Ano, odpoví striktně a nutě se do svinosti a svěesti vejde do kanceláře.

Modré zdi a zářivkové světlo dodává vem obličejům poněkud nezdravou barvu.

Dokonce i pěkné svěí a růolící Marience, která obratně rovná papíry a zakládá si je do psacího stroje, připravena začít kdykoliv psát.

Vedle irokých polstrovaných dveří stojí předvolaná Ludmila Brůhová, a toto ráno jí nesvědčí. Vyjeví se, kdy spatří Zemana v uniformě. Nemůe si dát dohromady podobu mue, který se ji pokouel zastavit na ulici, s korektně upjatým podporučíkem, jen ji zcela neosobně vyzve:

Posaďte se, a pokud je vám horko, odlote si.

Dříve ne usedne na roh rozvrzané erární ídle, nabere dech a kabát si pro jistotu nechá. Vá občanský průkaz, prosím.

Marienka mezitím hbitě vyukala hlavičku přísluného formuláře.

Předvolali jsme vás ve věci svědecké výpovědi o úmrtí pana Trojánka, oznámí

Zeman, a kdy usedne předvolaná, rovně si odsune idli.

Příslunice Marienka s předstihem vyplňuje patřičné rubriky a do hovoru se neustále a neodbytně mísí klapot psacího stroje.

Ludmila Brůhová se poměrně rychle vzpamatuje z překvapení a oznámí:

Chci vás upozornit, e od osmi učím a nemá mě kdo zastoupit.

Zeman toto sdělení přeel. Třebae má v ruce její občanský průkaz, poádá ji:

Vae nacionále. Ludmila Brůhová, narozena 16. 7. 1930 v Bzenci.

Zeman si uvědomil, e Marienka, ač to nemá ve zvyku, se na něj pozorně dívá.

Jak dlouho jste znala pana Trojánka?

Vlastně od té doby, co jsem v Praze, odpoví Lída Brůhová vzdorně a doplní se:To je přesně rok a dva měsíce. Měli jste nějaké dalí společné známé?

Učitelka Brůhová se zatváří nechápavě.

Znala jsem ho pouze z trnice. Chodila jsem k němu nakupovat.

27

Co konkrétně? chce Zeman vědět. To, co zrovna měl!

Marienka zaváhá, má-li zapsat tak lapidární a poněkud drze znějící odpověď, ale

koneckonců svědkyně je tu od toho, aby si své formulace uváila, a ona zase proto, aby je nezkresleně zachytila.

Zeman si vimne, e Lída Brůhová má na prsteníku levé ruky jednoduchý prstýnek s červeným očkem a e se dovede durdit jako rozzlobená kolačka. Má jasný zvučný hlas, správnou intonaci a veliké pozorné oči.

S utajeným povzdechem se vrátil k důvodu, proč ji sem nechal předvolat.

Nenabízel vám třeba někdy, e by obstaral zboí, které není běně k dostání?

Postřehl, e maličko znejistěla a rychle pokračoval: e u nás existuje černý trh, to víte stejně dobře jako já. Proč se nám ho dosud nepodařilo odstranit, to je jiná záleitost…

Nečekaně mu vpadla do řeči.

Kromě jiného učím občanskou nauku. A pan Trojánek mi pod pultem prodával med.

Je to smutné, ale je to tak. Včely nám přece nevyhubili ani Němci, ani reakcio náři, za to u si můeme sami. Přenesl se přes tuto poznámku a poádal ji: Nemáte náhodou u sebe potravinové lístky? Mám, ale u jenom deset deka.

Stejně dovedete etřit. Poslední den v měsíci jí větina lidí kubánky, pokusí se zaertovat, ale vyzní to poněkud křečovitě, snad také proto, e do místnosti veel Stejskal a pozorně i uznale si Lídu Brůhovou začal prohlíet.

Promiňte na okamik, řekne Zeman a nese ústříek lístku do vedlejí kanceláře.

Stejskal jde s ním.

Volal Kolafa z Panonie, e u tam končejí. Maňas jako Brno, hlavně jim chybějí lístky.

Máme okamitě přijet.

Zeman si právě pod silnou lupou prohlíí drobounký papírek. Klička písmena gé

nejeví odchylek od normy. Koukni, tenhle je právej! oznámí s ulehčením.

No, tak chytrá ta slečna asi je taky, aby si, kdy je předvolána na Bezpečnost,

nenacpala do kabelky padělané lístky. A jestlie se tobě zdá, e neumí počítat do pěti, tak já ti ručím za to, e umí.

Počkej na mě tady! Noviny má na stole. Zeman se na Stejskala bezdůvodně obořil.

28

Kdy se vrátil do kanceláře, zjistil, e se Marienka s Brůhovou ivě baví o přípravách lampiónového průvodu k sedmému listopadu, Marienka měla syna prvňáčka, který se velice těil, ale ona se obávala, aby od rozkmitané svíčky nevzplály chlapečkovi vlasy nebo spoluákovi kabát.

Lída Brůhová ji ujiovala, e lampiónový průvod sice vyaduje velikou pozornost vech pedagogů a u prvních ročníků je vítána i účast rodičů, ovem e se dosud nic podobného nestalo a pro děti je lampiónový průvod velký a hezký záitek.

Při Zemanově příchodu matka i pedagoka disciplinovaně umlkly.

Zeman s poděkováním vrátí Brůhové ústřiek. Papírek je tak maličký, e jí ho musí poloit do dlaně. Vimne si, e má útlou a upracovanou ruku.

Pochopitelně, řekl si. I kdyby melila s masem a vydělávala desetitisíce, musela by stejně jako ostatní chodit česat chmel, hrabat seno, jezdit na brambory a o nedělích budovat ulicí Pionýrů. Patrně by tak činila velice horlivě a vude by v jejím hodnocení stálo, e je pracovitá, důsledně plní vechny své závazky.

Připomněl si Stejskalova slova a s nechutí si uvědomil iroké rozmezí lidské

přetvářky.

Take to je v podstatě vechno, co jsme od vás potřebovali vědět, oznámí jí stroze.

Překvapí ji to, ale okamitě vstane.

Marienka u chce vytáhnout papíry ze stroje, kdy Zeman Brůhové poloí nečekaně

otázku:

Jetě bych se vás rád zeptal, co jste dělala včera večer ve vinárně Panonia.

Vykulila na něj oči.

Kupovala cigarety, odpověděla bezprostředně. Vy kouříte? podivil se jízlivě.

Ne, ale jsem sluebně nejmladí.

Na schodech na vás čekala nějaká starí ena, upozorní ji Zeman,aby dal najevo, jak zevrubně je informován. To byla soudruka zástupkyně ředitele, my jsme toti slavili jeho narozeniny a kolegům doly cigarety. Aha. Zeman udělá pauzu.

Brůhová pochopí, e to, co říká, nevypadá příli věrohodně. Pokouí se vysvětlovat: 29

On toti prý ten podnik měl dříve patnou pověst, proto se mnou poslali soudruku Vondráčkovou. Jenome ona nechtěla jít a dolů. Lída Brůhová pozoruje, jestli jí Zeman skutečně věří. Zdá se, e ne.

Jsou prý, jak jsem slyel, lepí podniky, ne je Panonia, ale koneckonců to záleí na vkusu. Tak se zeptejte u nás ve kole. Z čeho mě vlastně podezíráte? zeptala se Lída naléhavě.

Místo odpovědi ji upozornil: Jetě jsem vám nepodepsal návtěvní lístek, bez něho by vás z budovy nepustili! Viml si, e se jí třesou ruce. Vyplnil rubriku: Doba odchodu.

Máme sedm hodin, pětatřicet minut, take jetě krásně stihnete nejen vyučovací

hodinu, ale zbyde vám čas na různé pochůzky.

Vzala si vyplněný lístek a teď u se jí třásla i brada. Nechybělo mnoho a dala by se do pláče. Jako by váhala, má-li odejít nebo jetě něco dodat. Posléze sotva znatelně pohodila plavou hlavou a řekla spíe směrem k Marience:Na shledanou.

10.

Vinárna Panonia a její zákulisí působí v říjnovém ránu jetě mnohem odpudivěji.

Intimní noční iluminace aspoň shovívavě skrývá pukliny ve stropech, cáry pavučin a prodřený ply.

Do zastaralé kuchyně s očouzeným stropem a cákánci zasychající mastnoty se

nahromadily vekeré zásoby které byly ve skladu a ve sklepě. Panuje tu pořádek, jaký bývá po zemětřesení nebo po inventuře. Od lahví alkoholu a po mletou papriku, ve se shromádilo právě tady.

Oba pracovníci v bílých plátích, kteří inventuru prováděli, ale i přísluníci SNB a personál, mají kruhy pod očima.

Trojici hudebníků odeslali spát, zato byl probuzen a přivolán vedoucí i vrchní, který se s Takáčem střídal a bděl i sporý kuchař a pleatící atnářka.

Zeman usedl a začal studovat formulář hustě popsaný inkoustovou tukou.

Uvědomoval si, e se na něj upírá několik velmi pozorných pohledů, a rozptylovalo ho to. Musel se vak soustředit na sloupce čísel, součty a názvy jednotlivých druhů zboí.

30

Ve, co potřeboval vědět měl k jednotlivým výkazům a sumářům jetě připsáno na

zvlátních kartách.

Podle výsledků naí inventury vám i přes přípustnou tolerancí chybějí potravinové lístky na pět kilogramů masa, řekne Zeman pomalu. Můete to nějak vysvětlit?

Nemohu a pokládám to za vyloučené, protestoval okamitě maličký a holohlavý

vedoucí. Nikdy se nic podobného v mém podniku nezjistilo a pokládám to za omyl.

Mohl bych vám poloit stejnou otázku, pane Takáči? obrací se Zeman na vrchního.

Salónní elegán jako by přes noc zestárl. Na něm bylo nejvíce vidět únavu a

nevyspalost.

Je mi líto, pánové, ale jak jsem vám u včera řekl byl jsem nemocen. Deset dnů v pracovní neschopnosti. Chcete-li se přesvědčit, potvrzení leí u nás na podniku ve mzdové účtárně. Snad by něco věděl můj kolega.

Tak tohle na mě, Ferdo, nezkouejí rozkatí se mení a kulatý mu a popojde k

Takáčovi platfusáckou chůzí.Chce snad říct, e za těch deset dní, co tys byl marod, já tady lohnul podnik o pět kilo?

Strámistr Stejskal se pro jistotu postaví mezi oba kolegy.

Mohl by nám něco k tomu říci pan kuchař? obrátí se k němu Zeman.

Kuchař se moudře, ba orientálně usměje a usrkne kávu. Teprve pak se uráčí

odpovědět.

Vydávám pouze tolik porcí, na kolik dostanu lístky, já byl vdycky aúr.

Jste si tím zcela jist? Zeman mu nechává čas na rozmylenou.

Kuchař uválivě nabere kávovou sedlinu, podívá se na ni, jako by chtěl větit, ale nakonec, ač je to nezdravé, začne lógr labunicky rozkousávat.

Podívejte, někdy se samozřejmě stalo, e tady klukům, naznačí Takáče a jeho

kolegu, přiel někdo známej. Tak jsem tu porci vykouzlil. Ale oni mi to vdycky v lístkách do konce měsíce perfektně vyrovnali. Jak si je sehnali, kde si je sehnali, na to já se neptal, a taky co mi je po tom.

Jistě, ale tady nejde o jednorázovou výpomoc. Tady chybí pět kilo.

31

O těchto machinacích mně nebylo nic známo! ozve se vedoucí, nikým netázán.

Vrchní s platfusem, který si uvědomuje, e přihořívá, a jemu u do důchodu mnoho nezbývá, se ohradí:

Mě račte vynechat, něco takového jsem si dovolil nanejvý dvakrát nebo třikrát a po kadé jsem to uhradil z lístků, které mi přenechal vagr, protoe je dostává jako těce pracující.

Zeman se obrátí na Takáče, na něm je znát, jak úporně přemýlí.

Neprodával vám ty lístky náhodou pan Trojánek?

Takáč okamitě přitakal.

A nesvěřil se vám, od koho je získává?

S takovými věcmi se lidi obyčejně nechlubí, soudruhu podporučíku, ujistí Zemana, ale řek bych, e mu to nosili lidi z venkova. Znáte to, klepnou králíka, podfiknou slepicí a na peníze jsou jako čert na hřínou dui!

Tentokráte se usmál Zeman. Vzpomněl si, jak jasnozřivě mu jeho nadřízený kapitán Pavlásek větil legendu s ní se bude setkávat a potýkat. Zeman odvedl Takáče mimo doslech ostatních.

Věděl jste, pane Takáči, e vám Trojánek prodává padělky?

Zdálo se, e tato otázka Takáče skutečně zmátla a vyvedla z míry.

Ne … naprosto ne … to vám můu odpřísáhnout! snaí se dodat svým slovům co

největí přesvědčivost a váhu.

Dobře, to si jetě budeme muset ověřit. Nechtěl byste zatelefonovat domů, aby vae paní neměla o vás strach? Jste enat, ne?

Olina je zvyklá, e bývám přes noc mimo dům.

V tomhle případě by to mohlo být i více nocí, upozorní ho Zeman.

Takáč s nadějí v hlase odpoví: Jistě se to vechno brzy vysvětlí a urovná.

Jde si pro kabát, nenápadně sledován strámistrem.

Vedoucí vyuije chvíle, aby osvědčil své naprosto čisté svědomí a současně se mohl od svého podezřelého zaměstnance distancovat, jeliko je skutečně velice malé postavy, stoupne si na pičky, a mu zavrzají polobotky, a Zeman je nucen

vyslechnout nářek nad nedostatkem odborně kvalifikovaného a přitom uvědomělého

personálu.

32

Vedoucí naříká, e mu musí být dobrá kadá ruka a kadá noha, take zaměstnával i Takáče, přestoe o něm věděl, e pracoval v jednom z předních praských hotelů, kde měl jisté, ne zcela prokazatelné maléry: jednak prý za války velmi ochotně

zprostředkovával a naplňoval přání německých důstojníků, kteří si zamanuli

o své dovolené pohledět z Hradu na Prahu a vyfotografovat si panáčky na orloji, za večera pak obyčejně zatouili po společnosti přívětivých dam. Ovem ani důstojníci, ani přísluné dámy nebyli po válce k dispozici, take Takáčova aféra skončila pouze jedním ostřejím rozhovorem, u něho Takáč doznal, e byl několikrát vyzván (protoe z doby svých karlovarských začátků uměl perfektně německy), aby

obsluhoval uzavřené důstojnické společnosti, které se bavívaly v salóncích a obvykle jim kolem desáté, po frontovém půstu, kdy jim těkl jazyk, zavolal na jistá telefonní čísla, která údajně patřila příbuzným a dávným známým přísluných oficírů. Takové sluby hostům pochopitelně odmítat nemohl, riskoval by nejen existenci, ale jak známo, někteří opilci dovedou být velmi agresívní a důstojníci wehrmachtu a SS

netvořili výjimku. Ba naopak. Zvykli si rozkazovat. Podle těch několika telefo nátů, které mu bylo uloeno vyřídit, seznal Takáč, e se jednalo o Sudeačky, které se s velikou horlivostí a kufírkem přihnali z Jizerských a Kruných hor do uprázdněných praských idovských bytů. Dělal to, podle vlastního vyjádření, s nechutí a nerad, protoe si byl vědom, kolik vlastenců strádá, ovem měl enu, dvě nezaopatřené děti a cokoliv činil, činil podle příkazu tehdejího majitele hotelu, který se několik týdnů po válce přesunul s celým kapitálem do Brazílie, kde měl tetičku.

Druhá jeho aféra měla obdobný charakter. V tomté hotelu, pod kazetovými stropy, se občas ubytovávali přísluníci vojsk, kteří měli k dispozici kartóny cigaret, nylonky, výkačky a pravou kávu. Takáč prohlásil, e v tomto případě se snail vemi dostupnými prostředky čelit tomu, aby zitné a z mnoha podloubí známé slečny

nepronikaly do hotelu, protoe si byl vědom, e tady jde o reputaci a e Karlův most je sice krásný, ale jedna taková ziskuchtivá dívka v mysli jednodue uvaujícího seranta zastíní i svátou Luttgardu. Ovem opět nebyli k mání svědkové. Vrchní

Takáč se ze veho vyzul a mohl nastoupit do vinárny Panonia.

33

Kdy Zemanovi poněkud otrnulo z toho přívalu informací a mohl konečně ve ví

slunosti opustit vedoucího podařilo se mu prohodit pár slov se Stejskalem.

Prosím tě, měli jste Takáče na očích? Nevolal náhodou ven během té doby, co jste tu byli?

To je, oč tu běí, řekne Stejskal kupodivu váně a znepokojeně. Hlídali jsme ho

pořád, ale on soustavně popíjel sodovku a nejméně čtyřikrát za tu noc el na wé cé.

Jenome… pojď se podívat! Odvede Zemana do chodbičky k atně, kde jsou hned

vedle pultu dveře vedoucí na obě toalety. Bylo nám řečeno e jsou tu celkem dva

telefony … A co je tohle? Stejskal se naklonil přes atnářčin pult, vysunul zásuvku a tam odpočíval třetí, obstaroní přístroj. Předvedl, e stačí otevřít dveře na pánskou toaletu a ten, kdo chce pouít telefonu, můe mluvit, ani by byl viděn. Zůstává skryt za křídlem masívních dveří.

Vim sis toho? Já ne, prohlásil Stejskal zdrceně. Jestli potřeboval dát někomu echo, stačilo vytočit číslo a říct větu. Take se ti omlouvám za nesplnění povinnosti.

Zeman napočítal do deseti, nadechl se a poádal:

Take behom k jeho bytu!

U se stalo, odpoví Stejskal.

11.

Úzkou staroměstskou uličku zatarasil popelářský vůz.

Robustní popelář kutálí z průjezdu solidního čináku plechové nádoby. Popeláři

rámusí s potěením, protoe nemohou-li spát oni, proč by měl podřimovat někdo jiný.

Kromě toho zaberou celý průjezd, take nikdo si netroufne ani do domu, ani z domu.

Platí to i o Zemanovi a Stejskalovi, kteří nali odpovídající popisné číslo a teď musí čekat, a zaměstnanci městského úklidu skončí svou důleitou činnost.

Vimnou si pouze, e v erém průjezdu také čeká někdo, komu popeláři překáejí.

Domovník se musí tisknout k mramorem obloené zdi a dohlíet, aby mu rozkuráení hromotluci neotřískali ty vzácné mramorové obkládačky.

Ulehčeně vydechne, kdy je poslední prázdná nádoba dokutálena zpět k zadním

vratům průjezdu, a rychle jde zavřít půlku brány.

34

Dobrý jitro, paní Takáčová. Z těchhle já budu mít jednou smrt. Oni si snad myslej, e z cizího krev ne teče. V sousedním baráku roztřískali výklenek i s bustou majitele domu. A pomyslete si, e to udělali naschvál.

Mladá vysoká ena v paletu ze stříbrných líek nemá čas rozpřádat hovory o

drzounech, kteří ruí klid a rozbíjejí busty. Táhne dva kufry, kabelku a taku a není divu, e vypadá zchváceně.

Protoe má boty s vysokými tenkými podpatky a úzkou sukni, můe spěchat jenom

pomalu a tíha zavazadel ji nutí k nepřirozené kolébavé chůzi.

Za ní se objeví upachtěný asi padesátiletý mu, který je jí podoben, a není těké uhádnout, e to bude patrně otec této elegantní chvátající krasavice. Nese zavazadla jetě těí, ale méně vzhledná. Dokonce jedno má převázáno řemenem a druhé zajitěno konopným provazem.

Snaí se seč můe, ale nedostává se mu dechu. Jeho dcera se občas ohlédne, jestli nezůstává příli pozadu. Stojí ho to velké úsilí, pokadé vak zrychlí a snaí s e vyhovět jejím nabádavým posunkům.

Stejskal a Zeman pomalu obejdou lomozící a popojídějící popelářský vůz a zvolna sledují upachtěnou dvojici.

U pokladny na nádraí Praha-Střed se klikatí fronta.

Zatímco otec u sloupu hlídá vekerá zavazadla a utírá si klobouk, dcera po krůčku postupuje k pokladně a nervózně sleduje, jak se ručičky hodin visících ve vestibulu po minutách s výrazným klapnutím posouvají.

Zeman se trpělivě sune za ní a Stejskal u sloupu se zavazadly se pokouí zapálit si cigaretu, která odmítá řádně hořet. Vypálené sirky pochopitelně hází na zem, protoe ke koi je daleko, take babka, která vestibul zametá pilinami prosycenými karbolkou, si neodpustí oprávněnou výtku: Tohle kdybyste udělal doma, to by vás ena hnala.

Konečně můe Takáčová poloit peníze na pultík a do průzoru okénka oznámí:

Dvakrát Golčův Jeníkov.Ne pokladní stačí vyjmout lístky a zasunout je do razidla, ozve se Zeman: Musím vás poádat, abyste cestu odloila! Okamitě se legitimuje.

Paní Takáčová se ani příli nepodiví. Pozorně, podrob ně, ba koketně si Zemana

prohlédne, je zvyklá prohlíet si muské tak, e je to uvádí do rozpaků.

35

Přitom si jetě stačí vimnout, e vestibulem nenápadně korzují dva uniformovaní přísluníci a u východu postávají dalí. Zasune peněenku a vydá se za Zemanem.

12.

Čtyři kufry a cestovní taka leí rozevřeny na dlouhém úředním stole.

Kapitán Pavlásek v doprovodu Zemana a Stejskala, kteří vypadají velice zaraeně, prohlíejí jejich obsah.

Pavlásek se neradostně usmívá.

No jo, kdy u nemáte tajnou tiskárnu potravinových lístků, máte aspoň kůi na

podráky a na svrky … kvalitní. Ohmatává znalecky box, semi i dlouho neviděnou krokodýlí kůi.

Tohle by nám měl, soudruhu kapitáne, erár přídělit! Protoe v tomhle případě

prolapem opravdu vekeré boty.

Kolik lidí mrzlo v dřevácích a cpalo si noviny do děravých bot. A tohle vecko leelo kolik let bůhvíkde ve sklepě.

Nerozčiluj se, Honzo, k vzteku to určitě je, ale co je nám to platné? Nedávno jsme nali u jednoho dědka v kůlně celé kilometry kordů, kovrkotů, flanelů a bůhví čeho.

Vechno to bylo plesnivé a k ničemu. Brečel bys nad tím a je to na houby. Takáčův tchán měl na Novém Městě veliké obuvnictví. Tak si to schovával, ale s lístkama asi nic společného neměl.

13.

Stejného dne, přiblině v tée době, kdy si kapitán Pavlásek, Zeman a Stejskal

prohlíeli utajený obuvnický materiál, vyel na pavlač karlínského domu světlovlasý kudrnatý mu středního věku v bordó upanu.

Zastavil se jako obvykle u společného vodovodu, naklonil se nad litinovou muli, nabral do dlaní sporý čůrek ledové vody, cáknul si ji na obličej, rozemnul váčky pod očima a mokrými dlaněmi si přihladil vlasy.

Třesoucími se prsty si zapálil cigaretu a díval se do dvora, jen byl ze vech čtyř stran obklopen zadními trakty oklivých a neudrovaných čináků.

36

Uprostřed dvora ivořil katan. Jetě se tu a tam na některé větvi drel rudý rozeklaný list.

Z vlaků, které v pravidelných intervalech supěly po tratí a po viaduktu, padal na tu pozdní krásu popílek a saze.

Even Divín se opře o chatrné litinové zábradlí, obhlédne střechy i kousek edavého nebe.

Na dvoře pod katanem si Rézina, kočka paní domácí, soustředěně pucuje tlapkou

čumáček a je jediná, která vidí, jak z pavlače ve třetím patře padá těké tělo.

O několik minut později u není na dvoře k hnutí.

Přísluníci nestačí rozhánět zvědavé a ochotné partaje.

Jediné věci se téměř vichni vzácně shodují. Odjakiva tuili, e to s Evenem

Divínem nemůe dopadnout jinak ne patně. Pobíral jakýsi invalidní důchod, prý

kvůli nervům, čemu se větina vyslechnutých usmívala, nebo podle jejich mínění měl kdesi známého doktora, který mu to zařídil. K důchodu si Even Divín přilepoval tím, e statoval v různých divadlech a byl, jak Stejskal zjistil, veden ve filmovém komparsním rejstříku. Jeho jméno nebylo nikdy uvedeno v titulcích, ale tu a tam ho někdo z pilnějích návtěvníků biografu zahlédl, zejména v hospodských scénách, jak se snaí odlepit půllitr od papírového tácku a volá, pane vrchní, jetě jedno.

Podle veobecného mínění to byl spiar, který svou matku utrápil a poté odsunul do domova důchodců.

Pouze jedna stará, poněkud poetilá paní, která ho pamatovala jetě z filmů třicátých let, ho měla v oblibě.

V jednom příběhu, který se jí zvlátě líbil, hrál plachého kučeravého studenta, který se vzpíral vstoupit do semináře, a kdy tam nakonec musel, plakal v altánku obrostlém ípkovými růemi.

Dojatá paní Zmatlíková odpovídala zdrenlivěji a s větím pochopením pro

sebevraha: Ano, opíjel se, hlučel na schodech, několikrát strhl splachovadlo, půjčoval svůj pavlačový byt různým podivným dvojicím, ale pochopte prosím, byla to jemná a umělecky zaloená due. Kdy si uvědomil, e po padesátce u nic mimořádného nedokáe, začalo mu být úzko. A dnes to mohl být okamik deprese, tvůrčí krize, a nikoliv jenom nezvládnutá kocovina, jak se snaí pánům od policie namluvit vichni, kteří o jemné tkáni kumtýřské due nemají ani ponětí.

37

To prohlásila paní Zmatlíková do protokolu a podepsala ozdobným písmem.

Zeman byl do ulice pod karlínským viaduktem zavolán teprve tehdy, kdy se zjistilo, e v podivném kvartýru s čínským paravánem bylo v osobních věcech mrtvého kromě stvrzenek z různých praských lázní a ofínské plovárny nalezeno také pět

potravinových listků na maso s onou nepatrně tlustí noičkou u písmena gé. A

vechno to byly lístky, na ně bylo mono nakupovat v září.

V bachraté intarzované skříni neúspěného herce nalezl pečlivě udrovaný smoking, teplákovou soupravu a montérky. Jinak nic. Ani adresář, ani korespondence, jenom v telefonním seznamu, který pečlivý přísluník prolistoval, se nalo několik zakrtnutých jmen a ohmatanějích stránek. Větinou lo o podniky, od varieté po cirkusy, kde asi Divín hledával příleitostné keftíky. Nutno říci, e přitom neměl vdycky umyté ruce, a Stejskal, čítaje v seznamu, prohlásil, e ten chlap se ivil ponejvíce sekanou a tlačenkou.

Toliko na jedné stránce, která byla opotřebovanějí ne jiné, byl jmenný rejstřík, ale u ádné z adres se nenala značka.

Stejskal s povzdechem usedl na taburet a začal zkouet jedno číslo po druhém.

Mezitím Zeman zjistil, e Evenu Divínovi byl před několika lety skutečně přiznán částečný invalidní důchod, psychoneurotický syndrom, stavy deprese a dva pokusy o sebevradu. Pokadé ovem provedené tak, e nebylo těké Divína zachránit.

Zeman se přistihl, e je mu smutno nad zmařeným lidským osudem, který začal a

skončil v pavlačovém domě a byl doprovázen toliko hodnou, ale věčně pasívní a

uslzenou matkou, která dovedla celé dny prosedět v kuchyni, očekávajíc synův

návrat. Vude visely fotografie, na nich byli oni dva, matka a syn, dvě slaboské a egoistické nátury, které nerozumnou láskou ničily jeden druhého. Kdy si představil neradostné zmarněné osudy, vyvodil z toho domněnku, e stárnoucí a upíjející se herec se v morální a existenční krizi nechal zlákat k nezákonné činnosti a mohl si také v jasné chvíli sečíst důsledky a udělat to zbytečné a zoufalé gesto. Ve chvílích, kdy se dojímal tragédií opotřebovaného statisty a slabého člověka, který nedovedl ani odhadnout své síly, ani se vzepřít bezděčné tyranii vlastni matky, probrala ho z mylenek a neutěených úvah Stejskalova divoká gestikulace.

38

Strámistr jednou rukou přikrýval mluvítko, druhou důtklivě přivolával k telefonu Zemana.

Sluchátko odklonil Stejskal tak, aby i Zeman mohl slyet pronikavý enský hlas:

Podívejte, pane, já pochopitelně vechny Evenovy kamarády neznám, a také po tom nikterak netouím, ale pokud mi chce Even něco nutného sdělit, tak a mi to laskavě napíe. Kdyby za mnou chodil sám, tak ho vyrazím ze dveří. To jsem mu řekla a na tom trvám. Já u mu nepůjčím ani korunu a na ty jeho věčné nářky nemám čas. To mu laskavě vyřiďte!

Kdy tento ultimativní monolog skončil a Stejskal si nechal bez odmluvy od

temperamentní dámy vynadat, překvapil Zemana jetě jednou ádostí.

Poznává ho? Nechal v pitevně odkrýt mrtvolu Evena Divína.

Zeman s hrůzou zjistil, e je to ten bodrý kudrnatý zpěvák z vinárny Panonia, jeho pokládal za Moravana, který si přijel do Prahy vyřídit podnikové záleitosti a vyhodit s i z kopýtka.

14.

O čtvrt hodiny později sedí Zeman se Stejskalem v prostorném a moderním bytě na

Petrském náměstí.

Byt je v estém patře a ze vech oken je vidět na praské věe a střechy, překrásné i v pomourném listopadovém dopoledni.

Stejskal si dávno zvykl, e ije ve městě, jeho nádhernou polohu a velkolepost staveb museli ocenit i papetí nunciové, kteří přijíděli s patřičnou dávkou zaujetí, aby podali zprávu o hříném kacířském semeniti, ale někdy i oni podlehli kouzlu místa a ke strohému hláení přidali aspoň chválu metropole.

Telefonní stanice bytu byla stále jetě v seznamu vedena na jméno dr. Mojmíra

Nováčka, ale ukázalo se, e tento úspěný zubní lékař u je nejméně deset let po smrti.

Jeho mnohem mladí, v pořadí třetí ena vypadala velmi pěkně, porcelánově a

kultivovaně, leč opravdu jen do té doby, ne promluvila.

39

Pak ji u bylo mono spojovat a představovat si i vedle tak zchátralé existence, jakou byl nesporně Even Divín.

Naprosto nepopírala, e se v době svého vdovství a osamělosti seznámila v kterési vinárně s muem, který měl velmi armantní vystupování, po celé hodiny dovedl chrlit stovky anekdot, znal v Praze kdekoho a o kadém věděl něco pikantního, s mnoha známými umělci si tykal a znal jejich rodinné poměry, teprve později si lékařská vdova vimla, e pije jako holendr, a to větinou na dluh. Dělal to tak, e kdy u se rozhodli k odchodu, vzal hustě popsanou účtenku, zael si za panem vrchním do kuchyně, pak se vrátil, usměvavý pan vrchní je s úklonami vyprovázel k atně a obvykle paní Nováčkové jetě pomohl do plátě.

Jí se tento způsob vyrovnávání účtů nejdříve zdál být projevem taktu a dobrého

vychování. Even prostě nechtěl, aby viděla a věděla, kolik s ní a za ní utrácí.

Nováčková se podívala do dálky, nad goticky jednoduchou vě svátého Klimenta a

řekla hlasem náhle zjemnělým:

Měla jsem pocit, e mě nechce urazit, e nechce, abych si myslela, e si mě kupuje.

Vyprávěla jsem mu jednou, e jsem si svého mue brala, kdy jemu bylo pětapadesát a mně třiadvacet. A e jsem a do té doby prodávala v jednom řeznictví u teplého pultu, kam si on chodil po flámech na drkovou polévku. Pak se Nováčková probrala ze vzpomínek, la k vestavěnému sekretáři a vrátila se s velice tlustým svazkem dopisů. Nebyl převázán pentlí, ale staen gumičkou od zavařovačky.

Prosím, čtěte.

Zatímco se Zeman se Stejskalem probírali velice bohatou sbírkou výhrůné

korespondence adresované Evenu Divínovi, Nováčková seděla kupodivu tie a

lítostivě se dívala někam nad omelé prejzy, do ráje černých kominíků a bílých

andělů. Ani neplakala, ani se nezlobila.

Vechny dopisy, jak si je podporučík se strámistrem předávali, měly v podstatě

stejný obsah a liily se pouze formou. Vechny obsahovaly ultimatum: Jestlie mi nevrátíte, jestlie nezaplatíte (částky ly od stovek do desetitisíců), které jste ode mne přijal jako zálohu na opatření (bytu, zaměstnání, kakaa, stříbrné liky atd.), oznámím celou záleitost příslunému oddělení SNB.

40

Pochopitelně podpisy adatelů či vyhroovatelů buďt to chyběly vůbec, nebo to byly nečitelné muři nohy.

Zničehonic řekne ta porcelánová pěstěná paní svým řezavým hlasem:

Viděli jste někdy plakat muského, který má na ponoce díru a chybí mu koruna na tramvaj? A který sedí na prahu na zemi a prosí, abyste prodali Navrátila, protoe jemu by to zachránilo ivot a vám by zbylo na zdi jenom jedno malé světlejí místo?

pohnula hlavou. Zeman vstal.

Na nenápadném místě, v hlubokém temném rámu visí originál sotva třicet na dvacet, ale i na té malé ploe krvácí nenapodobitelný Navrátilův meloun s proříznutým jádřincem a duinou.

Já umění nerozumím, ale můj mu si ten obraz velice cenil a mně se prostě líbí, vám ne? obrátí k Zemanovi nazelenalé oči, které se začínají rozpíjet v slzách. Kromě toho jsem také enská, a ten můj nebotík, třebae to byl starý pán, nebyl zas tak patný člověk. Nedovedla bych prodat obrázek, na který se vydrel dívat celé hodiny, třebae mě nedokázal poslouchat ani dvě minuty.

Poté bylo ticho a ticho, a se konečně Stejskal otázal, které podniky spolu nejčastěji navtěvovali. Nováčková je vechny bez zaváhání vyjmenovala. Ovem, podotkla, v posledních měsících, kdy jí přiel Divín říci o peníze a ona pochopila, e pili na dluh, přestali chodit do vináren a doma se před ním zapírala.

15.

V bleděmodré zasedačce, kde byly stoly uspořádány do tvaru písmena T a kde

tmavěedé táflování zvyovalo vánost veho, co zde bylo vyřčeno, sedělo sedm

unavených muů včetně kapitána Pavláska, který svým klidným a věcným způsobem

hovořil:

Sledujeme pozorně zásobování důleitými předměty ivotních potřeb. Pokouíme se

zkoumat příčiny různých poruch v zásobování a mnohdy se nám daří odhalovat

zákodníky a sabotéry, kteří se snaí záměrně rozvracet nai hospodářskou soustavu a mařit výsledky první pětiletky. Nejčastějím předmětem takových útoků domácí i zahraniční reakce je právě ná jednotný hospodářský plán a skrze něj celý

socialistický hospodářský systém, protoe ohroení naí ekonomiky znamená

ohroení samotných základů lidově demokratického řádu.

41

Zkrátka, chtěli by dokázat, e to u nás nejde a nepůjde, a kadá chyba a kadý

nedostatek je jim dobrý k tomu, aby poukazovali na to, e cesta, kterou jsme si v Únoru zvolili, se neosvědčuje …

Třebae Zeman chce poslouchat pozorně a soustředěně, přistihne se, e mu

mylenky utíkají a vracejí se do vinárny Panonia, do Karlina, do bytu na Petrském náměstí a k rannímu výslechu vrchního Takáče. S Takáčem nebylo těké se domluvit, a právě proto mu nevěřil. Vrchní okamitě přiznal, e Even Divín se dosti pravidelně zastavoval ve vinárně Panonia a místo placení nabízel potravinové ústřiky. Ovem chtěl za ně vyí částky, ne za jaké mu je dodával bývalý zahradník Trojánek. A Takáč se nehodlal nechávat brát na hůl od takového kořaly a podvodníka, jakým byl Divín. Pouze v ten poslední večer, kdy se Divín přifařil ke společnosti moravských úředníků a Takáčovi lístky chyběly, zauvaoval, zda by neměl vyuít i tohoto nevýhodného pramene. Ne vak mohl celou věc zařídit, začala inventura a s opilým Divínem u nebyla rozumná řeč.

Od koho Divín lístky sháněl, na to se Takáč nikdy neptal, podezíral ho, e je kupuje z druhé, ne-li z třetí ruky, co byl dalí důvod, proč odmítal jeho nabídky, protoe Takáč byl vdycky člověk opatrný a věděl, e dva jsou rada, tři zrada.

Po tomto výslechu si Zeman také uvědomil, e Divín pochopil proč byla předčasně

nařízena zavírací hodina. Nemohl si nevimnout vozů SNB, které parkovaly před

podnikem v době, kdy poslední hosté odcházeli a jestlie pravidelně distribuoval padělané lístky, nemohl být tak hloupý, aby si neuvědomil, e začíná přihořívat.

Ztrácela se mu tak jedna z posledních moností, jí se snail udrovat svou

rozkolísanou existenci.

Přísluníkům KSVB se podařilo během posledního půl roku odhalit a znekodnit

několik skupin sabotérů. Objevili jsme celé sklady zatajených zásob, které jejich majitelé raději nechali zničit, ne by je dali za běné ceny do prodeje… Na chvíli vypadl Pavlásek z úředního tónu a přiznal: Kdy jsem viděl v jedné chatě u Verub třicet metráků zelené zrnkové kávy naprosto ztuchlé a plné myího trusu, tak jsem viděl rudě a počítal jsem do stovky. Mentalitu těchhle lidí nepochopím a ani se o to nebudu snait…

42

S případem falzifikace potravinových lístků jsme se setkali prvně. Z toho, co dosud zjistilo ministerstvo, banka a kontrolní orgány, nejvíce padělků je dáváno, do oběhu ve velkých prodejnách a v podnicích veřejného stravování v centru Prahy. Staré Město, Nové Město, část jetě Karlín a Vinohrady. Odbornou expertízu nám poskytl soudruh Vejvoda. Na nás je, abychom se od drobných překupníků dostali k výrobci.

Ke zdroji. Zkrátka, abychom nali tiskárnu. Kapitán Pavlásek umlkl.

Kdy jste bratra zabili, zabité mňa taky, ponese nás voděnka, voděnka studená

kolem Jaroova. Ponese nás, ponese, bude s nama házet. Zeman úporně přemýlí

o mui v červeném motýlku pod bradou, který tak vehementně a procítěně tuto píseň zpíval ve vinárně. Dal si toti tu práci, e si zevrubně prostudoval vechny ma teriály, které mu před několika dny Pavlásek svěřil, a tam si dvakrát podtrhl výpověď mue, který na rozdíl od mnoha ostatních tvrdoíjně trval na tom, e mu potravinové lístky nabízel Praák-liák v puntíkatém motýlku na chodbě vanových lázní, v suterénu Hlavního nádraí.

Kapitán Pavlásek si je vědom skeptických a beznadějných pohledů svého mustva,

jimi se nad stolem dorozumívají.

Zatím se nám vdycky osvědčilo spolehnout se na sluné a důvěryhodné lidi.

Pořádných prodavačů je víc ne těch, co melí. Prostě musíme získat kadého, kdo má dobrou vůli a kdo to myslí s naí společností dobře. Vím, e vám neříkám ád né novum, ale jiný recept za tím nemám. Zářijové lístky dnekem přestávají platit. Buďto se padělatelé leknou a přestanou, nebo budou nuceni během několika dnů dát do oběhu ústřiky s označením listopad 1950.

A s tlustou noičkou u písmena gé, neodpustí si Stejskal.

Na rozdíl od něj expert Vejvoda dychtivě poradí:

Podívejte se po lidech, kteří buďto pracovali nebo pracují v tiskárnách, samozřejmě po písmomalířích, graficích, aranérech … a ne stačí svůj seznam rozířit, uzemní ho Stejskal: Hou a větí kapky. Pak začneme pátrat po vech, kteří měli ve kole aspoň trojku z kreslení a nakonec zjistíme, e někde v Bruntále sedí babička, která krásně předkresluje vzory na poltáře a jenom tak bokem si maluje i lístečky na maso.

43

Ty sám jsi říkal, e jsme národ ikovný. Marienka zavřela blok, protoe porada se zvrhla ve volnou diskusi, a la otevřít okna zasedačky dokořán.

Nebylo u co dýchat.

16.

V malé obřadní síni stranického krematoria dozní Poem a zřízenec spěchá, aby

vyměnil černou tabulku se jménem Even Divín za jiné jméno.

Ve se odbylo velmi krátce, nebylo komu kondolovat.

Přilo pár lidí z karlínského čináku, několik obstaroních dam, které byly, stejně jako Divín, vedeny ve filmovém komparsním rejstříku a pak několik kumpánů, jejich

domovem byly ve dne formanky a za večera vinárny třetí cenové skupiny.

Vdova po doktoru Nováčkovi na pohřbu chyběla.

Zeman poznával hlavní město a jeho obyvatele z té horí stránky. Na pohřbu nebyl nikdo, kdo by vypadal jako pisatel některého z těch mnoha výhrůných dopisů.

Ostatně, jak poznamenal Stejskal, bylo by to zvrhlé, chodit na funus chlapovi, o jeho konec se mnozí tak snaili.

Nebylo lehké vyhledávat anonymy, ale přesto se jim to v několika případech podařilo.

Větinou se setkali se starími lidmi, kteří naletěli korektně působícímu mui, jen se jim neopomněl pochlubit fotografiemi z doby své dávné a chabé filmové slávy a vemlouvavě jim nabídl své sluby. Někteří se nadále vehementně domáhali náhrady

za vylákané peníze, Jiní popírali nebo velkoryse mávali rukou, pokouejíce se

dokázat, e to celé vlastně nestojí za řeč.

O potravinových lístcích se nikdo z vyslýchaných nezmínil.

Pouze lázeňská z Hlavního nádraí, kam Divín pravidelně dvakrát v týdnu docházel, přiznala, e jí tu a tam místo zpropitného podstrčil ústřiek na maso, který, jak říkal, by mu stejně propadl. A ona má dva vnuky, znáte děcka, hned nakukují pod pokličku a babi, dej nám.

Kdy do ní delí chvíli mluvili, nerada přiznala, e Even Divín, sedávaje na la vičce a čekaje, a se uvolní lázeňská kóje,

44

dával se do řeči s lidmi, ale tomu nepřikládala ádný význam, protoe on byl veselá kopa, nikoho nezarmoutil, samý ert, jak u tihle lidé od kumtu bývají.

17.

Take opět pochod trnicí.

Sotva odezněly svátky zemřelých, začíná to tu vonět vánocemi.

Řeknu ti, e bych nechtěl skončit Jako tenhle Divín, oznámí Stejskal a myslí to váně.

Tak se rychle oeň, pobídne ho Zeman poněkud popuzeně, protoe to vypadá tak,

jako by se Stejskal pokouel uhádnout jeho mylenky.

Strámistr se bez obvyklé ironie rozhlédne čiřikající halou a jenom si troufne poznamenat: Nezlob se, ale tobě je o nějaký ten pátek víc, ne? Nerad bych tě předběhl.

Z reproduktorů zachrčí Červená sukýnka, ale natěstí se najde někdo rozumný, kdo záhy zvedne zvukovku a pod klenbou trnice se ozve mnohem poutavějí, ale radostnějí zpráva:

Sdělujeme vem spotřebitelům, e úsek ovoce a zeleniny právě obdrel čerstvou

zásilku malínského křenu!

Vzápětí jsou od sebe Zeman a Stejskal odtreni proudem frontových bojovnic a

bojovníků, nestačí uhýbat holím dědouů a loktům těch mladích, kteří jsou ve

výhodě, protoe mohou běet rychleji.

V minutě se u dvou stánků vytvoří předlouhé zástupy, ozývá se hateření, pokračuje boj o místo, o kadý krůček, o kadou pozici. Na konci jedné z front si trpělivý děda rozloil loveckou sedačku a opřel hlavu do loktů. Byl zvyklý čekat.

Zeman se dívá na to zápolení a mravenčí hemení a je mu ze veho trapně. Stejskal ho popadne za loket.

Hele, Honzo, v tobě pořád jetě sedí ta válka a má na to svátý právo, jenome tady se ilo a shánět se musel kadý vanec. Lidi si to neodvykli, neměj na ně zas tak velký nároky! Za pár roků se tomu třeba budeme chechtat. Za pár roků si půjde

koupit třeba kaviár a e je k snídani kakao, to u ti vůbec nepřijde. Manévroval Zemana ke stánku Masny, kde bylo vylidněno a jako , obyčejně, kromě dvou prodavaček, tu byly jenom dva kousky pověstného bůčku a hromádka mletého masa.

45

Vedoucí provozovny Černý z dlouhé chvíle hledá cestu labyrintem na zadní straně

pionýrského časopisu a tukou s gumou na opačném konci si po starém zvyku posouvá kulicha vdycky, kdy neví, kterou cestou dál.

Jdi si klidně domů, Květo, my u to tady s Andělkou zvládnem. Pozdravuj Vláďu a

nalej do něj bezinkový sirup s rumem. Na velijaké ty harburny se klidně vykali!

Chemie je svinstvo. Kdy nevěří, jdi se zeptat starý Hodačový, mně kdy něco je, tak kalu na vecky doktory a jdu rovnou za ní.

Starí prodavačka, která má nemocného mue, přijme nabídku s povděkem.

Co si jetě řekli s vedoucím a kolegyní, nebylo slyet, nebo v tu chvíli se opět rozjásaný, leč dlouhým pouíváním opotřebovaný dívčí hlas, rozhodl potěit vechny zákazníky objevným sdělením: Tu červenou sukýnku nejradi ze vech mám, dnes večer ji obléknu, a přijde,

chlapče, k nám ..

A poté se opakuje hláení o křenu.

Kdy mladí z prodavaček, která teď osaměla, doletila sklo pultu a zjistila, e vedoucí Černý se odebral dozadu do skladitě, kývla nenápadně na Stejskala.

Podporučík Zeman ho následoval poněkud udiveně.

Prodavačka byla sice mladá, docela pohledná, ale vypadala spíe na hodnou

maminku od dvou dětí, ne na paničku, která si ráda přes pult zaflirtuje.

Stejskal se tvářil naprosto samozřejmě.

Soudruhu, osloví ho prodavačka a obezřetně váí mleté maso, heleďte, mám tu jeden falený! Opatrně podá strámistrovi lísteček pečlivě zabalený v celofánu.

Nepamatujete si, kdo vám ten lístek dal?

Dopoledne tu byl dost fofr, ale řekla bych, e to vedoucí stříhal z kupónu jedné mladé paní, nebo slečny, v tmavě modrém kabátě. Prý je to učitelka. Bavil se s ní o svým klukovi. Já jsem jenom inkasovala peníze.

Děkuju vám, soudruko Hájková. Stejskal obratně ukryl celofánový sáček v dlani,

protoe za prodávačkou Hájkovou se znenadání objevil vedoucí Černý s novinami v

ruce a tukou za uchem. Optá se:

46

Islámské poutní místo na pět písmen?

Mekka, odpoví Zeman pohotově.

Černý je s odpovědí spokojen a okamitě písmenka vpraví do kříovky. Teprve pak se začne profesionálně zajímat: Čímpak poslouíme?

Ničím. My tady s kolegou jenom uvaujeme, jak je moný, e u nás paíci sestávají větinou pouze ze sádla.

Vy račte být lékaři? obrátí se řezník na Stejskala.

Tak něco, průzkum výivy obyvatelstva, odpoví Stejskal drze.

Vedoucí Masny ukáe na háky, na nich smutně visí bůčky, a prohlásí: Vidíte, za

války byste za takový kousek nabízeli afhauzenky. Víte, kolika lidem já zachránil

ivot? Přitom mně samotnýmu lo kolikrát o krk, ne jsem kus tý flákoty sehnal a teďka, kdy jsem se přihlásil do Svazu protifaistických bojovníků, nechtějí mě tam vzít. Tak svět odplácí. Zeman se prudce otočil.

Prodavačka Andělka zachovala klidnou tvář a jenom se na svého éfa útrpně

podívala.

Zeman odchází od řeznictví tak rychle, e mu Stejskal sotva stačí.

Přece se nebude čílit kvůli takovému pitomci, Honzo, pokouí se Stejskal rozptýlit Zemanův vztek

Ocenil jsi aspoň, e se mi podařilo sehnat tři sta lup? Zeman se na něj nechápavě ohlédne.

No jak si myslí, e ta paní Andělka poznala u gé tlustí noičku?

Z reprodukturů opět vytryskne tatá vtíravě radostná píseň:

Sukýnku pěkně lemovanou, zdobenou faldíčkama, a nikdy neuvadne láska mezi

náma.

Míjejí stolek, kde u snaivý Trojánkův nástupce rozkládá zlacené i zelené jmelí, i oputěný stánek řečné kořenářky, která vlastně Zemana seznámila s jistou učitelkou Brůhovou, dívkou, je patrně nemění jenom své účesy, ale i role.

Stejskal byl natolik kamarád, e nechal svého nadřízeného napřed vydechnout,

počkal, a jim v hospodě U Bíndrů přinesou vodnatá kafe a teprve potom se ho

zeptal:

47

Tak co, Honzo, napíeme paní učitelce předvolání k doplnění svědecké výpovědi?

Nebo se k ní půjdem podívat rovnou?

Zeman neodpoví.

18.

O několik hodin později stojí na plácku u kany a pozoruje holuby.

Třikrát u proel uličkou V kotcích, bedlivě si prohlédl vařečky i prkýnka na maso a hliněné formy na bábovky, téměř to vypadalo, jako by si chtěl okamitě pořizovat výbavu.

Kdy u popáté stál u květinářství a hloubal nad vysokými cenami kořenáčů s

růovými azalkami, spatřil konečně ve skle výkladní skříně, jak se ze koly za jeho zády začínají rozcházet koláci. Během i loudavě, ale celkem způsobně, protoe dosud byli v dohledu sborovny.

Konečně se objevili také pedagogové. Mezi nimi dvě eny, které u viděl pospolu ve vinárně Panonia.

Přísná zástupkyně ředitele opět doprovázela Lídu Brůhovou, ale natěstí měla

namířeno jiným směrem, take se na nejbliím nároí konečně naposled na sebe

usmály, zamávaly si a jetě ze vzdálenosti několika kroků si stačily doříci, co bude zapotřebí zařídit zítra.

Zeman sledoval Brůhovou uličkami Starého Města.

la zvolna a nedívala se ani tak po lidech, jako po průčelích a portálech starých domů.

Najednou se zastavila a zevrubně si začala prohlíet vrata pobitá mosaznými pruty a klepadlo ve tvaru medvědí tlapky. Chvílí přemýlela, pak vstoupila do domu.

V okamiku vak byla zpátky na ulici a za ní kráčela mladá maminka s dvěma dětmi, usazenými ve sporáku, které se tam potají pouchovaly a típaly.

Hledáte někoho? ptá se nepříli vlídně. Ne … já jenom tak … líbí se mi staré domy.

Jo, tak zkuste tahat kočár a kbelíky s uhlím do třetího patra! Ona by vás ta

sentimentalita přela! Mladá maminka je namíchnuta a rázem utědří kadému ze

svých potomků lepanec.

48

Karlův most a tolik známé hradčanské panoráma je ozářeno načervenalým

listopadovým sluncem, které zapadá do mlně měkkého obzoru za Strahovským

kláterem.

U levého zábradlí, proti Trnkovým mlýnům, má stojan stárnoucí malíř. Snaí se

vypadat jako bohém, ale ani namodralý baret, ani dlouhé bílé vlasy, které se mu na krku vlní do ruličky, mu nedodávají patřičně rozevlátého, či dokonce zhýralého vzhledu.

Má čiperná, soustředěná očička, růovou ple člověka, který dobře ví, jak je zdravé trávit denně aspoň několik hodin na čerstvém vzduchu, ale na druhé straně mu zase tolik chutná, e se nedovede ubránit tlouce. Skicuje pečlivě malostranskou mosteckou vě. Nevynechá ani jediný detail. O zábradlí mostu je úhledně opřena řada akvarelů s typickými praskými motivy a také několik grafických podob významnějích praských chrámů. Libuje si zejména v barokních stavbách. Vechna vystavená díla nesou v pravém dolním rohu nepřehlédnutelný a kaligrafický podpis: Bohumil Lacina.

Učitelka Lída Brůhová mu hledí přes rameno. Malíř ji patrně oslovil a ona mu

odpověděla.Zeman se rozhodne zkrátit odstup a nečekaně promluví:Je to docela

pěkné, viďte? Překvapeně se ohlédla. Dnes byl Zeman sice opět v civilu, ale přesto si netroufla odbýt ho příkře. Jenom se rozhodla jít dál. Přidal se k ní. Vám se ty obrázky nelíbí? zvídá. Ne, je to kýči odpoví Lída s bezprostřední upřímností, s jakou je asi zvyklá zodpovídat četné dotazy svých áčků.A podle čeho to tak bezpečně poznáte?

zkouí ji. Váně mu vysvětlila:A někdy budete mít chvilku volno, tak si zajděte do galerie na Mariánském náměstí nebo nahoru do ternberského paláce. Zkuste si tam sednout a dívat se na obrazy. Minulý týden také vyel Matějíček Dějiny umění, to byste moná jetě někde v knihkupectví sehnal.Zeman pochopitelně dřívějí pojmenování ulic a náměstí nezná.

49

A kde je, prosím vás, to Mariánské náměstí?

Ledolamy se bělely racky a kamenná Luttgarda vzpínala ruce v bezmocném hoři a

nekonečné touze. Vy asi nejste dlouho v Praze, viďte?

Uhodla jste! A kromě toho mám velice málo času na hezké věci. Byl sice dobře

pamětliv slov svého skeptického podřízeného, ale přesto se mu tato dívka stále více líbila.

Máte to pár kroků od té vaí úřadovny, najednou se na něj hezky usmála, dole je

městská knihovna, nahoře galerie. Otevřeno mají i v neděli.

Kdy tam vodíte nejčastěji své áky?

Na to jsou jetě příli malí. Vodím tam předevím sama sebe, protoe kromě jiného učím také kreslení.

Stejskalova poznámka se znovu a neodbytně vynořila v Zemanově přesné paměti.

Vzpomněl si, jak si na poradě u Pavláska neodpustil zmínku o tom, e někde v

Bruntále kreslí stará paní úhledné předlohy na výivky.

Mohla byste mi věnovat jetě pár minut?

Blíili se u ke konci mostu a Lída Brůhová se zastavila.

Prosím, ptejte se. Pana Trojánka jsem skutečně znala jenom z trnice. Já mám toti ve kole, kromě jiných funkcí, na starosti také výzdobu. A on mi vdycky schoval nějakou tu kytku, zimostráz, nebo jeřabiny a také mi nosil listy, které jsem dávala dětem jako předlohy na kreslení.

Během hovoru se vraceli po stejném chodníku.

Čiperný výrobce malebných praských scenérií si viml, e se k němu blíí známá

dvojice a rozhodl se nepromekat příleitost.

Tak který obrázek jste si vybrala, mladá paní? Dlouholetá zkuenost ho naučila, e koupěchtivost en převáí nakonec rozvahu muů i obsah jejich peněenek.

Doporučoval bych vám tady tu Loretu, je to méně obvyklé, jarní atmosféra, zjasní to i tmavý pokoj a kdy se trochu zasníte, uslyíte i tu líbeznou zvonkohru. Za dva tisíce je to dneska zadarmo, protoe, jak se říká, stejně bude měnová reforma a já mám známého rámaře, který má jetě předválečné lity. Co říká pan manel? dotazoval se ze zdvořilosti i na Zemanův názor. Pan manel zarputile mlčel.

Měl zjitěno, e dnes dopoledne, v době, kdy mají děti ve kole velkou přestávku, kupovala jistá mladá ena půl kila masa a nebylo jisté, zda padělaný potravinový lístek nepocházel od ní.

50

Ten lísteček byl tak čerstvý, e proslulý expert Vejvoda jej láskyplně vzal do pinzety, blaeně k němu přičichl a oznámil:

Je to tak čerstvoučké, e se to vyrábělo nejpozději dneska kolem půlnoci. Řekl bych dokonce, e to dosuovali fénem a pak na to poloili celý Ottův naučný slovník, aby se jim to nekrabatilo.

Zemana tvalo, e si z něj kolega dělá legraci, ale věděl, e ztratit čerstvou stopu znamená zdreni o dalí měsíce a nejen to. Divín skočil z pavlače, moná e mu selhaly nervy také z jiných důvodů. Co budou dělat ti ostatní?

Mladá ena, která odpovídá popisu prodavačky Andělky, je učitelkou kreslení. Není v Praze dlouho, ale vyzná se tu a dovede se rychle sblíit s lidmi.

Jetě si to rozmyslíme, kdy dovolíte, odmítne Lída velmi sluně nabídnutou Loretu.

Malíř se vůbec nehorí, dobrácky na Brůhovou mrkne kulatýma očičkama a jenom

připomene:

Tak je to správné, ovem domov má zařizovat předevím ena. Ona v něm pak stráví nejvíce času ivota, druhé mrknutí platí Zemanovi, protoe ani u něj si to nechce rozházet, zastavte se kdykoliv za pěkného počasí, rukulíbám!

Kdy byli z doslechu hovorného mistra, obrátí se Lída Brůhová k Zemanovi s

pohotovou samozřejmostí:

Předpokládám, e teď se mě chcete zeptat, odkud znám toho pána a jak ho dlouho

znám. Tedy neznám ho vůbec! Vídám ho ovem, kdy chodím do koly a ze koly.

Ale vím od soudruky kvorové, která je nejstarí členkou sboru, e je to bývalý gymnaziální profesor kreslení. Nevede se mu nijak patně. Proč dělá tohle a kazí lidem vkus, to nechápu.

Třeba je sám, nudí se a třeba se mu jenom stýská po lidském uznání a pochvale,

usoudí Zeman.

Jemný profil mladé učitelky je nečitelný. Shrne si vlasy, které jí vítr uvolnil a zasune je nazpět do spony. Zvedne límec a dá tak najevo, e se připozdívá a začí ná jí být zima.

Dneska s vámi nemluvím sluebně, take nemusíte odpovídat, kdy nemáte náladu.

A jak se to pozná, e nejste ve slubě?

51

Jednodue! Chodím po mostě a dívám se na hezké věci.

Lída Brůhová zrudne. Protoe v této chvíli se podporučík Zeman nedíval ani na věe svátého Víta, ani na rudé slunce, ale jenom na ni.

Po chvilce mlčení Zeman řekne:

V mé profesi by se mělo poznat, kdy, kdo a proč le…

Ano, to k vaemu řemeslu určitě patři. Nečekaně se pustila po schodech vedoucích z mostu na Kampu.

Počkejte! Byla jste dnes v trnici?

Ne! odpověděla zbytečně hlasitě, běíc dolů. Vy jste tam snad něco potřeboval

koupit?

Zůstal stát na mostě, Věděl, e bydlí v podnájmu u paní Hejnicové, která měla dříve trafiku. Popisné Číslo 123, první patro, druhé okno zleva.

19.

Zeman vystupuje úzkou strmou uličkou, po ní tak rádi klopýtají turisté.

Můe si přát a přeje si, aby v tée době u seděla učitelka Lída Brůhová u kamen sálajících teplem a opravovala seity áků. Mohl si to přát, ale zaručit to nemohl nikomu, ani sobě ne.

Procházel podloubím malostranských domů a četl si křídou či rukou napsané vzkazy: Tondo, Jsme u Holečků! Jano, Já tě miluju! Kdybys vole nekecal!

Čtyři kluci honí s křikem balón a přihrávají si ho buzarem o mokvající a opouchávající zeď.

Zeman se pohledem přesvědčí, e je na správné adrese a vejde do hlubokého,

krásně klenutého mázhauzu.

V prvním patře jsou troje masívní dvoukřídlé dveře. Na dvou jsou jmenovky, na třetích títek chybí.

Zeman u proel dům od sklepa po půdu a nakonec se zastavil právě u těch, na kterých títek není.

Zvonek natěstí funguje, ale čekat musí dlouho.

V předsíni se ozývají ouravé kroky, v kukátku se objeví oko, dlouho se manipuluje s klíči.

Zeman si upraví álu a přiměje se k úsměvu.

Na prahu předsíně ho uvítá Hodačová.

Trhovkyně Hodačová, kterou si pamatuje jenom v rádiovce a v ooupaném koíku,

stojí teď před ním ve splývavém saténovém upanu, hnědé vlasy nemá ani trochu

proedivělé, účes sice staromódní, ale sluí ji a zjemňuje kulatou tvář.

52

Kdyby nebylo átku omotaného kolem krku, vypadalo by to, e právě vyla z koupelny a připravuje se někam do společnosti.

Hodačová s úsměvem odjistí řetízek u dveří a přivítá Zemana vlídně jako starého, dobrého přítele.

Jejej, to jste vy? Copak byste potřeboval? Jen pojďte dál a nezouvejte se, na to nejsem háklivá. Odpuste, jestli jste musel dýl čekat. Trochu jsem si dáchla.

Uvedla Zemana do arkýřového pokoje.

Zůstal překvapeně stát na prahu.

Tolik krásného staroitného, by i nesourodého nábytku dlouho neviděl pohromadě.

Dáchala” zřejmě v květovaném uáku, přes něj byl přehozen ovčí pléd.

Promiňte, e jsem vás vyruil. Opatrně nalapoval po huňatých perských kobercích a nemohl odtrhnout pohled od obrovského mnoharamenného křiálového lustru.

V místnosti bylo přetopeno.

Kabát si hoďte do předsíně a sako taky. Máte-li pulovr, polote si ho na sofa. To víte, já jsem stará enská, teplíčko je mi vzácné a stydět se přede mnou nemusíte, zasmála se téměř koketně. Přede mnou můete chodit v trenkách. Teďka u, dodala.

Uvelebila se ve svém uáku a nechala Zemana, aby si sám vybral některou z mnoha

pohodlných idlí. Před několika léty jetě, to by bylo jiný. Mně kdy bylo čtrnáct, vzal otec za límec a povídá: Holka, hubu má v pořádku, nohy a to ostatní, co k enský patří, taky, tak se iv! Táta byl tvrdej chlap, z Vysočiny, ale co zmohl pro ti tý bídě?

Bylo nás doma devět. Víte, jak já začínala? Prodávala jsem na Karláku ředkvičky

velijakým ochmelkům. Ztěka se zvedla, namáhavým krokem dola ke skleníku,

vyjmula odtud brouené sklenice na stříbrných stopkách a velikou masívní karafu.

Ochutnejte, nabídla Zemanovi. Pravá jeřabinka, vzkřísí i mrtvolu.

Zeman se neodváí odmítnout.

Kořenářka Hodačová mu sama předvede, jak se má správně tak vzácný nápoj pít.

Jestlipak víte, jak se jeřabinka dělá? To musíte nechat přejít plody moravského jeřábu jedlého prvním mrazíkem, pak je dáte do zavařovaček, zasypete krysta lovým cukrem, zalejete čistým piritusem, ováete pergamenem a necháte za oknem na jiní straně aspoň est tejdnů stát.

53

Půl poučného výkladu Zeman neslyel, protoe úporně kalal. Nalila mu dalí

tamprle, potěena účinkem svých slov, nápoje i Zemanovou očividnou rozpačitostí.

Takhle mě jeřabinku naučil dělat můj první mu! Byl to Bosňák, ale zlatej člověk.

Čtyřicet mu bylo, mně sedmnáct, kdy jsme se brali, pane, ale jakej to byl zmrzlinář a co ten doved dělat za zázraky, to si nechte vyprávět. Třeba růe! Jed jste někdy růe v karamelu?

Zeman si není jist, zda si z něj babka nedělá legraci. Zdálo se vak, e ne. Nalévala si u třetí skleničku a dostávala se do povídavé nálady.

Napřed jsme spolu jezdívali po poutích. Znáte to, Polná, Svatá Hora, Velehrad, drahej pane, já znám vecka poutní místa v celým Rakousko-Uhersku. A tam jsem si taky uhnala tohle revma. Zeman se začíná potit a ztrácí trpělivost.

Promiňte, paní Hodačová, přiel jsem vás o něco poprosit!

Pěkně se na něj usmála a hlouběji se uvelebila v uáku. Ochotně přiskočil, aby jí pomohl přehodit pléd přes bolavá kolena.

Přitom si viml, e na zdech, kde téměř nebylo volného místečka, protoe tam vude visely nějaké obrázky, fotografie, devocionálie, visí také několik akvarelů, které před chvíli viděl na Karlově mostě. Vechny byly opatřeny v pravém dolním rohu ozdobným podpisem: Bohumil Lacina. Vida, řekl si Zeman, ani tak chytrá a protřelá enská neunikla vemlouvavosti starého malíře.

Vdy já vím, e jste nepřiel na námluvy. A ani tu legitimaci nemusíte tahat z kapsy.

Já přece poznám na sto kroků, kdy je někdo od kriminálky. Působí jí potěení, e Zeman poněkud vypadne z role. To taky dělá praxe, neurate se. Dřív jsme vám říkali chlupové. Svět byl na nás zlej a kolikrát, kdy si nějaký ouřada vzpomněl, tak nám nedal povolení rozbalit si Stánek a my jsme se hrncovali kvůli jednomu posvícení třeba stovku kilometrů. A do kapsy jsme měli zatraceně daleko. Jenome co dneska ode mne chcete vědět? Povolení mám řádně vystavený a otemplovaný. A o politice já nikdy neměla ajn. Co od koho slyím, to jde jedním uchem sem, druhým ven.

54

Byla jste dnes v trnici, paní Hodačová?

Jenom chvíli dopoledne. Pak mě tak začaly bolet nohy, e jsem si řekla, holka, keft je keft, ale u ti není čtyřicet. Vím, e máte pamě na obličeje … Neviděla jste tam náhodou učitelku Brůhovou? Usilovně pátrala v paměti a odpověděla neurčitě:Jestli tam byla, u mne se nezastavila.

Zeman se rozhodl, e bude naprosto upřímný.

Já vím, paní Hodačová, e jste neměla lehký ivot, a proto si vás lidi váí. Myslím, e právě vy byste nám mohla velice pomoci.

Visela mu očima na rtech, jako by chtěla odečítat, a bylo znát, e usilovně přemýlí.

Jindy tak hovorná, teď neřekla ani jediné slovo. Nechala iniciativu Zemanovi.

Podívejte, dostávají se nám do oběhu falené lístky na maso. Tie si hvízdla.

Ale jděte! Na co vecko dneska ti lidi nepřijdou.

Zeman věcně pokračoval:

Nejčastěji se nám ty lístky objevují na Starém Městě a bohuel také u vás v trnici.

To je teda prachsakra! Co tam projde za den lidí … Vak jste to sám viděl.

Zeman ji rychle přeruí, aby předeel dalímu výkladu.

Chtěl bych vás poprosit o jedno, kdybyste si vimla někoho, kdo pravidelně nakupuje větí mnoství masa, nebo kdyby se vyskytl někdo, kdo nabízí lístky do prodeje, zavolejte mi, tady máte moje číslo.

Hodačová soustředěně uvauje a pak mu sdělí:

Upřímnost za upřímnost. Lístků tam chodí nabízet spousta lidí. Ale jak mám poznat, kterej z těch ústřiků je právej a kterej padělanéj? Já si zas myslím, e kdy někdo prodává ze svýho, tak to sice není správné, ale zas to není takový hřích, abych ho honem běela udávat.

To musí Zeman uznat. A chce jednat rovně na rovinu. Obejde kulatý stolek s

jeřabinkou, kterou u nemá odvahu pít, poloí před Hodačovou falsifikát a z náprsní kapsy vyloví silnou lupu. Trpělivě čeká, a si Hodačová vimne rozdílu. Opět se projeví jako bystrá enská.

Tak teď u tomu rozumím. A vidíte, mě to bylo hned nápadný.

55

Teď nerozumí Zeman. Co vám bylo nápadné ?

Anna Hodačová má monost pochlubit se svým ostrozrakem.

No od té doby, co Trojánek umřel, ochomejtají se tam různí mladíci a mladice,

dohromady nic nekoupěj, nikam nemaj napilno a tu a tam se některý přijde zeptat, co s Tojánkem je. Vy si myslíte, e s tím měl něco společného?

Zeman vstane a vyhýbavě odpoví:

Ten u nám to bohuel neřekne. Začne sbírat sako i vestu, kterou si skutečně musel odloit.

Paní Hodačová s hekáním začne vstávat z uáku.

Copak to, Trojánek si il na vysoký noze. On si uměl popřát. Ale já jsem si vdycky říkala, e měl asi z dřívějka něco schováno bokem, A komu by to nechával, kdy

příbuzný neměl! To je zrovna můj případ. Taky si kolikrát říkám, holka, nač se honí, kdy to nakonec schlamstne někdo, kdo ti v ivotě nepodal ani sklenku vody.

Vyprovázejíc Zemana otevře porcelánovou mísu a pečlivě zabalí do ubrousku několik prouků vanilkové kůry. Nedbá na to, e se Zeman brání, a cpe mu je do kapsy.

Nate, vemte si. No vemte si, doma budou rádi! To je pravá vanilka, pane Zeman. Tu dnes moná nemaj ani ministři.

Doprovázela ho a na práh předsíně a slibovala:

Spolehněte se, jak se něco dozvím, hned vám brnknu! Jeho vizitku schovala do kapsy upanu.

Zeman se při loučení přiznal:

Málem jsem vás nenael, nemáte na dveřích jmenovku.

Máte recht! Musela jsem ji nechat oddělat. Nastěhoval se ke mně bratr. S byty jsou teď veliké potíe. On byl sám, já sama, byák na něj tlačil, tak jsem mu řekla, sbal se, hochu, uskrovníme se a nějak to spolu doklepem. Samotnýmu je člověku smutno. A kór v noci. Ne abyste si myslel něco patnýho, ale já dřív byla veselá enská a ten můj Bosňák měl se mnou velikou trpělivost.

V době, kdy Zeman byl na ulici, vrátila se paní Hodačová do svého arkýřového

pokoje, zamířila k telefonu a vytočila číslo, které znala zpaměti.

Volaný ji zřejmě znal po hlase, take se nemusela zdrovat představováním.

56

Je to přesně tak, jak jsem ti říkala, Ale moment. ádnou paniku, miláčku! Vecko můe klidně fungovat dál. Zejtra si ke mně přijde pro alvěj a nezahazuj kornout! …

Mluvím snad česky-k o r n o u t l Ne, sem ml nechoď… A jestli bude vyvádět, kdy lautr o nic nejde, tak si seenu někoho jinýho a ani mi to nedá moc práce! … No, to bych prosila!

Energicky zkrotila někoho, kdo propadl strachu a panice.

Pak si tato zkuená ena s jistým potěením prohlíela Zemanovu vizitku i silnou lupu, kterou jí tu nechal, a dokonce skrze lupu zkoumala i krásnou, pomerančově zbarvenou jeřabinku.

20.

Zeman věděl, e kdyby znenadání vstoupil do sborovny a nechal si zavolat soudruku učitelku Brůhovou, vzbudilo by to takovou pozornost, e ádné dalí vysvětlování by u nikdy z Lídy nesňalo jisté ódium, proto si Andělka, prodavačka z Masny, vzala volno pod záminkou, e jde k zubaři, a spolu se Zemanem veli odhodlaně do kolní budovy, vydávajíce se za rodiče, kteří svému zapomnětlivému prvňáčkovi nesou

svačinu. Setkali se celkem jenom se kolníkem a s pozornými pohledy dětí, které

vyuívaly přestávky jak jen mohly.

Stoupli si do hlubokého okenního výklenku nedaleko sborovny a čekali, a se Lída Brůnová objeví.

Trvalo to dosti dlouho. Zdrela se ve své třídě, a kdy la, doprovázelo ji klubko prvňáčků, které se jí věelo na ruce i na sukně.

Prodavačka Andělka, náleitě instruovaná, se okamitě obrátila k oknu a řekla

potichu:

Tamhe to nebyla, jenom účes měla podobný.

Zeman utajil jakoukoliv reakci, ale neuniklo mu, e se na něj Brůhová zpříma a

nepříli přívětivě podívala

Přistoupila k němu a ostře se zeptala: Hledáte někoho?

Tady moje vagrová přinesla chlapci cvičky a svačinu. To víte, děti!

Brůhová se uchechtla. Na tak průhlednou le nemohla přistoupit ani ona.

Do které chodí třídy? Druhá cé, pitla Andělka v rozpacích.

57

Učitelka Brůhová se smutně usmála:

Druhá cé je v přízemí. A kromě toho dneska má a odpolední vyučování. Take vám

asi chlapec le. To je mi líto, paní, měla byste si s ním promluvit.

Odela a hlučně za sebou zavřela dveře sborovny.

21.

Zhutěný provoz v trnici krátce před zavírací hodinou. Do veobecné nervozity a chvatu neustále připomíná hlas z reproduktorů:

Bude osmnáct hodin! ádáme zákazníky, aby laskavě ukončili nákupy!

A poté se ozve rozverná píseň, mající popohnat opozdilce:

Zasadil jsem konvalinku, vyrostla mi lilie, pověz ty mi má panenko, kdo tě věrně miluje …

Strámistr Stejskal s očima zarudlýma od začínající chřipky konečně zahlédne ve

shluku lidí Zemana.

Ochraptělým hlasem mu tie sděluje:

Mám u podniku nadosmrti předplacené Pieany a ty mi to dosvědčí! uvítá

podporučíka. Ale kvůli tomu bych si tě pochopitelně netrouf volat. Pan vedoucí od masa má v zákulisí návtěvu. Je to tamgast a u je tam naloenej nějakou chvilku!

Trnice se rychle vylidňuje. Obě prodavačky z Masny otírají váhy a letí skla na pultě.

Paní Andělka se na Zemana podívá, ale mluvit s ním nemůe, její kolegyně se od ní nehne. A pan vedoucí je patrně pořád za plentou.

Nemají odtamtud nějaký zvlátní východ? obává se Zeman.

Stejskal přesvědčivě zavrtí hlavou.

Hlas z reproduktorů volá tak naléhavě, jako by právě přijíděl zmekaný mezinárodní rychlík:

Je právě osmnáct hodin! Zavírámel Zavíráme! A hudba z ampliónů se ryčně pokouí

vypudit loudavce:

… A proč ta Jizera hučí, kdy mám milenku v náručí?

Zeman se Stejskalem jsou teď v trnici téměř posledními zákazníky.

Stejskal se potichu zajímá:

58

Jdem na to?

Zeman se rozhlédne. Trnice patří u jenom zaměstnancům. Objevují se mui s růdly, nakládají na ně pyramidy prázdných bedýnek a lísek. eny ve vytahaných teplácích a pracovních plátích, s kbelíky a koaty, pokřikují na sebe přes celou halu, v ní se nyní kadé slovo dunivě rozléhá, zdraví se navzájem, rázem se prolíná denní provoz se zákulisím, o něm nemá běný zákazník ani potuchy.

Zeman pomalu zamíří do výklenku skladitě zeleniny, odkud má dobrý výhled na

prodejnu Masny.

Pro nachlazeného Stejskala je skladitě brambor a zelí nepříjemnou skrýi. Třikrát kýchne ze vech sil, na těstí děda s růdlem je silně nachluchlý.

Zeman vidí odcházet obě prodavačky z Masny.

Pak pozoruje Hustolesa, který se s kadým zastavuje a přátelsky zdraví.

Po delí chvíli se objeví vedoucí řeznictví v kovrkotovém pláti s vydřím límcem, doprovázený seriózně vyhlíejícím muem, který nese dvě nadité aktovky, oba rozváným krokem míří k východu z trnice.

Zeman se rozhodne vykročit. Stejskal za ním.

Kadý jejich krok má v prázdné hale svou ozvěnu. Spěchat nemohou, ale ztratit

kontakt také ne.

Vrátný odemkne vedoucímu Černému, který ho přívětivě popleská po zádech,

podstrčí mu nějaký balíček a děda s mnoha poklonami zaklapne za Černým i jeho

známým bytelnou bránu dřív, ne k ní Zeman se Stejskalem stačí doběhnout.

Portýr by asi otevřel zcela automaticky i jim, ale oba jsou tak udýchaní a sápou se po klice, e vrátnému svitne v očích i mysli a dá průchod vrozené komisnosti.

Tak to ne, pánové! Vae občanské průkazy!

Na zdrování nemají čas. Stejskal vyrve vrátnému klíč z ruky, bleskurychle odemkne, Zeman strčí nohu mezi přivřená vrata a přes dědův zuřivý odpor vyrazí oba na ulici.

Bezmocný stařík, který je tak překvapen, e ani nemůe hned nahmatat pouzdro,

nato pak pistoli, za nimi volá hlasem plným potlačované zloby:

Kdybyste byli malí, tak vám to prominu! Ale vy u máte po vojně, parchanti, co?

Troufat si na starého člověka, to vás uije! Nechám vás zjistit, syčáci!

59

V podvečerní době je v Rytířské ulici značná frekvence.

Po několika vteřinách se jim vak přece jen podaří zahlédnout mue, který nese dvě těké aktovky.

Kráčí ji sám, nespěchá, naopak musí často odpočívat a při té příleitosti vdy přendá aktovky z ruky do ruky.

Kdy se Zeman a Stejskal ocitnou po jeho boku, kadý z jedné strany a srovnají s ním krok, můe si ho Zeman konečně pozorněji prohlédnout. V duchu se musí usmát: Poznává v něm onoho ulechtilého mravokárce, který ho nedávno a téměř na stejném místě litoval, e se mu nedostalo lepího náboenského vzdělání, ne mu poskytl katecheta Prkno.

Sotvae pána osloví a ten pochopí, co se od něj ádá, v hladkém, pěstěném obličeji se mu náhle prohloubí vrásky a Zeman má dojem, e se najednou, před jeho očima, celý scvrkává.

22.

Tentokrát můe příslunice Marienka projevit naplno svou písařskou hbitost.

Bankovní úředník Jiří Pour hovoří plynule, jako člověk, který je zvyklý diktovat dopisy spatra a není třeba ho ani pobízet a zdá se, e nemá zábran.

Ano, já vím, soudruzi, e jde o přestupek v oblasti hospodářské, tedy zásobovací.

Jsem koneckonců zaměstnán v bance a vím, jakými potíemi nae znárodněné

hospodářství, zejména teď v průběhu první pětiletky, prochází. Odmlčí se a nechá si podat sklenici vody. Pak stejně plynule pokračuje: Chtěl bych ovem uvést, a o tom se můete snadno přesvědčit, e můj jediný syn zítra promuje. Musím bohuel konstatovat, e konečně promuje. Protoe, nadechne se a usoueně se obrátí ke

vem přítomným, jeho prospěch nebyl vdy nejlepí. A jestlie nyní konečně obdrí

diplom, stálo mě to jako otce mnoho sebezapření, obětí a přemáhání. Kdo z vás je otcem, zajisté moji situaci pochopí! Pour sundá brýle a pečlivě je přeletí.

Zeman se raději kouká z okna. Taková lidská hnutí mu nejsou cizí. Trochu se zlobí na Stejskala, který nedovede skrýt úsměv.

60

Po tichém zaklepání vstoupí do kanceláře mladí přísluník, předpisově se Zemanovi ohlásí a kdy k němu podporučík popojde, pitne mu:

Soudruhu, chce s vámi mluvit nějaká paní. Sedí tady na chodbě.

Zeman ho doprovodí ke dveřím a průzorem spatří, e na dlouhé dřevěné lavici sedí vdova po doktoru Mojmíru Nováčkovi.

Stejně potichu poádá mladého přísluníka:

Řekněte, a chvilku počká.

… T a k jsem poprosil vedoucího Masny pana Černého, kterého léta znám, zda by mi pro tuto mimořádnou a zcela ojedinělou příleitost nepřenechal nějaké zboí, jak se říká, pod rukou. Máme toti početné příbuzenstvo a mnozí z nich přestali věřit, e můj syn doktorátu práv dosáhne. Odpuste, pánové, otci jeho slabost!

Poslední slova dořekl Pour s velikým pohnutím. Zahleděl se na zabavené balíky

svíčkové a prvotřídní vepřové kýty.

Zeman se musel napřed vzpamatovat z té přemíry citů novodobého otce Goriota.

Stejskal se neodbytně dotazuje:

Take vy jste vedoucímu Černému ádné potravinové lístky nedával?!

Pour hbitě reaguje:

Já svého přestupku hluboce lituju …

Mám tomu rozumět tak, e vy jste mu pouze zaplatil?upřesňuje si Zeman.

Ano, prosím, on mi řekl, e u to sám nějak zařídí. Zboný bankovní úředník Pour mimoděk sepjal ruce.

A kolik vás ta opoděná synova promoce bude stát? zajímá se Stejskal.

Pour sáhne do náprsní kapsy, vyjme odtud tři vkladní kníky a sdělí nefalovaným, skomíravým hlasem:

Majland! Vekeré úspory mé i mojí choti. Jen se podívejte!

Nevyzván předestře vkladní kníky, na nich je opravdu zůstatková hodnota ve výi dvaceti korun.

23.

Zeman uvedl paní Nováčkovou do sousední kanceláři! a omluvil se, e na něj musela delí dobu čekat.

61

Zapálila si cigaretu a bez dalího vysvětlování předala Zemanovi zmuchlaný dopis.

Podle data zjistil, e jej psal Even Divín den před svou sebevradou a tentý den jej také hodil do schránky. Patrně si obálku i papír vypůjčil v některé z hospod, kde se přes den obvykle zdroval.

Soudě podle písma, byl velice rozruen a nedokázal proto souvisle formulovat:

Drahá moje jediná lásko,

chtěl jsem tě uetřit veho nepříjemného a představoval jsem si, e ná ivot bude astny a e nikdy ani stín nepadne na Tvé překrásné bílé čelo. Ale Ty ví, jak je ivot těký a jak neproniknutelné jsou jeho hlubiny. Znal jsem mnoho lidí a byl jsem slavný. Dneska u o sobě vím, co vechno bych mohl jetě dokázat, jenom kdybych k tomu měl podmínky a příleitost, jakou mají jiní. Kolem mě se hemí míráci, kteří dovedou sotva čtvrtinu toho, co já, ale přesto jsou obsazováni, dostávají role, vude mají dveře otevřené. Zatímco na mne staří kamarádi zapomněli a ti noví u ani neví, kým jsem býval.

Jistých finančních nesnázích jsem se uvolil, e vypomohu jednomu ze svých známých, ale neměl jsem to dělat. Znal jsem jeho minulost za války a myslel jsem si, e mi teď poskytne protislubu, protoe kdybych promluvil, stálo by ho to místo a existenci.

On vak nejen e si mojí korektnosti neváil, ale chtěl z ní těit. Dnes večer za ním půjdu.

Okrádat se u dále nenechám. Jestlie nebude ochoten splnit závazky, které vůči mně má, začnu jednat. Kdyby se mi náhodou něco zlého přihodilo, tak Ti sděluji, e se jmenuje Takáč a pracuje jako vrchní ve vinárně Panonia.

Jsi jediná, které věřím a líbám Tě!

Tvůj Even

P. S.

Na kolenou Tě prosím, abys prodala toho Navrátila, tisíckrát Ti to vynahradím a vzpomeň si, co vechno krásného Jsme spolu proili.

Myslela jsem, e byste měl obsah toho dopisu znát, řekla Nováčková a vstala. A víte, e je mi nakonec líto, e jsem toho Navrátila neprodala? Zbylo by jenom malé světlé místo na zdi.

A takhle jsem zase sama.

62

Zeman ji nezdroval. Tého večera si nechal předvést Takáče.

Vrchní zprvu pochopitelně trval na své původní výpovědi, ale pak doznal, e se ten poslední večer s Divínem pohádal. A nejednalo se jenom o potravinové lístky, za ně chtěl Divín přemrtěné částky. Ty by koneckonců Takáč koupil, protoe věděl o Trojánkově smrti a potřeboval krýt schodek. Ovem natvalo ho, e Even Divín se pokouel vyrazit z něj tři sta tisíc. A on, Takáč, není takový trouba, aby se nechal zastrait od zbabělce, jakým Divín vdycky byl. On sám by přece taky mohl mluvit.

Znal se s Divínem u za okupace a věděl, e mu je jedno, s kým pije, hlavně kdy se mohl zřídit zadarmo. Proto patříval k pravidelným hostům, přizvávaným na německé důstojnické bankety.Kdy Stejskal se Zemanem seděli sami a opakovali si průběh onoho večera ve vinárně Panonia, dolo jim, e Takáč, a na tuto jednu utajeno u záleitost, mluví v podstatě pravdu. Tehdy ho měli a do rána na očích a je tedy vyloučeno, e by si mohl ve stejnou dobu vyřizovat v Karlini s Divínem účty.

Mohl vak udělat jinou věc. Stejně, jako se mu podařilo zatelefonovat domů a varovat manelku, mohl dát telefonem echo Divínovi. Snad to byla ta poslední kapka, která způsobila, e se Divín odhodlal k sebevradě. Z tolika stran vydíraný, vyhazovaný paní Nováčkovou, ztratil v zatčeném Takáčovl posledního, koho mohl vydírat sám.

24.

Nad pultem, mezi skleněnými vitrínkami, se houpe na provázku dobře známý nápis

INVENTURA.

Vedoucí Černý se rozčileně brání:

Rok mi sem ten Pour lezl, celý rok tady přede mnou klečel, jenom abych pamatoval na tu jejich promoci! A teď tohle? dovolává se svědectví přítomných prodavaček.

Holky, vy mi to můete odpřísáhnout, zdálo se mu to snad moc? Opatřil by mu to

maso někdo levněji?

Mně teď nejde o peníze, ale spí mne zajímá, kdy vám Pour ádné lístky nedal, z čeho byste vzniklý rozdíl kryl, pane Černý?

63

Vedoucí se na Zemana pokusí usmát a vysvětlí:

Uetřil bych. Vám přece nemusím vykládat, jak dneska kadý kudlí po půl deku.

Já bych to nenazval etřením, ale spíe okrádáním zákazníka, sjede ho tvrdě Zeman.

Černý se tedy snaí najít přijatelnějí vysvětlení: A taky mi sem přijdou lidi z venkova…

Zeman ho pochybovačně přeruí:

Doma bací králíka a lístky vám přijdou prodat, tuhle pohádku u jsem slyel mockrát.

Vedoucí je na okamik zaraen, ale jetě se nevzdává.

Nevěřil byste, ale i z města… hlavně starý lidi. aludek u jim nebere, tak co by dělali s lístkama? Co je na tom patnýho, e je od nich koupím, kdy na druhé straně jinému vypomůu? Pan vedoucí se opojil vírou, e vlastně koná jenom dobro a jeho hlas zněl téměř přesvědčivě.

Strámistr Stejskal jetě nikdy nevypadal tak upachtěně.

Přiběhl z banky rovnou do trnice a u cestou lovil z aktovky nalepené potravinové lístky.

Odebrali se se Zemanem do zákulisí masny, do toho zakázaného ráje vech

gurmánů, kde se porcují, schovávají a pod rukou prodávají i takové netuené dobroty jako jsou telecí játra, vepřové jazýčky a svíčková.

Zeman si rozloil archy a rychle jel lupou po kupónech. Nemusel hledat dlouho. Hned na prvním archu objevil ona příznačná gé. A hned třikrát. Kdy je proel vechny, byl výsledek jasný.

Nechal si okamitě zavolat Černého.

Včera jste odevzdával v bance trbu a potravinové lístky vy?

Vedoucí si není jist, zda je uitečnějí odpovědět kladně nebo ne.

My se střídáme. My jsme velmi kolektivní kolektiv a máme k sobě absolutní důvěru.

Zatím získával aspoň čas.

Zeman ho tvrdě přeruí: Ale já jsem se vás ptal, kdo včera nesl tyhle lístky do banky, opakoval otázku, ani zvýil hlas.

Já, prosím, hlesne pan Černý. Zeman se zatváří neurčitě.

To jsem sám rád, e mezi námi nevznikají komplikace ji od začátku. Mezi těmi lístky jsou toti padělky.

64

Dvacet kupónů po půlkilech. Přesně tolik, kolik jste prodal panu Pourovi na promoci jeho syna. Deset kilo masa.

Vedoucí Černý zalapá po dechu.

Poulí oči střídavě na Stejskala a na Zemana.

O tom nic nevím! To já bych přece v ivotě neudělal!

A teď váně: Kdo vám ty falené půlkilovky prodal? zeptá se Zeman ostře.Nemám

tuení… určitě se jedná o omyl.Zeman před něj předestře archy s nalepenými ústřiky, opatřené datem, razítkem prodejny i podpisem vedoucího, Půjčí panu Černému lupu a zakroukovává mu padělky. Vidíte ten rozdíl, ne?

Vedoucímu chvíli trvá, ne nabere dech:

Tak takhle jo. Takhle ten rozdíl samozřejmě vidím, ale prostým okem, to byste,

neračte se zlobit, taky houby viděl! Copak já tady můu v tom fofru? A světlo tady není! Soudruhu, jak já k tomu přijdu, mám já na to čas? Zeman ho přeruí.

Vůbec netvrdím, e tady a v tom fofru. Dokonce ani to ne, e jste věděl, e se jedná o padělky. Ale od někoho jste je přece získat musel, ne? Černý se zamyslí.

Mne zajímá od koho! A teď pravdu!

Černý dlouho přemýlí a pak se odhodlá:

No, já občas chodím do Koruny do páry, protoe tady od těch dladic přijdete o

zdraví. Zejména kdy se mění tlak, tak začnete okamitě cejtit kadou kůstku …

Zeman se netrpělivě pohne.

Černý se posluně vrátí k určenému tématu. Nicméně si neodpustí jetě aspoň jeden argument:

A po tý páře se vdycky stavím v automatu na frana a tam se dost často metelí jeden takovej chlápek, spí mladí, obyčejně v huberáku, vlasy ani nevím …

Zeman se na něj upřeně zahledí:

Nenosí rádiovku? … A střední postavy? vpadne mu do řeči.

Vy jste ho zadreli? zajímá se dychtivě Černý. Zemanův výraz mu vůbec nic

neprozradí.

65

Vás musím poprosit, pane Černý, abyste el s námi taky.

Kdy ho vedou trnicí, u převlečeného do civilního kovrkotového plátě s bohatým koeinovým límcem, panuje zde veselý dopolední ruch. Náladu opět oivuje rozhlas, který sděluje, e do rybárny byla dodána čerstvá zásilka kaprů, candátů a makrel a toto příjemné oznámení je prokládáno písní: Na Strahově pod Petřínem kláter stojí.

A tam jako v kleci ptáček, pláče malý Strahováček pro dívenku svoji…

Vedoucí Černý, procházeje davem zákazníků, v nenápadném doprovodu Zemana,

Stejskala a dalích dvou civilních přísluníků VB, rozhlédne se halou a spočine

vlahým okem na ebroví litinové konstrukce, jako by se nad ním klenulo vysoké nebe Růového paloučku. Cvičenému oku paní Hodačové jeho nenápadný, ale neobvyklý odchod neunikne. Vedoucí Černý kráčí kolem jejího stolku splihle a sotva se na svou starou známou podívá.

Pouze její soused Hustoles, který nevraí na celý svět a zejména na lépe vydělávající kolegy, podotkne jízlivě:Vidíte? Pan Černý, ten můe domů, kdy si uráčí, penízky mu jdou dál ze státního. Jako soukromník by si tohle dovolit nemohl. Hodačová ho okřikne: Kdybys nemlel! Ví, co je teď mezi lidma chřipky? Já taky předčasně vylezla z postele a vsadím se, e mám nejmíň sedmatřicet pět. A co z těch peněz nakonec?

Do hrobu si je ádnej z nás nevezme. Zimomřivě zadupe na dřevěném rotu a zamne

si ruce. Čtveřice muů se zasmuilým Černým uprostřed, doprovázená vtíravou

melodií Strahováčka, se blíí k bráně do Rytířské ulice. Těsně u východu je mine Lída Brůhová s nákupní takou. Kráčí do trnice a kdy spatří Zemana, nepatrně se na něho usměje.Ale Zemanovi situace nedovoluje, aby se choval jinak, ne předpisují řády o eskortování zadreného. Proto sotva znatelně a spíe jenom pohledem naznačí pozdrav a jde dál po boku pana Černého.

Pro mladou enu bylo Zemanovo neosobní chování překvapením,, které nedovedla

skrýt.

66

Na okamik se uraeně zastavila, ale pak hrdě a s důstojným klidem la dál do

trnice.

Kdy se za ní Zeman krátce ohlédl, spatřil, jak směřuje ke stolku kořenářky

Hodačové, která kupodivu kvapem balí zboí a připravuje se k odchodu.

Děvenko moje zlatá, copak jste chtěla? Lipový čaj, řekne učitelka Lída Brůhová.

Hodačová chvatně nasype voňavý květ do kornoutu a pak ji něco napadne. Nakloní se přes pultík k mladé zákaznici a adonivě jí něco vysvětluje.

Brůhová chvíli poslouchá, ale pak klidně přitaká, jako by ujiovala, e vechno, oč je poádána, ráda zařídí, počká, a kořenářka ubalí dalí tři kornouty, ochotně je strčí do taky a dlouze i mile se s Hodačovou loučí.

Netuí, e v patřičném odstupu se za ní vydá starí přísluník v montérkách a s

instalatérskou branou přes rameno, zatím co jiný, v duklapláti s plyovou vlokou, zůstává, aby hlídal Hodačovou.

25.

Přísluník, vlekoucí přes rameno branu, sleduje Lídu Brůhovou.

Ta klidně kráčí podloubím a najisto zamíří do stařičké trafiky. Zvonek nad dveřmi se rozcinká, Brůhová sestoupí o dva schody níe a přísluník přes sklo vidí, jak čeká, a na ni přijde řada, a poté podá stařičké trafikantce s klotovými návleky na rukávech svetru kornout od kořenářky Hodačové. Vyslechne díky, odmítá je, sama nic nekupuje a rychle se loučí.

26.

S Černým není tak snadná práce, jak se zprvu zdálo. Neustále tvrdí, e lístky kupoval do neznámého mue v automatu Koruna. Na své výpovědí nehodlá nic měnit.

Mezitím Stejskal opatřil vechny dostupné informace o jeho minulosti a celé jeho rodině. Teprve pak můe na něj vyrukovat s novým argumentem: Pane Černý, zjistili jsme, e vá strýc má tady, na Starém Městě, tiskárnu. Nebyl to náhodou on, kdo pro vás ty lístky vyráběl?

Černý se rozčílí:

67

To není ádná tiskárna, ale krcál o pěti lidech i s učněm. Ten se vzmoh jetě tak na parte, nebo na svatební oznámení! To byla víc ostuda ne podnik. Místo toho, aby si hleděl keftu, psal si tam básničky! Chápete, co to bylo za vola?

Zeman mu znovu trpělivě ukázal padělané lístky na maso.

Myslíte, e vyrobit tohle je těí, ne třeba vizitku? Černý se znechuceně obrátil.

Tomu já, pánové, nerozumím, moje řemeslo je, jak víte, zcela Jiný!

27.

O hodinu později měl Zeman v ruce povolení k domovní prohlídce u tiskaře Josefa

Černého.

Korpulentní tiskař se svému synovci velice podobal, ale pouze vnějkem. Marně se snail dopnout pracovní klotový plá přes břicho.

Rozčileně pobíhal za Zemanem, jen s ostatními přísluníky prohledával kancelář, dílnu i přilehlý byt.

Mohu se vám zaručit svým čestným slovem, e jsem se nikdy nepropůjčil k ádné

nekalé činnosti! A s Ludvou Černým jsem naposledy mluvil před deseti lety.

Zeman se vyzbrojil stoickým klidem, prohledává regály četných skříní, unaveně se přebírá jímavými i komickými vzorníky, je tiskař během celého ivota nashromádil v zapráené mrňavé kanceláří.

Obrázek plačícího anděla je doplněn textem: Je tomu rok, co nás navdy opustila…

Vichni, kdo jste ji měli rádi, vzpomínejte s námi!

A hned za tímto vzorkem je návrh na kalendář, na něm tři umouněnci vlečou čuníka a volají: astný a veselý Nový rok Vám přejí Vai kominíci!

Tiskař Josef Černý pokračuje ve svém lamentu:

Ano, na pohřbu tety Heleny, protoe on té uboačce jetě za ivota vytahal z almar stříbrné liky a třeba e pocházela z bohaté klenotnické rodiny, nenael se v její pozůstalosti, kromě snubního prstenu, ani jediný perk! Takový je to člověk, ten Ludva! A s ním já odmítám mít cokoliv společného! V tom člověku nebylo nikdy kouska citu, ani kouska due. Vecko vdycky přepočítával na peníze. Já jsem si

jednou, jedinkrát, dovolil tady vytisknout kníku.

68

Vlastní vere, vlastním nákladem. Pochopitelně, e jsem na tom prodělal, ale musí se mi kvůli tomu posmívat takové jelito, které snad má v hlavě jenom tu tlačenku?

Zeman, poslouchaje tiskařovy výlevy, nepřestával sledovat hbité konání svého týmu.

Setkával se se zápornými pohledy, nic se zatím nenalo.

Člověk si snad má právo splnit v ivotě aspoň svůj jeden, jediný sen… i kdy na to padne keft!

Zemanovi začínal být starý tiskař i se svými sentimentálními obrázky a levnými

průpovídkami sympatický a zdál se mu opravdovějí, ne větina těch, s nimi se v posledních týdnech musel při vyetřování bavit.

Na zaneřáděném psacím stole zazvoní telefon. Přísluník v civilu zvedne sluchátko a ohlásí se:

Slyím. Pak předá Zemanovi. Pro vás! Ano, já. Tak mluv! řekne Zeman.

Z budky na Starém Městě telefonuje prokřehlý strámistr Stejskal:

Tak hochu, podle veho ta tvoje vzorná paní učitelka roznáí po Praze zboíčko…

Co? Máme ji sledovat nebo sbalit? … Jak si přeje. Budeme sledovat… A jetě něco.

Kořenářka Hodačová nám opět ochořela. Tentokrát asi váněji, protoe se nespolehla na své výrobky, ale navtívila lékařku. Od ní pak la rovnou domů.

Zeman mu sklesle poděkuje za zprávu, která ho příli nepotěí, a zavěsí. Rozpačitě se zahledí na tiskaře. Uvědomuje si, e vlastně vazba na tohoto zneuznaného poetu, který ač byl ivnostníkem, nikdy asi nebyl zitný a byl schopen spíe bláhovos tí, ne patných činů, vznikla pouze tím, e má nehodného synovce.

Starý tiskař mu mezitím připravil dalí vzorník a pochlubil se:

Podívejte, ty obrázky přece samy mluví. A texty k nim jsem skládal já sám!

Zeman se z povinné zdvořilosti opět dívá na dvojice hrdliček, na propletené prsteny, které mu připadají spíe jako pouta a pak ho zaujme obrázek, jen je mu povědomý: pohled na Strahovský kláter ozlacený zapadajícím sluncem. A typický, kaligraficky vyvedený podpis Bohumil Lacina. Je to gratulace ke zlaté svatbě.

Tiskař, který si spařil přes sítko bylinkový čaj, při stoupí s kouřícím álkem k Zemanovi, s potěením se na obrázek zadívá a zpaměti zarecituje vere vytitěné na jeho okraji: 69

A nad Strahov se slunce skloní, lásku vai nezacloní!..

A kdy Zeman povzdechne, dodá povzbudivě:

Ale na to vy máte, prosím, vzhledem k vaemu mládí, jetě mnoho času! Starý pán

několikrát usrkne voňavého odvaru. Zeman se k němu obrátí.

Co to pijete? Pěkně to voní. Tiskař Černý mu přiblíí hrnek.

Máta peprná a několik lístků melisy, neboli meduňky. To jenom tak pro chu. Nejlepí lék na lučník. Vám je patně, pane Černý? zajímá se Zeman.

Ale ne, jenom mě trochu zlobí lučník, obyčejně kdy sním něco mastnějího, nebo kdy se rozčílím. Stačí hrníček a je zase klid. Pod kudlu se bojím.

Musíte nám prominout, e jsme vás takhle přepadli…

To nic, kadé řemeslo s sebou nese i nepříjemné stránky.

Tiskaři Černému se zvrásní obličej přemáhanou bolestí. Typickým pohybem si sáhne na pravý bok, tápavě usedne a tvář se mu zrosí potem.

Tohle já u znám. Kdy mě to vezme, nemůu ani sedět, ani leet. Kolikrát jsem si říkal, člověče, seber tu odvahu, tolik lidí ije bez lučníku, proč bys nemohl taky?

Předkloní se a čelem se opře o zapráený psací stůl.

Prosím vás, pane Černý, nemusíte odpovídat, kdy , je vám tak patně, ale j ak dlouho se znáte s panem Lacinou?

Myslíte pana profesora, malíře? … Dlouho! Učil mý děti… Starý mu začne namáhavě dýchat a kroutí se v kolice.

Zeman chvíli bezmocně přihlíí. Kdy tiskař Černý několikrát za sebou hlasitě

zasténá, vyskočí Zeman k telefonu a se sluchátkem v ruce volá na své kolegy:

Kluci, honem, jaké číslo má nemocnice Na Frantiku?

Zeman si uvědomí, e teď u se nemůe tiskaře optat na tu nejdůleitějí věc, která ho napadla, kdy ve vzorniku nael jméno Bohumil Lacina.

70

Pomohl odnést starého mue do sanitky a zoufale si přál, aby ho v nemocnici

zachránili.

28.

eleznou ulicí musela Lída Brůhová projít několikrát, ne konečně nala nenápadnou galantérii, v její výloze, stísněné mezi velkými výkladními skříněmi honosnějích obchodů, je vystaveno pouze něco knoflíků, límců a bavlnek.

Napřed nedůvěřivě nakoukla do krámu, zdálo se jí, e je tam tma a zamčeno, ale

kdy dvakrát cvakla klikou, objevila se uvnitř kudrnatá bábrlinka, která chvíli

gestikulovala, ale pak odemkla a vpustila Lídu dovnitř. Přísluník VB převlečený za instalatéra se rovně začal zajímat o sponky do vlasů, jehly a cívky nití.

Ovem jí nebyl sám. Po druhém chodníku kráčeli zvolna jeho dva kolegové; jedním z nich byl Stejskal. Nemuseli čekat dlouho.

Lída Brůhová vzápětí z obchodu vyla, zavírala si kabelku a mířila k Staroměstskému náměstí.

Sotva se o několik kroků vzdálila, zastoupil jí přísluník s branou cestu.

A Stejskal s kolegou se začali dobývat do uzamčené galantérie.

Kudrnatá bábinka jim sice chvíli nadávala, ale posléze je vpustila do krámku.

Připadali si nezvykle a komicky mezi bavlnkami a kotouči gumy, ale natěstí se tu nemuseli dlouho rozhlíet, protoe kornout, svinutý z novinového papíru, leel jetě na pultu 29.

Setkali se opět ve stejné kanceláři. Tentokráte promluvila Lída Brůhová první a velmi ostře, co při její obvyklé plachosti působilo překvapivě.

Nevím, co to má znamenat! A chtěla bych, abyste mi okamitě vysvětlili, proč jsem byla zadrena!

Kapitán Pavlásek zasáhl svým příslovečně klidným gestem pokynul Lídě, aby se

posadila a raději se ujal výslechu sám. Postřehl toti, e Zeman není v její přítomnosti soustředěn, jako by mezi nimi bylo zvlátní napětí.

71

Dneska jste navtívila několik obchodů a nic jste v nich nekupovala. Rád bych věděl, co jste v nich dělala. Odpovídat pochopitelně nemusíte.

Zeman se raději posadil tak, aby se nemusel dívat na učitelčin uraený, ba sveřepý výraz. Vysvětlit vám to mohu, protoe na tom není nic patného. Nesla jsem několika starím paním lípový květ. Poprosila mě o to paní Hodačová z trnice. Slíbila jim ho a sama onemocněla. Mně taky dneska ve kole chybělo devět áků … Letoní zima je nezdravá … Rozhodnost a jistota jejího hlasu udivovala.

A nezbyl vám náhodou jeden sáček, přesněji tedy kornout?zajímá se kapitán

Pavlásek.

Lída zaloví v tace a k údivu vech poloí kornout před Pavláska.

Prosím, Ale upozorňuji vás, e jsem jej měla odnést důchodkyni paní Vránové a já ráda plním to, co slíbím.

První hmátne po kornoutu Zeman.

Na sklo psacího stolu se navrí hromádka uschlého lipového květu. Zeman do ní

sáhne.

Lída se na něho pohoreně podívá. Sleduje, jak se hrabe v drolinkách voňavých,

lutých kvítků.

Kapitán Pavlásek vezme kornout smotaný ze dvou novinových čtvrtek. Kdy je

opatrně rozbalí a rozdělí, vypadnou na stůl barevné a čisounké ústřiky lístků, kadý na půl kilogramu masa.

Tentokráte zůstane zírat Lída Brůhová. A její údiv zdá se být nelíčený a nefalovaný.

My u tu několik podobných máme, promluví konečně Zeman a předestře Lídě

kupóny, které odevzdal do banky vedoucí Masny Černý. Mohla byste nám říci, co je na nich zvlátního?

Nechápavě vzala do ruky ústřiky, které byly ukryty v kornoutech, přiblíila je k očím, pak se podívala na kriminalisty a nečekaně prohlásila: No snad e tyhle voní…

Podobala se v té chvílí ákům, kteří u tabule snaivě shledávají poadované

vědomosti.

Zeman s Pavláskem si vyměnili pohled. Pavlásek se pro jistotu zeptal: Prosím?

No, e voní… po lipovém květu, dořekla málem v pláči, protoe si začala uvědomovat, co vlastně způsobila.

72

Kapitán Pavlásek ji tie oslovil:

Jetě maličkost. Nepoádala vás paní Hodačová, abyste někomu vyřídila nějaké

vzkazy? Lída zavrtí hlavou.

A nedala vám kromě těch kornoutů s lipovým čajem jetě něco jiného?

Lída přikývne. Vytáhne z kabelky mrňavý celofánový sáček, na jeho obsah zůstali oba mui hledět. Co je to? Zeman u přestává věcem rozumět, Lída Brůhová zajíkavě vysvětlí:afrán, Paní Hodačová mi ho dala, a prý si budu vařit svatební polévku…

Já bych ale zaslouila! Podívala se na oba tak zdrceně, e se Pavlásek musel usmát.

Zeman se konečně začíná tvářit spokojeně.

30.

V nemocnici Na Frantiku udělali lékaři a sestry vechno, co bylo moné pro tiskaře Josefa Černého udělat. Třikrát mu vypláchli aludek a po pěti hodinách ho konečně mohli odvést na pokoj a přenechat dozoru sester. No tak, podívejte se, je sice pravda, e má lučník plný písku, ale tohle nebyla normální kolika, vysvětluje oetřující lékař Zemanovi a Stejskalovi. Buďto se vám ten pán chtěl otrávit před očima, anebo si spletl pikslu. Tohle toti nebylo thé, jaké si normálně vaří lučníkáři, v tomhle čajíčku byla oměj. Takový ten pěkný, modře bílý kvítek, který je sice velice dekorativní na pohled, no ale přimíchat si ho do nápoje, kdy si chce člověk uklidnit rozbouřený lučník, to není ani normální, ani logické. Ve středověku to byl velice oblíbený a frekventovaný jed, nepohrdali jím ani Borgiové. Natěstí v průběhu staletí znalců těchto delikates ubývá. Taky proto, e vy i my si děláme zevrubnou, s prominutím, analýzu obsahu aludku. Kdy po dalím půldni dovolili Zemanovi a Stejskalovi, aby se posadili vedle nemocničního lůka vzkříeného tiskaře a samorostlého básníka, který se udiveně rozhlíel po neznámém prostředí, poloil mu Zeman tichou otázku: Co jste nám to proved, pane Černý? Starý pán měl okoralé, rozpraskané rty a dehydrované sliznice, kadou chvílí se potřeboval něčeho napít a mluvilo se mu jetě velice obtíně.

73

Já? Já přece nic… Za nemoc nikdo nemůe.

Ale to není nemoc, pane Černý, vy jste se pokusil o sebevradu! Proč,?

Tiskaři dlouho trvalo, ne se mu podařilo zaostřit pohled na Zemanovu tvář. Pracně se snaí artikulovat.

To není pravda, brání se sotva slyitelným hlasem.

Proč bych něco takového dělal? Já mám přece čisté svědomí. Sami jste se mohli

přesvědčit!

Zeman chvíli mlčí. A Stejskal se taky drí zpátky.

Promiňte, e se vás na to ptám teď, kdy je vám patně, ale posledně jsem u neměl čas vám tu otázku poloit, odhodlá se konečně Zeman. Neprodal jste náhodou v poslední době někomu tiskařský lis?

Josef Černý zavrtí hlavou.

Ne viděli jste sami, pánové, e mi toho v dílně moc nezbylo. Já bych ani neměl co prodat. Můj synovec má pravdu. patně jsem hospodařil. Místo abych ukládal na kníky, jako jiní, chodil jsem po antikvariátech a kníky jsem kupoval… A víte, e dneska v noci, kdy u mi bylo tak zle, e jsem se se ivotem loučil, tak jsem si řekl, Josefe, nelituj, krásná báseň je víc ne mramorová hrobka na Olanech. A víte, e jsem si upamatovával i Dýkovy vere, na které jsem dávno zapomněl?

Stejskal ho vrátí do skutečnosti.

Pane Černý, prosím vás, kde jste sebral ty bylinky, kterými jste si kurýroval lučn ík?

Vdycky jsem si je kupoval v trnici u paní Hodačové, ta mě léta zná, ví co mě trápí a je nad vecky doktory.

Zeman a Stejskal se na sebe přes lůko krátce podívají.

A kdy jste si kupoval ten čaj naposled?

Byl úplně čerstvej… teprve před dvěma dny, paní Hodačová byla marod, tak jsem si zael k ní do bytu. Já můu, u ze starý známosti. Je to hrozně hodná a obě tavá enská. ivot taky neměla lehký. Dokonce jsem se jednou pokusil napsat o ní básničku. A budu zdráv, dám vám ji přečíst.

Před domem, kde hodná a obětavá enská bydlí, se u od včerejka střídají

přísluníci, střeící vchod.

Paní Hodačová se ale chová jako způsobná, práceneschopná zaměstnankyně a

dosud nevyla ani pro mléko.

V oknech arkýřového pokoje se svítí, větinou vak je nom malou noční lampičkou.

74

Stará paní má asi lehký a krátký spánek.

31.

Odborný asistent dějin výtvarného umění, doktor Milo Bartůněk, jako obvykle přetáhl hodinu. V setmělé posluchárně má instalován diaprojektor, kterým promítá plastiky pozdně gotického období. Na posluchačích prvního ročníku pak je, aby určili styl, dobu vzniku, autora, pokud je znám, nebo aspoň okruh, v něm mohlo dílo vzniknout a místo, kde se dnes umělecký předmět nalézá.

Doktor Bartůněk miluje výtvarné projevy vech národů a lidí od nejstarích dob, od nástěnných maleb v Altamíře a po Antonína Slavíčka.

S kriminalistou Vejvodou jej spojuje fandovství v oboru a stejná hospoda s plzeňským pivem, kam se oba utíkají před svými řečnými enami, které nejeví dost pochopení pro to, e zaměstnání se můe stát povoláním a povolání celoivotní vání.

V poslední době na sebe neměli příli mnoho času. Odborný asistent uvauje, e by mu měl zavolat, aby si zas jednou dali voraz a trochu pokecali a přitom stačí zasouvat a vysouvat diáky a sledovat odpovědi.

Zkouena je přičinlivá dívka, která, kdy se před ní na projekčním plátně objeví typická vertikálně komponovaná dřevěná plastika se svatozáří, kulatými líčky a hluboce zřaseným rouchem, naprtaně zadrmolí:

Madona kutnohorská, druhá polovina patnáctého století, neznámý mistr, polychromní, autor předjímá vliv renesance, co je zejména patrno v líbezně mateřském výrazu obličeje.

Doktor Milo Bartůněk neví, jestli se nespletl, protoe právě uvaoval o schůzce s Vejvodou. Vrátí diapozitiv a z roztritosti ho zasune vzhůru nohama.

Líbezně světská tvář se ocitne na spodním okraji plátna.

Pardon, omluví se odborný asistent a rychle svoji chybu napraví. Teď u je dokonale soustředěn. Prosil bych jetě jednou.

Posluchačka, která se domnívá, e vyučující není spokojen s ideovým hodnocením

plastiky, dodává přesvědčivě:

75

Ano, světský výraz, protoe lidový řezbář nevychází z mystiky, ale zpodobňuje matku, která s něhou chová v náručí své dítě!

Milo Bartůněk chvíli civí na diapozitiv a pak hlesne:

Promiňte, soudruko, ale kde je tam jaké dítě? Několik posluchačů se začne chechtat.

Zkouená dívka vak tvrdoíjně opakuje:

Je to pradávný mateřský kult, který přejala katolická církev a vtělila jej do pojmů Panna Maria a Jezulátko.

Ateista Bartůněk zasténá:

Jeímarjá, soudruko, ale vdy ta enská nemá v rukou ádný dítě! Kdybyste

koukala na ten obrázek a ne na nehty, tak byste viděla, e to není Madona, ale svá tá Kateřina a v ruce drí ratolest na znamení své mučednické smrti! Otráveně dodá: Jinak je vechno správně, děkuju vám za pozornost a končím hodinu.

Kdy posluchač sedící nejblíe k vypínači rozsvítí, zjistí odborný asistent, e u dveří trpělivě čeká edovlasá tajemnice a dobrý duch katedry, soudruka torkánová.

Ona jediná je oprávněna vstupovat do učeben a vyřizovat naléhavé vzkazy, nebo za léta praxe dovede rozliovat podstatné od nepodstatného.

Přiklue k odbornému asistentovi, jemu posluchači pomáhají skládat diapozitivy i přístroj, a pitne mu do ucha: Čeká na vás nějaká dáma u přes půl hodiny. Nechce se nechat odbýt a tvrdí, e je vae známá a moc s vámi potřebuje mluvit.

Bartůněk se zasmuí. Nepatří k společenským typům, přes vekeré jamrování je to

věrný manel, otec rodiny a cizí enské, nato pak dámy mu nahánějí hrůzu.

V jeho pracovně sedí u álku čaje distingovaná vdova po doktoru Mojmíru Nováčkovi.

V první chvíli Bartůněk neví, kam ji zařadit.

Paní vstane a vyjde mu v ústrety jako starému, dobrému příteli.

Pane doktore, velice bych potřebovala vaí pomoci. Nevím, na koho jiného se obrátit a takzvaným znalcům nedůvěřuji. Býval jste pacientem mého mue a proto jsem si dovolila obtěovat vás.

Kdy uslyí skřehotavý hlas s vulgárními názvuky, rozpomene se Milo Bartůněk na mladou paní, která vysedávala v ordinaci zubaře, jen mu koncem války dělal můstek, na který Bartůněk obětoval památeční řetízek od hodinek po dědečkovi.

76

Zubní lékař Nováček pracoval spolehlivě a solidně, vyrovnali se, take mezi nimi nezůstalo závazků, ale nepřetrval ani ádný důvěrnějí vztah.Bartůněk si uvědomil, e by tomu snad bylo jinak, kdyby mezi ně neustále nevstupovala ona hezká, porcelánová paní s papoučím hlasem, která v ordinaci zjevně neměla co dělat, pletla se sestře do cesty, zdrovala svého mue a Bartůňkovi kladla načtené otázky o umění právě ve chvílích, kdy měl vyroubované čelisti, take sotva mohl polykat sliny.

Přes tuto nemilou vzpomínku se zdvořile zeptal:

Co pro vás můu udělat, paní Nováčková?

ena, která učinila ve proto, aby zastavila uplývající roky, rozevřela velkou kabelku, odstínem odpovídající jejímu nazelenalému zimnímu kostýmu, vyňala opatrně nevelký obrázek, zabalený ve vrstvách hedvábného papíru. Pozorně snímala list za listem, a se před doktorem Bartůňkem objevil maličký krvavý meloun v hlubokém, tmavém rámu.

Známý ateista popadl obrázek oběma rukama, a nesa ho k velikému oknu, neubránil

se výlevu: Jeimarjá, paní, vdy to je Navrátil! S úctou otáčel meloun ke světlu, proti světlu, chtivě prohlíel kadý výrazný pastózní nános barvy a nemohl ne opakovat: No, Navrátil, právej, na to vám dám krk!

Vyruil ho teprve věcný a nepříjemný hlas:

Právě proto jsem se vás přila zeptat, kolik si mám za něj říct!

Vy ho chcete prodat? zeptal se zděeně.

Pochopte, pane docente, přidala mu na hodnosti, e jsem před esti lety ovdověla.

Manel byl soukromník, já zaměstnaná nebyla, tak z čeho mám ít?

Odbornému asistentu Bartůňkovi se roztřásly ruce.

Dovolte, prosím, okamik … Vedle mám katalogy a ceníky. A jestli se smím zeptat, komu hodláte ten obraz prodat?

Postřehl, e se paní Nováčková uzavřela a odpověděla velice opatrně:

Solventnímu kupci… Ovem potřebuji si ověřit, zda se výe nabídky shoduje, abych se nesekla!

Take okamik, poprosí Bartůněk a náměsíčně kráčí do kabinetu za svou pracovnou.

77

Tam má vechno. Lupu, mikroskop i fotoaparát s bleskem. Pořídit snímek

rozpůleného melounu mu netrvá ani minutu. A jetě stačí cestou sebrat katalog. Vrátí vzácný obrázek paní zubařové a ukáe jí vechny údaje uvedené pod jménem Josef Navrátil.

Abyste mi věřila: Tahle věc je neznámá, i kdy je to malířův obvyklý a opakovaný motiv. Řekl bych rozmezí sto dvacet a sto padesát tisíc. A kdyby bylo po mém, stejně bych ho neprodal.

Paní v zeleném kostýmku pokrčí rameny a velkoryse poděkuje.

Bartůněk není jenom odborník. Má také smysl pro něco, čemu se obvykle říká tradice a kulturní hodnota, která patří lidu, jen ji vytvořil.

Za posledních pět let od války se mnohokrát setkal s tím, jak se dovedně zaantročují a převáejí na Západ díla umělců, která by přinejmením měla být uchována v depozitářích socialistického státu.

Dlouho neváhal a zavolal Vejvodovi.

Poprosil ho, zda by měl chvilku času setkat se s ním dneska večer v obvyklé pivnici.

32.

Hodačová trpělivě polehávala ve svém uáku, oblečena v proívaném upanu, krk

zavinutý měkkým sepraným átkem, nohy zabalené v oblíbeném skotském plédu.

Opravdu se nekurýruje vlastními bylinkami, na stolečku má pilulky. V bytě je plno přísluníků, kteří zde konají zevrubnou domovní prohlídku.

Pochopitelně vude vládne nepořádek, přecpané zásuvky nelze okamitě urovnat do

původního stavu a v těkém,

kdoulemi a pačulí prosyceném ovzduí pokoje se přísluníci zalykají a mají chu

odloit aspoň sako od uniformy, co pochopitelně není dovoleno.

Zeman, který je v civilu, si aspoň potají rozepne límeček u krku a uvolní kravatu.

Kam se pohne, tam ho doprovází vlídný, leč důrazný hlas Hodačové:

Pánové, já vám to nemám za zlé, kadý musí dělat to, za co je placen. Ale vecko mi pak uvedete do původního stavu a zaplatíte mi úklid. A vy, pane Zemane, mi budete kadé vánoce nosit orchideje! A pod pět kusů nejdu.

78

Trhovkyně Hodačová si střídmě usrkne z tlustostěnné sklenice grogu a nepoutí z

ruky rozečtený román. Je to Bromfield-Kdy nastaly detě.

Zpocený Zeman si k ní přisune idli. Zalapá po dechu:

Nemohli bychom aspoň na chvíli otevřít okno?

iroce se na něj usměje:

Vyloučeno, jsem ve stavu nemocných. Znám zákony … To by bylo pří mém

zdravotním stavu váné ohroení zdraví.

Zemanovi a ostatním nezbývá, ne se potit dál.

Nebylo by rozumnějí, kdybyste nám řekla pravdu, paní Hodačová?

Nerada se odtrhla od stránky, kde se právě dozvídala, jak se lidé potí pod

moskytiérou, nemohou spát vedrem a převalují se na lůku, čekajíce na monzun.

Vy jste dobréj. Svý potravinový lístky mám v kredenci, ty u jste viděl. A o ádnejch jinejch nic nevím. Jestli jste nali nějaký, co voní po koření nebo po bylinkách, tak buďte rádi Oni někteří lidi jsou pindírové a schovávají věci leckam! Kupříkladu do bot. To byste koukal, co mi za ivot prolo pod rukama za smradlavejch peněz.

Jenome jedno moudrý přísloví praví, e peníze nepáchnou, ani kdy jsou od kata!

Laskavě se podívá na přísluníka, který právě prohlíí tu část sekretáře, kde má Hodačová ukryta rodinná alba a fotografie.

Buďte tak milej a podejte mi ty obrázky! U jsem dávno neměla čas se na ně podívat.

Aspoň vám ukáu, jaká jsem byla feandal A řekněte těm svejm lidem, aby moc

nedupali, pode mnou bydlí rodina s malejma dětma.

Otevřenými dveřmi je vidět do sousedního pokoje, kde přísluníci prohlíejí kadý moný kout. Zeman sice Hodačové alba přinese, ale netrpělivě se zeptá: Paní Hodačová, a co ty kornouty?

Kořenářka na něj upře své poněkud vypoulené očí:

Sakra, copak mě někdo viděl, e tam cpu potravinové lístky? Vzpomeňte si, e já

jsem byla první, kdo vás před tou slečnou varoval! Tyhlety svátý obličejíčky spletou kdekoho. Nato pak vás… Neurate se, e vám to říkám zrovna já.

Ale odněkud se do těch kornoutů ty lístky dostat musely! A také adresy, kam měly být doručeny, si přece nemohl nikdo vymyslet!

79

Hodačová si Zemana jízlivě prohlédne a podotkne.

Tak to se, prosím, laskavě zeptejte tý svý slečny! Já ji jenom prosila, aby donesla lipověj květ mejm zákaznicím. Protoe já jsem ze starý koly a na kunoftovi mi vdycky záleelo. I kdybych, pane, měla mít smrt na jazyku! Podívejte!… zálibně a klidně vyňala z průsvitných růků alba stařičké, nahnědlé fotografie.

Na jedné byla ona sama jako mladinká dívka s čistým a naivně důvěřivým obličejem, opírala se o bílou secesní idli, v pozadí byla umělá palma a secesní paraván.

Na druhém v dobovém kloboučku, jenom o pár měsíců starí, se závojíčkem s

mukami, třímá v ruce kytičku konvalinek a po jejím boku se pyní tmavý,

vychrtlý a zřejmě velice temperamentní Bosňák. Tentokráte vak závojíček skrývá oči, je nejsou bezelstně otevřeny, ale zúeny do těrbin, v nich se tají chytráctví a vypočítavá skepse.

To jsem byla holka, co? ádá si Zemanova souhlasu.

Zeman si obrázky pozorně a zdvořile prohlédne, pak jí je vrátí a drí se svého tématu.

Vy se tedy domníváte, e do těch kornoutů zasunula ústřiky učitelka Lída Brůhová dodatečně?

Vůbec nic takového netvrdím. Ale chtěla bych mít klid aspoň teďka, kdy jsem

nemocná!

Z vedlejího pokoje vejde uondaný strámistr Stejskal a pohledem přivolává Zemana.

Zeman se sluně kořenářce omluví: Prominete, prosím, na okamik?

Třeba na furt! prohodí prostořece Hodačová, zavrtá se do uáku, přitáhne si pléd a k ramenům a dělá mrtvého brouka.

Sousední pokoj je méně reprezentativní. Hodačová jej zřejmě pouívá jako lonici a na úklidu si nedává tolik záleet.

Podivné je, e v otevřených zásuvkách prádelníků jsou místo obvyklých loních

souprav srovnány papíry nejrůznějích druhů a kvalit, v jiných zásoby tub s olejovými barvami, kazety s předválečnými vodovkami, anilinkami a temperami, lahvičky barevných tuí, sady kvalitních tětců, redispera, rýtka, bohatý sortiment pro

výtvarníka, a to ve ve vzorném pořádku a čistotě.

80

Z pootevřené zásuvky vytáhne Stejskal vítězně svitek papíru do počítacího stroje a unaveně upře oči na svého nadřízeného.

Nestačilo by nám tohle?

To je nepřímý důkaz, s tím by nás od soudu vyhodili.

Dalí dva přísluníci systematicky prohledávají atník. Včetně kapes staromódních, ale drahých a dobře itých obleků.

Ostatní kluci u obrátili celý sklep. Dluí jim basu piv a nejmíň čtyři mejdla. Ví, co tam ta baba má? Třicet metráků koksu a patnáct kladenské kostky! Kruci, jestli tu měděnou destičku s vyrytou matricí na lístky nenajdem, tak si skáknu do Vltavy pod jez, posteskne si propocený Stejskal.

Klid, brácho… A poprvé se na sebe zahledí pohledem plným porozumění a kolegiáiní solidarity.

Zeman vak sám také klidný není. Ani nemůe být. Je si velice dobře vědom, e mu chybí přímý důkaz a bez něj nemůe předat celou záleitost prokurátorovi.

Obrní se trpělivostí. Vrátí se ke kořenářce, která předstírá horečnatou dřímotu a taktně se zeptá: Paní Hodačová, ten vedlejí pokoj pouíváte jenom vy, anebo také někdo z vaich známých? Neochotně na něj zamourala. U jsem vám říkala posledně, pane Zeman, e se ke mně musel přestěhovat brácha. Jetě tu není

zařízenej, ale policejně u je tu dávno hláenej a to se račte laskavě přesvědčit u domovnice! A jak se, prosím vás, jmenuje vá pan bratr?

To jste si mohl přečíst na dveřích! U tam ty jmenovky máme. A jinak vás upozorňuju, e učil spoustu vlivnejch lidí a je troku háklivej na to, aby se mu někdo hrabal ve věcech, které potřebuje k provozování své umělecké činnosti. Take jestli se rozhodne, e si na vás bude stěovat, nedivte se, já mu v tom bránit nebudu.

33.

příjemné, útulně halasné hospodě si Vejvoda s Bartůňkem nali stolek, kde se

mohou vypovídat ze svých běných denních strastí. Tentokráte je to Bartůněk,

81

který si velice stěuje, e nám ze soukromých sbírek, unikají hodnoty nenahraditelné a penězi nezaplatitelné.

K jeho veliké lásce ke vem výtvarným umělcům má Josef Navrátil své zvlátní a

výsadní místo, vdycky obdivoval jeho předjímavý realismus, jeho obrovské

plebejské nadání, které se vepsalo do vývěsních títů hospodských a hokynářů, je ani netuili, jakými hodnotami platí své dluhy chudý český malíř. Namaloval jim koroptve, baanty, kopy vajec, duinaté ovoce a to s gustem člověka, který ve co dělá, dělá rád, protoe ho to baví a protoe to umí. Bartůněk si dokonce dovolil smělou paralelu mezi osudy Rembrandta a nenápadného, málo známého českého malíře, kterého spíe znali jeho věřitelé, ne kulturní veřejnost. A velice byl

rozhněván, e by ten vzácný malý obrázek, který mu dnes přinesla vdova po doktoru Nováčkovi, měl být zaantročen nějakému obdobnému zbohatlíku a u do Korutan, nebo do Texasu, kde si movitý pán potřebuje vyzdobit zbývající zeď nad ostěním

schoditě, ani by tuil, co tenhle rozkrojený meloun znamenal nejen pro malířskou techniku, ale vůbec pro vývoj českého výtvarného umění.

Vejvoda mu naslouchá pozorně, trpělivě a dlouho. Posléze se omluví a odkráčí do

chodbičky, kde je telefon.

Zemana neseene ani doma, ani na pracoviti, ale aspoň se dozví číslo bytu, kde by se měl v tuto dobu zdrovat.

Vytočí na telefonním číselníku byt Anny Hodačové.

34.

O telefonní sluchátko se musí Zeman s Hodačovou chvíli tahat. Kupodivu se probrala ze spánku a trvala na tom, e ač mají esenbáci povolení k prohlídce, není na tom papíru napsáno nic o tom, e by v její přítomnosti mohli místo ní brát hovory.

Přes její odpor stačil Zeman do mluvítka oznámit:

Byt Anny Hodačové, u telefonu Zeman!

Tímto ohláením byla kořenářka Hodačová uspokojena a kolébavě se odebrala do

svého křesla. Nicméně pozorně naslouchala, s kým Zeman mluví a co odpovídá.

Mnoho se nedozvěděla. Zeman se omezil na jednoslabičná slůvka:

Ano .. ne … budu tam za chvíli… samozřejmě … předvolat… ano … okamitě!

82

Stejskalovi v sousedním pokoji sdělil:

Prosím tě, jeďte dál, já musím na chvíli do kanclu! Budu tu nejpozději o půlnoci.

Stejskal to vezme na vědomí, jenom na odchodu Zemana upozorní:

Ví, Honzo, co je mně divný? e ten její brácha, kdy je tu policejně hlá en a má tu vekeré své nádobíčko, tak nějak netáhne domů.

Diví se mu? K týhle babě? To bych taky radi seděl někde v hospodě, nebo dělal

rohoku před barem …

Ty nám, hochu, v tý Praze nějak roste! uzná Stejskal.

35.

Paní Nováčková vypadá za noci jinak ne za dne. Dokonalý účes povolil a její jemná ple je v ostrém zářivkovém světle proata desítkami nepostřehnutelných drobných vrásek a kruhy pod očima nezastře ani ten nejdokonalejí a nejkompaktnějí pudr.

Brání se hlasem, který silně připomíná skutečnost, e se jetě před několika lety byla nucena bavit v jídělně za masným krámem s opilci.

Není mi nic známo o tom, e bych ze svého soukromého majetku nemohla komukoliv

odprodat část zařízení z mého bytu. A jestlie jsem momentálně ve finančních

nesnázích, tak to asi, pánové, nebudete řeit vy, ale budu si muset pomoci sama, jako jsem to ostatně dělala celý svůj ivot!

Kapitán Pavlásek a podporučík Zeman bez mrknutí vyslechnou celou tirádu.

Víte, kolik činí má penze? zeptá se afektovaná paní.Za to bych utáhla sotva ten byt, elektřinu a plyn.

Opět je trapné ticho. Oba mui vskrytu pochybovali o tom, e by tahle ivotaschopná a agilní ena byla nucena netrpělivě vyhlíet listonoku, která jí jednou za měsíc přináela penzi po zemřelém zubním lékaři.

Je snad zakázáno prodávat obrazy ze své soukromé sbírky? Dědickou daň jsem

řádně zaplatila.

To jistě ne, ujistí ji kapitán Pavlásek, jenome tady se jedná o vzácné dílo umělce, které by snad mělo být uchováno pro národ.

83

A zaplatí snad za mě národ telefon? Pozítří mně ho vypnou! Tak co mi, pánové,

radíte?

My tu nejsme od toho, abychom vám radili. Ze soukromého majetku máte právo

prodat co chcete, komu chcete! ozve se Zeman, jenome o této moností jste

uvaovala u před několika týdny a tehdy jste dospěla k opačnému rozhodnutí. Take bychom chtěli pouze vědět, proč jste se teďka rozhodla jinak?

Pane podporučíku, vám se to mluví, snubní prsten nemáte, rodinu za zády taky ne. A moná, e se budete divit, ale Eva pro mě přece jenom znamenal víc, ne si asi dovedete představit. Tu a tam mi sehnal statování, nebo za mě zaplatil aspoň tu

večeři. I to je dost pro enskou, která má sice přepychový kvartýr, ale musí kudlit i na tramvaji a nedá esák doručovatelce, aby si ten kvartýr udrela. Já jsem si zvykla na jistý ivotní standard a z toho nemíním slevovat. Není důvodu. Even to věděl.

Skočil z té karlínské pavlače proto, e nemohl dostát slibům, které vám dal?

O tom já skutečně nic nevím.

Je mi líto, řekne kapitán Pavlásek, ale podle sdělení domovnice jste měla klíč od průjezdu i od jeho bytu. A údajně jste na něj čekala pokadé, kdy byl s kamarády na tahu. Tedy i v onu noc!

Paní Nováčková se zahledí z okna, ale pochopitelně nespatří víc, ne strohou protějí zeď.

Take my můeme důvodně předpokládat, e jste mu ty potravinové lístky dodávala

vy a on byl pouze dalím distributorem. Jenome potřeboval peníze, o nich byste vy nevěděla, tak si přiráel na ceně. Tím se stal nepohodlným vám i dalím překupníkům!

A kdyby tomu tak bylo, tak co z toho plyne? zeptala se paní Nováčková a čekala na jejich reakci.

Předevím asi to, e jste nám prve neříkala pravdu.

Můeme dokonce předpokládat, e jste mu ultimatum dala vy, no a on pak jednal tak, jak jednal.

V kadém vztahu mohou občas, jak jistě víte, pánové, nastat jisté kritické momenty.

Ale Even nebyl z těch, kteří by si brali hned vecko k srdci. Viděli jste tu hromádku výhrůných dopisů, které dostával, a pochlubil se mi jimi teprve, kdy mermomocí chtěl, abych prodala Navrátila.

84

No ano, ale někdy ten dbán přece jenom přeteče, usoudil kapitán Pavlásek, a

pokračoval, jestli jste na něj čekala také v onu noc a řekla mu pár, říkejme tomu ostřejích slov, tak je moné, e pod dojmem toho veho udělal to, co udělal.

Zadívala se na ně svým nepřítomným a nicneříkajícím pohledem.

Ostřejích slov musel za ivot vyslechnout více. A ani ne tak ode mne. Jestli u jste si oukávali jeho minulost, tak jste asi zjistili, e patřil k těm, které dveřmi vyhodíte a oknem se vám vrátí. Pro ostré slovo by neskákal z pavlače. Na to se měl příli rád.

Ono moná nelo ani tak o formulaci, jakou jste zvolila, paní Nováčková. Ale třeba jste jenom chtěla znát vy sama jeho účty. Předpokládejme, Zeman, kdy postřehl její obranné gesto, zdůraznil: Předpokládejme zatím, e jste mu dodávala potravinové lístky, aby je rozprodával mezi svými známými. A on si na kadém tom ústřiku

přirazil víc, ne bylo zvykem. A vy jste se to nějakým způsobem dozvěděla. Kromě toho Even Divín byl dost nápadný člověk. A také málo opatrný. Víte o něm, e pil. A kdo pije, mluví obyčejně víc, ne je zapotřebí. A pak se stala jedna neastná náhoda, s ní jste ani vy ani on nemohli počítat. Jeden starý pán si chtěl uvařit kávu a usnul…

Já vám nerozumím… a chce se mi spát… Víte, jak budu zítra vypadat… vlastně tedy dneska? Podívala se vyčítavě na hodiny. Bylo u k ránu.

Podporučík Zeman se odhodlal k přímému útoku:

Jak dlouho se znáte s paní Hodačovou?

Podívala se na něj naprosto klidně a s nepochopením.

Mám spoustu známých, ale nikoho toho jména… Nevíte náhodou, jak se t a dáma

jmenovala za svobodna? usmála se ironicky na Zemana i na Pavláska.

Jestli tu nemáte kávu, tak byste mi snad mohli nabídnout aspoň čaj.

Zeman se zvedl a el do vedlejí kanceláře říci o kafe. Zatím ho také trochu přeel vztek.

Jak se jmenovala za svobodna, to vám samozřejmě zjistím. A jestli je to dáma, zatím nemohu posoudit.

Pavlásek chvíli Nováčkovou pozoruje, čeká, a si rozmíchá cukr, a v okamiku, kdy se napije, ji osloví:

Víte, jakou jste udělala chybu, paní Nováčková?

85

Vím. e jsem si nenala solidnějího partnera. Ale v tamhle směru ena mnohdy

nemůe volit. Nebo si myslíte opak?

My vám tady nebudeme mluvit do vaeho osudu, to je skutečně jenom vae věc. Já

teď mám na mysli ten dopis, který jste přinesla soudruhu podporučíku Zemanovi. Víte stejně dobře jako já, e na hlavní potě mají slubu po celou noc. Pokud jde o písmo, tak ná expert Vejvoda ani neměl příli velkou práci. Even Divín sice po sobě nezanechal ádné sebrané spisy, a jak se zdá, písemným vyjádřením se velice

vyhýbal, no ale tu a tam přece jenom byl nucen vyplnit nějaký formulář nebo sepsat ádost.

Víte, e máte pravdu paní Nováčková ani na chvilku neztratila svůj klid. Na tyhle věci byl on neuvěřitelně líný. Čím více toho namluvil, tím méně toho napsal. Představte si, e i sloenky nosil mně, abych mu je vyplnila, a nepochybuji o tom, e mu jeho různí kumpáni prokazovali tyté sluby. Ten dopis, co jsem vám dala, jak si vá expert také jistě viml, řekla téměř s odporem, byl patrně napsán někde mezi pivními tácky a zbytky guláe. Na to já mám čich.

Já vám věřím, paní Nováčková, říkala jste mi přeci před nedávnem, e jste pracovala u teplého pultu v řeznictví, neodpustí si Zeman poznámku.

Paní Nováčková semkne rty a uraeně si Zemana změří.

Take paní Hodačovou skutečně neznáte? nechává jí kapitán Pavlásek Jetě chvíli

na rozmylenou. Vdova po doktoru Nováčkovi důrazně zavrtí hlavou.

Zatím vám děkujeme, ale nesmíte se zlobit kdy vás poádáme, abyste u nás jetě

nějakou chvíli počkala.

36.

Prohlídka v bytě kořenářky Anny Hodačové pokračovala. Nebylo toti vůbec

jednoduché probrat se přeplněným bytem a dvěma sklepními kójemi, které k němu

přísluely.

Hodačová osvědčovala neobyčejnou trpělivost, chvílemi si zdřímla a chvílemi

odputovala ke kamnům, aby do nich přihodila dalí lopatky koksu.V bytě bylo jako v malém pekle.

Činilo jí zřejmé potěení, e se Stejskalovi lepily vlasy na čelo a koili u nemohl odtrhnout od zpocených zad.

86

Přitom paní Hodačová, kdykoliv někdo z přísluníků nechal by na vteřinu pootevřené dveře, vykřikla mocným hlasem:

Zavřete! Táhne! Dělejte si co chcete, ale průvan nesnáím!

V jednu chvíli byl Stejskal na infarkt, skloněn nad zásuvkou, v ní se za léta

nahromadily perleové knoflíky, růence, proslulé skleněné domečky se svátými

Antoníny a pouové soky pod turcem, prostě vechno zboí, které se o poutích

nestačilo prodat, ozval se za jeho zády pronikavý zvuk, mohutné křeslo zaskřípalo a paní Hodačová s tabletkou v ruce okázale putovala pro sifon.

Pánové, nemít já tu svátou trpělivost, kterou mám, tak vás tu pomlátím na jednu

hromadu.

Stejskal chvíli uvaoval, má-li to brát jako uráku úředních osob, ale byl u tak znaven i pouhou fyzickou přítomností paní Hodačové, e se s ní nechtěl poutět do polemik. Prosím vás, vrátí se vůbec ten vá pan bratr aspoň do přítího poledne?

zeptal se trpělivě.

Hodačová se iroce usměje:

Asi máte málo zkueností. Kdo to ví, kdo to uhádne! Přece ho nebudu uvazovat k

icímu stroji! Vy jste velkej, ale on u je dospělej. Tak a si chlapec uije, kdy má s kým.Stejskal zrudne, nebo zjistil, e se ocitl na choulostivé půdě. O tomto tématu zřejmě paní Hodačová ráda zevrubně a bez velkých skrupulí hovořívala.

Bráka byl rozumnej člověk, ten se v mládí uměl etřit, take mu to holt vydrelo, stoupla si nad Stejskala, jen se hrabal v devocionáliích, zaloila ruce a iritovala ho svými úvahami: Já se obávám, e vy mladí neumíte se sebou hospodařit. Místo toho, abyste teď pěkně hajal v teplý postýlce s nějakou pěknou enskou, která má vecko, co k enský patří, hrabete se tady starý ubohý bábě v almarách. Jen se jděte podívat do zrcadla, jak vypadáte: Zelenej jako piková sedma, kruhy jako v sokolovně, a to strnitě! Vám asi rostou fousy velice rychle, viďte. Tomu mýmu Bosňákovi taky. Ten se ráno oholil a v poledne u byl namodralej.Stejskal se začal rozhlíet, jestli neuvidí někde kousek vaty, aby si ji nacpal do uí.

87

Take Zeman přiel do té nejlepí nálady a nejsprávnějí atmosféry, Kolegové na něj vrčeli, odpovídali mu jednoslabičně a točili se k němu raději zády.

Pouze nezdolatelná paní Hodačová rozjasnila tvář a přivítala ho s potměilou

vroucností. Ale to je radost! Vy jste mně tak chyběL Ti pánové tady hledaj a hledaj, ale aby si s člověkem popovídali, to je ani nenapadne. Kdyby mi aspoň řekli, co hledaj, moná, e bych jim pomohla, já zas nejsem tak zlá, jak někdy vypadám.

Zeman se chvíli vyhýbal Stejskalovým vraedným pohledům, ale posléze ho vylákal

do předsíně, kdy se byl napřed přesvědčil, e kořenářka nemůe jejich hovoru

naslouchat.

Tak co? Co co? oboří se na něj StejskaL Kuchyň u máte hotovou?

Jo. V kredenci jsme nali kupní smlouvu. Ta nae chudá kořenářka si nedávno

koupila vilu v Jevanech. To nám nepomůe, prohlásí podporučík Zeman.

Nám ne, ale jí jo, usoudí praktický strámistr Stejskal. A ten její milej bráka buďto dostal echo, nebo je tu jenom hláenej a přespává někde jinde.

Zeman se vrátí do pokoje k paní Hodačové.

Pokoj je proměněn ve výheň a sedět tu v uniformě se mění v muka.

Paní Hodačová, vá bratr byl profesorem kreslení, viďte?

Jo. To u přece víte. Chtěl na Akademii, ale na to tenkrát nebyly peníze. Vy mladí máte teďka vecko snadnějí, a přesto si toho neumíte váit.

Take nemá nějaké noční zaměstnání?

No dovolte! Snad si nemyslíte, e dělá portýra v bordelu! Je to nadanej člověk a to byste viděl, kolik velice sluných rodin sem posílá děti, aby je doučoval. On ani vechny ty áky nemůe brát!

Zeman nenápadně sáhne po albu, které zůstalo na stolku, a jenom tak, jako by bez větího zájmu, v něm začne listovat. A coe se o mýho bráchu pořád tak zajímáte?

Podporučík konečně nalistoval stránku, která u dříve vzbudila jeho zájem. Byla na ní skupinka en v bílých nakrobených plátích, snad něco oslavovaly, protoe nejmladí z nich drela před sebou stříbrnou mísu s krásně vypečeným a

nazdobeným selátkem.

88

Ostatní se kupily kolem ní a vechny se zářivě usmívaly do objektivu. Přehodil

stránku, ale povysunul papír, aby mu nedalo příli práce znovu si ji najít.

Přitom se nepřestával bavit s paní Hodačovou.

Pouívala jste někdy počítací stroj, pani Hodačová?

Nač? Já umím velkou násobilku z hlavy. Schválně, kolík je osumdesát sedm krát

edesát devět? Zeman jí předloí svitek a s nevinnou tváří se zeptá.

A k čemu jste teda potřebovala papír do počítačky? Chvíli na něj pozorně hleděla.

To je do počítačky? Víte, e to vidím prvně?.. Člověku se nahromadí za ivot v bytě tolik krámů, e u ani neví, kde k nim přiel. Nebo jste snad viděl někdy o pouti, e by si prodavač dal mezi zboí počítací mainu? Vdy by na něj lidi plivali a nekoupili by od něj ani kyselou okurku. Tak jetě papouka, to jo, to vám prominou. Ale počítačku?

Řekli by si, baba má nahamoněno, tý nedám vydělat ani esák!

Vy nám opravdu nemůete říci, kde bychom nali vaeho pana bratra?

Nemůu, poněvad, jak u jsem sdělila tomu vaemu kolegovi, tak můj brácha je

pořád k světu. A já mu to přeju, nebo jak praví jedna moudrá kniha: Přejte a bude vám přáno, tlučte a bude vám natlučeno… A to jste mi prohrabali kvartýr kvůli tomu pitomýmu kousku papíru? Její hlas zní téměř vesele a dosahuje výek, za jaké by se nemusela stydět ani operní pěvkyně. Uvelebí se v uáku, laskavě poádá Zemana: Víte co? Napite mi na ten papírek jméno vaeho nadřízeného a pak se budem bavit jindy a jinde! Obrátí se k Zemanovi zády a zachumlá se do plédu.

Tento okamik Zemanovi stačí, aby z alba vytáhl fotografii, na ní mu tolik záleí.

Nejen kvůli tomu papírku, paní Hodačová, ale znám jednoho starého pána, který si uvařil čajíček a v těch bylinkách bylo něco oměje. Hodačová se na nadporučíka bystře a tvrdě podívá. Vidíte to, jak jsou ty lidí nepozorný? Já jsem měla přítelkyni, která si jednou chtěla vymejt oči borovou vodou, protoe viděla houbes nebo obrysy tého, mátla vedle a vytřela si, chuděra, oko kyselinou solnou. Sice poněkud zředěnou, ale dovedete si představit, co viděla pak?

89

Zeman se opanuje a odpoví zcela váně:

Ten starý pán psával vere, dokonce jednu ze svých básní napsal o vás, paní

Hodačová.

Hodačová dojatě a spokojeně přitakala:

To víte, e byly takový dobyl Ale s některým já bych nela, ani kdyby mi vystlal postel rajčím peřím.

Jmenuje se Josef Černý, momentálně leí v nemocnici Na Frantiku a natěstí u je mimo nebezpečí. A ty bylinky z kterých si čaj uvařil, dostal od vás.

Prosím vás, ozvala se Hodačová téměř útrpně, mohl jste mi rovnou říct o koho jde! Je to ná starej dobrej známej, ale trochu trhlej. Bůhví, co ten si namatlal dohromady.

Proustroval podnik, k ádné pořádné práci u není, tak mu moná luplo v hlavě. Já, bohuel, na svým zboí nemám ádnou marku, poněvad výcarskej Bayer nejsem, ale můete se zeptat iroko daleka a třeba mě nechat odborně přezkouet těm svejm expertům, protoe za koření a za bylinky, který já prodávám, si ručím! A takový obvinění, pane, to u je moc váná věc, to si musíte moc rozmyslet, ne něco

takovýho vypustíte z huby.

37.

Vdova po zubním lékaři se rozhodla mlčet.

Zeman jí musel několikrát přisunout skupinovou fotografii, ne se vůbec uráčila na ni podívat. Přejela ji pohledem a neřekla k tomu ani slovo. Zeman trpělivě obrátil fotografii na rub.

Bylo na něm veliké, kulaté razítko známého praského řeznictví a uzenářství. Celá strana byla popsána umělými i neumělými podpisy zaměstnanců a zaměstnankyň.

Tehdy jste se ovem jetě nejmenovala Nováčková, ale Kratinová, jak jsem se

dozvěděl z vaeho občanského průkazu. Ale paní Hodačová svoje jméno nezměnila.

Obrátil fotografii. Nebylo nesnadné rozeznat v půvabné dívce, pyně třímající stříbrný podnos se seletem, nynějí paní Nováčkovou a také se nebylo nutno divit, proč si právě ji vybral zámoný zubní lékař.

Po její pravé ruce stála paní Hodačová, méně korpulentní, mohlo jí být kolem

čtyřicítky, ale v podobě se nebylo mono splést, i kdyby podpis chyběl.

90

A co z toho? zeptá se Nováčková nevzrueně.

Zatím z toho plyne jenom tolik, e jste paní Hodačovou přece jenom kdysi znala.

Nováčková lehce a pohrdavě pokrčí rameny.

Copak si po takových letech můu pamatovat kadého, kdo tím krámem proel? Ná

pan éf byl na lidi pes, tam se personál střídal jako na kolotoči, já jsem tam sama nevydrela déle, ne rok. To si při své důkladnosti můete také zjistit.

Mezitím se Vejvoda lopotil s promatěným Divínovým dopisem.

Kdy byl hotov, nechal si Zemana zavolat a příli ho svým sdělením nepotěil:

Podívej se, chlapče, tak ti opravdu můu říct, e Even Divín tenhle dopis vlastní rukou nepsal. Ale nepsala ho ani ta Nováčková. S největí pravděpodobností je to muské písmo a ten někdo, kdo Divínův rukopis napodobil, se v tom vyzná. Tak ti mě napadlo, e kdy u někdo umí pěkně padělat potravinový lístek, nedá mu asi moc práce napodobit cizí písmo. Ta tvoje milá kořenářka, jak jsi mi říkal, má bratra profesorem kreslení. U jste s ním mluvili?

To bych právě velice rád, ale on nějak není k mání. Vejvoda se zamyslí.

A jetě je tu jedna věc, zajímavá. Aspoň pro mne teda. Jak jsme si s Miloem

Bartůňkem, tím kunsthistorikem, povídali o tom Navrátilově obrázku, tak nám

pochopitelně vrtalo hlavou, kdo asi můe mít zájem takovou věc koupit. Patrně

cizinec, protoe u nás by nikdo neriskoval mít doma vzácný olej,

na který má předkupní právo Národní galerie. Ale jestli je to člověk zvenku, tak bude stěí běhat po staroitnících, nebo po seriózních znalcích. Můe předpokládat, e by ho kadý přinejmením vyrazil ze dveří. Takový zájemce by spí lovil v kruzích, které se kolem kumtu jenom nějak ometají, ale mají dost známostí a vědí, kde a v které rodině je něco vzácnějího a kde jsou nějaké finanční zádrhele. K takovým lidem patřil Even Divín, ale můe k nim patřit i ten nezvěstný a počestný pan učitel

kreslení.

Tentokráte u ani Zeman nedovedl zachovat svůj příslovečný klid. Začínalo se

rozednívat a únavou mu klesala víčka.

Já snad půjdu napsat výpověď. Toho učitele nemám, toček nemám, ruční lis taky

nemám.

91

Mám akorát jeden balíček papíru do počítačky, pár krabiček s anilinovými barvami, nae mládence, kterým u nemůu na oči a dvě enské, jednu lepí ne druhou!

Má přece taky toho Takáče a vedoucího Masny Černého.

Co je mi to platné? Takáč trvá na svém, e lístky kupoval od Trojánka a ten je mrtev.

Přiznává sice, e mu Divín také chodil lístky nabízet, ale protoe je předraoval, tak je od něj odmítal brát.

Na tom, sakra, něco je. Proč za jedním a tímté člověkem chodili dva distributoři?

Nejspí proto, e Divín u neměl komu ty lístky udat, prachy potřeboval a o Trojánkovi nic nevěděl.

A vedoucí Masny Černý vytrvale opakuje tu svou legendu o mui z automatu Koruna.

S tím jsme, bohuel, nehnuli. A co ta tvoje učitelka?

Podporučík Zeman se zasmuil.

Za á není moje, za bé učí, za cé to opravdu vypadá tak, e chytrá babka jenom

vyuila její ochoty a dobroty a nechala ji roznáet po Praze lipový čaj s falenými ústřiky.

38

Po celou noc probíhala v Praze zvlátní akce.

Byli legitimováni lidé v restauracích, vinárnách i nečetných barech. O občanské

průkazy byli ádáni také vichni cestující v nádraních čekárnách a na perónech.

Natěstí byla chladná, mrazivá noc, take v parcích se příli mnoho dvojic ani pobudů nepotulovalo.

Do Bartolomějské bylo dopraveno několik u dříve hledaných kapsářů, podezřelých

en, které s kabelkou, zavěenou na předloktí, ale zato bez razítka

zaměstnavatele v občanském průkazu, korzovaly v pasáích, oslovovaly mue a

ádaly je o cigaretu.

Tisíce domovnic a domovníků bylo té noci probuzeno náhlým zazvoněním a hledalo v zásuvkách domovní knihy, do nich se zapisovali nejen řádní uivatelé bytů, ale i návtěvy, které u nich nocovaly.

Ráno ve frontách na mléko se začalo povídat o tom, e se hledá několikanásobný vrah dětí.

V poledne u se obecně vědělo, e vradí v Grébovce, znal se i počet obětí,

vyděené matky se omlouvaly v práci a běhaly domů a naproti svým dětem ke kole.

92

Na stole kapitána Pavláska nepřetritě zvonil telefon. Vysvětloval, uklidňoval,

chlácholil, pochopitelně vak ani novinářům nemohl sdělit pravý účel prováděných opatření.

Pobledlý Zeman se mu raději vyhýbal.

Potřetí během čtyřiadvaceti hodin proel po Karlově mostě, kde před několika málo dny, doprovázeje učitelku Lídu Brůhovou, byl poučen, co je to kýč.

Tentokráte vak neměl smysl pro kamennou krásu soch, ani pro proslulé panoráma.

el klopýtavě a představa, e by někde mohl zhltnout talíř teplé polévky, ulehnout na kavalec a přehodit přes sebe erární deku, se mu zdála být krásným, nedostiným snem.

39.

Jéjej, to jsem ráda, e vás zase vidím, pane Zeman. S těma vaima mládencema není kloudná řeč. U prohlídli vecko, s prominutím i hajzlík, a nali tam zhruba asi to, co se na těchto místech nacházívá, tím ovem ve ví slunosti myslím toaletní papír.

Jinak si na ně nemůu stěovat. Jsou sluně vychovaní a co rozhrabou, to zase uloí na svá místa. Hodačová uvítala podporučíka téměř radostně.

Dovolíte, abych si sedl? zeptá se Zeman utvaně.

Proč byste se dovoloval? Stejně jste tu víc ne doma, jak tak koukám na vá límeček.

Právě před chvílí jsem o vás mluvil s jednou vaí dobrou známou.

Vy jste teda pilnej člověk! Vy si ten svůj plat opravdu chcete zaslouit. A kterápak to byla? Jak víte, já mám těch známejch hodně. Kdysi stačilo napsat Anna Hodačová, Praha, Československo a doel mi pozdrav a z Brazílie!

Tahle známá není zdaleka. Bydlí na Petrském náměstí.

Hodačová mírně nadzvedne obočí a zadumá se.

To náměstí sice není tak veliké, ale koho máte na mysli, to já opravdu nevím.

Paní Nováčkovou, za svobodna Kratinovou.

Ve tváři paní Hodačové se objeví úas.

Ale né! Ona si na mne Pusinka jetě pamatuje?

93

Víte, my jsme jí říkali Pusinko, protoe na pány vdycky takhle pulila hubičku! Pane, to byla tramanda. Ale teďka u je jí asi taky pěkně přes padesát.

Tuto naráku nechal Zeman bez odpovědi.

Vy jste se spolu v poslední době neviděly?

Heleďte, pane podporučíku, támhle mi zbylo jetě troku tý jeřabinky. A vy

nevypadáte zrovna nejlíp. Tak si nalejte.

Paní Hodačová, já se vás ptám, kdy jste se viděla s paní Nováčkovou naposled.

Copak si myslíte, e si taková dáma, jaká se z ní stala, dává rande ve Slávii s

kořenářkou z trnice? Pamatujte si to, holka, která vzela z chudejch poměrů a

dostala se mezi smetánku, ta nebude připomínat, e kdysi stála za stejným pultem jako já. Dlouze a s despektem se na Zemana zahleděla.

Zeman po zvyku sáhl do kapsy a třebae kouřil zřídka, vsunul si nezapalenou cigaretu mezi rty a hledal po kapsách sirky. V ten okamik se odpočívající paní Hoda čová prudce posadila v uáku a řekla: Tak to teda ne! K domovní prohlídce máte řádné povolení, ale kouřit mi tu nebudete!

Já netopím proto, abych tu pak zase musela vecko vyvětrat. Já si musím zatraceně zaslouit kadou korunu a nebudu plejtvat koksem. Ty vae mládence taky honím kouřit na chodbu.Promiňte, paní Hodačová, nutí se Zeman do trpělivého a klidného tónu, ale nedělejte na mě chudinku! Jak je tomu dlouho, co jste si koupila v Jevanech vilu? Uchechtla se. Nedávno. A víte proč, pane? Protoe jsem celej ivot dělala, etřila, nekouřila, nevysedávala po hospodách a ke stáru se nějak zaopatřit musím.

Co myslíte, jak dlouho asi budu jetě moct stát v tom průvanu v trnici? Vy jste se tam ochomejtali sotva pár dnů a zmrzlí jste byli jako hejli. Copak jsem to neviděla?

Zeman se vypotácel z pokoje, proel předsíní a na chodbu ke schoditi.

Jeden z přísluníků tam u pohotově umístil plechovku od konzervy, která byla plná nedopalků.

Zeman se opřel o zábradlí domovního schoditě a měl pocit, e se s ním to schoditě začíná točit. Ani se neobrátil, kdy ho zezadu oslovil strámistr Stejskal: 94

Nevím jak ty, ale já to tady balím, jsme v loji a kapitánu Pavláskovi vyřiď, e vichni, jak tu jsme, potřebujeme aspoň den náhradního volna. Kdy jsem si četl o císařovně Marii Terezii, tak jsem si nebyl schopen udělat správnou představu,

ačkoliv mi vichni říkali, e nemám zakrnělou fantazii, Teď u to vím. Tahle bab a by udolala regiment a přitom by jetě stačila vyíval paraván!

A jak byl znaven, opřel se o otevřené křídlo dveří, vedoucích do bytu, a skřípnul si přitom prsty.

Krucinál! zařval a foukal si na nehty, které mu zbělely.

Ve stejném okamiku se Zeman zahleděl na starodávné masívní dveře, na nich je

připevněna krásná, vycíděná, měděná, secesně zdobená destička s ozdobně vyrytými jmény:

ANNA HODAČOVÁ BOHUMIL LACINA, profesor v. v.

A zatímco Stejskal proklíná a třepe rukou, civí podporučík Zeman na vizitku.

Pak se vzpamatuje a vykřikne:

roubovák ! !

Příkaz přiel tak nečekaně, e Stejskala přestaly na chvíli i brnět prsty. Začíná si myslet, e Zemana bere z únavy fantas. Nehýbá se z místa.

Kudlu … nů, nebo něco takového, nemá sakra?

Stejskal pochopí, e klást odpor nemá cenu. Zdravou rukou vytáhne z kapsy zavírací nů. Bděle se dívá, jak Zeman vytáčí roubky, jimi je jmenovka připevněna.

Počíná si tak rychle a zaujatě, e ani nedbá, kdy mu uvolněné roubky padají na rohoku.

V té chvíli paní Hodačová netuenou silou rozrazí dveře. Zeman odlítne a ke zdi a trhovkyně se celým svým masívním tělem postaví před křídlo dveří.

Tak moment, o tomhle nebyla řeč!

Zeman se ovládne a znovu přistoupí ke dveřím. Není zvyklý potýkat se se starými

enami, ale v tuto chvíli mu nic jiného nezbývá.

Síla paní Hodačové je vak taková, e ji přemůe teprve se Stejskalovou pomocí.

Pokud vím, k domovní prohlídce patří i prohlídka dveří. A to z obou stran!

95

Zatímco Stejskal a mladý přísluník, zalarmovaný křikem, drí Hodačovou na prahu předsíně, cvaknou zbylé roubky o dladice.

Chvějící se rukou odklopí Zeman ozdobný títek. Na druhé straně měděné destičky je vyryta matrice k tisku potravinových lístků.

Paní Hodačová poprvé ztratí svůj vychytralý úsměv

40

Prokurátor, kterého musí kapitán Pavlásek poádat o dalí povolení k domovní

prohlídce, nejeví příli velké nadení.

Kapitán musí dlouho vysvětlovat, e hrozí nebezpečí z prodlení a i kdy se Zemanovi podařilo nalézt jeden z nejdůleitějích usvědčujících důkazů, přece jenom jim jetě chybí dost důleitého k tomu, aby mohli celý případ s klidným svědomím uzavřít.

Pochopitelně se vypravili u i do Jevan, kde bylo teď po sezóně vylidněno a mlhavo, shledali vak, e vila Anny Hodačové je neobydlena a nikde nebylo ani stopy po tom, e by se tam v posledních dnech mohl zdrovat učitel kreslení Bohumil Lacina.

Ptali se na nádraí, v hostinci i obchodě, vude pana profesora znali, ale vichni shodně tvrdili, e ho tam od září nespatřili.

Popis ruměného starého pána byl rozeslán do vech slueben, odnikud vak nepřila kladná odpověď.

Telefonovali po vech nemocnících, zali se podívat na neznámého utonulého,

obvolali i psychiatrické léčebny, ale vechna snaha se ukázala bezvýsledná.

Kdy konečně Zeman drel v ruce povolení k domovní prohlídce bytu na Petrském

náměstí, nebylo mu zrovna nejlépe po těle.

Výtah nejezdil a Stejskal mlčky a oddaně lapal vedle něj a do estého patra.

Oba věděli, e mají na prohlídku necelé tři hodiny. Nenajdou-li do té doby důkaz, budou nuceni propustit paní Nováčkovou z vyetřovací vazby.

Za nimi stoupal domovní důvěrník, který se měl v nepřítomnosti majitelky bytu

účastnit prohlídky jako svědek. Domovnice jim otevřela rezervními klíči.

Z předsíně vedly čtverý dveře. Dvoje prosklené matným sklem.

96

Strámistr Stejskal zamířil napřed do kuchyně.

Byla čistá, pečlivě uklizená a zdálo se, e se tu příli často nevaří. Pouze v mycím dřezu byl míeňský álek, vypadalo to, jako by z něj někdo před nedávnem pil bílou kávu. V plynové lednici je hojně zásob, nevídaných běně v obchodech, zřejmě nakupovaných na černém trhu, zásobeném z ciziny.

Ze zvyku sáhl Zeman na plynové hořáky. Jeden z nich jako by byl jetě vlaný.

Pro paní Nováčkovou přijeli u včera, take bylo vyloučeno, aby byla ona poslední, kdo sporáku pouíval.

Přesvědčil se jetě jednou a zjistil, e se nemýlí.

Pohybovali se bytem tie, pouze domovní důvěrník, který trochu kulhal a neměl s

prohlídkami zkuenosti, byl poněkud hlučnějí, ne by si přáli.

Zeman a Stejskal stačili cestou instruovat domovnici i invalidního mue, oba byli ochotni respektovat jejich příkazy, a nemluvili. Octli se v onom prostorném obý vacím pokoji, odkud byl tak krásný výhled na praské věe a střechy, jen Zemana posledně tolik zaujal a který tolik odváděl jeho pozornost od výslechu paní Nováčkové.

Teď si okamitě viml, e Navrátilův meloun skutečně zmizel ze zdi. Na béové stěně, ozdobené stříbrným válečkem, zůstalo po něm pouze malé světlejí místo.

Dispozice tohoto moderního bytu nebyla zvlá komplikovaná. Vedle velkého

obývacího pokoje měl zubní lékař stejně rozlehlou pracovnu, ktérá vak byla spíe reprezentativní ne účelová. Vzácné kusy intarzovaného nábytku, masívní psací stůl s perfektně naletěnou mramorovou deskou a hojně pokojových vzrostlých květin. Celý jeden kout vyplňoval obrovitý filodendron podpíraný umnou soustavou ozdobného lakoví. V protějím koutě mezi odrůdami palem byla napůl schována klec, v ní

dováděl párek andulek. Podle vody nalité v misečkách a podle zásoby zobu by se

zdálo, e byly krmeny nejpozději před hodinou či dvěma.

Na druhé straně bytu vedly jedny z dveří do světle modré koupelny vykachlíčkované a po strop a neobyčejně rozlehlé. Zbývalo místo mezí koupelnou a kuchyní.

Tvořila jej uzoučká nudlička pokojíku pro sluebné.

Kdy sem podporučík Zeman potichu vstoupil, zjistil, e postel s kovovými pelestmi je rozesílaná.

113

Jetě před chvílí v ní někdo spal. Nezbylo tu vak po něm nic víc ne narychlo

rozhozené peřiny.

Ve stejné době si Stejskal vimne, e z obývacího pokoje vedou tapetovaná dvířka do dalí místnosti.

Kryla je obrovská zvětenina dobové veduty provedená tak precizně na plátně s

hrubou strukturou, e v ní zaniká drobounký knoflík slouící jako klika.

Stejskal pohledem přivolal Zemana,

Daří se mu přiblíit se nehlučně. Silný koberec tlumí Zemanovy kroky.

Společně si prohlédnou dovedně maskovaná dvířka a najdou i uzoučké panty, kt eré jsou vlastně vkomponovány do nejtemnějích míst veduty. Dolní pant splývá se střílnou, horní s větví prastarého a divně zkrouceného dubu. Podle způsobu, jakým jsou panty namontovány, dorozumí se Zeman se Stejskalem, e se dveře s největí pravděpodobností otvírají směrem do obývacího pokoje.

Současně sáhnou po sotva viditelné klice. Dveře se nečekaně tie a rychle otevřou dokořán.

U bílého toaletního stolku ve stylu Ludvíka XVI. si uvazuje staromódní kravatu učitel kreslení ve výslubě Bohumil Lacina.

Svěí, růolicí, jenom teď, kdy nemá na hlavě svůj oblíbený baret, ukáe se, e z vlasů mu zbyla pouze ta umně pěstovaná rulička na krku.

Na první pohled je jasné, e v bílé lonici nespal, jenom se na poslední chvíli snaí zařídit věci tak, aby se zdálo, e skutečně jeho pantofle a upan po nebotíkovi tu byly u od večera a on je zde by i jen dočasným pánem.

Přivítá Zemana i Stejskala nečekaně klidně.

Domovnici a důvěrníka, kteří sem zvědavě nakukují, nebere vůbec na vědomí.

Copak, pánové? Stalo se něco Pusince? Volal jsem ke vem jejím známým, a nikdo o ní nic neví. Zeman si vypůjčí jednu z těch bílých idlí.

A jak dlouho ji postrádáte, pane učiteli?

Od včerejího večera. Ale pochopte, v mém věku by bylo směné, kdybych na ni

árlil. Potřebovala mě vdycky, kdy měla mizernou náladu, a tu mívala často. Já jsem si zvykl na roli vrby.

Panu Divínovi to nevadilo? zeptal se Stejskal poněkud ironicky.

114

Učitel ve výslubě s despektem odpoví:

Evovi? . . Copak tomu mohlo vadit, e nějaká jemná enská due trpí?! Tomu stačilo dobře se napít, napapat a vyhřívat si záda na ofínské plovárně… Eva byl Pusinčino netěstí. Take pokud tomu rozumím, pane Lacino, vy jste musel o paní Nováčkovou pečovat po mnoha stránkách. Dokonce jí shánět kupce na obrazy.

Starý malíř neodpověděl hned. Dopínal si vestu, knoflík po knoflíku.

Stejskal u to nevydrel:

Paní Nováčkovou neporazilo auto, ani se neuchýlila k jinému z řady svých mnoha

přátel. Sedí u delí dobu u nás a ledacos stačila říci.

Bohumilu Lacinovi na chvíli poklesnou ruce, ale pak se na oba přísluníky podívá tak káravě a domlouvavě, jak byl asi dříve zvyklý napomínat pohledem své neukázněné a málo nadané áky. No tak, pánové, tohle s ubohou ovdovělou enou, která nota bene toho Evena, a u to byl lump, co říkám jenom mezi námi přece jenom svým způsobem milovala?! Vy se pak divíte, e takové ubohé eně selou nervy a můe

skutečně mluvit i nesmysly? Podívejte, její nebohý mu měl v advokacíi řadu dobrých přátel. Já jí okamitě najdu právního zástupce. Mrtně a rozhodně odkráčí k telefonu, jen spočívá na stylovém nočním stolku.

Zeman zadrí Lacinovi ruku.

K tomu jetě budete mít příleitost! My vás toti také hledáme, pane Lacino. A to u delí dobu. A vae paní sestra má rovně starost, co s vámi je.

Učitel a malíř se usmál tak iroce, e zvlátě vynikla jeho podobnost s trhovkyní Hodačovou.

Andulka? Ta je ráda, kdy mě má z krku. A já, upřímně řečeno, taky, víte, hodná

enská, půl srdce by vám dala, o poslední kabát by se s váma rozdělila, ale

poslouchat ji déle ne dvě hodiny, to je nad mé síly. Pochopte, já jsem člověk

introvertní, zvyklý toulat se krajinou, malovat si tu svou Prahu a vstřebávat do sebe krásno. Ale nejenom pro sebe. Jestlie po mně zůstane by jeden jediný akvarel plný světla a harmonie, pak i památka na mě přetrvá věky.

Udolaný a nevyspalý Zeman, který u vyslechl tolik závaných mylenek jeho sestry a pořád si jenom ukládal kázeň a trpělivost, tak jak mu to přikazovaly sluební řády, ale jak mu to velelo také jeho svědomí komunisty, se musel moc dret, aby mu neřekl: 115

Pane, památka na vás zůstane pouze v naich anonech nebo nejvýe v

kriminalistickém věstníku. Protoe si byl vědom, e socialismus je nutno budovat s lidmi takovými, jací jsou, ale podvodníci a pokrytci by měli být usvědčováni z nepravdy a důsledně konfrontováni s vlastními činy.

Podporučík Zeman vstane a postaví se do pozoru.

Pane Bohumile Lacino, já u jsem jeden takový obrázek u vás objevil.

Sáhne do kapsy uniformy a vyjme z ní měděnou destičku s vyrytou matricí. Drí ji tak pevně, a mu prsty bělejí. Stejskal pro jistotu stojí po jeho boku, Tak roz čileného Zemana jetě nezail.

Mně na tom obrázku u chybí jenom jediná věc! Vá podpis! Vae krásné

vyumělkované písmo, kterým jste napodobil i ten Divínův rukopis! Ale tohle jste

patrně nechtěl zanechat budoucnosti! Za to jste si chtěl vyinkasovat peníze hned a bez čekání! Protoe pro vás krásno znamená okamitý zisk! A vám je jedno, kolik matek musí jetě v téhle chvíli shánět pro děti ty nejnutnějí věci, aby se mohly najíst, a kolik lidí se tve, aby se těm budoucím dařilo líp.

Formalit se ujal strámistr Stejskal, protoe Zemanovi se stále jetě trochu chvěly ruce.

41.

Ruční tiskařský lis se nalezl v bílé ludvíkovské skříni paní Nováčkové. Leely na něm soupravy nepouívaného loního prádla předválečné výroby s jemně vyitými monogramy.

Pečlivý expert Vejvoda si dal tu práci a zjistil, e návrhy ornamentů a monogramů navrhl pan učitel Lacina, který byl zřejmě umělcem vestranně zaloeným a ádnou zakázku neodmítajícím.

Take aspoň v něčem se splnila Stejskalova chmurná předpověď, kterou vyslovil na druhé poradě u Pavláska: Jeho slova o pilné vyívačce, která předkresluje vzorníky na dečky a ubrusy, nala své opodstatnění, i kdy v poněkud jiné podobě.

O tomto detailu raději Zemanovi ani nic neřekli, protoe se z posledních sil motal z jedné kanceláře do druhé a sestavoval zprávu pro prokurátora.

116

Ruční lis si vyrobil Lacina sám. Tak dlouho a přehorlivo přebýval v tiskárně Josefa Černého, a se mu podařilo pochytit ledacos ze sazečské techniky, starý důvěřivec ho mnohokrát nechal udělat si nějakou tu vizitku či gratulaci, jí se chtěl Lacina připomenout svým zákazníkům a ve, co bylo ke konstrukci lisu potřebné, sehnala přičinlivá Anna Hodačová.

Zlaté České ručičky” a trhovecká protřelost se spojily k dílu, které se jim dařilo a vynáelo téměř půldruhého roku.

Tiskaře Černého mohl Zeman navtívit u doma. Ke svému uspokojení shledal, e

starý pán vyházel vechny voňavé bylinky neurčitého původu a kurýroval se pouze

tím, co mu v nemocnici Na Frantiku předepsali.

Zeman věděl, e se mu nepodaří dokázat příměs oměje, ale Hodačová měla

prokázáno v tomto případě tolik přestupků, zatajování skutečností, e pokus o

travičství nemohl celý případ zásadně ovlivnit.

Z mnoha kříových výslechů vyplynulo, e byla nejen iniciátorkou, ale také hlavní distributorkou padělaných potravinových lístků. Jejími největími a nejpravidelnějími zákazníky byl jednak bývalý zahradník Trojánek a jednak vedoucí Masny Ludvík Černý. Evena Divína přibrali do spolku pouze kvůli Nováčkové, chtěli mu umonit vedlejí příjem, ale brzy toho litovali, protoe Even vanil a pil čím dál tím víc, pletl si lidi a nabízel lístky kolikrát zcela nahodilým a neověřeným zákazníkům. A jak brzy zjistili, na vlastní vrub zvedal ceny a nepřestával lákat peníze za neexistující byty a staroitnosti. Nepomohly ani domluvy Hodačové, ani prosby Nováčkové. Věděli, e člověk jako je Even se brzy dostane do maléru, a v poslední době se ho pokoueli setřást. Při jeho vlezlé nátuře to nebylo snadné. Buďto chodil zuřit a řvát, anebo plakával u Nováčkové na rohoce.

Ostatní zákaznice trhovkyně Anny Hodačové tvořily vesměs její dávné známé, které v přídělovém systému chtěly přilepit sobě a svým rodinám, ale kupovaly lístky pouze v mením mnoství a naprosto neměly tuení, e jsou jim prodávány padělky.

Podporučík Zeman ploue se kanceláří kouřil jednu cigaretu za druhou, zcela proti svému zvyku a zdraví, příslunice Marienka chodila pří kadé příleitosti otvírat okno a těila se, a konečně bude moci zasunout do psacího stroje poslední stránku zprávy.

117

42.

Kdy se po několika dnech vrátil Zeman do svého ikovského bytu, uvítala ho matka s ustaranou nevrlostí.

U jsem si myslela, e jsi zapomněl, kde bydlí.

Záhy si vimla, e klímá u stolu a jí vechno, co mu předkládá, ani by to chválil nebo haněl.

Mezi sousty podotkne:

Vdy jsem ti, mami, volal.

No jo volal, ale nepřiel. A ví, co to dá za práci sehnat dneska kous ek trochu lepího masa, udělat ho, pak to tady v troubě suit a nakonec to vyhodit sousedovic psu?!

Vdy je to, člověče, hřích! Zeman si zakryl ui. To bylo právě to, o čem u nechtěl slyet.

Jeho maminka od kredence neodbytně pokračovala:

Doufám, e aspoň teďka se vykoupe, zalehne a zůstane v posteli nejmíň

čtyřiadvacet hodin v jednom kuse.

To první určitě jo, mami. To druhý ne. Začne hledat v kapsách uniformy svůj notes.

Boe boe, chlapče, povzdechne nad ním, vy máte ale slubu. Nebylo by ti lip někde ve fabrice?, Tam by sis udělal svoje hodiny a padla. Poslední větu u Zeman neslyí.

Jde do předsíně k telefonu. A protoe si není jíst výsledkem rozhovoru, zavře napřed dveře vedoucí do kuchyně. Jeho maminka se neurazí. Ví, e syn musí mít svá různá sluební tajemství, do nich nemá být zasvěcena ani ona.

43.

Houslistka, jí se ruměnce na tvářích rozplizly do jetě větí íře, se nakloní k mikrofonu a vysmoleným hlasem zaevelí:

V modravých dálkách se halí ná pavilón lásky malý

118

V přitlumeném světle se na parketu plouí několik dvojic.

Pleatící atnářka, která má na obličeje výbornou pamě, neochotně převezme

Zemanův svrchník. Neutají vak údiv, kdy spatří, e Zeman pomáhá z plátě

světlovlasé dívce, která si tu před několika dny v pozdních nočních hodinách

kupovala cigarety.

atnářka pověsí tmavomodrý plá učitelky Lídy Brůhové, a kdy podporučíkovi, který je opět v civilu a ve svátečním, podává lístky od atny, neodpustí si jízlivou poznámku: To jsou mi věci.

Zeman shledá, e tentokráte není telefon ukryt v zásuvce, ale spočívá na desce pultu, a také si neodpustí poznámku: Jsem rád, e mě u znáte, paní. Pro případ, e by mi sem volali od nás z oddělení.

A jde hledat volný stůl. Místo Takáče slouí jeho kolega. Přítomen je i vedoucí, a kdy Zemana spatří, velice hluboce se ukloní a vede Zemana a Lídu k boxu, na něm a

dosud byla obvyklá tabulka Reservé”.

Usadí je a sám je ochoten převzít objednávku.

Pan vedoucí je nerad, e vrchní číník, který právě inkasuje sousední stůl, si hlasitě stěuje:

Tak to jsme měli: Čtyřikrát dvě deci vavřineckého a dvakrát vídeňskou rotěnou. Dvě stě pětapadesát korun a dva lístečky bych prosil. Zacvaká nůkami, pečlivě odstřihne z kupónň dva papírky, úklonou poděkuje za tuzér a těce vzdychne: To je trápení, ty lístky! U aby tomu byl konec! Zbytečná práce, nikdo to neocení a jsou s tím jenom věčné maléry !

Vedoucí vinárny Panonia, jda kolem něj, ho jemným ouchnutím upozorní, aby si

dával pozor na ústa.

V tomto směru je platfusácký vrchní velice chápavý, líbezně se na Zemana usměje a spěchá odmést z ubrusu neexistující smítka.

Buďte vítán, soudruhu podporučíku, co si budete přát?

U jsme si objednali, ujistí ho Zeman stroze.

Zdá se, e vás tu nějak moc dobře znají, usměje se Lída. Zeman se naopak

zachmuří.

Ano, sluebně, zdá se, e budeme muset změnit lokál. Ani to nestačí doříci a u je jim přinesena láhev gamzy ve správné pokojové teplotě a jako pozornost vedoucího také vzácné slané mandlíčky a ve vázičce kytička s bramboříkem.

119

On to kolega s těmi lístky nemyslel tak zle, soudruhu podporučíku.

Zeman jeho omluvu nekvituje. Teprve kdy se vedoucí vzdálí, přízná se Lídě:

Vidíte, za takových patnáct dvacet let budete těko dětem vysvětlovat, co to byl přídělový systém a co jsme se natrápili kvůli papírkům obarveným anilinkami, na nich byla jedna silnějí noička u písmene gé. Myslíte, e to někdo pochopí?

Zamyslela se: Asi bude záleet na tom, jak si ty děti vychováme. Budeme jim muset připomínat více věcí, které u z vlastní zkuenosti nebudou znát. Moná, e nám ani vechno nebudou věřit, e si ledacos budou nuceny vyzkouet teprve samy na sobě.

Ale to je přece úděl vech generací, ne?

Přiukli si.

Víte, e jsem měl dost dlouho o vás strach?

A vy jste si váně myslel, e bych s tím vím mohla mít něco společného?

Zahleděl se na parket a povzdechl si:

Myslet si můu ledacos, ale podezírat a ověřovat fakta musím. Jsem jenom rád, kdy se mi to patné nepotvrdí.

Teď myslíte mne? Nebo toho tiskaře, pana Černého?

Usmál se.

Chtěl jsem vás stejně poprosit o jednu věc, kdy jsem u něj byl naposled, půjčil mi svou kníku básní, na ní se zruinoval. A já tomu opravdu nerozumím. Kdybyste měla někdy čas si to přečíst a popovídat si s ním, byl by jistě velice rád. Je to oputěný a hodný člověk. Jenome hodní lidé si obyčejně myslí, e ti ostatní kolem nich jsou také hodní.

Lída převzala od Zemana útlou a krásně vybavenou kníečku tiskařových verů.

Chtěla zaklapnout uzávěr kabelky, ale zámek se opět otevřel.

Dovolíte? nabídl se Zeman.

A stejně jako poprvé, kdy za ní běel trnicí směrem do Rytířské ulice, začal se zajímat o vadný uzávěr. Tentokráte mu taku beze slova půjčila.

S pravým muským zaujetím začal zkoumat, proč to nefunguje, a za pomoci

kapesního noíku a Lídina pilníku na nehty opravoval zámek.

120

Parodujíc tehdejí setkání, opakovala Lída:

Co si to dovolujete? Mám na vás zavolat esenbáka?

Zeman napřed překvapeně vzhlédne, pak pochopí a pokračuje ve stylu bankovního

úředníka Poura:

To je vechno z toho, e teď máte ve kolách nepovinné náboenství.

Tentokráte doopravdy nechápala Lída.

To u jste nemohla slyet, protoe jste mi utekla, ale obvinil mne z nemravnosti jistý bankovní úředník, kterému přítího dne promoval syn.

Uvědomovala si, do kolika nesnází se u podporučík Zeman kvůli ní dostal, ale

pobaveně podotkla:

To ne, já jsem jenom viděla, jak vás objala ta stará paní v irokém slaměném

klobouku. Houslistka opět přistoupí k mikrofonu a pokouejíc se o správnou

sloventinu, protoe chtěla vyhovět i hostům, kteří se do metropole sjídějí za

sluebními povinnostmi a večery obvykle pak tráví po vinárnách, zapěje naléhavě:

Miluka moja, prečo ma nemá rada? Teba si srdce dávno u moje iada.

Po tebe dávno u túim. Pre teba iba dávno sa ja u súim!

Píseň i interpretka působily tak odpudivě, e Zeman zcela spontánně slíbí:

Přítě vás opravdu pozvu do lepího lokálu, ne je Panonia.

Ale zatím jsem neměl čas se po Praze porozhlédnout.

Jenome já vám opravdu neporadím. U nás se slaví buďto doma nebo výjimečně U

Medvídků.

atnářka se znatelnou dávkou jízlivého potěení přispěchá k jejich boxu a hlasitěji, ne je zapotřebí, oznámí Zemanovi:

Máte u mně telefon, soudruhu podporučíku.

Zeman se neradostně zvedne v předtue nečekaných sluebních komplikací a v

duchu se připravuje, e se zase bude muset omluvit a nebude moci té světlovlásce říci ani třetinu toho, co říci chtěl a co by se mu stejně vyslovovalo dost těko.

121

Slyím, oznámí nerudně do mluvítka. Tady Stejskal … ozve se mu známý hlas.

Co je? zajímá se Zeman.

Ale nic, tvoje maminka mi dala číslo, kde tě najdu. Tak jsem se jenom chtěl zeptat, jak se baví, a prosím tě, pozdravuj ode mne tu dívku s kovovou sponou ve vlasech .., Jo, a kdyby ti náhodou dola řeč, tak ji pozvi k nám do Bartolomějské na kafe, mám slubu, take bych jí to vyloil.

Ty jse a l e . , . Zeman si uvědomí, jak chtivě atnářka naslouchá, a potlačí přání říci Stejskalovi, e je blbec, třebae to myslí dobře. Nechal na pultě atny oba lístky od pláů a předem zaplatil.

Povinnost je povinnost, viďte! zaraduje se atnářka, s nepředstíranou ochotou jim kabáty připraví.

Zeman se vrátí k boxu a poprosí Lídu:

Nezlobte se, ale pojďme jinam.

Ani ho ádá o vysvětlení, vstane a nechá nedopitou sklenici.

Vrchní, jemu Zeman platí cestou, se přehorlivě zajímá:

Nebylo snad něco v pořádku? Je mu divné, e hosté odcházejí od poloprázdných

sklenic.

Tentokráte bylo, odpoví Zeman stroze. Devótní zájem se mu u příčí. Přitom si je vědom, e vrchni, ba i vedoucí za nimi hledí s uznalými a pobavenými úsměvy lidí, kteří znají důvody překotných odchodů podobných dvojic, a v duchu je komentují po svém.

Ba i zpěvačka, houslistka, kterou před nedávnem donutil Stejskal a Zeman bdít déle, ne bylo její smluvní povinností, postřehne jejich překotný odchod a za cenu náhlé změny v navyklé sestavě, jim zazpívá na odchodnou: Dobrú noc, má milá, dobrú noc.

Nech ti je sám Pánboh na pomoc.

Dobrú noc, dobré spi, nech sa ti snívajú sladké sny

Lída zrudne a Zemanovi je nevýslovně trapno.

122

44.

Teprve venku se oba pořádně nadechnou a dají se do smíchu.

Z toho si, prosím vás, nic nedělejte, podobné věci se mnou zaijete č a s t ě j i … umlkl, protoe se sám poněkud zarazil nad troufalostí, s ní Lídu Brůhovou u ve svých mylenkách včleňoval do svého přítího ivota. Mám u takové zaměstnání, v něm

se musím smiřovat s tím, e mě dost lidí nebude mít rádo.

Postřehl, e se pousmála a čekal, co odpoví.

Kdy vstoupili pod oblouk staroměstské mostecké věe, řekne Lída nečekaně:

A vy si myslíte, e já jsem na tom líp?

Plynové lucerny slabě osvětlovaly most a jejích odraz se míhal ve vodě, rozčeřené listopadovým ostrým větrem.

Bylo na něm vidět, e ho ani ve snu nenapadlo, e by se také drobná, jemná a

svědomitá učitelka mohla dostávat do konfliktních situací, na ně byl ze své profese zvyklý.

Trpělivě mu vysvětlila:

No ne, já jsem jen jednou, jedinkrát za tu dobu co učím, ubalila zlobivému klukovi facku. Měl vlivnou maminku, a ve sborovně vznikl skandál. I soudruh ředitel mě varoval, e z toho budou potíe. Budete se divit, ale nakonec mi přila maminka toho kluka poděkovat, protoe sama na něj neměla čas a nedovedla si s ním poradit. Kluk u nezazlobil a byla s ním od té doby rozumná řeč. Asi to byl moment překvapení, protoe já jinak na děti ani nezvyuju hlas.

Poslouchal ji pozorně a oddaně kráčel po jejím boku krásným a starobylým městem.

Z mostu se jim otvíral pohled na oba břehy.

Světélka blikala v podzimní mlze a kromě tlukotu vody, padající z jezu, bylo z dálky slyet pískání vlaku. Ani jediný chodec neruil noční ticho.

Vlak po mostě jak pozdrav města jel, v něm nikdy nic ne al jsem nenael, nic neli al, ten tichý al, jen jako ena mě vdy objímal, kdy jsem se o svou lásku b á l . .

123

Jetě chvíli kráčeli vedle sebe mlčky. Teprve pak se Zeman odváil zeptat:

Proč jste si na to vzpomněla právě teď? Snad proto, e jsem si tu jetě pořád

nezvykla …

Já také ne … přizná se Zeman potichu. Ale snad si tu spolu zvykneme …

Odbily hodiny na Staroměstské radnici, na kostele svátého Havla, jenom ty na více secesní koly na Uhelném trhu u sem nebylo slyet.

Z Malé Strany jim v ústrety odbíjejí hodiny na Mikulái a nejmocněji znějí údery ze svatovítského chrámu.

Mlčky se vzali za ruce.

Město kolem nich bylo pohroueno do hlubokého, unaveného spánku.

Konec