Mat pěcem - Arnot Bene, Pavel Luká

Duha? Prý přináí těstí. A kdo by řekl, e se duha vejde i do vějíře, který rozstřikuje vodomet? Chodec se zastavil. Vdechl vůni čerstvě pokosené trávy, vody a mladého listí. V zeleni Englischer Garten seděly vily jak blahobytné, samy se sebou spokojené kvočny. Bylo v nich bohatství. Ale bohatství, které se navenek neukazuje; dokonce i kdy je v tom jistý protismysl a protimluv, dalo by se povědět, e je to bohatství, které se stará, aby vypadalo skromně.

Kdesi za ivým plotem z ptačího zobu tie předl elektrický ací strojek. Po golfovém hřiti el k dalímu greenu vysoký, poněkud shrbený mu. Měl úzkou, odmítavě uzavřenou tvář člověka zvyklého nařizovat. A za ním táhl boy, mládeneček sotva dvanáctiletý, pouzdro s golfovými holemi.

Byl květen roku 1966.

Horko…

A příli horko na Mnichov v tuhle roční dobu. Jetěe od bavorských Alp občas zavál svěí větřík. Osamělý chodec kráčel zvolna, ale ne pomalu. Zřejmě tu neel poprvé. V ruce svíral kovové dradlo diplomatky. Mohlo mu být kolem čtyřicítky.

Pohyboval se s nenápadnou mrtností, je je vlastni lidem, kteří se věnuji sportu a dbají na tělesnou kondici.

Oblečení prozrazovalo vkus. Lehké tropiko módního střihu napovídalo, e je il na míru krejčovský salón. ádná konfekce. Občas se rozhlédl, ale v tuto poledni dobu byly vilové ulice Englischer Garten téměř liduprázdné.

Konečně zastavil u jedné ze zahradních branek. Za ozdobnou mříí bylo vidět rozloitou vilu. Fasáda zářila novotou mezi přerostlými a patně udrovanými jehličnany. Balkónek na průčelí podpíraly dvě karyatidy. Tvářily se netečně a prázdně. Kameník je obdařil nepříli povedenými, irokými obličeji a vzpěračskými svaly. Příchozí letmo zaregistroval mosaznou tabulku na sloupku branky. Vyrytá písmena hlásala, e vilu obývá Archeologický ústav.

Kdo připadl na tohle kryti, pomyslel si, ten asi v ivotě neviděl, jak to v archeologickém ústavu chodí. Přijídějí dodávky s pečlivě zabalenými nálezy. Přicházejí a odcházejí docenti, profesoři, badatelé a skupiny praktikujících studentů. Tak to obvykle bývá, kdy něco označované jako archeologický ústav je opravdu sídlem vědecké instituce. Stačilo by přece obyčejné, nic neříkající příjmení. Nebo se sem vůbec nemusela dávat tabulka. I takové vily jsou v sousedství.

Třikrát stiskl tlačítko zvonku. Po chvíli se ozval bzučák. Elektrický vrátný otevřel branku, mu se protáhl mezi přerostlými větvemi plazivého jalovce. Vyběhl po schůdcích a vstoupil do haly. Ze stěn na něj patřily skleněnýma očima lovecké trofeje. Daňci a jeleni. Jeden divočák z Vogéz a dokonce hlava medvěda. Svědectví zálib původního majitele. A nikdo z nových obyvatel trofeje odstranit nemínil. Oči několika trofejí teď skrývaly objektivy televizních kamer. Příchozí to ovem dobře věděl.

Nerozhlíel se. Přistoupil ke dveřím vedle schoditě. Zaklepal a veel. Místnost byla rozlehlá, ale přeplněná staroitným nábytkem vypadala mení. Uprostřed čelní stěny dominoval biedermayerovský skleník, v něm porcelánová pastýřka mávala átečkem ovci. Ručičky hodinek, vsazených do svatotěpánské věe na panoramatickém, dosti zalém obrazu staré Vídně, se kdysi zastavily na půl sedmé. Nad černou deskou klavíru, krásného křídla z Bechsteinovy dílny, se v pruzích slunce vznáel doutníkový dým. Vedle křídla stály kolem mahagonového stolu koené klubovky. Dvě byly obsazeny.

Dobrý den, pánové,” pozdravil příchozí anglicky.

O sedm minut a čtyřicet pět vteřin později,” oslovil ho hlas z klubovky. To je spousta času! Nevíte, e si takový luxus ve své práci nemůete dovolit? Neuvědomujete si, jak drahá je kadá minuta?”

Ovem, plukovníku. Promiňte, e jsem se opozdil. Parkovitě bylo plné.”

Mu s proedivělými, krátce přistřienými vlasy, ale obličejem, který se pod nimi zdál a nepatřičně mladý, ukázal gestem ruky na volné křeslo.

Sedněte si. Přejdu ihned k věci, abychom dohnali čas, o který jste nás tak neodpovědně připravil.”

Tak tedy, poslední vnitropolitický vývoj v Československu probíhá v podstatě jak stanovil Plán. Kdy říkám v podstatě, myslím tím v podstatě. Nic víc. Nic méně. Celková strategická linie je dodrována. Dochází pouze k některým odchylkám.” Odmlčel se.

Druhý z obou muů se díval kamsi nad skleník s bibeloty, jako by příchozího nevnímal.

Přesněji řečeno,” pokračoval plukovník, určité věci se dostaly dál, ne potřebujeme. A musíme je usměrnit. Spěch by nám mohl ukodit. Rozumíte?”

Ano, pane.”

Rádlo Svobodná Evropa, Tigrid a dalí nae kanály odvedly práci… řekněme uspokojivou … Zaehl si krbovou zápalkou doutník. Byl to dlouhý a silný smotek aromatického tabáku, pojmenovaný po nejpopulárnějím kuřáku cigár, Winstonu Churchillovi.

Některé skupiny, zejména v Praze, jsme dostali tam, kde jsme je potřebovali mít. Do sporu s reimem. Do opozice, která je čím dál tím otevřenějí. To platí zejména pro část kulturní fronty.”

Příchozí nedal najevo, co si myslí. Pár novinářů a literátů? Intelektuální opozice. To není dělnictvo. To nejsou důstojníci ani v Bezpečnosti, ani v armádě. Co si plukovník od nich slibuje? To jim zase nějaký vědátor z Yale nebo Harvardu strčil sociálně psychologickou studii, opatřil ji výstupy z počítače a v Langley se domnívají, e s tím vystačí.

Jistý počet kulturních pracovníků se podařilo dostat do přímého spojení se Svobodnou Evropou, s redakcí Svědectví a některé do osobního kontaktu s Tigridem. Vytváří se nenápadné ideologické centrum, íří názory, které potřebujeme, aby ovlivnily veřejné mínění. Tady se situace vyvíjí celkem příznivě a dává monost udělat si dost spolehlivou prognózu.”

Plukovník se opřel do klubovky. Přehodil nohu přes nohu. Měl dokonale střiené flanelové kalhoty. Sako z bělohnédého hrubého tvídu. Bílou koili 3 oxfordským límečkem a úzkou edou vázanku stejného odstínu jako kalhoty. Hnědé mokasíny od Guzziho.

Vás,” plukovník zabodl řeavý konec doutníku do vzduchu, čeká poněkud jiný dob …”

Poslouchám, pane. O jaký úkol půjde?”

Plukovník zachrčet. Neměl rád, kdy ho někdo z podřízených přeruoval a kladl předčasné dotazy. Chvíli mlčel a díval se do chuchvalců dýmu. Potřebujeme

zatopit pod jiným kotlem. Zatáhnout do hry lidi, kteří jsou v očích reimu čistí.

Příchozí přikývl.

Ale jasné mu to nebylo. A ne teď. Měl pocit, e se propadá ze světla slunečního odpoledne kamsi do tmy. Plukovníkova slova naznačila neznámé prvky hry, její pravidla znal pouze v obecnějích rysech. Třetí mu v místnosti teď na něj pohlédl, jako by odhadoval jeho rozpaky.

Z těch lidí,” pokračoval plukovník, ,,si připravíme jistou strategickou zálohu. Ve vhodný čas vstoupí do akcí, které budeme právě potřebovat. Vaím úkolem bude vytvořit podmínky pro navázání kontaktu s těmito lidmi. A to urychleně!”

Plukovník zakalal a udusil zbytek doutníku v popelníku. Přetřel si rty čistým kapesníkem.

Předevím si teď v klidu prostudujte materiály. Zvlátě si povimněte osoby, kterou značíme N lomeno třicet osm.”

Plukovník podal příchozímu sloku.

Byla tenká. Obsahovala sotva deset stránek. Moná jetě méně. Ale příchozí byl profesionál a věděl, e někdy se z deseti stránek můe dovědět více ne z hory spisového materiálu.

Podvědomě zabloudil pravičkou k diplomates, otevřel ji a sáhl do náprsní kapsy pro propisovačku.

Tak tohle ne!” zarazil ho plukovník. ádné poznámky. Vechno, co se téhle akce týče, si musíte zapamatovat.”

Plukovník se zvedl a pokynul svému společníkovi. Příchozí zůstal sám v tichu, do něho doléhalo jen čiřikání ze zahrady, četl soustředěně a pomalu. Někdy se zarazil a vrátil o pár řádek zpět.

Konečně odloil sloku na konferenční stolek. Pohlédl na hodinky. Ukazovaly patnáct dvacet. Slunce svítilo skrze větve stříbrného smrku do oken místnosti, plné staroitného nábytku, kde se neije a kterou lidé jen občas navtěvují. Soustředěně přemýlel. Neznámé postavy se k němu přibliovaly z řádek pečlivě vyklepaných na elektrickém stroji.

Ledacos si dovedl představit. Něco tuil a něco pouze dohadoval.

Lehce cvakla klika.

Vechno jasné?” Plukovník vstoupil tentokrát sám.

Příchozí hned neodpověděl, Radil sl v duchu slova a věty.

Nadechl se a váhavě pronesl:

V zásadě ano. V zásadě. Jenom mi není jasné, jak si představujete spojení. Agentura je nová. A… Prostě, obávám se, e v okamiku, kdy se objevím na scéně, vyvstane riziko. Předevím pro agenturu.

Plukovník sl dlaní uhladil edivého jeka.

Je vidět, e jste správně pochopil. Ovem s tímhle rizikem počítáme. Objekty naeho zájmu, poklepal ukazovákem na sloku, poloenou na konferenčním stolku, mají pro nás cenu. Velkou perspektivní cenu. Proto je nemíníme ohroovat tím, e vy se objevíte na naí ambasádě v Praze v diplomatické funkci a hned nazítří je začnete kontaktovat.”

Oba věděli své. Rozdíly, které mezi nimi vytvořila hierarchie sluebního postavení, teď na chvíli padly.

Podívejte, začal plukovník přátelsky, vidím to zhruba takhle. Spojení s vámi a novou agenturou obstará nae osoba, která k tomu bude mít potřebné podmínky. Ty jí vytvoříme.”

Mohu vědět, plukovníku, kdo je ta osoba?”

Plukovník se zasvěceně a dvojsmyslně usmál.

Příchozí pokývl hlavou. Byl to pohyb, který mohl znamenat souhlas, překvapení, poděkování, ale také jen pouhou zdvořilost, za kterou se skrývá kdovíco.

Alici jsme ji instruovali. Bude vás včas kontaktovat.”

Plukovník vstal. Ze sekretáře, který stál vedle skleníku, vytáhl láhev bourbonské whisky Jim Beam a nalil do dvou sklenek:

Take, na vá úspěch v Československu.”

xxxx

Návtěvník Archeologického ústavu kráčel opět zvolna směrem ke Georgenstrasse, kde měl zaparkovaný vůz. Tohle bude dob. Nenápadná práce, ale o to tvrdí.

Znovu si opakoval, co vyčetl z tenounké sloky, kterou mu předloil plukovník. V soubojích vítězí jen silni. To byla jeho zkuenost. Nikterak hluboká. Avak odpozorovaná ve světě, ve kterém se pohyboval. Silni a nadaní. A on dosud vítězil.

V tom okamiku zaskřípěly na vozovce brzdy.

Instinktivně ztuhnul na místě, rozhodnut v přítí vteřině plácnout sebou na zem.

Koutkem oka zaregistroval hrákově zeleného forda taunuse, poslední verzi. V okénku vak nespatřil hlaveň pistole s tlumičem.

Za volantem seděla ena v atech barvy bordó, která se sice nehodila k laku na karosérii, ale odpovídala módě roku estaedesát.

Řidička se usmívala. Tak, jako se usmívají eny, které jsou sl vědomy vlastního půvabu a z toho plynoucích moností.

Alice…

Nastup si, Rolande!”

Sloil svých stopětaosmdesát centimetrů na přední sedadlo. Netuil, e kontakt přijde tak brzy.

Co dělá?

Pokrčila rameny a zeptala se:

Jetě má rád pivo?”

Ta otázka ho probrala z překvapení. Uvědomil si, e dosud neobědval, e má od rána stejnou koili a e mu v ústech zůstala protivná příchu bourbonské whisky. Neměl rád bourbon. A přiblině toté by mohl říci o plukovníkovi.

Zvyk je elezná koile, řekl.

Take tě zvu na mnichovskou specialitu.

Prokličkovali provozem ve středu města a zamířili na výpadovku.

Kam jedeme?

Do Starnbergu, jestli nemá námitek.”

Pokrčil rameny. Mnichov a jeho okolí mu jetě mnoho neříkaly. Připálil dvě cigarety. Jednu podal Alici Wordenové, druhou sevřel v koutku úst a chvíli nechal kouř, aby mu stoupal do nosu. Přitom poslouchal, jak mu Alice vykládá cosi o koupi taunusu s pětiprocentním rabatem. Byly to prosté věty, jak se říká, aby řeč nestála. Odpovídal stejně, konverzačně o ničem. Ve voze mohl být magnetofon.

Praktiky svých éfů I takzvaného oddělení vnitřní bezpečnosti znali oba. A příli dobře. Věděli, kolik kolegů dojelo na neopatrně řeči v místech, kde se domnívali, e je nikdo nemůe slyet.

Nemyslel teď na operaci, která je čekala, ale na jídlo. Před někdejí zájezdní hospodou U opičí brány parkovaly dva nákladní kamióny dálkové přepravy. A stará, vude platná zkuenost praví, e nejlépe znají hospody oféři náklaďáků.

Restaurační interiér byl adaptován a napodoboval starý, klasický bavorský styl. Ale krajkové záclonky v oknech byly z umělé hmoty. Selský nábytek z dřevotřískových desek. Stropní trámy neočadily svíčky nebo dokonce louče. Jejich tmavý nátěr obstaral speciální lak firmy Rohrbach a Schleuninger. A na stěnách místo idylických obrázků visely fotografie filmových hvězd.

Z těch náhraek čielo cosi nepříjemného. Roland sice nestudoval estetiku ani dějiny umění. Ale pojem stylová čistota mu nebyl cizí. Měl ho jaksi v krvi. A tak se cítil nesvůj, obklopen imitacemi.

Alice Wordenová mezitím vydávala plynnou němčinou stručné a jasné příkazy děvčeti v dirndlu a s peněenkou, připevněnou u pasu pod krátkou zástěrkou.

Opečené bílé klobásy s kyselým zelím, syrečky, pivo! Dvakrát.

Prosím, madame, udělalo děvče pukrle.

Také jakési nahrané, pomyslel si Roland.

Alice vylovila z kabelky cigarety. Připálil jí a díval se na ni přes plamínek zapalovače. Měla více vrásek pod zelenýma, velkýma očima. Neula mu napjatá kůe na spáncích a na tvářích. Kdyby se jí podíval za malé, pěkně tvarované ui, jistě by nael jizvy po plastické operaci.

Nikdo z nás nemládne. To je odvěká pravda. Bohuel. Změnila se? Asi tak, jako se změnil on. Dozrála od doby, kdy spolu koncem padesátých let pracovali v Řecku. Byly to stejně hezké časy. A odvedli docela dobrou práci. Jejich tehdejí řídící orgán Richard Welsh, rezident CIA pro Řecko, rozuměl svému řemeslu. A oni se od něj ledacos přiučili. Samozřejmě, ne vechno vylo. Některé detaily nedotáhli ke konci. Nepodařilo se jim dostat zcela pod kontrolu generála Loanidise. Ale v tom hlavním uspěli. CIA usilovala o to, aby se tehdejí ministerský předseda nevymkl z vlivu Spojených států. Co neudělal. Ostatně na tom neměl ani zájem. Čili uspěli. Proč si klade tyhle otázky? Asi ho drádí Alice. Ne jako enská. Takhle na ni nemyslel. Snad nikdy. Drádila ho proto, e nikdy nevěděl, co si myslí, co udělá. Bylo v ní něco kluzkého. Prchavého. Míval pocit, e ji zná po rubu i na líc. A vzápětí se tento pocit změnil v nejistotu, ba v náznak strachu. Kdy skončili v řecku, jejich cesty, jak u to u téhle sluby bývá, se rozdělily. Roland si uvědomil, e bez Alice je výkonnějí, klidnějí, e se rozhoduje snáz a jednoznačněji.

Ale jejich cesty, i tak to u téhle sluby bývá, se znovu setkaly.

Stejně neočekávaně, jako se kdysi rozely.

Moná, e nějaký psycholog v Langley zjistil a na počítači si potvrdil, e jsou ideální pár. A je to.

Tak Rolande, na zdraví! Hliněné korbele o sebe lehce křáply. Pivo bylo správně chlazené, mělo říz a první douek chutnal tak, jak chutnat má.

Alespoň něco tu mají pravého. Pravé bavorské pivo. Pravé klobásy a zelí a konečně pravé syrečky, po kterých si Roland k pivu poručil korn.

Objednávala Alice a s obsluhujícím personálem se přátelsky bavila. Zdálo se, e je tu jako doma.

Patrně tenhle lokál znala natolik dobře, e si v něm byla před nástrahami BND i vlastních éfů jistějí ne ve svém voze.

V Praze se itná k pivu nepije, Rolande,” začala rovnou k věci.

,Ty tam jede jako co? zeptal se taky rovnou.

Jako novinářka. Reportérka nezávislého mnichovského listu, iroké monosti.” Její ruka s cigaretou opsala půloblouk. Alice měla překrásně modelované ruce s dlouhými prsty a jemně vystupujícími ilkami na hřbetě.

To není patné. Krytí, jak říkají Němci, bombenfest und wasserdicht. Reportérka nezávislého časopisu. Bude mít partnerku se spolehlivou legendou.

Nezajdem jetě někam? nadhodil Roland.

Nerada navtěvuji lokály. A zvlátě v Mnichově. V tomhle městě je snad největí počet odposlechů na čtvereční metr.

S výjimkou enevy, řekl Roland. Take ..

Dávám přednost soukromí! Poloila mu svoji překrásnou dlaň na koleno a stiskla nehty. Ale takovému, kde můu zapnout spolehlivou rulčku proti odposlechu.

Ráno vycházel z jejího bytu. A měl pocit, e zail opět nějakou napodobeninu, něco, co podezřele připomínalo selský nábytek z dřevotřísky.

xxxx

Kapitán Sakáč neměl rád pondělí.

A neměl rád začátek září.

Pondělí si neoblíbil z důvodů obecně lidských. Před člověkem leí týden jako moře času. A o něm, zvlátě v kontrarozvědce, můete pouze přiblině odhadnout, co vám připraví, čím vás překvapí. A počátek září sí neoblíbil z důvodů ryze soukromých. Z takového drobného podívínství, na které má nárok kadý z nás a bez něho by nae ivoty byly edivé a ploché. Ty první zářijové dny na Sakáče doléhaly, nebo právě skončily letní kolní prázdniny. Třebae měl kolní léta u dávno za sebou, nebyl ani otcem dětí, jak se říká, kolou povinných, pocioval jakousi podivnou lítost nad těmi, kdo se teď znovu tísní ve kolních kamnách.

Toto pondělí na počátku druhé poloviny září roku 1966 mu lo na nervy. Snad působilo i počasí. Nebe se zatáhlo edivou, jednotvárnou mázdrou oblak. Leela nad střechami. I zdi domů, které viděl z okna své kanceláře, byly . edivějí, listí lutí.

Do ničeho se mu nechtělo. A zvlá do papírování, které ho čeká.

Přecházel po své kanceláři. Nepříli rozlehlé rohové místnosti, kde stál v rohu trezor, jetě nerozpečetěný. Stůl, na něm nespočinul dosud ani list denní agendy. Místnost

vypadala, jakoby jl kdykoli mohl opustit a nezbyla by tu ani stopa, e zde někdy působil právě on.

Vystřídal u pár kanceláří. Jak ho posunovaly změny funkce nebo jen vůle správců budov. Ale vdycky je po sobě nechával, jak do nich vstoupil. Neosobní. Úředně strohé.

Věděl, e co si na dneek naplánoval, musí udělat. Ale cítil jakýsi zádrhel, prostě nechu k nutnému administrování.

Telefon, který jindy sotva dá pokoj, dnes mlčel jako zařezaný.

Kroky, které sem doléhaly z chodby, míjely jeho úřadovnu. Rozpečetil trezor.

Vtom zazvonil telefon.

Slyím,” zahuhlal do mluvítka.

Ve sluchátku se ozval rázný, mladý hlas.

Weber. Soudruhu náčelníku, Borovice vyjela z pracovitě a jede směrem k Dejvicím.

V Sakáčově mozku jako by zazářil poplaný signál.

Jistě, dnes je na programu kontrola Estese. Estes má krycí označení Borovice.

,,V pořádku. A se ho drí. A dej kontrolní skupině pokyn, aby tě průběně informovala. Kdy bude něco nového, Ihned ml to hlas. Budu u sebe,” doplnil u celkem zbytečně. Bodej. Kam by chodil. Má před sebou papírování.

Vytáhl z trezoru přenosný psací stroj. Consul.

Návrh v důleité záleitosti musel mít zítra na stole podplukovník Smetáček. A ten návrh musí Sakáč vypracovat a taky napsat sám. Písařce jej svěřit nemůe.

Uhladil si vlasy.

Chvíli civěl na stěny zeleně vymalované. A pak zasunul pod válec papíry a začal divoce buit do klávesnice.

Psal dvěma prsty.

Ale s kulometnou kadencí.

Odkládal stránku za stránkou. Originál. Dvě kopie. Přesně podle rozdělovníku, kdy mu zakručelo v aludku. Nemusel se ani dívat na hodinky. Za deset minut dvanáct. Za chvíli půjde na oběd. Protáhl se a v té chvíli se pootevřely dveře. A ve skulině se objevila mladá, okrouhlá tvář, z ní naprosto bezelstně patřily na Sakáče kulaté modré oči.

Poručík Weber.

Co má?

Tu Borovici, soudruhu náčelníku, můu?”

Sakáč obrátil papíry rubem vzhůru.

Tak to vyklop,” řekl Sakáč stručně, ale téměř přátelsky. Přece jen něco. Ledy se asi hnuly. Jistě. A se děje co se děje, ten návrh dopsat musí. Ale trochu se to odloí, člověk se bude zabývat něčím, co mu připadá smysluplné a přináí nějaké výsledky. Viditelné. Ne jako tahle papírová vojna, čert ji vem.

Weber se nadechl a spustil, jako by se v něm otáčel hrací váleček nebo odvíjela magnetofonová páska. Mluvil nevzrueným hlasem. Jasně. Přehledně. Tak si ho Sakáč, k obrazu svému, vychoval.

A jen takové hláení byl ochoten vzít na vědomí.

Borovice vyjela z Tritě. Vlastním autem. Pokračovala Chotkovými sady na Praný most a dále do Dejvic.”

Moment. Dál do Dejvic … Dál do Dejvic… Co je mi to za řeč. To mohla ta nae Borovice jet na Leninovu třídu, ale také zahnout na Dejvickou nebo odbočit po třídě československé armády. U chtěl prohodit, e hláení je hláení, musí vechno sedět. Stará pravda, kterou znali vichni kapitánovi podřízení a za jeho zády si ji v karikaturní podobě opakovali.

Ale poručík Weber pokračoval:

Dojela k hotelu Internacional a tam zastavila. Dvanáct minut stála Borovice s autem před Internacionálem a pak znovu vyjela. Pokračovala přes Břevnov na Pohořelec a pak na Hradčanské náměstí.”

Jak Weber hovořil, Sakáčovi se v mysli střídaly obrazy míst, o nich poručík mluvil. A ta skládačka zatím nedávala ádný smysl. e by chtěl setřást sledovačku? Takhle? To na to nevypadá. A co ta zastávka před Internacionálem? e by se někomu ukazoval? Smysl by to dávalo, jene … Jene, v takových případech je lepí počkat se závěry. Aby člověk nelápl, kam nemá.

Borovice zaparkovala,” pokračoval Weber, před Toskánským palácem. V jedenáct nula pět vystoupila z auta. Rychle prola ke Hradu a v jedenáct deset vstoupila do budovy Národní galérie.”

Zajímavé. Přinejmením zajímavé. Sakáč nahmatal v kapse cigaretu. První od rána. Měl tak mizernou náladu, e si ani nezapálil. A to u bylo co říci.

V Národní galérii jsme Borovici neměli pod kontrolou.”

Sakáč kývl. S pochopením. Tak je to vdycky. Kdy o něco jde, o něco opravdu váného, tak objekt není pod kontrolou.

Buď se za nim nemůe.

Nebo se ztratí.

Prostě není. To u tu bylo a jetě mockrát bude. Za tohle Sakáč klukům hlavy nemyje.

Sotva Borovice vela dovnitř, zastavilo blízko galérie auto s diplomatickou espézetkou americké ambasády. Vystoupila manelka velvyslaneckého rady s muem, kterého kluci z kontroly neznají. Veli také do galérie. To u se podařilo dostat Borovici znovu pod kontrolu. Přecházela ve foyeru. A kdy se objevila ena velvyslaneckého rady s neznámým, Borovice se s nimi pozdravila a společně si li prohlíet sbírky.”

Zatím ádné závěry nedělal. Věděl, k čemu Weber dospěje. Celá scéna se před Sakáčovýma očima odvíjela, jakoby jl sám zail a spatřil na vlastni oči a neslyel o ní tím trochu kobrtavým hlasem, kterým hovořil Weber.

Dál?”

Ten nový mu dělal zřejmě odborného průvodce. Prohlídka prola běně. S nikým dalím se nesetkali. Jenom pět minut po dvanácté si pani radová odskočila. Byla na toaletě asi deset minut a Borovice s tlm neznámým hovořili. Dost důvěrně. Alespoň to tak vypadalo.”

Jistě. Tohle se dá poznat. Jinak se toti chová dvojice lidí, kteří, kdy vyčerpali nezbytnou zásobu zdvořilostí, si nemají co říci. A úplně jinak se chovají lidé, kteří si mají co povědět a chtějí si to říci beze svědků a rychle a co nejvíce. A zase jinak lidé, mezi nimi jeden hraje prim a druhý pouze poslouchá.

No a?”

Ve dvanáct třicet byli s prohlídkou hotovi a vyli z galérie. Radová se svým společníkem do diplomatického vozu.

Borovice se vrátila ke svému autu a u ve dvanáct padesát byla zpátky v bytě.

Weber sklapl notes a pokračoval: Kontrolní skupina předpokládá, e neznámý mu předem nevěděl, e Borovice bude v galérii. A zdá se, e ho tohle setkání dost překvapilo. Myslíme si, e Borovice přila do galérie jediné proto, aby se tam setkala se společníkem paní radové. Jak je to s ní… Tady jsou dvě monosti. Buď ta dáma hrála prostředníka. Prostě to “náhodné” setkání pomáhala zaranovat anebo nic netuila a dělala nevědomky křoví. Obě monosti jsou stejně pravděpodobné. Ani jednu zatím nedokáeme vyvrátit nebo dokázat. Ale rozhodné, řekl bych, je to zajímavé.”

Weber skončil.

Sakáč mlčel. Zvaoval obě monosti a hlavně dával Webrovi čas. Ne mnoho. To větinou stačí, aby si ten, kdo podává hláení, vzpomněl na něco, co mu připadalo natolik samozřejmé, e o tom ani nemluvil.

Weber se nadechl. Čelo se mu zkrabatilo třemi souběnými vlnami vrásek. Sáhl do náprsní kapsy. Vytáhl zápisník v černých deskách.

Jo, u známe toho neznámého průvodce cizinců. Celkem to lo v pohodě … Zalistoval v bloku a pak četl: ikancl Jiří, narozen deset, tři, devatenáct set osmnáct, česká, československá, bytem v Helichovce a povoláním dějepisec uměni.”

Sakáč nevzruené přikývl hlavou.

To beru. Jo. To docela ujde. A soudruzi urychleně zpracují svodku. A ji budou mít, tak mi ji dá na stůl.”

Weber vstal.

Ani se na Sakáče nepodíval. Co starýmu přelétlo přes nos? člověk mu přinese objekt div ne na stříbrným tácku a on se kouká, jak kdyby spolk motejla.

xxxx

Zářijové slunce pomalu zapadalo za Petřin.

Rozíhalo zaloutlé listy lip a jasanů, rudé listí psího vína a javorů. Sláblo. Ale přece jetě hřálo. Alespoň natolik, aby se dalo pocítit v renesančním domě na Malé Straně. V jeho paprscích bylo cosi smířlivého a zároveň tie slavnostního, co přesně odpovídalo náladě mue, který stál u empírového stolku uprostřed rozlehlého pokoje, vybraně zařízeného citlivě volenými kusy staroitného nábytku.

Mu měl na sobě upan z velbloudí srsti s hedvábnými temněhnědýml revéry, přepásaný ňůrkou, utkanou ze stejného materiálu. Flanelovou koili stejné barvy a ručně ité trěpky z jemné vypracované jelenice. Chvílemi ukal o dlaň levé ruky obdélníky tvrdého papíru. Pak sl je znovu prohlédl. A moná po desáté sl přečetl, e kulturní ataé velvyslanectví Spojených států amerických v Praze s chotí sl pokládá za čest pozvati pana… a slečnu… na filmovou projekci v prostorách velvyslanectví Na triti.

Odloil pozvánky.

Nebyly první. V posledních měsících jich dostal několik. On i jeho druka. Nebude nic předstírat. Zájem Američanů mu dělá dobře. Dodává mu sebevědomí mezinárodně uznávaného odborníka v otázkách výtvarného kumtu.

Jistě. Na parketách západních velvyslanectví není nováček. Britové, ti zejména, ho zvou pravidelně. Jene to je spíe diplomatická zdvořilost. Nebo, jinak pověděno, povinnost.

Jeho druka je britská státní příslunice. Take se sluí pozvat ji. A jeho … Jeho berou jako nutný přívaek. Pár úsměvů a pár skleniček skotské nebo ginu s toníkem Spojené království nezruinuje. Ale Američani? To u je něco jiného. Ti ho berou jako vědce. Jako arbitra elegantiarum, soudce dobrého a patného ve vem, co se kdy v této zemi namalovalo, vytesalo, vyrylo, vyřezalo a postavilo. A navíc, ena velvyslaneckého rady se kolem něj točí. Kdyby chtěl být, ehm vulgární, či spí ordinérní, pak by pověděl, e milostivá po něm jede.

Prosím, jako muský jetě nepatří do starého eleza.

Dávno nej.

Soumrak se prohluboval.

Nad Petřínem zůstala u pouze záře barvy vyletěné mědi.

Pochopitelně:, styky s Američany nepřekračovaly meze zdvořilosti. Krajní, vytříbené zdvořilosti, jak z jeho, tak z jejich strany. A netýkaly se ničeho více, ne jen a jedině kulturních otázek. Pravda, kdy to vezme kolem a kolem, byla tu příhoda. Podivná. Matoucí. Nevěděl, jak se říká, do kterých vrat s ní zajet. Ale moná, e to byla náhodě…. Pravdu má Remarque, kdy říká, e logické jsou dobře napsané romány, ale náhody tropí ivot. A tady zjevně vystrčila svou skřítkovitou tvář. Nedávno. Před nějakými čtrnácti dny. Provázel manelku velvyslaneckého rady do Národní galérie. A tam, kde se vzal, tu se vzal, pan Estes, tajemník amerického velvyslanectví.

A zda by se mohl připojit také k prohlídce? Národní galérií samozřejmě u viděl, ale nedíval se na ní, aby se tak povědělo, očima odborníka. Take jestli milostivá nemá námitek …

Milostivá nic nenamítala.

A Jiří ikancl? Ten tu byl přece poslední ve hře. Průvodce cizinců. I kdy na vysoké úrovni, tak přece jen nic víc a ne méně, ne průvodce cizinců. Jak stál v houstnoucím soumraku, usmál se. Trochu křivě. Odloil pozvánku na stůl, jako by ho náhle pálila v ruce.

A pak to přilo!

Ne a ne tu epizodu pustit z hlavy. Prostě: pani radová se omluvila a odskočila si, jak se říká. A najednou pan tajemník Estes, jen tak bez přechodu, bez úvodu, se počal zajímat, kde Jiří ikancl studoval. V Praze? Na filozofické fakultě? No vlastně ano, myslel si to. A nebyli mezi jeho spoluáky také nějací cizinci?

Člověka máloco dokáe rozehřát, od určitého věku tedy, jako vzpomínky na studentská léta.

A tak začal vyprávět. Zajisté. Studovali. Praha byla. v těch prvních poválečných letech tak trochu malý babylón, smí-li se tak vyjádřit. A v tom babylóně se vyskytl také jeden Američan. Dokonce spolu bydleli na koleji a spřátelili se. A ten Američan, usmál se a mávl rukou, jako to děláme vdy, kdy mluvíme o něčem, co se stalo tak dávno, e u k současné chvíli ztratilo vekerý věcný vztah, ano, tomu Američanovi zůstal ikancl něco dluen. Znáte to, takové ty studentské půjčky a výpomoci. Stalo se, rádo se stalo, ani mu ikancl tehdy nestačil svůj závazek vyrovnat. V osmačtyřicátém americký kolega opustil Československo.

Podle jeho, tedy ikanclova mínění, a zbytečně spěně.

Pokrčil rameny.

Jene, v pohnutých dobách člověk nikdy neví, e?

A Mister Estes poslouchal. Usmíval se. Jiří ikancl nedovede povědět proč, ale Estes ho zneklidňoval. Právě tím úsměvem, který se nasazuje, jako se oblékají manetové knoflíčky nebo vhodná vázanka: profesionální doplněk diplomatovy tváře.

Ptal se na běné záleitosti, ale způsob, jakým kladl otázky… Člověk, který ovládá angličtinu jako by to byl jeho druhý mateřský jazyk, si uvědomí, e jsou vysloveny poněkud jinak. Jak? Na to si nedovedl odpovědět. Alespoň zatím.

A s tím neosobním řemeslným úsměvem Estes prohlásil, e má to potěení vyřídit panu ikanclovi pozdravy od bývalého spoluáka, který na Prahu vzpomíná vdy rád a,.. nutno zdůraznit v dobrém. Studia dokončil na Harvardu.

Harvard!

Má tak někdo těstí!

Ostatně, pokračoval Estes, náhodou se spolu setkali ve Washingtonu. Těsně před tím, ne Estes nastoupil své tajemnické místo v Praze. A Estes dostal výslovné poručení, aby, setká-li se s panem ikanclem, vyřídil pozdravy, co tedy právě činí.

A co teď dělá bývalý spoluák, zeptal se ikancl.

Je ve vládních slubách, sdělil mu Estes. Jako vedoucí pracovník americké informační sluby USIA. Není to tak dlouho, co se navrátil z delího studijního pobytu v Indii.

ikancla bodl osten závisti.

I v Československu mají kolegové postavení, akademické tituly. Vyznamenání nebo ceny. A vědí toho méně, mnohem méně, ne on, Jiří ikancl. A prosím, tenhle Amerlčánek, který se zajímal o praské bary a děvčata jisté kategorie více ne o studium, to dotáhl… Kam? Nedohlédne!

lkanclovy rukopisy leí, v pečlivě převázaných slokách, v regále. A texty mnohem slabí vycházejí, sklízejí úspěch nebo alespoň uctivé uznání jen proto, e jejich autoři to v ivotě uměli. Nebyli takoví smolaři jako on! Vzruení, závist, kterou pocítil v galérii, vnímal i teď. Kazila mu pomylení na večer mezi pracovníky amerického velvyslanectví, Asi tam bude také ten Estes. Neví proč, ale ten člověk se mu nelíbí. Proč? Celá ta rozprava se mu zdála nepřirozená. Nahraná. Jistě, teď přiel na to pravé slovo. Nahraná. Vlastně o nic nelo. Vzpomínky? Vzpomínky tak odlehlé, e vlastně nestojí za to, aby se oivovaly, ikanclovl připadalo, e mají vyvolat něco … Nedokázal si zatím představit, co. Kdy se vrátila ena velvyslaneckého rady z toalety, Estes přestřihl hovor.

Pak nasedl do svého vozu, rozloučil se a odjel.

ikancl stál u empírového stolu v houstnoucím eru časného podzimu.

Přejel si dlaní po obličeji. Takhle na velvyslanectví nemůe. Přeholí se. A nejvyí čas, aby vlezl pod sprchu. Představa koupelny, horké a studené vody; věci, kterým uvykl a na ně si potrpěl, jako by odvála mylenky, které mu najednou připadaly trochu směné.

xxxx

Nedalo se odhadnout, kdy podplukovník Bezpečnosti Zdeněk Smetáček má náladu dobrou čl patnou. Sám si připadal jako člověk, na něho se sesypalo víc práce, ne je s to unést. Nebyl to nový pocit a za tu dobu, co slouil, jej proil tolikrát, e to u ani nespočte.

Věděl, e úkol, který mu byl uloen, je zase jenom práce. Sloitá. Ale on ji zvládne, protoe nemá právo ji nezvládnout. A nemá ani právo se zmýlit. Co nevylučovalo, e se nezmýlí. Ale právo na omyl neměl. Proto si osvojil to, co staří římané vyjadřovali moudrostí: Festina leňte. Čili po naem: Spěchej pomalu! Spěchej tak, abys nic neuspěchal. Abys nepřikládal více významu věcem, které si Jej nezaslouí. A naopak detail, maličkost, od které se odvíjejí důleité jevy a děje, nepřehlédl.

Tenhle návyk se stal součásti pod plukovníkova stylu práce. U od doby, kdy mu byla v bezpečnostní slubě svěřena odpovědná funkce.

Právě si pročítal poznámky z porady u plukovníka Baree.

Vlastně to nebyla obyčejná porada, ale něco, čemu by vojáci asi řekli strategické hodnocení situace.

Leely teď před Smetáčkem. Rozděleny do bodů. Zapsány vzpřímeným, drobným, ale téměř kaligrafickým rukopisem. Kdyby se snad někdo zabýval grafologickým rozborem podplukovníkova rukopisu, dospěl by k závěru, e je to člověk vzácně vyrovnaný, spořádaný, a puntičkářský, ale na druhé straně nikoli malicherný. A nebyl by daleko od pravdy.

Plukovník Bare hodnotil státobezpečnostní situaci ve vztahu k činnosti nepřátelských rozvědek a vnitropolitickému vývoji v Československu. Poslední poznatky poskytovaly obraz soustavné ideodiverzní ofenzívy, na ní se podílejí nejen Američané, ale I rozvědky dalích imperialistických států. To byla jedna stránka věci. A pak tu byla druhá. Rozbor činnosti některých opozičních uskupení na kulturní frontě signalizoval, e se tady věci posunuly do nové roviny. U nejde o kritiku omylů a nedostatků z předchozího vývojového období, ale o aktivitu, zacílenou na destrukci socialismu a s tím spojenou změnu politického systému i zahraničně politické orientace.

Nejaktivněji si vede CIA, ale není sama.

Bezpečnost získala důleitý dokument CIA, který lze charakterizovat jako přímý návod pro ideologickou dlverzi. Vypracovali jej v centrále CIA na počátku edesátých let podle rámcového pokynu ředitele Výzkumného ústavu pro otázky komunismu při Kolumbijské univerzitě Zbigniewa Brzezirtského. Dokument se jmenoval prostě: Plán pro Československo a obsahoval hlavní mylenku, kterou snad Brzezirtski, snad ti, kdo seděli v Langley, vyjádřili slovy .eroze socialismu zevnitř. Plán se samozřejmě neomezoval na teoretické úvahy, ale hlavně na praktické uskutečnění. CIA mínila nasadit vechno, co měla po ruce. Vlastní agenturu, ale také instituce a organizace, jako je Svobodná Evropa, americká informační sluba USIA a pochopitelně nesměly chybět ani skupiny československé emigrace. Prvnt housle patřily Tigridovi a lidem kolem Svědectví, usídleným ve Francii.

Dobrá, plán je plán.

Záměr uskutečnit jej můe být pěkně formulovaný, ale důleité je, jak to vypadá ve skutečnosti.

Plukovník Bare to řekl na poradě Jednoznačně: Hodnotíme-li činnost některých skupin i jednotlivců na území republiky, vidíme nepopiratelně styčné body mezi jejich činností a plány CIA.

Celkově operační plán proti Československu zpracovával několik variant přípravy a vlastního provedení podvratných akcí. Diverzní úkoly se zaměřovaly mimo jiné na navázání styků s nespokojenými ivly, které CIA měla vemoně podporovat v odporu proti politickému zřízení v Československu. Dále dokument doporučoval, aby se vyuily ilegální skupiny a organizace, které u pracují proti vládě, ukládal upřesnit ty skupiny obyvatelstva, které by se za určitých podmínek daly vyuít k masovým vystoupením nebo jsou v současné době nejvhodnějí k psychologickým operacím. Plán počítal s infiltrací KSČ opozičními silami, ale nezapomínal ani na Bezpečnost a zpravodajské sluby. Ukládal zjistit, jaké jsou monosti, aby politická opozice pronikla I do těchto sloek. Základním bodem plánu byl poadavek zvolit období, které by bylo nejvhodnějí k vyvolání politického převratu v Československu.

Potud hovořil plukovník Bare rámcově.

Ale, pokračoval, rozbory některých konkrétních materiálů, které produkují třeba filozof Ivan Sviták, publicista A. J. Liehm, básník Pavel Kohout a někteří dalí novináři a spisovatelé a je kritizují nedostatky naí společnosti, se v mnoha ohledech a nápadně shodují s mylenkami, je se objevily ve strategickém dokumentu CIA a určují hlavní linii: prostřednictvím stupňované kritiky dospět k otevřené kontrarevolucl.

Aktivizují se západní diplomaté a navazují kontakty s některými skupinami umělců. Roste počet návtěv zástupců různých kulturních organizací, které se zajímají nejen o kulturu. Není to příznakem náhlé obliby Československa, zvlátě uváíme-li, e tito hosté mají zájem stýkat se předevím s těmi jednotlivci a skupinami, které nejostřeji kritizují minulý i současný vývoj v republice. A mimo to se potvrdilo, e mezi nimi bylo i několik emisarů z řad poúnorové emigrace.

Plukovník Bare vyslovil jednoznačné poadavky: znát nejen protivníkovy úmysly, ale také jeho agenturu. A proto účastníci porady dostali za úkol analyzovat z těchto pohledů své úseky a přijmout opatření, zejména ve vztahu k CIA. Podplukovník Smetáček uloil náčelníku oddělení kapitánu Sakáčovi, aby rozebral činnost některých pracovníků amerického velvyslanectví v Praze a posoudil, do jaké míry se podílejí na činnosti CIA obecně a na úkolech, obsaených v Plánu pro Československo pak zvlátě.

xxxx

,,Moc toho nemáme. Skoro nic, konstatoval kapitán Sakáč. Provedli jsme rozbor činnosti některých pracovníků kulturního oddělení. Závěr je tedy jednoznačný. Aktivita stoupla o víc jak sto procent. Myslím styky s československými občany. Vypadá to, jako by nebylo dneska nic snazího, ne se dostat Na tritě. Kdy ovem člověk patří do jisté skupiny.

Podplukovník sklonil hlavu k rameni. Poklepával ličkou o podálek. Pak ličku odloil na talířek a usrkl čaje.

Pořádají celou kálu akcí, na které zvou kdekoho. Vysokokoláky. urnalisty. Hudební skladatele. Spisovatele. Ale veobecně také třeba představitele mládee a mládenických organizací. Vechno je legální. Nic nepřekračuje práva a povinnosti zastupitelského úřadu. Dokonce bych řekl, e se Američané nikdy nechovali tak korektně jako teď.”

Oba věděli, co to znamená.

Nebo můe znamenat.

Kdy ne dnes, tak zítra. Pozítří. Za měsíc. Za rok. Kdy? To se musí zjistit. Kdy, kde, kdo, co, s kým, proč, jakými prostředky. Tyhle prosté a zároveň nesmírně sloité otázky je třeba zodpovědět. To je jejich povinnost.

Velmi chytře zpracovávají kadého, kdo se k nim dostane, pokračoval Sakáč. Pořádají nejrůznějí podniky. Promítání filmů, to je tedy nejatraktivnějí. Mezi některými lidmi dpkonce patří, jak se říká, k dobrému tónu chodit na promítání k Američanům. Konají přednáky. Ale také dávají k dispozici svou knihovnu ..

A tam je co?

Ono nejde ani tak o to, co je tam, ale kdo tam chodí, přesněji řečeno, koho si tam pustí.

Trochu srozumitelněji,” řekl podplukovník.

Udělali jsme si rozbor a vychází nám, e do knihovny zvou určitý okruh lidí. Vybraný. Ukázalo se, e patří do skupin toho obyvatelstva, které jsou v Plánu pro Československo uvedeny jako vhodné pro vyuití v oblasti ideologické diverze.

Pokrčil rameny.

Ovem, jak říkám, vechno je z jejich strany legální. Poslední slova jakoby zůstala viset ve vzduchu.

Chvíli mlčeli.

Maličkost, ozval se podplukovník Smetáček, koho z těch, kdo tam chodí legálně, by asi tak CIA mohla přímo naverbovat? Nebo, řekněme zatím, potenciálně naverbovat. Zejména pro ideodlverzní oblast.

Dokázat těm, kdo se stýkají s pracovníky kulturního oddělení ambasády, e jde o víc, ne o pouhé společenské styky, je při naí dnení praxi těké.”

A to je vechno, co mi poví? Víc u nemá? Vstal. Přeel po kanceláři, která byla podobná jako vejce vejci té, v ní trávil větinou svého ivota i kapitán Sakáč. Jen pohovka, kulatý stolek se skleněnou deskou a také tři křesílka naznačovala, e rozdíl mezi oběma přece jenom je.

Na ebříčku hodností i funkcí.

Smetáček ztěka klesl do křesla:

Přece mi nechce namlouvat, e tohle je vechno, co ví.

No, spustil kapitán váhavě a otevřel nepříli silnou sloku. Zatím by tu bylo jen pár signálů.”

Jak vypadají?”

Je to úplně něco jiného, ne ty běné styky, o kterých jsem mluvil.”

Prohlédl první list. Zaklapl sloku a hovořil. Měl dokonalou pamě a dokázal se na ni spolehnout.

Poslední čtyři a pět měsíců se na kulturních podnicích amerického velvyslanectví objevuje Jiří ikancl. Doktor filozofie. Dějepisec umění. Chodívá vdycky se svou drukou, jistou Mary Morrlsonovou. Je to Angličanka, britská státní příslunice s trvalým pobytem v Praze. Podle toho, co víme, se ikancl objevoval dost často na britském velvyslanectví, co je vzhledem k původu jeho druky pochopitelné. Ale u Američanů dosud nebyl. A teď.

A dál?”

Moc toho není.” -

Spokojím se s málem. Pro dneek.”

Zjistili jsme, e mu hostitelé věnují mimořádnou pozornost. Svým způsobem, ovem taktně, ho preferují. Tohle je psychologicky chytré. ikancl má sice jako kunsthistorik docela sluné jméno, ale sám se povauje za autsajdra. Má zřejmě vysoké ambice a asi málo sil nebo moností je uskutečnit. Take se na tom americkém sluníčku prostě vyhřívá. Zvlá, kdy mu zcela mimořádnou pozornost věnuje ena velvyslaneckého rady.”

Přesahuje to rámec obvyklých styků?”

Zatím ne. ikancl několikrát přednáel diplomatům o praských památkách. Naposledy ve ternberském paláci. Ostatně v tomhle se vyzná. Napsal knihu o praském baroku, kterou mu zatím nechtějí nikde vydat.”

Je patná nebo ideologicky pochybná?”

Ani jedno, ani druhé, soudruhu náčelníku. Prostě mu vude řekli, e je výrobně nákladná, a e by si na sebe nevydělala. Dělal na ní pět let.”

To se pak člověk nediví, e takový vědátor zatrpkne.,

Jistě.

Jetě něco?” zeptal se podplukovník, díval se, jak Sakáč zváněl, sklonil hlavu k rameni a hleděl na prolapaný vzorek v koberci.

Vechno by bylo v pořádku. e ho paní radová tahá po vernisáích, e se s ním ukazuje v Mánesu, to prosím, to jim beru. Ale je tu jedna podezřelá okolnost. Zjistili jsme, e poslední dobou se kolem ikancla začal točit tajemník pollticko-ekonomičkého oddělení Roland Estes.

Točit je troku iroký pojem, to snad uzná.

Ovem … Několikrát spolu hovořili. Estes si ověřoval, co si myslí ikancl o politice a jestli si jako kunsthlstorik vůbec něco myslí a jak se dívá na vnitropolitický .vývoj v Československu. Pak si Estes začal shromaďovat o ikanclovi informace.”

Jakého druhu?

To u vypadá na prověrku k verbovce. Osobní ivot, politické názory, finanční situace, záliby, jak u to tak chodí. Zatím, a to zdůrazňuji, zatím jsou to jen velmi kusé informace. Z různých pramenů. Rozdílné hodnověrných, ale doplňují se. Já si myslím, e ikancl je váně zajímá. Tedy zpravodajce.

Podplukovník Smetáček zabubnoval prsty na stůl.

To vypadá zajímavě, ten Estes. Má na něho něco?

Sakáč se nadechl, zalistoval ve spise a začal pomalu, monotónně předčítat. Z úředně formulovaných vět se dalo shrnout toto: Roland Estes pracuje na zastupitelském úřadě Spojených států amerických v Praze od počátku tohoto roku. Oficiálně je veden jako tajemník politickoekonomického oddělení, ale ve skutečnosti je kádrovým pracovníkem CIA. Má pověst odborníka s velkými praktickými zkuenostmi. Pro CIA pracoval v fiecku, kde ho maskovali jako pracovníka Spojené skupiny pro vojenskou pomoc USA ňecku. Tam pobyl dvě léta a přeel na Kypr, kde ho cesta svedla s jistým Richardem Welshem, který éfoval balkánskou oblast. Kdy ústředí přeloilo Welshe do Latinské Ameriky, Estes odcestoval z Kypru do Spojených států. To se psal rok 1964. Po dva roky nejsou zatím o Estesovi ádné poznatky. A na počátku roku 1966 se objevil v Československu.

Sakáč dočetl.

Sklapl svazek.

Otřel sl ústa kapesníkem a řekl: Estese vedeme pod heslem Borovice.

Smetáček se naklonil. Dlaně opřel o kolena. A nadechl se. Ale dříve, ne stačil vyslovit první slovo, ozval se Sakáč.

Jen takovou maličkost, dodal a popsal společnou návtěvu legační radové, doktora ikancla a Rolanda Estese v Národní galérii.

A to je vechno? zeptal se Smetáček.

Co se ikancla týče, tak vechno. Mám tu ovem jetě zpravky o dalích pěti stycích, které nevypadají zrovna čistě. Jene zatím … Zatím se mně a nejenom mně jeví ikancl jako prioritní. Podal podplukovníkovi sloku a ten ji navyklým pohybem hodil na psací stůl.

Pak vstal, rozkročil se. Podíval se na Sakáče. Potom kamsi směrem k oknu a pak vykročil na okruní pou po své kanceláři. Neklamný příznak, e je spokojen, e zpráva zabrala, e Sakáč nepoutěl jen horkej vzduch, jak říkával podplukovník hláením, kde slova nahrazovala obsah. Pak si povytáhl puky na modroedých kalhotách a zvysoka se posadil.

,,Pár momentů,” řekl tie a pomalu, jakoby znovu váil kadé slovo, je tam docela zajímavejch. Jsou tam toti styčné body s instrukcemi z Plánu pro Československo. Take z toho vyplývá závěr. Pro tebe a tvé oddělení je ikancl úkol číslo jedna. Uděláte hloubkovou prověrku. A předevím se zaměříte na jeden bod. A to, kde se mohli Američané k ikanclovi dostat. Ten jejich náhlý zájem nespaď z nebe, ani nevyros mezi fialkama.

Sakáč pokyvoval hlavou.

Hloubková prověrka … Větu nedokončil. Konec také neměla. A Smetáček ovem a příli dobře znal její smysl. Takhle náčelníci oddělení vdycky začínají své nejtěl a předem vdy prohrané bitvy: o termín.

Má na to týden.

Hloubková prověrka … A Estes … přidal si Sakáč.

Povídám týden. Ani o den víc.

xxxx

Nejdříve si zapálil cigaretu. Chvíli kouřil. Pomalu. Vychutnával dým a rozhlíel se po své pusté kanceláři.

Pak otevřel trezor a uloil spisy.

Neuhrál nic. Na Smetáčkovi nikdy nikdo nic neuhraje. A přece to vichni zkouí. Zas a znova. Jakoby nevěděli, jak dopadnou. I on to zkouí, i kdy ví, e dopadne stejně.

Ne, tak jednoduché to u téhle brane nebývá. To by byla kolácká chyba. To by Američané přímo ukázalí prstem na ikancla: Jen si ho berte, tady ho máte. Zůstávají dvě monosti, buď je to finta. Na ikancla skutečné ukázali. A zatímco se s ním budeme zabývat, zverbují toho, o koho jim jde. Někoho neznámého. Někoho, o kom třeba nemáme zatím ani tuení. Anebo budou se ikanclem hrát jinou hru. Ale kdy začne? Jak? Přece se nemůou ani omylem domnívat, e nevíme, kdo je ten Estes. Nebo e se to rychle nedovíme. Ve dveřích se objevila blonďatá ktice poručíka Webra. Okrouhlé modré oči, okrouhlá tvář, ve které se okrouhle otevírala drobná, téměř ensky jemná ústa.

Smetáček má k němu snad blí, ne k jiným náčelníkům oddělení, ale přesto, nebo právě proto mu nepromine ani ň. Zamáčkl nedopalek. Zapálil si druhou cigaretu. Porady u podplukovníka se konaly zásadně bez nikotinu. Náčelník byl agresivní nekuřák.

To jest: bývalý kuřák, který se polepil. Sakáč sáhl po telefonu a řekl: Polete mi sem Webra. A pokud mono předevčírem.

Kapitánu Sakáčovi se na epizodě se ikanclem a Estesem od začátku něco nezdálo. A tenhle pocit se změnil v jistotu. e by Estes vyel přímo na ikancla? Ba

Připravil si poznámkový blok, propisovačku a čekal.

Ten blok schovej.”

Poručík měl méně zkuendstí ne větina pracovníků oddělení. Byl z nich nejmladí.

Ovem uloenou práci vykonával přesně.

Jinak to byl milý a učenlivý mládenec, o něm se rozhodně dalo předpokládat, e má budoucnost. e sl je toho vědom a chce sl cestu k ní vylapat a vydřít. Snad proto mu teď dal Sakáč přednost před zkuenějími kolegy.

Podívej, kapitán se předklonil a zapálil si cigaretu, jde o ikancla. Ty jsi u téhle záleitosti od začátku. Bude to, abych tak řekl, tvoje parketa. Nic víc ti vykládat nemusím. U ikancla je třeba udělat sondá. A pěkně hloubkovou. Jeho druku. Kadý kontakt. Jestli se někde v minulosti nemohl otřít o CIA. Jakkoli. Nevědomky. Obra archívy naruby. A v terénu dělej opatrně. Nesmí se provalit. Jasný? Prostě nesmí. Ale to ví stejně dobře jako já,” řekl kapitán a dával svému podřízenému najevo, e ho povauje za rovnocenného partnera. Je to lepí ne poutět náčelnickou hrůzu. Zvlátě, kdy jde o mládence jako je Weber.

,,Jo, prohodil kapitán jakoby mimochodem, dávám ti na to celé čtyři dny. A zprávu chci samozřejmě písemně.”

xxxx

Sekretářka podplukovníka Smetáčka byla nevysoká blondýnka onoho typu, kterému se ze zdvořilosti říká plnotíhlá. Jinak měla oči vude. Jazyk pohotově. Předcházeli si ji vichni náčelníci oddělení. .

Vědělo se, e píe na stroji jako kulomet posledního modelu. Je uznávanou odbornicí na vztahy mezi náčelníky veobecně, vyími pak zvlátě. A zejména se vyznala v povaze a náladách svého náčelníka bezprostředního, podplukovníka Smetáčka. Take kdy toho říjnového rána uviděla kapitána Sakáče, jak se s nezbytnou slokou v podpaí přihrnul do sekretariátu, prohlásila:

Jestli tam nemusí, tak radi vem co nejrychlejc za kliku z druhý strany.”

Má svůj den?”

Pokrčila rameny.

Polstrování vak tlumilo ve, co se říkalo za náčelníkovými dveřmi.

Náhle se objevil ve dveřích sám Smetáček.

Soudruhu náčelníku, dovolte, abych ohlásil splnění rozkazu, spustil Sakáč přesně podle předpisu. I kdy věděl, e tohle se právě u Smetáčka příli nenosí. Byla to věta, která udivila i Věru. Stroj zmlkl. Náčelník se podíval na svou sekretářku. Sekretářka se podívala na podplukovníka.

Ty má výsledky?”

Přesně tak, soudruhu náčelníkul”

Tak pojď dáli”

Ukázal Sakáčovi nataenou rukou. Zaklapl dveře. Pak klesl do křesla. Mnul si palcem a ukazováčkem oči a řekl, jakoby nemluvil s kapitánem, ale sám se sebou: Někteří lidi si jetě neuvědomili, o co vlastně teď jde. A mám někdy strach, e a si to uvědomí, bude pozdě.”

Odmlčel se.

Díval se na koberec, jakoby se hanbil za chvilku slabosti, o které dal znát i svému podřízenému. Jene! Podřízený je člověk buď v pořádku nebo v pořádku není. Podřízenost a nadřízenost přijde a pak. A Sakáč je v pořádku. Je to sekáč.

Tak uka, co má. Doufám, e to nejsou takový chvísty, jaký tu od rána poslouchám.”

Sakáč nebyl z těch, kdo se chlubí. A svým nebo cizím peřím. Ale znal cenu své práce. Věděl, kdy co plave na vodě a naopak, odhadl, co sedí. A teď měl v ruce papír, který bylo mono zařadit k řidím případům druhé skupiny. Tohle byla fakta a nic ne fakta.

Poloil na stůl list papíru.

Smetáček četl poněkud kobrtavé věty úředního záznamu.

IKANCL Jiří  charakteristika.

Jiří Slkancl se narodil 10. března 1918 v Hradci Králové. Jeho otec byl vedoucím úředníkem firmy Terak. V roce 1930 se rodina přestěhovala do Prahy, kde otec získal výhodnějí zaměstnání u filiálky americké společnosti Vacuum Oil Company. U této firmy působil a do své smrti v roce 1938.

Matka Zdena nebyla nikdy zaměstnána. Dostávala rentu z dědického podílu na velkostatku, který patřil její rodině. Velkostatek se nacházel v ibřině, tehdy pol. okresu Hradec Králové. Zemřela r. 1957.

Jiří ikancl vystudoval reálné gymnázium a od r. 1937 byl posluchačem filozofické fakulty UK, obory dějepis, dějiny umění. Jako historik byl ákem profesora Bedřicha MENDELa, jako dějepisec umění ákem prof. Jaroslava Kveta. Po uzavření vysokých kol na podzim 1939 nastoupil ve smíchovské Tatře jako pomocný dělník, později tamté pracoval jako úředník. ikancl odmítl pokračovat ve studiu na německé vysoké kole, třebae mu to bylo německými úřady výslovně nabídnuto. V Tatře pracoval a do osvobození. Není známo, e by se zapojil do odbojové činnosti. Ale je potvrzeno, e nikdy nekolaboroval s Němci. V roce 1945 pokračoval ve studiu na filozofické fakultě, ukončil je doktorátem a jeho disertační práce .Portrétní prvky v české malbě gotické’ byla ve výtahu uveřejněna v časopisu Listy pro dějiny umění a v odborných kruzích vysoce hodnocena.

Do února 1948 byl organizován v sociálně demokratické straně, po sloučení vak nevstoupil do KSČ. Sloučení odsuzoval a tvrdil, e prý dělnická třída byla ochuzena o jednu svou stranu.

Po ukončení studia neabsolvoval vojenskou základní slubu ze zdravotních důvodů. Nastoupil zaměstnání v krajské galérii v Hradci Králové, později v Brně. Upozornil na sebe publikační činností a je jako odborník na dějiny barokního malířství zaměstnán od r. 1958 v Národní galérii. Po odborné stránce je hodnocen jednoznačně kladně. Politicky se neangauje. Tvrdí, e pro něho je politikou jeho práce. Udruje iroké styky společenské i odborné, předevím s historiky umění, ale také s výtvarnými umělci a spisovateli. Napsal několik publikací o barokním umění v Čechách a ve střední Evropě, z nich vak poslední zůstává v rukopise a to proto, e by si vyádala nesmírné vysoké výrobní náklady.

Od r. 1958 ije s anglickou státní příslunicí Mary MORRISONOVOU, která má trvalý pobyt v Praze. MORRISONOVÁ se za války provdala za podplukovníka Jaroe, přísluníka naí letecké jednotky, peru 313 v Anglií. Ponechala si vak i po sňatku své dívčí jméno. Po válce přijela s JAROem do Československa. JARO zahynul r. 1957 pří autohavárii. Po jeho smrti se MORRISONOVÁ do Velké Británie nevrátila, zůstala v Československu. Seznámila se se IKANCLem a ije s ním jako druka. V Anglii zdědila velký majetek po rodičích.

IKANCL a MORRISONOVÁ udrují společenské styky s pracovníky britského a francouzského velvyslanectví v Praze. Styky s americkým zastupitelským úřadem před zářím 1966 nezjitěny.

SlKANCL se povauje za nedoceněného. Závidí kolegum, kteří se dostali výe jak vědecky, tak funkčně.

Prověrka zjistila styk s americkým státním přísluníkem českého původu v době vysokokolských studií. Charakter styku není vak blíe znám. Není ani známo, zda nějakým přímým nebo zprostředkovaným způsobem pokračoval.

Do kapitalistického zahraničí dosud necestoval ani sluebně, ani soukromě.

Teda, to se ti povedlo,” řekl Smetáček.

Kapitán zabloudil rukou ke kapse. Pak si uvědomil, kde sedí a chu na cigaretu si nechal zajít stejně rychle jako přila.

No, povedlo. Fakt. Jen se podívej.

A Smetáček poloil vedle charakteristiky Jiřího ikancla fotokopii. Text byl stručný: Doktor Jiří SlKANCL, narozen 10. 3.1918. Hovoří německy, francouzský, anglicky. Býval sociální demokrat. Zklamaný socialismem. Do roku 1947 styk s několika Američany. Při výjezdu na Západ je ádoucí BOLEX.

Tak tedy BOLEX, říkal si Sakáč. Vida. Take jsme se v těch papírech nehrabali zbytečně. BOLEX. Tomuhle se říká trefa.

Podíval se na podplukovníka.

Smetáček pochodoval po kanceláři, ruce sloeny za zády. BOLEX. Oba věděli, co tohle podivné, na první pohled nesmyslné slovo znamená. Bylo to krycí označení, které CIA pouívá pro osoby, které chce získat jako své agenty.

Tak takhle na to.

Ví, odkud jsou ty poznámky? řekl Smetáček.

Sakáč zkrabatil čelo a pohlédl zpod obočí na svého nadřízeného.

Něco mi to říká … e by … e by Luandrův zápisník?

Přesně. Luandrův zápisník.”

Ovem z toho plyne, e ikancl pro ně není nová záleitost, ani nějaká improvizace z nouze, ale e na něm dělají u pěkně dlouho. Nebo ho alespoň dlouho sledují.

Luandrův zápisník. To byl pojem. Na konci padesátých let československá Bezpečnost získala zápisník rezidenta CIA v Československu Luandra. Pravda, v té době měl u Luander v Praze dosloueno. Jene zápisník obsahoval údaje o aktivních agentech. I o těch, kdo jetě nevěděli, e se mají agenty CIA stát.

Byly v něm zaneseny charakteristiky i o agentech, příslunících třetích států, kteří ve slubách CIA navtěvovali Československo. Pro některé z nich znamenalo uklouznutí pana Luandra a chytrý tah československé kontrarozvědky cestu za mříe. Byl rovně zatčen důleitý americký agent, politický komentátor praské televize Vladimír Veselý.

Smetáček se zastavil. ,,Je tu pár zajímavých hledisek. Já bych dokonce řekl moc zajímavých. Kdy si vezmeme Luandrovy poznámky a Estesův kontakt, vychází nám jednoznačně, e, zvedl palec, ,.zájem CIA o ikancla je sice starý, ale trvalý. A teď tu věc chtějí dovést do konce. To konkrétně k ikanclovi. Nebo se na to dívá jinak?

Sakáč zavrtěl hlavou.

,,Ne, vypadá to logicky. A vypadá logicky, e se o něj zajímají právě Američani. Ten člověk přece doslova vyrostl v amerikanizovaném prostředí. Jeho otec pracoval u americké firmy. Po osvobození kamarádil s Američanem českého původu, který kromě studia na filozofické fakultě dělal kdovíco … A co kdy u tenkrát si vyhlíeli, kdo by se jim mohl hodit a kdo ne.

,,Počkej. To jsou slova. Má důkazy? Ví, kdo vůbec byl ten ikanclův kamarád ze studií?

,,Ne, ale moná, e by se to dalo jetě zjistit.

Smetáček pokrčil rameny.

,,Snad. Ale bojím se, e bychom nadělali rámus. A to teď potřebujeme ze veho nejmíň. Ale já ti rozumím, ikancl vyrůstal v prostředí, orientovaném na Ameriku.

,,Asi tak.

,,To je dobrý postřeh. Můe se hodit. A uvědomil sis jednu nesmírně zajímavou věc ..zarazil se. Odmlčel se a po chvíli řekl, vlastně dvě. Tak za prvé poznámky o ikanclovi v Luandrově zápisníku jsou v řadě momentů totoné nebo alespoň obdobné jako u ostatních vytipovaných osob. Z toho si můeme odvodit, e chystají roli, kterou by měl s největí pravděpodobností ikancl sehrát. Ten chlapík můe být nebezpečný. Za určitých okolností moc nebezpečný. A za druhé, jestlie po takovém časovém odstupu na kontakt se ikanclem jdou i přesto, e jsme mezitím zatkli některé agenty z Luandrova zápisníku, nemají zřejmě tuení, e Luandrův zápisník je v naich rukách.

Sakáč přikývl.

,,Chtěl bych se vsadit, řekl Smetáček, ,,e Američané vyuili situace, aby vytáhli ikancla za hranice a naverbovali ho. Jestlie byl vytipován na BOLEX, je to jasné. Verbovku za hranicemi povaují za nejvýhodnějí. A nejbezpečnějí.

,,Nemusíte se vsázet, vyhrál byste tak jako tak. Omlouvám se, ale jetě jsme to nestačili napsat. Poznatek je čerstvý. V podstatě jsme ho upřesnili teprve dnes ráno.

,,O co jde?

Zjistili jsme, e College Williams z Massachusetts nabídla doktoru ikanclovi prostřednictvím ministerstva kultury na první pololetí roku edesát osm dvouměsíční studijní stá ve Spojených státech.

Podplukovník se zastavil vprostřed kroku. Jeho protáhlý, bledý obličej jako by náhle ztratil vrásky a poněkud zčervenal.

Tak vidí.

Američané berou vekeré náklady na sebe, take kultura ikancla pustí. Na pobyt nabízejí deset tisíc dolarů ..

Kolik?

Deset tisíc dolarů … Na kultuře jsou z toho trochu divní, protoe, jak říkali, je to nezvykle moc peněz.

Jak nezvykle?

O padesát procent víc, ne se platí v podobných případech. Take se zdá, e to CIA míní se ikanclem doopravdy.

Smetáčkovi vak stále něco vadilo. Byla to spí intuice. Někde v celém pohybu kolem ikancla tuil proluku. Podivnou mezeru. Mnoho věcí, které by Američané, podle elementárních zpravodajských pravidel měli utajit, dělají otevřeně.

Kdy dám někomu o pět tisíc dolarů víc, ne se běně dává, pak si přece musím uvědomit, e ta druhá strana začne stříhat uima. Za hlupáky nás nemají. Nepereme se taky spolu první rok. Anebo e by to bylo jinak? ikancl jim nepůjde přece dělat za ideály. Za holý obdiv k stars and stripes. To není ten typ.

Vypadá to, e jsme se strefili, řekl Sakáč. Připravují sl ho k verbovce. Kdyby toti doktor ikancl u byl agentem, neangaovali by do toho velvyslanectví, li by na něj přímo.

V tom má pravdu. Musíme si vak uvědomit jedno. Na vlastní akci potřebuje CIA čas. Ten teď musí uhrát. Take musíme kontrolovat nejen tuhle stá ve Spojených státech, ale kadou lkanclovu případnou cestu do zahraničí. A kontrola ikancla a Estese to bude teď vá chlebíček. Nesmíte se provalit. Rozumí?

Zastavil se. Pak sl sedl vedle Sakáče a řekl nezvykle tie: Kdyby tak lo zjistit něco víc o kontaktu s tím Američanem před osmačtyřicátým. To by bylo … Podívejte se na to. Ale zase, opatrně.”

Mám sl to vyloit tak, ozval se Sakáč, e kdyby tam hrozil proval, máme raději nechat minulost minulostí? Tak si to nejen vylo, ale tak to také udělej. Mimochodem, komu to dá?

Webrovi.

Webrovl?”

Jo. Začal s tím, tak a to taky dotáhne. Ono to dělá vdycky zlou krev někoho nechat něco nakousnout a kdy je akce v nejlepím a mohla by dávat výsledky, tak mu říct: Mladej, jse málo zkuenej, koukej předat spisy a půjde na něco jlnýho. Ne. To já na oddělení nechci.”

Smetáček se díval na podlahu, jako by z letorostu v parketách, pokrytých vrstvou erárního hydrovosku, chtěl vyčíst něco, co u dávno zapomněl.

Nakonec má pravdu. Kdy jsme my začínali, tak jsme na tom nebyli o moc lip, ne je dneska Weber. A zvládli jsme to? Zmákll, protoe jsme museli. A nakonec, kluk se ti něco naučí jen na důleitých případech.

Pak se nadechl a začal z jiného konce: Jak tu akci nazveme?

Mně ta celá záleitost připadá jako íp, zamířený na ivotně důleité místo. A aby íp vyletěl, k tomu potřebuje tětivu. Navrhuji akce TĚTIVA.

Dobrá. Je toti vidět, e sis promyslel nejen podrobnosti, ale celý smysl akce, řekl Smetáček, ,,tak tedy Tětiva. Informovat mě bude průběně. Tak do toho, kluci, zlomte vaz.

Kdy zavíral dveře náčelníkovy kanceláře, měl Sakáč pocit, e se usmál bludný balvan.

Inu, zázraky se dějí.

Toté si myslel na druhé straně dveří podplukovník Smetáček, který pročítal znovu a znovu materiály k akci Tětiva a srovnával je s fotokopiemi ze zápisníku bývalého rezidenta CIA Luandra.

A to bral tak nebo jinak, Sakáč a jeho mládenci odvedli opravdu dobrou práci. Sakáč umí. Nedá se nic dělat. Slouili spolu deset let. Znali se po rubu i na líc. Podplukovník věděl, e Sakáč je někdy to, čemu se říká podivnej pavouk. Náčelník se samorostlými nápady a svébytným vztahem k podřízeným, ale nadřízený, který má čuch. Prostě, kontrarozvědčíkem se člověk buď narodí nebo pak u v apatyce sice můe přikoupit, kdy mu není shůry dáno, ale nikdy to u nebývá ono. Nechal úvahy úvahami, a znovu si pročetl poznatky Sakáčova oddělení k akci Tětiva. Teď hlavně neuspěchat. Spěch je v kontrarozvědné práci to nejhorí. Jene situace je váná. Příli váná, ne aby si to Smetáček mohl nechat jen pro sebe. Nedá se nic dělat, povzdechl si a začal připravovat pro náměstka informaci o akci Tětiva.

xxxx

A je to tu, řekl kapitán Sakáč.

Bez důvodu. Bez komentáře.

Co? zeptal se podplukovník Smetáček, i kdy oba á příli dobře věděli, e TO je jediná věc. Jediná událost, na kterou dlouho čekali. Dny se měnily v týdny. Ale nedělo se nic, co by se dalo vztáhnout k poznámce BOLEX v Luandrově zápisníku. Nebo něco přehlédli. A moná, e třeba sledovačka vyplaila Estese, který se teď vůbec stáhl do pozadí. Někdo někde se mohl dopustit neopatrnosti. A neohlásil ji. Vechno se stává. A lidé jsou lidé.

Tak co se stalo? prohodil s hranou lhostejnosti podplukovník Smetáček.

Vlastně nic. Maličkost. Kdyby lo o někoho jiného.

Ministerstvo kultury včera poádalo pasovku o výjezdní doloku pro doktora ikancla.

Kam?

Do Belgie. Konkrétně má provázet jako tlumočník dva malíře, Sakáč jmenoval významné mistry, poctěné tituly a cenami, na soubornou výstavu vlámských mistrů do Antverp,”

Smetáček si pohladil pomyslný knírek pod nosem, co byl výraz nejhlubího soustředění.

To ovem nemusí nic znamenat. Na Západ teď jezdí kde kdo.

Nemusí. A taky to na první pohled vypadá čistě. Jde o výměnu. Dva Belgičané bylí na jaře u nás. A vechno v pohodě.”

Na jak dlouho pojedou?

Je to celkem est dnů. Odlétají 25. ledna do Bruselu. Sabenou. První den mají plánovanou prohlídku Bruselu. Tak. Letem světem. A hlavní program v Antverpách. Tam pojedou autem. Prohlédnou sl Royal Gallery of Fine Arts na Leopold de Waeltplaats a Rubens House na Rubensstraat. No a porozhlídnou se po Antverpách. Nějaký ten oběd. Koktají. Jak u to chodívá.

,,To vypadá úplně normálně.

Jistě. A sem je to v pořádku. Ale teď pozor. Sakáč udělal pauzu. Nai malíři a belgičtí malíři jsou, abych tak řekl, protějky, kolegy, tvoří na stejná témata. Mají si spolu dost co říct. Tenhle výběr je z belgické strany naprosto jasný. Potí je v tom, e ti nai hovoří jen německy. Jestli se vůbec dá říct, e hovoří. Dovedou si říct o housku v krámě. A tím zhruba končí. Take Belgičané poádali o tlumočníka. A konkrétně pozvali ikancla.

Máme přece tlumočníků … čtrnáct do tuctu.

To jistě, pokrčil rameny Sakáč, na kultuře nic nenamítali. lkancl má dobrou pověst. Mluví plynně třemi jazyky. Take skýtá záruku zasvěceného překladu.

Smetáček pokyvoval hlavou.

Přitáhl sl álek čaje a vypil chladnou, sotva zaloutlou tekutinu.

,.Jestli ho Američané chtějí kontaktovat, a protoe se jím zabýval Estes, tedy odborník na agenturní práci, máme vechny důvody předpokládat, e chtějí, tak si musí pospíit. Podle mě to vypadá tak. Cesta do Belgie jim dává ideální příleitost ikancla zverbovat. A studijní pobyt ve Spojených státech si připravili do zálohy, jako náhradní variantu. Kdyby ta Belgie a u za jakýchkoli důvodů nevyla. Ale ona jim, ted správně řečeno lkanclovi, vyjde. A my musíme něco udělat. Co navrhuje?”

ikancl bude v Belgii necelý týden. Kdy odečteme den příletu a odletu, tak jenom čtyři dny. čili s celou operací by si Američané museli přichvátnout. V Bruselu budou mít k dispozici jenom hodiny. V Antverpách dny. Ne moc času, ale přece jenom víc, ne v Bruselu.

Take zhruba zase vyplývají dvě varianty.”

Jistě. Buď jsou u tak daleko a jsou si jisti, e to risknou v Bruselu. Nebo jim vylo, e se musí se ikanclem opatrně posunovat a půjdou na něj v Antverpách. Musíme si uvědomit, e ho teď znají. Dokonce bych řekl, e ho znají přinejmením tak dobře jako my. Koneckonců ne-li lépe, kdy jsou s ním v osobním styku.

A ten nic nenahradí. ádné kontroly. ádné agenturní zprávy. Prostě nic není lepí ne ivý osobní styk, ve kterém se ti člověk postupně otevírá a ty, kdy má dost zkueností, si v něm můe přečíst i jeho nejranějí mylenky a nejskrytějí přání, říkal sl Smetáček. V tomhle má Sakáč pravdu, ale a má pravdu nebo ne, zásadní otázku to jetě neřeí.

Co budeme dělat?

Jakoby uhádl náčelníkovu nevyslovenou otázku, Sakáč řekl: My se prostě za ikanclem v Antverpách podíváme. Jestlie s ním půjde CIA na styk, tak s největí, pravděpodobností v Antverpách. Já bych řekl, e v Bruselu je téměř fyzicky nemoné to stihnout. I kdy ale ani to nemůeme vyloučit.

Počkej, tohle je řeč jak rozprávka. Chce kontrolu jenom pro Antverpy nebo pro celý pobyt v Belgii.

Pro celý pobyt. Kontrola nám musí povědět, jestli v tom CIA jede nebo nejede. Kdy nedokáeme odpovědět na tuhle otázku, pak budeme, a se nám ikancl vrátí, dál tápat. A to si nemůeme dovolit. V současné politické situaci u vůbec ne. A u člověka jeho profese teprve ne.

Sakáč skončil. Odmlčel se. V kapse si pohrával s krabičkou cigaret. Ústa plná slin. Teď kdyby si tak mohl dát luka! A náčelník mlčí a mlčí. Protahuje schůzku. Ostatně, tady musí člověk být trpělivý. Jde o příli váné věci.

V podstatě s tebou souhlasím,” ozval se konečně podplukovník. Hovořil pomalu, s důrazem na kadé slabice, moná na kadé hlásce. Kontrolu v Belgii udělat musíme. Legrace to nebude, pohybujeme se na cizím území. A budeme muset sáhnout k mimořádným opatřením. Ostatně, kdy nám Američané verbují naeho občana ke spolupráci se svou zpravodajskou slubou, je to natolik mimořádná záleitost, e kadé opatření je oprávněné.”

Zamlčel se.

Co ti mám vykládat. Připravte předběný návrh. Ovem ten musí sedět. Do puntíku. Dnes máme?”

čtvrtého prosince. Zítra chodí Mikulá,” usmál se Sakáč.

To jsem zvědavej, co nám jetě nadělí. Take předběný návrh do pozítřka.”

xxxx

Vzduch chutnal nahořkle a zdálo se, e se lepí na jazyk i na patro. Páchl sazemi, naftou a výfukovými plyny.

Od ústí eldy hnal vítr těká oblaka, plná detě, z nich co chvíli stříkla ikmá sprka na sazemi a smogem zčernalé střechy Antverp. Stmívalo se. Město se náhle rozsvítilo.

Pestré neónové reklamy, které se nervózně rozsvěcely a zase hasly. Vítr a vlhký chlad pronikal do kostí.

Ale Jiří ikancl, přesně pověděno, PhDr. Jiří ikancl el pomalu od Královské opery a myslel si, e člověk se prostě musí nadýchat ovzduí cizího města. Vlastně to byly jeho první samostatné kroky v cizině. Zdálo se mu, e jde trochu nejistě. Váhavě, jako člověk, který zvolil cestu přesmočál a nyní rozvauje kadý krok.

Pak mu toto srovnání připadlo nevhodné. Přilápl, aby se ujistil, e má pod nohama pevnou zemi.

Kdy doel na Roosevelt Plein, podíval se na hodinky. Do večeře v hotelu Meir, kde bydlel s oběma malíři, zbývala jetě hodina. Malý koňak, kávu a trochu samoty, poehnané samoty a soustředění si zaslouí. Ona to není legrace dělat tlumočníka. Překládat pokud mono přesně dosti obrazné výrazivo obou Mistrů i jejich belgických protějků.

Kavárna dýchla pachem dobrého alkoholu, kávy vařené na italském kávovaru, nahořklým pachem gauloisek a aromatickou vůní dobrých doutníků a lulkového tabáku.

Nael si místo u okna. Objednal si a otáčel v prstech skleničku koňaku. Nápoj spíe vdechoval a olizoval, ne pil. I kdy to nebyla zvlá vynikající značka, jetě nikdy mu ádný koňak tak nechutnal. Snad to dělala ta zvlátní atmosféra, do ní se propadl. Připadal si, jakoby se potácel v obluzení. Jakoby svatokrádeně dupal po místech, která dosud znal jen z výtvarných monografií. Zato dobře a důvěrně. Měl ten ohromující pocit, e vechno, co viděl, u jednou zail. Snad ve snu nebo kde. Ten pocit ho neopoutěl ani v Bruselu při krátké procházce po Place Grande a okolí, před Snyderovou Bitvou na Bílé hoře a vstříc dílům vlámských, panělských a italských mistrů. Táhl se za ním při prohlídce Královského muzea krásných umění. Vlastně to bylo vechno v letu. Jen na tohle muzeum by člověk potřeboval půlroční pobyt. Kde ho vzít? Jak se k němu dostat? Knihy jsou dobrá věc, ale z knih vechno nevyčte. Nezachytí to podivuhodné fluidum, které se vznáí nad originálem. Něco, co nevidí, necítí, nedokáe pojmenovat a co tu přece jen je.

A to viděl zlomek, odrobínek toho, co skrývají evropské galérie a muzea.

Kolik neviděl. A hlavně, co u se mu nepodaří spatřit?

Zatracená léta. Promarněné roky. Dobrá nálada se rozplynula v nahořklém rmutu, který člověka naplní, kdy si uvědomí, e stárne a e ledacos u musí ze svého ivota vykrtnout. S konečnou platností.

Objednal si druhý koňak.

A rozhodl se. Zítra se udělá sám pro sebe. Jeho svěřenci a si jedou na výlet do Rupelmonde, městečka v ústí eldy, kde je muzeum Tilla Eulenspiegela.

Mít celý den pro sebe. To vůbec není k zahození. Dopil koňak. Zaplatil a pomalu vyel na ulici. Mení procházka před večeří neukodí.

xxxx

Mrzlo jen pratělo.

Světlo pouličních lamp se jetě mísilo s vybledlou září měsíce, ale ulice u byly plné chodců.

Lidé zabalení do ál a uanek. Nemotorní v kabátech, pod které si natáhli co se jen dalo, spěchali únorovým jitrem po kluzkých chodnícícn. Jiná léta u obyčejně touhle dobou div neklepe jaro na dveře, ale v tom roce 1967 se zdálo, e zima nikdy neskončí. A kapitánu Sakáčovi se zase zdálo, e nikdy neskončí cesta tramvají. Obyčejně si jetě zdříml a neomylně se probouzel, kdy měl vystoupit. Ale toho rána se vzbudil dříve. A měl pocit, e se udusí. Prodral se tlačenicí k východu. Chvílí postával na nástupním ostrůvku Na pejchaře a vdechoval mrazivý vzduch.

Párkrát přelápl a rozhodl se.

Musí se probudit. To jest: opravdu, zgruntu a pořádně probudit. Ne pospávat s otevřenýma očima.

A aby se mu to povedlo, potřebuje delí procházku. Půjde a do Dejvic pěky. Potřebuje sí leccos srovnat v hlavě.

Jen mlhavě si uvědomil, e u třetí noc nespal doma, e ho čeká spousta řečí, jaké slyel v různých obměnách nesčetněkrát a jaké zná kadý jeho kolega. A si teda zůstane v práci, kdy se mu tam tak líbí. Doma ho nepotřebují. U si zvykli. Já, tak to asi řekne ena, bych jen ráda věděla, koho sis vlastně bral. Mě nebo ty svý věčný starosti.

Starosti.

To je to slovo.

Má jich, hanba mluvit.

ikancl se vrátil z Belgie. A podplukovník rozhodl, e Sakáč se přesune na stanovitě kontrolní skupiny. Kapitán se divil, ale jen chvíli. Bylo jasné, e tenhle nápad dostal někdo z vyího náčelnictva, protoe Smetáček věděl, e kontrolní skupina je dobrá, dobře sestavená, sehraná a spolehlivá a e Sakáč jí nemůe vůbec v ničem pomoci. Ale někdo nahoře zastával přesvědčení, e podřízení pracují dobře jen tehdy, kdy se kolem nich motá vrchnost. Dnes přesně v osm má být Sakáč u podplukovníka. Co se semlelo? Těko povědět. Jistě ale v kanceláři leí kupy poty, hory papírů, které musí vyřídit pokud mono předevčírem. A pak tu byl, pochopitelně, ikancl. Na prvním místě.

Vcházel do budovy.

Podíval se na hodinky.

Musí rovnou k náčelníkovi, rozhodl se.

Plavovlasá sekretářka byla informována veobecně a dokonale.

Má tam čaj, pitla spiklenecky. A kdy uviděla, jak se kapitánův obličej protáhl a jakoby jetě víc propadl, dodala:

Neboj, je mírně aromatizovanej. To u tu dlouho nebylo! A asi dlouho nebude.”

Tak teda grog. A u Smetáčka!

Váně, zázraky se dějí.

xxxx

Po pracoviti kontrolní skupiny vypadala podplukovníkova kancelář jako koutek rajského klidu.

A náčelník jako spokojenost sama. Jistě: spal doma. Netvrdnul v křesle. Nedrnčely mu u ucha telefony.

Jak to vypadá? zeptal se Smetáček.

No jak … Nic. Normál. Cesta do práce. Cesta z práce. Večer ani v noci ádný pohyb. Snail se mluvit klidně, ale jeho hlas přese vechno zněl rozmrzele.

Nebuď nervózni. Přece víme, jak to chodí. Tohle,” pokračoval Smetáček, není nic neobvyklého. Nai lidé, které kontaktuje za hranicemi cizí rozvědka, jsou buď aktivní hned po příjezdu, protoe se domnívají, e jsou mimo nai pozornost, nebo začnou plnit úkoly po delím čase. Jak ví, tak ten první případ se týká u naverbovaných agentů. Ten druhý těch, které právě získali. ikancl je zjevně ten druhý případ. A ví stejně dobře jako já, e ho mohou aktivizovat za týdny, ale také za celé měsíce nebo dokonce roky. Ovem já bych řekl, e mezi kontaktem a akcí bude u ikancla mení časový odstup.

Je nějak moc klidný. Klidný a spokojený, myslel si Sakáč. Ví něco, o čem mi jetě neřekl. A moná ani neřekne. Uvidíme. Bez věcných základů by náčelník mluvil úplně jinak.

A v té chvíli Smetáček natáhnul ruku s listem papíru:

A ví, na čem jsi.”

Bylo to hláení z Belgie. Zpráva nikoli dlouhá, ale pro vývoj akce Tětiva měla zásadní význam. To Sakáč pochopil hned po prvních řádcích, četl: ,Dne 25. ledna Tětiva do Antverp. Pohyb dle programu. 26. ledna  Tětiva v Královském muzeu společně s ostatními. Dopoledne se kolem Tětivy pohyboval mu vyí postavy, tíhlý, silně proedivělý. Objevil se i odpoledne, kdy Tětiva stála na okamik před Rubensovým obrazem. Neznámý přistoupil k Tětivě a oslovil ji. Bylo zřejmé, e se znají, i kdy Tětiva byla setkáním nesmírně překvapena. Po chvíli mu Tětivu opustil a odeel i z muzea. Tětiva pokračovala v prohlídce obrazů, i kdy poněkud neklidně. Na identifikaci neznámého se pracuje.

Tětiva se s ním setkala opět 27. a 28. ledna. Okolnosti podezřelé. Zpráva přijde do týdne.

Tak co ty na to, zeptal se Smetáček.

Vylo to, řekl kapitán a jeho hlas jakoby zněl z velké dálky. Pomalu se probíral z lenivé spokojenosti, do které ho zkolébalo několik douků grogu.

Mně se zdálo, a zpráva to moná potvrzuje, e jsme si nedali moc práce s prověrkou styků mezi ikanclem a tím Američanem na studiích. Nechtěl jsem dělat zbytečný rozruch. Ale teď, jak to vypadá, to tam budeme muset rozhrabat.”

Smetáček mlčky přikývl.

Prognóza vyla. Zdá se. Toti prognóza, e sl CIA ikancla připravuje na verbovku. A logická úvaha je, e mu za hranicemi podstrčí někoho, koho zná. A třeba mu i důvěřuje. To vyplývá z celé zprávy, e se s kontaktem ikancl znal. Podezření dostává konkrétní podobu. Take dejte celý plán kontrolních opatření do pohybu. Ale nesmíte se provalit. Kdy Weber něco zjistí, hned mě informujte.” Odmlčel se. Vstal. A Sakáč se také ztěka zvedl z křesílka.

Bě se teď domů vyspat. Mimochodem, včera večer jsem k vám volal. Zdá se, e bude mít na domácí frontě klid.”

Tichou domácnost?

Říkám klid.”

Sakáč se podíval na podplukovníka a ten mlčky přikývl. Slova byla zbytečná.

Nad stohem papírů v sekretariátě mávl rukou. A zítra. Tohle nehoří. Seběhl do své kanceláře a vytočil Webrovo číslo. Místo poručíka se hlásil jeden z jeho spolupracovníků.

Kde je Weber?

Plní úkoly v akci Tětiva. A skončí, ohlásí se.”

Sakáč si oblékl zimník a usmíval se. Weber… Weber… Vypadá jako těně a zatím je to dorostlej buldok. Kdy se zakousne, tak nepopustí.

Vyrazil do mrazivého dne. Zdálo se mu, e sníh pod nohama křupe veseleji ne ráno.

xxxx

Černý ford s poznávací značkou diplomatického sboru v Československu opatrně zdolával serpentiny kolem Přlmdy. Vozovka byla řídce posypána kvárou a vůz si na zledovatělých místech dělal, co se mu líbilo, řidič nespěchal. Navykle vyrovnával smyky. A jetě stačil vytáhnout z krabičky na palubní desce dunhillku.

Zapálil sl a kdy vyjel z lesa, spokojeně pozoroval krajinu. Leela, s mírné rozvolněnými obzory pohraničních hor, ztichlá pod sněhem. Vesnice jakoby se sníily a přikrčily. Báně kostelních věí se leskly ve slunci a nad únorovým sněhem těce přelétaly vrány. Krása. Přtmo taková neuvěřitelná, pohádková krása. To u se málokde ve světě vidí. Lesy na svazích se zdály temnějí a jakoby leely na dosah ruky.

Roland Estes, tajemník amerického velvyslanectví v Praze, byl sám se sebou spokojen. Vracel se z Norimberka, kde se krátce setkal se svým nadřízeným z mnichovské rezidentury. Jednání bylo stručné, ale důleité. Estes neměl ve zvyku nadsazovat, ale říkal si, e pro něj bylo dokonce ivotně důleité. Prostě: jedna z těch schůzek, které rozhodují o úspěchu nebo neúspěchu celé ivotní dráhy.

A Estes udělal krůček dopředu. A vý.

Dokonce by řekl, e pořádný krok.

Akce N/38 skončila dobře a éf byl s Estesovou prací v Československu spokojen. Zváili, co se udělalo. A stanovili dalí plán. V akci teď hlavní úloha připadne Alici. Estes ji bude řídit, ale to je hračka. Alice má zkueností za dva, k tomu neomylný enský čich a tak se Estes omezí na celkové konzultace, abychom tak pověděli, tak to řekl plukovník, strategického významu. A co hlavně. Estes bude spojkou mezi Alicí a úřadovnou CIA ve Spolkové republice Německo.

Alice u je v Praze. Několik dní, řekl plukovník a Estes dokázal dobře zakrýt svůj údiv. Situace, které zatím měla rozehrát kolem en-osmatřicítky, zvládla podle plukovníka perfektně.

Silnice byla teď suchá. Estes přidal plyn a ford se tie rozjel, ručička rychloměru stoupala, a se ustálila na devadesáti kilometrech v hodině. Moná, e by stálo za to setkat se s Alicí nesluebně. Třeba by to dopadlo lip, ne v Mnichově, kdy ráno měl ten hrozný pocit náhraky. Ne. To je nesmysl. Kolem N/38 jde o příli váné věci. A milostná avantýra v Praze by byla nejen nebezpečná, ale předevím pitomá. A jestli měl něco Roland Estes nerad, pak to byla hloupost a neschopnost náleitě ocenit situaci.

Blíil se k Plzni.

Pohlédl na hodiny. Od snídaně uplynula spousta času. Co takhle spojit příjemné s uitečným a stavit se v Plzni na svačinu.

Nahmátl v kapse dopis.

V centru zaparkoval a chvíli se procházel. Pak zabočil do postranní ulice a rychle, jako by o ní předem věděl, el k potovní schránce. Zastavil se. Příčná ulička byla liduprázdná v tuto polední hodinu. Roland Estes vhodil dopis do schránky. Protáhl se a zamířil zpět do centra do restaurace.

Za hodinu vyrazil černý ford z Plzně na praskou výpadovku.

xxxx

Hodiny u vchodu ukazovaly za deset minut sedm, kdy poručík Weber spíe proběhl ne proel kolem dozorčího.

V tu dobu byla budova jetě prázdná. Jen kdesi haraila uklízečka kbelíkem. A dalí vytírala schody hadrem, omotaným na smetáku. Ve vyhrazených kancelářích se dozorčí důstojníci jednotlivých součástí snaili alespoň trochu probrat z napůl probdělé noci. Běný den obyčejně začínal. Tak jako po větinu roku.

Weber pokýval, kdy mu sluba vyřídila, e se má okamitě hlásit kapitánu Sakáčovi. Zdál se přepadlý, ale vypadal jako člověk, jemu se podařilo, co se podařit i mělo.

Pět dnů se probíral v regálech archívu Univerzity Karlovy, ale tam nenael sebemení stopu po nějakém Američanovi, který by studoval po pětačtyřicátém dějiny umění na filozofické fakultě. Archivář mu řekl, e najít takového posluchače je téměř nemoné, protoe v archívu se zaznamenávají pouze doktorandi. Ale, poradil mu, a to zkusí na kolství. Moc naděje mu sice nedával, ale snad …

Na kolství se nejprve tvářili udiveně. V archívu podobné záznamy nevedou. U je dávno skartovali.

Vrhl se tedy do evidence obyvatelstva. Ale tam se dověděl, e přechodné pobyty z této doby u také prolétly drtičem spisů. Na co je skladovat? Víte, co bychom tu měli papírů? Vdy by tu za pár let nebylo k hnutí.

Poručík Weber vyel do chladného únorového dne se svěenou hlavou. Málem e ho neporazil automobil. Vyslechl několik desítek slov, jaká se obyčejně vytečkovávají. A zachmuřen el po svých. e Sakáče zklame, u to bylo samo o sobě dost patné. Poručík byl mladý a jeho zkuenosti nepatrné. Kdyby byl o krapítek protřelejí, věděl by, e Sakáč dobře dokáe rozliit moné od nemoného. V tomto případě by patrné pokrčil rameny: Inu, nedá se nic dělat.

Ale právě proto, e poručík neměl zkueností, co by se za nehet velo, zato vak jasnou představu, e nesmí shodit sám sebe v náčelníkových očích, lámal si hlavu, kudy na to. A tak si vzpomněl na strýce z matčiny strany, bývalého přísluníka Bezpečnosti, který u odeel do penze. Ozbrojil se pro kadý případ lahví červeného a vydal se za ním. Kdy mu posléze naznačil, co by potřeboval, řekl strýc a pamětník v jedné osobě: Jestli to byl Američan, třeba i českého původu, a rychle po Únoru balil, pak sotva patřil k normálním studentům. Mohl být podchycen v archívu bývalého Zemského odboru bezpečnosti. Říkalo se tomu tehdy ZOB …

xxxx

Vypadá to tak, soudruhu kapitáne. V archívu ZOB jsem objevil materiály, týkající se americké informační sluby USIA, která v roce 1945 měla úřadovnu v Praze na Národní třídě. Narazil jsem na jméno Robert Boies. Americký státní přísluník českého původu. Přiel do republiky jako přísluník Pattonovy armády. Po demobilizaci zůstal u nás a obdrel stipendium. Zapsal se na filozofickou fakultu. Dějiny umění, historii, archeologii. A přivydělával si, jak vyplývá z materiálů, které se naly v kanceláři USIA, jako redaktor informačního bulletinu.

Sakáč protáhl nohy.

Zapálil si cigaretu a přistrčil krabičku svému podřízenému. Kluk se otáčí, jen co je pravda. Leckdo ze starých vlčáků by takovou práci neodvedl.

,,O tom bulletinu ví něco víc?”

Jak víc?

No prostě charakter. Kadá tiskovina má svůj účel, svou, abych tak řekl, tvář. Něco jako informativní, nebo na první pohled jen informativní. Něco zase dělá otevřenou propagandu.”

Jo, tak tady, soudruhu kapitáne, to bylo takhle. Bulletin USIA přejímal ze západního tisku články, které měly jasnou protičeskoslovenskou tendenci. Kritizovaly lidově demokratické zřízení, jeho představitele.”

To u něco je,” řekl uznale Sakáč. A co kontakty toho … jak se jmenoval, Boiese? Nic?”

Weber se nadechl. Vypadal téměř vítězoslavně.

V USIA se Robert Boies setkával s majorem Kurtem Taubem.”

Jo Taube… Kurt Taube, zástupce éfa americké vojenské mise plukovníka Charlese Katka. To měl teda Boies pěkný kamarádíčky. Ani se nedivím, e tak rychle zdrhal.

Major Taube tam docházel dost často. Zjevně USIA vyuíval ke svým účelům. USIA fungovala do roku 1950. Pak jí zavřeli krámek pro nepřátelskou orientaci vůči politickému systému v Československu.”

Tohle Sakáč znal dopředu i nazpátek.

Ovem, kdy kupuje čerstvé zboí, musí jako přívaek vzít i něco starího. Kdyby u jen proto, e poručík si málem uoupal nohy, ne Boiese vyhrabal.

Ono vlastně vechno má hlubí kořeny. Úplně vechno. Kurt Taube pracoval v Office of Strategie Service, Úřadu strategických slueb, co byla centralizovaná americká zpravodajská sluba, která vznikla pod tlakem válečných podmínek. A svou úlohu dohrávala a do roku 1947, kdy ji podle Zákona o národní bezpečnosti, čili National Security Act nahradila CIA. Ale bylo tam určité přechodné období, kdy Američané, zdá se, neměli úplně jasno, jak na to s organizací zpravodajských slueb. Tak v estačtyřicátém vznikla jako ústřední zpravodajská sluba tak zvaná National Intelligence Authority, která se udrela pouze tři měsíce, ale staří koně prvního éfa OSS generála Williama J. Donovana, kterému se říkalo Divoký Bili, protoe měl o zpravodajské práci představy přece jen trochu kovbojské, ti staří koně běeli dál, a se ve Washingtonu řeily jakékoli organizační a kompetenční úlohy. A mezi ty staré a u osvědčené koně patřil éf vojenské mise USA při velvyslanectví Spojených států amerických v Praze, plukovník Charles Katek a jeho zástupce major Kurt Taube.

Prý to byla zajímavá figura, tenhle Taube.

A určitě schopný zpravodajec, říkal si Sakáč.

Taube pocházel ze zámoné brněnské rodiny, jeho otec si mimo obchodu hleděl také politiky a poslancoval za německou sociální demokracii. V březnu Taubovi emigrovali. Nejdřív do védská, co je zajímavé, protoe tam se táhla sociálně demokratická německá emigrace. Zvlá její pravé křídlo. No a pak přesídlili do Spojených států. Američané museli mít nějakým způsobem Taubeho dost dlouho na muce, protoe u v roce 1941 pracoval pro OSS. Dalo by se povědět, e patřil k zakládajícím členům. A nezačínal ve funkci tlumočníka jako jiní. Moná, e mu pomohlo otcovo jméno a jeho kontakty. Protoe OSS poslala Kurta Taubeho do Velké Británie, aby navázal styky se zástupcem éfa československé zpravodajské sluby generálem Bartíkem. lo zejména o výměnu informací. Tedy, o výměnu informací za dolary, protoe naim zpravodajcům toho Američané moc povědět nemohli. Tenkrát. A kdyby mohli, s největí pravděpodobností by mlčeli. Jako zpravodajtí odborníci měli nai tehdy navrch. Ono je to vůbec zajímavé. Bartík se stýká v Anglii s Taubem. V únorové krizi uvauje reakce o Bartíkovi jako o moném předsedovi úřednické vlády. A teď… máme signály, e Bartík píe paměti, ale hlavně kolem sebe vytváří skupinku senzacechtivých novinářů, kteří mají propagovat bývalé 2. oddělení hlavního tábu, tedy předmnichovské zpravodajce. A to vechno v okamiku, kdy se začíná útočit na Státní bezpečnost.

Sakáč nevěřil, e by to mohla být náhoda..

Ono toti kam sáhne, tam najde spojitosti.

Katek a Taube, to je pochopitelné, přeli do CIA. Jen blázen by si dal v rámci nějaké reorganizace utéci takové zpravodajce.

Navíc, znalce poměrů v Československu.

Taube připravoval útěk svého agenta Pavla Tigrida, éfredaktora časopisu lidové strany Vývoj, do zahraničí. Postaral se, aby se přes hranice dostali reakčnl politikové, jako Helena Koeluhové, Ivo Ducháček, Bohdan Chudoba a dalí.

A taky se kamarádil se studentem Bolesem.

Co jsi přinesl, je zajímavé. Moc zajímavé, I kdy by se mohlo zdát, e s Tětivou nesouvisí nebo souvisí jen vzdáleně. Ono to má toti společného jmenovatele, řekl Sakáč, ,,a tím je plukovník Katek, který byl hlavním organizátorem protičeskoslovenské pionáe a a do vyhotění v roce 1948 působil v Praze. Pak pokračoval ze západního Německa. A byli to právě Katkovl agenti na území Československa, kteří nám v padesátých letech dost zamotali hlavu. Ne se nám řadu z nich podařilo odhalit. Včetně novináře Vladimíra Veselého. No, a majitel známého pionáního zápisníku Luander byl rezidentem CIA a Katek ho přímo řídil. A teď si to dej dohromady. Poznámky o ikanclovl v Luandrově zápisníku mohou pocházet jedině z prostředí, v něm se ikancl za svých studií pohyboval, čili jsme kde?”

Pramenem byl Boles.”

Úplně přesně. Robert Boies. A od toho jde nitka k Taubemu. Od Taubeho ke Katkovl.

Klape to, jedna radost, usmíval se Weber.

Jen opatrně, zarazil ho Sakáč, hezky to vypadá. Moc hezky. Nic proti tomu. Ale co kdy je to jen konstrukce, která v podstatě s Tětivou vůbec nesouvis!?

To by ale musela být sakra náhoda.

Sakáč mávl rukou: Já u, hochu, viděl náhod!

Chvíli mlčeli. Sakáč se díval do okna, za ním poletoval umrzlý, drobný sníh. To jaro sl letos váně dává na čas.

Tak podívej, vechny tyhle informace musí povaovat za jednu z pracovních verzí, říkám to dost jasně? Jednu z pracovních verzí. Rozuměno?”

Copak sl kapitán myslí? e poručík spadl z vině. Nebo e po ránu trpí nedoslýchavostí?

Take tyhle informace sesumíruj pro Smetáčka. A potom jede dál na opatřeních kolem Tětivy.

Sakáč vstal.

Slyení bylo u konce.

Weber odcházel v přesvědčení, e náčelníci a nevděk jedno jsou.

xxxx

Pouliční lampy u svítily. Budova se pomalu vyprázdnila. Jen v pracovně plukovníka. Baree usedli podplukovník Smetáček, kapitán Sakáč a poručík Weber.

Poručík ztěka polykal. Na poněkud vystouplých lících mu naskočily okrouhlé, načervenalé skvrny. Porady na takové úrovni se účastnil poprvé. A tak nevěděl, co s rukama. Co s nohama.

Nebudu to zdrovat,” řekl Bare, o co jde, víme vichni. Chci vás seznámit s podrobnostmi kontroly Slkancla v Antverpách.”

Rozevřel sloku: To, e se estadvacátého ledna ikancl seel s neznámým muem, lépe řečeno, e ho neznámý mu vyhledal a kontaktoval, nebudu zvlátě opakovat. Detaily znáte. Dalí dny to vypadalo takto: sedmadvacátého dopoledne  v pořádku. Ve společnosti kolegů z Prahy. Ale odpoledne si ikancl dělá výlet. Sám. Do města. Přesné pověděno, do staré části Antverp. Nejprve navtívil Rubensův dům. Tam se zdrel asi třicet minut, co se mi zdá dost málo. Pak proel do Lange Nieuwestraat do kostela svátého Jakuba. V kostele se zdroval předevím v kapli za oltářem. Prohlíel si Rubensovu hrobku a tam ho přiblině v patnáct hodin oslovil mu, který se s ním setkal den předtím v muzeu.

Promluvili jen několik slov.

Podle veho anglicky.

Rozumět jim nebylo.

Pak odeli z kostela. A vechno naznačuje, e měli schůzku předem dohodnutou. Na náhodu to nevypadalo. A potom ikancl s neznámým li po National Straat do kavárny. Tam potkali dalího mue, který se zdravil se ikanclem jako se starým dobrým známým.

V kavárně se zdreli do estnáct třicet. Tedy ne příli dlouho, ale zase dostatečně, aby mohli ledacos probrat. Hovořili velmi důvěrně. Anglicky i česky. Mu, který přivedl ikancla, mluvil anglicky s americkým přízvukem, ale uměl také obstojně česky. Druhý byl s největí pravděpodobností Slovák. Hovořil sice česky, ale občas se mu do četiny připletl nějaký ten slovenský výraz nebo koncovka. Z rozhovoru se dalo soudit, to zdůrazňuji, dalo soudit, nic víc a také nic míň, e projednávali důleitou věc, která se týkala ikancla. Byl nervózní, ale zase se nedá povědět, e by se vůči svým hostitelům choval odmítavě nebo dokonce nepřátelsky. To ne.

Z kavárny vyli společně.

ikancl pokračoval pěky po hlavní třídě Meir a nedaleko Roosevelt Piem veel do malé kavárničky, kde si dal koňak a kávu. A kolem půl sedmé se vrátil do hotelu.

Jeho společníci hned před kavárnou na National Straat nasedli do taxíku a odjeli.

Dalí den vypadal takto: ráno v devět třicet vyel ikancl z hotelu. Sám. A znova do staré části Antverp. Nejdříve si v kostele svátého Ondřeje asi půl hodiny prohlíel malby vlámských starých mistrů. Pak zamířil do kostela sv. Augustina na Kammenstraat. Zhlédl Rubensovy a van Dyckovy obrazy. V jedenáct hodin se v kostele znovu objevil ten neznámý mu, který den předtím hovořil anglicky a česky.

Z kostela vyli společně. Nedaleko je čekalo taxi a pomalu projeli třídu Meir a dali se směrem ke Staads Park, kde vystoupili. Pěky doli do Van de Russtraat a vstoupili do jednopatrové vilky. Neznámý otevřel vlastními klíčí. U vchodu do vilky byla cedulka Pension Niels. ikancl se vrátil do svého hotelu v osmnáct třicet. V hale ho u čekali jeho společníci z Československa, kteří se patrně vrátili z nějakého výletu. Večer ani v noci ikancl hotel neopustil a přítí den se účastnil výhradně oficiálních akcí, kde působil jako tlumočník. Dalí styk s neznámým muem nebo jinou osobou či osobami nebyl zaznamenán. Dne třicátého ledna odjeli vichni tři Čechoslováci v autěsvých hostitelů ráno do Bruselu.

Odpoledním letem Sabeny se vrátili do Prahy.

Plukovník Bare se odmlčel. Otočil stránku a řekl: To jetě není vechno. Poslouchejte: Anglicky mluvící mu, který ikancla oslovil v muzeu a potom se s ním setkal v kostele, je stár zhruba čtyřicet pět let, vyí tíhlá postava, silně proedivělé vlasy. Barva vlasů nápadně kontrastuje se snědým obličejem. Podle subjektivního dojmu vypadá na člověka, který delí čas pobýval v tropických krajích. Oblečen elegantně. Bez módních výstřelků. Nenápadně.

Druhý mu byl o něco starí. Asi kolem padesátky. Střední, kulatějí postavy, černé vlasy. Oblečen dost nápadně. V rozhovoru se ikanclem se choval spíe sebevědomě a agresivně. Jeho vystupování bylo pravým opakem opáleného mue, který se choval distinguovaně a bylo zřejmé, e se snaí usměrňovat svého společníka.

Stará finta, řekl si kapitán Sakáč. Zlej mu na hřiti a hodnej strejček, kterýmu se udělá vechno k vůli. Ale mlčel. Zatím nebylo proč by měl vyslovit svůj dojem, který patrně byl stejný jako dojem vech přítomných. Snad s výjimkou Webra, který teprve sbíral první zkuenosti.

Plukovník Bare dočetl. Odloil sloku a podíval se na své podřízené: Tak vá názor, soudruzi?

Maličkost bych doplnil, soudruhu plukovníku, ozval se Sakáč, u jsme si přečetli ikanclovu zprávu o sluební cestě do Belgie. O nějakém styku nebo stycích v Antverpách nebo o Pensionu Niels tam není ani slovo. A kdy to porovnáme s tím, co uvedli jeho společníci, malíři, kteří o jeho stycích také nic nevědí, mám dojem, e to mluví samo za sebe.

Tohle vypadá zajímavě. Přinejmením zajímavě, řekl rozváně Bare, a co dělal ná dějepisec umění, kdy se vrátil?

Poručík Weber, hodil Smetáček.

Čekal, e ze sebe mládenec nevypraví ani slovo. Ale mýlil se.

První dny nic. Do práce a z práce zpátky domů. Teprve předevčírem dopoledne seděl dvě hodiny ve Slávii. Ovem zase: nic zajímavého. Pouze to dělalo dojem, e někoho čeká nebo hledá. Ale to je dojem. Nic víc. Na americkém velvyslanectví ani na jiném zastupitelském úřadě zatím nebyl.

Bare pokýval.

Z toho pohybu se nedalo usoudit nic. Nebylo mono poznat, je-li spokojen nebo prostě bere na vědomí.

Názor náčelníka odboru, obrátil se k podplukovníku Smetáčkovi, který si dal chvilku na čas a pak řekl: Podle mého názoru je to typický příklad kontaktu československého občana americkou rozvědkou. kolni příklad. Cil se zdá jasný, získat agenta. e jde o kontakt s tímhle úmyslem, o tom svědčí řada Indicií. Předevím, to setkání v muzeu v Antverpách nebylo předem domluvené. Také průběh styku v kavárně sedmadvacátého ledna tomu nasvědčuje, lo zřejmě o přípravu vlastní akce. A ta proběhla následujícího dne v Pensionu Niels. To můe být konsplrační objekt CIA pro styk s agenty. Detail s klíči by tomu nasvědčoval. Já osobně beru ikancla jako čerstvého agenta CIA. Tím to pro mě končí. Anebo vlastně začíná.

Ostatní?

Myslím si toté, soudruhu plukovníku, řekl kapitán Sakáč.

A Weber horlivě přikývl.

Je celkem vzato v pořádku, e jste se tak shodli. Jene pozor, a si to nezjednoduujete. To by mohlo vést do slepé uličky.

Zářivka bzučela.

Kdesi zvonil telefon.

Z ulice bylo slyet hukot automobilů, tramvaj, která vjíděla do zastávky, skřípěla koly. Nad městem leely mraky plné sněhu, prosvětlené odrazem pouličních svítilen.

Uvědomte si, soudruzi, e vechno, co máte, jsou indicie. Nebo nepřímé důkazy.”

Fakt je, e s tím, co zatím máme, bych já osobně k prokurátorovi neel, poznamenal podplukovník Smetáček.

Tak vidí, musíte dokázat, e íkancl je agent. Dokázat. Jasně. Jednoznačně. Podle mého názoru nejsou pro dalí práci zanedbatelné informace, které shromádil soudruh Weber.

Poručík zaslechl své jméno a připadal si chvilinku, jako by se vznesl na létajícím koberci a k samé pičce zpravodajského Olympu.

,,Mylenka, e ikanclova záleitost můe mít své kořínky jetě v časech starého Katka se zdá nejen logická, ale nejvý pravděpodobná. Katek tu zasel dost, co se dá jetě teď sklízet. Take ikancl můe být právě jedna z těch povedených rostlinek. Poaduji jedno: celý případ musíte důkladně prověřit. Pracujte rychle, ale ne zbrkle. Času nemáme nazbyt, ale to nesmí být na překáku přesnosti naí práce.

Tak je to konečně vdycky, říkal si Sakáč. Tohle je stará nemoc vyích náčelníků. Rychle, rychle, ale přitom opatrně.

A zatím Bare promlouval svým dobře ovládaným hlasem: ,,Odpověď na otázku, zda ikancl je nebo není agentem CIÁ, musí být naprosto jasná. A nesmí nám uniknout nic, co se kolem ikancla stane. Z tohoto hlediska promýlejte vechna opatření. A jen tak mimochodem, ne aby vás napadlo vykalat se na Estese. Já osobně si myslím, e zahrál úlohu prostředníka a ustupuje do pozadí. Ale nás musí zajímat, co bude v tom pozadí vyvádět. Estes je pro Američany příli velké eso. Zkuený pracovník, který má něco za sebou. A toho si tu nebudou dret jen tak pro okrasu. To by se jim toti nevyplatilo.

Plukovník Bare se nadechl: Vem, a to bez výjimky, chci zdůraznit: berte v úvahu negativní vlivy ve vnitropolitickém vývoji republiky a uvědomte si, e se na nich západní rozvědky přiivují a e je podporují. Dělejte rychle, ale ádný rámus.

Kdo si dělal naději na sice opoděnou, ale přece jen večeři, mohl ji krtnout.

Pokračovali o patro níe.

U podplukovníka Smetáčka.

Myslel si, e cesta do Antverp je počátek cesty někam na vrchol. Na jaký? A o tom přemýlel jak přemýlel, nebyl to ten, po něm touil, ale moná, e je to jen jiná cesta k vysněnému cíli.

A najednou… Jiří ikancl odhodil tuku. Zmačkal čtvrtku papíru. Co to píe? Nesmysly! Plácaniny! Nedokáe dát dohromady kloudnou větu, která by měla hlavu a patu.

Vdy o co vlastně jde: O to, aby napsal posudek o jednom sporném obraze údajně ze 16. století. Rutinní práce. Navíc práce, kterou zná a má rád. Ale on ne a ne se soustředit. Od té chvíle, co se podvozek letadla společnosti Sabena dotkl ruzyňské přistávací dráhy, se vůbec nedokáe soustředit. Pravda: v Antverpách ledacos slyel. Leccos sám řekl. S něčím souhlasil. Něčemu odporoval, ale vechno vypadalo tak, e by ho měli v Praze, a tou Prahou nemyslel své spoluobčany, ale část diplomatické společnosti, ve které si navykl se pohybovat, patřičně přijmout.

Jene, kde nic, tu nic. Teprve včera, bezmála měsíc po návratu z Belgie, ho pozvali na běné filmové představení na americké velvyslanectví.

Obdivovatelka výtvarného umění a snad i jeho osobní, ena legačního rady, si dala podrobně vyprávět o Antverpách. Ptala se hodně. Zasvěceně a vůbec ne hloupě. Věnovala mu tolik pozornosti, e vyvolala árlivý výpad, který Mary učinila po návratu z velvyslanectví ve vybraně kousavé podobě. Dnes také odela večer z domova. Prý za přítelkyněmi. To byla výjimka. A jenom on věděl, e vlídnost legační radové je platonická. e hra má přesně vymezená pravidla, která se ani jedna strana neodváí poruit a e moc té bezesporu zajímavé dámy je velmi, velmi omezená.

Sloil ruce za zády a přecházel pokojem, který měkce ozařovalo světlo stolní lampy.

Nejvíce ho překvapil Estes. Doktor ikancl si představoval, e se k němu vrhne, odtáhne ho někam do koutka na drink a bude se vyptávat na Antverpy. A co? A jak? A kdo? A s kým? Estes se objevil. Pohlédl na něj lhostejně, lhostejně mu podal i ruku a zmizel. Bez úklony. A náhle bez zájmu.

Patrně nastal čas, kdy musí vyčkávat. Snad i tím lze vysvětlit Estesovo chladné mlčení.

Ta mylenka ho poněkud rozveselila.

Poloil na psací stůl čerstvé čtvrtky papíru a během hodinky napsal zprávu o sporném obrazu ze ternberského paláce.

Byla brilantní.

xxxx

Minuta pravdy.

Seděla před zrcadlem a nanáela na pokoku podkladový krém. Pozorovala se jakoby cizíma očima. Byly to oči zkuené eny, kterým nic neujde a je pranic neprominou. Ani sobě. A moná sobě ze veho nejméně. Zkoumala vějířky drobounkých vrásek u očí. Náznak váčků pod očima. Jakoby svratělou kůi na spáncích.

Jetě to lo.

A kdy se tomu pomohlo tou nejlepí současnou kosmetikou, bylo to dokonce výborné.

Jene Alice věděla, tak jako její kosmetik a stejně dobře jako její plastický chirurg, e je to pro ni u předposlední zvonění. Kolik let? Pět? Moná deset? A pak se ta tvář svratí. U teď náklady na kadou plastickou operaci přesahují výsledek. Znala fyziologii buněk pokoky, či jak odborníci říkají, káry, tak dobře, e by z ní mohla skládat rigorózum. Přísnou státní zkouku. A tak věděla své. Nicméně se připravovala pozorně. Cítila, jak se jí s kadým dotekem ruky tvář proměňuje v zajímavý obličej dámy, která se dovede pohybovat s lehkostí a jistotou v kadé společnosti.

Teď u nemyslela na své kosmetické problémy. Na buňky, které beznadějně a s konečnou platností ztrácejí buněčnou vodu. Dívala se na vybrané zaloutlý obdélník ručního papíru, na něm se ozdobným, rukopis napodobujícím písmem oznamovalo, e tiskový tajemník kanadského velvyslanectví a Mrs. ta a ta si pokládají za čest pozvat paní atakdále na koktajlparty.

Zajímavé.

První pozvánka na diplomatický podnik po téměř dvouměsíčním pobytu v Praze. A ke Kanaďanům. A těm je po Alici, jake to říká kolega Denis Blouet, praský dopisovatel britského Daily Expressu? Má na to úsloví, které pochytil od Čechů. U si vzpomněla, Kanaďanům, řekli by Praané, je po ní jako psu po cizím ohonu.

A přesto je pěkné, e si vzpomněli.

Kdopak je asi postrčil? e by Roland Estes? Ne. To Estes někoho postrčil, aby ten postrčil jiného a ten pak dalího a poslední ouchl do kanadského tiskového ataé a Alice dostala tuhle pozvánku. Těí se. Proč by se ostatně netěila. A moná, e pozvánka není jen tak … Uvidíme. Léta praxe ji naučila nehádat. Stejně člověk nikdy neuhádne. Skutečnost je vdycky jiná. Lepí se připravit. Být ve střehu. To zase říká její dalí praský známý Otto Heipertz z obchodního zastoupení Spolkové republiky Německo: Immer auf Draht seln! Vdycky ve střehu. Tak. Mimochodem Helpertz je ikovný chlapík. Třebae obchoďák, u ji stačil uvést do Filmového klubu, kde člověk s tak vycvičenou citlivostí a pozorovacími schopnostmi jako má Alice dokázal rozpoznat, e se mezi přítomnými filmaři něco děje.

Nesmíme generalizovat.

Nesmíme příli zobecňovat.

Dokázala být neensky kritická a věděla, e to, co zaslechla ve Filmovém klubu s Heipertzem nebo viděla při setkáních s mladými, která organizoval Denis Blouet, je sice pro stranu, kterou zastupovala, výhodné. Hraje jí to do ruky. Ale není to celé Československo. Ba ani větina filmových tvůrců. A u vůbec ne větina mládee.

Studovala politologii a sociologii a nedalo jí mnoho práce odhadnout, e jde o úzkou vrstvičku.

Ale k ní se mohou přidat dalí. Mohou. Kdy se postrčí. V pravý okamik a ádoucím směrem.

Rychle, ne vak uspěchaně, dokončovala svou toaletu. Denis Blouet, který ji zase dnes bude provázet po Praze, si počká těch zdvořilostních pět minut, které dáma musí uhrát, aby zdůraznila svou důleitost a hlavně nadřazenost. Těch pět minut musí kavalír poloit k jejím nohám jako dar své galantnosti. Ale zase ne víc, ne pět minut. Blouet je zaměstnaný člověk, pro nl výhra z loterie, zná Prahu jako své boty. A zná nejen historické památky. Kostely. Muzea. Paláce. Ale také pivnice a bary, kde lze slyet ledacos ne-li zajímavého, pak alespoň příznačného. Nechtěla by ho ztratit.

Toulky s Blouetem jí dělaly logický můstek pro akci N/38. Prola praské památky v doprovodu zasvěceného amatéra. Koupila si odborné publikace. Teď ale bude potřebovat skutečného znalce, jestlie má o Praze a jejích pokladech napsat zasvěceně. Prostě tak, aby její čtenář měl představu o krásách a historických pokladech tohoto města.

A kdo se k takovým konzultacím zve?

Dějepisec umění. To je jasné kadému.

A v jejím případě dějepisec umění, který plynně a spolehlivě ovládá angličtinu.

xxxx

Nekřič, řekl kapitán Sakáč do mluvítka, já jetě nejsem hluchej.”

Mám něco k Tětivě, opakoval poněkud klidněji a o poznání tie poručík Weber.

No konečně. Tak přijď.

Sakáč zprudka poloil sluchátko do vidlice. Kluk hákuje, a se od něj kouří. Ten nevolal od sebe. Telefonoval hned tady z mýho sekretu. Vsadím se… e je tu hned, u si kapitán Sakáč neřekl, protoe dveře se otevřely. Snad kapitán přeslechl zaklepání. Moná, e se Weber ani neobtěoval. Najednou tady byl. A hovořil. Ne překotně. Utříděně. A jen občas mu přeskočil hlas.

Předvčírem se ikancl objevil ve Filmovém klubu, čekal tři čtvrtě hodiny. A bylo vidět, e čeká. Po pětačtyřiceti minutách se objevil mu středního věku, který k němu přisedl. Patnáct minut spolu hovořili. Potom neznámý odeel. Tětiva zůstal. Popíjel červené, četl časopisy a s nikým se nedal do řeči, ani ho nikdo neoslovil.

Za půl hodinky odeel. Na ustanovce neznámého u děláme.

Bez komentáře, myslel si Sakáč. Uvidíme, co jetě má. Tohle můe být zajímavé. A nemusí. Je to zatím řídké, člověk se tu nemá čeho chytit.

Pak je tu dalí věc, soudruhu kapitáne. Tiskař na kanadském velvyslanectví pořádal včera koktají. Společnost byla, jako u u tiskařů bývá. Diplomati, zahraniční dopisovatelé, pár naich televizáků, četkaři, několik lidi z ministerstva kultury, které pozvat prostě musel, a protokolární hosté z ministerstva zahraničních věci. Jene, Weber se nadechl, jene soudruhu kapitáne, na tom podniku byl také Estes.”

No, přísně vzato, není to jeho parketa, ale kdy sl ho chtěl kanadský tiskař pozvat, prosím,” kapitán pokrčil rameny, z toho zatím nejde nic vyvozovat. Nebo sl ty myslí něco jiného?”

Jene,” spustil Weber svým oblíbeným slovem, jene my víme o trochu vlc. Těsně před koncem koktajlu se Estes snail beze svědků a nenápadně domluvit s jednou enou. Kdy se mu podařilo dostat se s ní do ústrani, chvíli se bavili. Bylo vidět, e jde o důvěrný rozhovor. A hned jak skončili, Estes odeel. Ta ena zůstala a do konce podniku.”

No, Estes je nakonec taky jen muskej a navíc svobodnej.”

Weber znovu spustil: Jene,” a tentokrát to slovo znělo téměř vítězoslavně, jene my jsme zjistili, co je to za dámu.”

No tak?”

Jistá Alice Wordenová, narozená desátého dubna devatenáct set třicet pět, americká státní příslunice a zahraniční dopisovatelka časopisu Die Wochenpresse. U nás akreditována není. Má pouze půlroční povoleni k pobytu. Bydli v hotelu Jalta. V Praze je u dva měsíce. Průběh setkání s Estesem naznačuje, e se znají, jene… Jene,” Weber opět zvedl ukazovák, odkud?”

Poručík odpověď neznal.

A Sakáč mlčel.

Odmlčel se i Weber. Zdálo se, e se zaposlouchal do pouličního hluku, který sem doléhal ostře a pronikavě.

Dalí zajímavost, soudruhu kapitáne, je z dneka.

Ven s ní, řekl Sakáč a v jeho hlase u zazníval sice ztajeně, ale přece jen zájem. Asi jsme se váně nespletli. Asi se začíná kolem Tětivy něco hýbat. Tyhle náznaky znal. Jakoby tápavě první kroky, ne se agent uvede do akce, ne sl agent zvykne na pocit, e je agentem. A ne nám dojde, s kým máme tu čest. Ne se vechno rozjede. Věděl, e tohle je rozhodující fáze kadé akce. Udělej tady chybu, u ji nenapraví.

Teď musíme být opatrní.

Ne pasivní, ale opatrní.

A to je rozdíl.

Tak dneska,” pravil poručík Weber, tedy dopoledne. Tětiva telefonoval s neznámou osobou. Pravděpodobně ena, která hovořila anglicky. Rozhovor byl krátký, ale Tětiva znervózněl. Kdy odcházel z pracovitě, nechal vzkaz, e zítra nepřijde.

Proč?

Prý studium v muzeu a galérii. Podle toho, co víme, připravuje novou studii o barokní malbě.”

I tady to můe být shoda okolností, řekl Sakáč.

Na mě je těch náhod a shod okolností trochu moc, soudruhu kapitáne,” oponoval Weber, u proto, e dneska neel Tětiva domů obvyklou cestou. To znamená Nerudovkou, na Malostranské náměstí a pak Karmelitskou, ale vzal to na Úvoz, potom do Seminářské zahrady, parkem kolem Nebozízku pak na Újezd a domů. A počasí na procházky zrovna nebylo.”

Jistě, nebylo.

Ale to jsou vechno indicie. Nepřímé důkazy. Podezřelé okolnosti, které mohou a nemusí být náhodné. To, co od nich chce Bare, tedy jasný a jednoznačný přímý důkaz, zatím nemají.

A co ty na to? Přece má nějaký názor, ne? Přece ml tu jen nevyloí, co se stalo nebo nestalo, ale taky si o tom něco myslí? Řekl to ostře. Snad příli ostře. Moná, e v Sakáčově hlasu zněla nespokojenost se sebou samým. S tím, e se vlastně pořádně nehnuli z místa. e jen Investují. Síly. čas. Prostředky.

Vstal.

Popoel k oknu.

Mluv, jak tl zobák narost. Klidně. Nejsi na ádné poradě, ani nediktuje do protokolu. Mysli… Mysli nahlas. Jak ty to teď vidí.

Jak to vidi tenhle mládenec. Bystrýma, I kdy nepříli zkuenýma očima. Jak to vidí z perspektivy předsunutých pracovi, chodníku. Konspiratívních schůzek.

Rozumí, já po tobě nechci ádný velký teorie. Dojem. Utříděný nebo jetě neutříděný, ale dojem.”

Teda, začal Weber, jakoby se jen ztěka rozhoupával, tedy soudruhu náčelníku, je tady dost věcí, které se dřív u Tětivy nevyskytovaly.”

Konkrétně, Petře.”

No, Tětiva se najednou začal stýkat s lidmi, kteří mají k jeho oboru dost vzdálený vztah. Třeba Liehm z literárek.”

Ten začínal jako filmový kritik … No nic. Pokračuj.

Víte sám, jak se to dnes vaří. Grupují se lidé, kteří dříve o sebe ani nezavadili.”

Tohle není patný postřeh,” řekl si Sakáč.

Jene, pokračoval Weber, obzvlá v dnení době a u člověka, který je podezřelý ze styků s cizí rozvědkou, je to přinejmením varující. Take já si myslím, e musíme předevím ustanovit a ztotonit toho chlápka, co se s ním Tětiva setkal ve fllmáčl. Dál stojí otázka, jestli existuje vazba mezi tím včerejím telefonem a dnením volnem. Teda příčinná vazba. Já osobně nevylučuju, e dojde k setkání, které bude přinejmením zajímavé. A samozřejmě se nedá pominout ani kontakt Estes a Wordenová. Já bych ho pro dalí práci na akci Tětiva v úvahu rozhodně vzal. Rozhodně. A konkrétně navrhuji vzít Tětivu pod důkladnou kontrolu.”

No vidí, tohle má hlavu a patu. To tl beru,” souhlasil Sakáč. Zítřek můe být zajímavý. Jene,” odmlčel se. e by ho Weber s tím svým věčným jene nakazil? Tak tedy, musíme ale udělat jednu věc. A to hned. Posílit kontrolní skupinu. Zítra na to jdeme oba. Sraz v est pětačtyřicet na pracoviti kontrolní skupiny. Ty dalí záleitosti, mám na mysli neznámého chlapíka z fllmáče a Estese s Wordenovou, zatím necháme bokem. Uvidíme, jak se věci budou vyvíjet. Take, zítra ráno.”

Kdy se za Weberem zavřely dveře, kapitán sáhl po telefonu. Měl by informovat náčelníka odboru. Pak ale sluchátko pustil stejně rychle, jako je zdvihl. Podplukovnlk Smetáček počká. A Sakáč se jednou dostane domů v rozumnou hodinu. Take se dá předpokládat, e nebudou řeči.

xxxx

Místnost byla nevelká, s klenutým gotickým stropem. V rohu stála červeně rozpálená kamínka, ale ani ta nestačila vyhnat lezavý březnový chlad.

Psací stůl pod oknem se zataenými roletami. Vedle něho skleník s několika otlučenými álky a sklenicemi, sehnanými způsobem kadý pes jiná ves. U kulatého stolu stála čtyři křesla, značně rozvrzaná. Popelník plný nedopalků a vedle něj nejdůleitějí součást zařízení tohoto mrazivého a neutěeného pokoje, který se ve spisech přísluného odboru nazýval kontrolní pracovitě akce Tětiva, toti telefon.

Zadrnčel právě v okamiku, kdy si kapitán Sakáč říkal, e kluci taky mohli najít něco trochu lepího.

Tětiva vyla z domu v deset hodin,” křapal ve sluchátku hlas poručíka Webra, teď sedí v Malostranské kavárně, pije kávu. ádné známky vzruení. Jen pozorně sleduje okolí.”

,,Kadou změnu situace okamitě hlásit,” řekl Sakáč. Ve sluchátku klaplo. Zase bylo ticho. Co dělat? čekat. Čekat a zase čekat.

Sakáč si to čekání krátil kávou z velkého kafáče a cigaretami. Přečetl několikerý noviny.

Vypadá to, e jsem měl zůstat, kde jsem byl včera, říkal si.

Nic.

Zdálo se mu, e slyí tikání vlastních hodinek. Minuty plynuly. Po dvou hodinách a asi pětatřiceti minutách zadrnčel telefon.

Jsou v chrámu svátého Mikuláe,” hlásil poručík Weber. Tětiva si s nějakou cizinkou prohlíí vnitřek. Ta enská přijela na Malostranské náměstí vozem s mnichovskou poznávací značkou. Parkuje na horním náměstí. Dal jsem pokyn, aby ji zjistili v cizinecké kartotéce. Končím.

Tak zase čekat.

Čekat, ne akci v chrámu uzavřou. Ne se objeví Weber a osobně ohlásí, co to zase ikancl má za známost.

A nejhorí, e pořád není nikde záruka, e nelítají nadarmo. ikancl, nyní hlavní aktér Tětivy, má kontaktů jako odborný průvodce s cizinci dost.

e přijel zahraniční návtěvník z Vídně, New Yorku nebo Paříe, z Bonnu nebo z Mnichova ale jetě neznamená, e je pión. Tak dost. Tyhle úvahy by nás nikam nepřivedly, soudruhu kapitáne.

Druhý álek kávy si uvařil na přenosném vařiči, z něho by inspektora poárníků ranila mrtvice.

Seděl a kouřil.

Pak přecházel a kouřil.

Pak seděl a mrznul.

Pak si nahříval ruce a potom záda u kamínek.

A kdy uplynuly dalí dvě hodiny, objevil se konečně Weber.

Sakáč dokázal zkrotit zvědavost a dopřál poručíkovi, aby se trochu ohřál u kamínek a pak se neurčitě otázal: No?”

Bylo to obvyklé hláení z kontrolní akce, jakých u Sakáč slyel a četl tolik, e by chtěl mít za kadé desetník.

ikancl v 11.15 vyel z kavárny a doel před chrám. Bylo vidět, e na někoho čeká. Za malou chvíli k němu přistoupila elegantní ena vyí postavy.

Koich a kozačky, kabelku a hedvábný átek, účes a barvu vlasů, to vechno popsal Weber, jakoby nebyl poručík Bezpečnosti, ale ostřílený módní referent.

Nějak ti padla do oka,” hodil Sakáč.

Je to kus, soudruhu kapitáne. U sice ádnej zajda. Něco kolem třicítky, ale za hřích by pořád jetě stála.”

Počkej, tak bez úvah o hříchu, co bylo dál?

Tětivu oslovila první. Jasně se neznali. Viděli se poprvé, to Je jisté. Podali si ruce, prohodili pár slov a veli do Mikuláe. Tam se zdreli přes hodinu. Nejvíce času strávili před obrazy na bočních oltářích. Dlouho stáli před Krackerovým Navtívením Panny Marie a Smrtí svátého Josefa. Tětiva podával odborný výklad. Ona si dělala poznámky do bloku. Ovem, je tady jedna potí. V chrámu bylo málo lidí. Tak jsme se museli smejt. Abychom se neprovalili. Proto máme několik nekontrolovatelných míst.”

Sakáč si chtěl říci, e pro ně se svět nezboří a pak si pomyslel na náhodu, kterou kadý zpravodajec obdařuje přídomky z oblasti ivočichopisu. A co kdy tahle náhoda se tady ukázala ze své horí stránky? Ne. To by se nakonec projevilo. Určitě. Myslel si, zatímco Weber pokračoval, jak ti dva ve 12.45 vyli ven. Ona si to namířila na parkovitě k austlnu se západoněmeckou poznávací značkou, on ke Schnellúm na oběd. A ve 14.35 byl Tětiva zase doma.

A teď to nejdůleitějí, soudruhu kapitáne. Ta cizinka je Alice Wordenová, stejná ena, která se setkala s Estesem na kanadském velvyslanectví.”

Jen si přibrzdi, kamaráde. Vypadá to sice náramně pěkně. Jak nalajnovaný, a to je v nai práci vdycky nebezpečný. Kdy se něco zdá moc jednoduchý, tak to můe být toti úplně jinak. Co má?”

Weber pokrčil rameny.

Signály, řekl sotva slyitelně. A podíval se na kapitána vyčítavě. Zjevně jsou na světě náčelníci jen proto, aby člověku zkazili kadou radost. Ale musel uznat, e Sakáč má pravdu. Vypadalo to sice, jakoby se mozaika doplňovala nebo na achovnici se objevovaly přesně ty figurky, které se objevit mají. A v pravý čas a na správném místě. Ale opravdu to nemuselo jetě vůbec nic znamenat. Jen tu proklatou shodu okolností.

Sakáč se podíval na poručíka. Musí ho dret při zemi. Jinak by se kluk moc rozlít, ale to, co přinesl, je ve skutečnosti tak váné, e o tom musí informovat podplukovníka Smetáčka.

Budete pokračovat v kontrole Tětivy. Ale teď s maximální opatrností.” Jistě. Té teď nebude nikdy nazbyt. Na hřitě pomalu, ale jistě vybíhají profíci.

Dá dohromady vechno, co víme k Wordenové. Pak se půjde pořádně najíst a lehnout si. A zítra ráno u mě.” Weber odeel.

Sakáč jetě chvíli poseděl v té neútulné místnosti, zvané pracovitě kontrolní skupiny, a pak se vydal k podplukovníku Smetáčkovi.

xxxx

Kdy Jiří ikancl přecházel Karlův most, přistihl se, e si nahlas hvízdá.

Zmlkl.

Zastyděl se. A pak se rozhlédl, jako ostatně u mnohokrát onoho slunného březnového dne, a potom si řekl, e je to vlastně jedno a hvízdal si dál. Nad řekou a nad střechami Kampy, nad katany, které se leskly napjatou kůrou a vlhkými hnědými pupeny, leela edomodrá, lehounká mlha. Město za ní ztuhlo jako za závojem: vzdálené a přece blízké. Trochu pohádkově tajemné. Jiří ikancl si vykračoval, pohupoval braničkou na poutku a pohvizdoval si jakousi melodii, kterou patrně znal jen on.

Ostatně: měl důvod k dobré náladě.

Řádný důvod.

Jestli to půjde jako dnes, pak je to legrace. A zdejí Bezpečnost? Nemají nejmení anci! Toho dne PhDr. Jiří ikancl sloil, aby se tak řeklo, přijímací zkouku jako agent CIA. A sloil ji s lehkostí, jakou nepředpokládal.

Kdy si pomyslí, e jediná překáka, kterou dnes měl, byla jeho ena, či druka, prostě Mary, která si usmyslela, e jako na potvoru ho dnes bude provázet, bylo mu do smíchu.

Jetě, e v okamiku, kdy u se s Mary chystali odejít, se objevila sousedka. A on se vytratil. Nepozorovaně. Včas. Tak, aby ve stanovenou dobu usedl ke stolku u okna kavárny Slávie s výhledem na Národní divadlo.

Bylo mu lehko. Snad to dělalo březnové slunce. První jarní den, slunce, které zvedne náladu i největímu mrzoutovi a nadlehčí i nejtíivějí starosti. Popíjel vídeňskou kávu. Pokuřoval a vyhlíel oknem.

Vypadal jako tisíce návtěvníků, kteří sem přiil před ním a jako tisíce, které přijdou po něm: osamělec, který sl krátí chvíli okukováním, kde se co na ulici ustne; zvědavec, jemu nesmi ujit ani hezké mladé děvče, ani stařeček, který se ourá o holí. Zevloun, jemu je ulice napínavým, neustále proměnlivým divadlem. Byly přesné čtyři hodiny odpoledne, kdy PhDr. Jiří ikancl pocítil, e se mu hrdlo sevřelo lehkou, pomíjivou křečí, která přeběhla do okolí aludku. Na ulici uviděl dámu, kterou provázel chrámem svátého Mikuláe. Počkal několik sekund, aby zjistil, zda si ho povimla. Pak vstal a vykročil k atně. Jako vdycky byla u garderoby kavárny Slávle trochu tlačenice. A ikancl si letmo vzpomněl na výrok svého známého, filmového reiséra, kterému praské podsvětí přisuzovalo bohatství téměř sardanapálské a jen říkal: ,,Rači ne ten svůj keft bych chtěl atnu ve Slávli!” ikancl čekal, a mu atnářka podá kabát a spíe ucítil ne uviděl, e za ním stoji známá neznámá z Malé Strany. A kdy si bral plá, zjistil, e mu po pultě podsunula obrázkový časopis. Rychle ho zakryl kloboukem, oblékl se a s klidem poloil urnál do aktovky. Jakoby mu vdycky patřil.

Před výkladní skříni československého spisovatele se zastavil. Chvíli si četl tituly a jména nových knih. Rozhlédl se. V okolí nikdo nebyl. Otevřel aktovku a sáhl po časopisu. Rozevřel jej na místě, kde byla vloena obálka. Bílá, zalepená obálka. Bez adresáta. Bez adresy. Vloil ji zpět, odkud ji vzal. Ostatně, zajímala ho? Nezajímala! Tak co! Volnou chůzí doel k Filmovému klubu.

Zdálo se mu, e vrací záleitosti na jejich obvyklá, vední místa, kde nejsou ádné cizinky a obrázkové Časopisy. Schůzky stanovené na sekundu přesně.

A kdy usedl u svého stálého stolu, tamtie, jak říkával, vrchní stanul u jeho pravého ramene a trochu vzadu, jak se na dobře vyučeného číníka sluí a patři.

Panu doktorovi dáme?”

Dvojitý gruzlňák, Frantiku.

Dvojitý gruzlňáček, k slubám!”

Kdy si zapaloval cigaretu, objevil se mu, který se ode dveří letmo rozhlédl a pomalu zamířil k ikanclovl.

Máte tu volno, prosím?”

Samozřejmě. Já u stejně odcházím.” Jedním doukem dopil zbytek koňaku. Frantiku!” Podal číníkovi padesátikorunu a mávl rukou. Vrchní se ukláněl. Časopis chvíli leel na stolní desce a vmiku změnil majitele.

Vechno proběhlo, jak ta dáma předpokládala.

Bylo to lehké! Nic. Peříčko. Směně lehké.

xxxx

Kapitán Sakáč sl přál, aby telefon zazvonil co nejdřív.

Deset dnů je spousta času. A v takové akci jako Tětiva je to u nepřeberné moře času. A právě deset dnů byl podplukovnlk Smetáček sluebně mimo Prahu. Dnes se vrátil a Sakáč mu má referovat.

Seděl u stolu a kouřil cigaretu za cigaretou, protoe věděl, e u éfa si nedá ani luka. Upřeně pozoroval telefon. Jakoby chtěl ten přístroj vyprovokovat.

Konečně se rozdrnčel.

éfova sekretářka byla a podezřele stručná: Má přijít.”

Doufám, e jste se tu neflákali,” spustil na uvítanou podplukovnlk Smetáček.

Cosi jsmé vyhrabali. K Robertu Bolesovi.”

Odmlčel se.

Podplukovnlk Smetáček sklonil hlavu a chvíli sl bezúčelně přihlazoval vlasy. Bylo vidět, e přemýlí, potřeboval nějakou sekundu, aby se orientoval v téhle problematice a zapomněl na to, co mu vykládal náčelník oddělení, který referoval před Sakáčem.

Jo, ten ikanclův kolega z filozofické fakulty.”

Přesně tak. Něco se nalo, i kdy to má díry.”

Podplukovnlk pokývl. A Sakáč věděl, e poslouchá, e tedy můe spustit. A tak začal pomalu, utříděně, jakoby to na stroji vyklepával: Probrali jsme vechny archívy, které k tomu obdob! mají nějaký vztah a po kouscích se to sloilo takhle. Robert Boies je Čechoameričan. Za války slouil v US Army, přiel s Pattonovou armádou do Rokycan. Po roce 1945 demobilizoval a zůstal v Praze studovat na filozofické fakultě. Poslouchal filozofii, dějiny umění u Květa, estetiku u Mukafovského a obecnou historii u Husy. Proč zrovna tyto obory, nevíme. Studium skončil doktorátem z dějin umění. Napsal prý docela zajímavou práci o iluminacích v ranně gotických rukopisech.”

Moment. Ten tvůj Weber přece přiběhl s tím, e Boies studia nedokončil.”

Přiběhl s tím, co mu tenkrát řekli. My li do archívu sami.”

Dobře. To si vyřiďte na oddělení…”

Stalo se.”

Tak dál.

Kdy se Boies vrátil do Států, jetě studoval. Tady máme díru. Nevíme kde a co. Zprávy jsou hodně neurčité a rozporné. Jedna mluví o tom, e v Bostonu dodělával filozofii. Jiná o tom, e se zabýval v Kansas City americkou archeologií. Fakt je, e kdy skončil, vstoupil znovu do armády a dostal se k rozvědce G/2.”

Rovnou ke G/2, k rozvědce ministerstva obrany?”

Přímo.”

Tak to tedy určitě se pionáí začal u u nás. Asi jako Taubeho nebo Katkův agent. Já bych řekl spíe Taubeho, protoe ten dělal operatlvu.”

My si to myslíme taky.”

Mám rád, kdy se lidi shodnou.”

V roce 1960, tady máme zase díru, nezjistili jsme, proč přeel od G/2 k CIA a na ministerstvo zahraničí.”

Počkej, do zpravodajské sluby státního departementu nebo jako pracovník CIA na ministerstvo zahraničí. To je toti, jak ví, úplné jiná píseň.”

Jako pracovník CIA na ministerstvo zahraničí, soudruhu podplukovníku.”

Aha. Tak dál.”

Proel několika zastupitelskými úřady. Mimo jiné v Římě, Bejrútu a v Dillí. Mimochodem, Indové ho za nezákonnou činnost vyhostili.”

Tak Indové mu dali za pioná kopačky, to je dobrý…”

Víc k Boiesovi nemáme. Jen odůvodněný předpoklad, o kterém jsme u hovořili, e svou zpravodajskou dráhu začal v Praze. A pak je tu Alice Wordenová…”

,,No, copak je to za dámu?”

Celkem zajímavá. Není v Praze nijak dlouho, ale mrská sebou. Předevím perfektně a snadno navazuje styky. Jak s naimi občany, tak s cizinci. Nejčastějl se stýká s vedoucím západonémecké obchodní mise Otto Heipertzem a s dopisovatelem Daily Express Blouetem. Tam to vypadá dokonce, abych tak řek, na společné loe. Alespoň občas.

Je pěkná, doufám, utrousil Smetáček.

Pěkná je. A myslím, e i pěkná mrcha. Hraje to báječně. Dělá nezávislou urnalistku. Bez zájmů o politiku. Prostě oficiálně pro ni existují jen nae kulturní památky.

Dobrej a nenapadnutelnej východ pro Tětivu.”

Přesně tak.”

Sakáč se opřel do křesla a podrobně popsal letmé setkání ikancla s Alicí Wordenovou. Hru s časopisem i ikanclovu cestu do Filmového klubu, jak ji zachytila kontrolní skupina.

Tam předal podobným způsobem časopis mui, který u nás prochází pod značkou Smrk. Tětiva po setkání odeel domů. Smrk na nádraí Střed a odjel do Ústí nad Labem.”

Dobře, předávací schůzka s celou parádou. A ten Smrk?”

Kapitán otevřel sloku a četl svým vyrovnaným, trochu uspávajícím hlasem.

Chvíli sice trvalo, ne jsme z ústečáků dostali Informaci, ale u to mám po kupě. Smrk je Jaroslav Brodský, narozen dvaadvacátého března devatenáct set dvacet v Soběslavi, česká, československá, enatý, bezpartijní, povoláním učitel. V současné době zaměstnán u Pozemních staveb Ústí nad Labem jako učitel v učňovské kole v Krásném Březně. Brodský byl v roce 1951 odsouzen podle paragrafu jedna, odstavec dvě a deset zákona dvě stě třicet jedna lomeno čtyřicet osm Sbírky na patnáct let odnětí svobody a k ztrátě občanských práv na deset let. Jednalo se o trestný čin velezrady. Materiály v tomhle případě jsou naprosto jednoznačné.

Brodský pracoval pro americkou zpravodajskou slubu, pro centrálu v západním Německu. Osobně se podílel na pionái. Propustili ho při amnestii v edesátém. Jinak je to dnes zdánlivě nezajímavý člověk,” Sakáč sklapl desky.

Podplukovník mlčel. Bubnoval prsty na stolní desku,

Coe dělá ten Smrk?”

Učitele na učňáku, soudruhu náčelníku!”

Komu to dáváme vychovávat mladý dělníky? Nezbláznili jsme se náhodou? Promiň. Tohle nepatřilo tobě.”

To patří nám vem.”

Smetáček se dlouze podíval do kapitánovy přepadlé tváře.

Má pravdu. Za tohle odpovídáme my vichni.” Vstal. Začal přecházet. Ale teď k věci. Podle mě to vypadá přiblině tak. Tětiva, čerstvý agent CIA, začal fungovat jako spojka ke starému americkému agentovi. Smrk má jistě nějaké určení. Take budeme mít co dělat s důleitějími věcmi. A ta Wordenová se zdá jasná. Buď je přímo pracovnicí CIA nebo jejich spolehlivou agentkou.

Smetáček se vrátil ke stolu. Prsty se opřel o desku: Vem, kdo se na akci podíleli, vyřiď poděkování. Předevím klukům z kontrolní skupiny a těm, kdo vyhrabali ty materiály k Bolésovi. Mimochodem, do jaké míry jste informovali Baree?”

V hlavních rysech. Do detailů jsme se nepoutěli. Zatím neví ani o Smrkoví.

Tak připrav podrobnou informaci,” rozhodl Smetáček.

xxxx

Červené hlohy nasládle voněly.

A vůně mladého listí a květů se mísila s pachem benzínu. Květnové ráno se měkce poloilo do ulic. Rozklenulo se nad střechami čináků. Vnikalo do kanceláře podplukovníka Smetáčka. Ale náčelník měl jiné starosti, ne se dívat na kvítky hlohů nebo na pampeliky v trávníku před budovou.

Včera seděli s Bareem dlouho do noci.

Spí do časného rána.

A chytli se.

Jinak se to říci nedá.

Chytli se bez ohledu na hodnosti a funkce.

Napřed to Smetáčkovi spočítal Bare. Co si Smetáček a soudruzi z jeho odboru myslí? Vědí, jaké podhoubí narůstá v části společnosti? A oni se s tou akcí Tětiva patlají, a hanba mluvit. Hrají si s ní, jako by lo jen o hru a neuvědomují si, e je potřeba s ní pohnout. Realizovat, co se realizovat dá. Zadret ikancla, předat ho prokuratuře a vyetřovatelům. Copak nechápe, e zvlátní situace vyaduje zvlátní opatření a postupy? I v kontrarozvědce?

Smetáček začal pomalu. Potichounku. Věděl, e Bare pracuje pod tlakem shora, ale akci Tětiva znal lépe ne plukovník. Viděl vechna její úskalí, ale také perspektivní monosti.

A si soudruh plukovník uvědomí, e ikancl je pouze pěák. Nic víc. Zatím spojka.

Ale nastávají situace, kdy pěák dává mat králi. Jistě, vnitropolitickou situaci zná, ví, e se aktivizuje činnost nepřátelských rozvědek, zejména CIA, a to nutí Bezpečnost, aby i v kontrarozvědné práci pouívala netradiční metody, to vechno je pravda, jene… Odstraníme ikancla, a co z toho? Přitom, jak dnes vypadáme, je vůbec otázka, zda máme dost důkazů, pouitelných pro alobu. A dejme tomu, e máme. Předpokládejme, e nám na něj prokurátor uvalí vazbu. e ho soud odsoudí… A zase… Co z toho? Odstraníme si jednoho agenta, kterého známe a máme pod kontrolou. Nikam nám neuteče. Nikam se nám neztratí. A kdy ho vyřadíme, copak zůstanou Američani sedět? Naverbují jiného. Nebo jiné agenty. O kterých nebudeme vědět nic, budeme je muset pracně tipovat. Vyhledávat.

Přesvědčit Baree i za běných okolností nebývá jednoduché.

Přesvědčit ho v květnu 1967 bylo téměř nemoné. Neprincipíálnost. Nedostatek operativnosti. Liknavost. Podceňování protivníka. To byla nejmékčl slova, která Bare pouil.

Pak byl na tahu Smetáček. Kdy u udeřit, tak aby to CIA bolelo. Nejen imralo. Obrame to takhle, prostřednictvím akce Tětiva se dostaňme ke kontrole pravděpodobného kanálu CIA a její agentury v Československu. Tohle u by bylo něco. Bare, a byl jaký chtěl, byl kontrarozvédčík. A pochopil, e tahle mylenka je případná a má i své vnitřní oprávněni.

Jene Smetáček chtěl po Bareovi to nejcennějí, čas. Přeli se. Hrdlili. Jeden vytahoval své argumenty, druhý proti nim nacházel Ihned obranu.

Svítalo, kdy Bare přistoupil na kompromis.

,,Má měsíc. Ani o den víc. Měsíc, dnením ránem počínaje. Kdy se nedostane tam, kam chce, budeme Tětivu realizovat, tak, jak je.”

Smetáček přikývl.

Bare je formát. To se mu tedy musí nechat. Dal mi času … Z dneního hlediska moře. A jemu se to nahoře bude zatraceně těko zdůvodňovat. Co má vykládat? To jediné, co skutečně podepřelo jeho konečné rozhodnutí, e toti zná své podřízené a e jim beze zbytku věří? Na to mu povědí, e důvěra je pěkná věc, ale ze starých zásluh se věčně ít nedá. Je třeba nové výsledky.

Co nejrychleji.

Musí celý případ znovu analyzovat, posoudit z nových pohledů, protoe cesta, kterou chce jít, je nezbytně vyaduje a dříve nebo později je také otevře. A on na ně musí být připraven. Taková práce potřebuje absolutní znalost věci. Ale také absolutní klid. A ten tady mít nebude.

Smetáček se v takových případech nikdy dlouho nerozmýlel. Zvedl telefon a kdy se na druhém konci linky ozval kapitán Sakáč, uslyel:

Posly, seber vechny, nejdůleitějí materiály z akce Tětiva, sbal si prádlo asi na dva a tři dny, něco sportovního na sebe a zítra v est nula nula čekej na dvoře. A doma řekni, e bude pár dní mimo..

Postavil Baree před hotovou věc a zavěsil dříve, ne se plukovník stačil zeptat, proč bude Smetáček dva dny mimo Prahu. Pak zavolal Webra a řekl poručíkovi, aby se dva dny nehnul z budovy. Operativně zajistí vechno, co souvisí s akcí Tětiva.

edivé smíchovské čináky a kouř velkoměsta zůstaly za nimi. Modrá volha mířila směrem na Strakonice. Na sinálech na řece, která sledovala silnici, seděli v těkém mlčení rybáři. Topoly se hluboce a měkce zrcadlily v řece. A kapitán Sakáč klimbal na sedadle vedle řidiče.

Kdy se propletli Zbraslaví a stoupali na Jílovitě, zavanulo do oken čerstvě pokosenou trávou, jehličím a asfaltem, který zahřívalo jitřní slunce. A v té chvíli Smetáček usoudil, e u toho mlčení bylo dost, a řekl Sakáčovi, e se na dva dny stěhují na podplukovníkovu chatu.

Ale bude se makat. Nemysli si, e bude vychrupovat do poledne, běhat po lese a vůbec… Podplukovník neurčitě mávl rukou, protoe nevěděl, co by doplnil.

Jetě jsem neslyel, e by se u vás někomu zkrátily íly od nicneděláni. A nakonec, k vám na chajdu se podívám rád.”

Tys u mě jetě nebyl?

Ne.”

Dej pokoj. Já měl prostě dojem … Jistě. Měl dojem. Sakáč jaksi patřil ke vemu, co za posledních deset let udělal. Podivné. Deset let má chatu. Deset let slouí se Sakáčem a jetě kapitána nepozval. Přitom je Sakáč víc, ne pouhý podřízený.

Mlčel. Soustředil se na řízení. Jetě dobře, e se teď na silnici objevovala nákladní auta a Smetáček byl rád, e má dobrou záminku, aby mlčel.

Stejně tu chajdu asi prodám,” řekl po chvíli, manelka chce do Jizerských hor. A holky se k ní přidaly. Tak musím tý enský přesile ustoupit. To zná.”

enská přesila se skládala z manelky a dvou dcer.

xxxx

Chata stála mezi stromy, obklopena ivým plotem ze zastřiených tújí. Před ní malá skalka. Pak velký, pečlivě udrovaný trávník. Mezi zalesněnými stráněmi plynula Otava k soutoku s Vltavou. A na protějím břehu probleskovalo mezi stromy několik střech.

To je vzdouek, pochvaloval si Sakáč, tady by nainec mohl málem chytit otravu kyslíkem.

Smetáček přeel poznámku, jako by jl ani neslyel.

Pojď vybalovat.”

Usadili se v chatě. Snědli oběd, který si připravili z konzerv. Pak Sakáč otevřel přenosný sejf a usadili se nad papíry, které se nashromádily v akci Tětiva. A náhle se jim zdálo, e se vytratil les. A stěny chaty. Louka, která se povlovně svaovala k řece. Zanikl ptačí zpěv. A drnčivé staccato, jak kdesi luva čl datel proídepával starý strom.

Byli ve světě kontrol a kontaktů; obraceli vechny monosti dalího vývoje tak a zase zpátky. Proti verzi jednoho stavěl hned svou vlastní ten druhý.

Na krajinu se pomalu snáel večer.

Zde, na okraji lesa to vypadalo, jako by se nestmívalo a soumrak vystupoval z předmětů, bral jim nejprve barvy a potom i obrysy. A to byla chvíle, kdy se k nim slétli komáři, patrně vyhladovělí kdovíkolik dnů.

Nedáme se rozpíchat, prohlásil Smetáček. Vstal a Sakáč slyel kroky, jisté i v houstnoucím soumraku. Pak vrzly dveře kůlny. Sakáčovi připadalo, e jaksi starodávně a domácky důvěrně. Kapitán pocházel z vesnice. Znal její zvuky. Její pachy. Měl je rád. Ale il u příli dlouho v Praze, take je téměř zapomněl. A tak prostý, nic neříkající zvuk, jako zavrzání čepů, je dávno nikdo nenamazal, mu připadal náhle bolestně důvěrný, připomínal cosi, co se z jeho ivota nenávratné vytratilo á po čem nemělo snad ani cenu znovu se shánět. Opatřovat si náhraku, která by vdycky zůstala právě jen náhrakou. Proto kapitán neposlouchal naléhání své eny a zůstával věren jejich dvěma plus jedna na jednom z praských sídli. A teď si uvědomil, e vlastně by měl mít něco jako Smetáček. Takovýhle koutek, kde by byl sám se sebou. A snad i jetě jinak sám sebou. Pokrčil rameny, jako by si poloil otázku, na kterou nedokáe sám odpovědět.

Mlčeli.

Seděli u vody a dívali se na hladinu, klidnou a trochu nazelenalou v odlesku světla ubývajícího měsíce.

Pak Smetáček ucítil, jak ryba zabrala. Svedl s ní krátký boj, který svědčil o tom, e podplukovník je jako rybář rozhodně vysoká třída. Za chvíli leel na suchu kapr. Po něm jetě druhý.

Take o oběd máme postaráno,” řekl.

xxxx

Někde si nějakou tu boudu musím obstarat, rozhodl se Sakáč, kdy se probudil.

Bylo to jiné ráno.

Bez zvonění tramvaji. Bez pachu výfukových plynů a kouře velkoměsta. Ostatně, vechno tu bylo jiné a jinak. I podplukovník ve flanelové sportovní koili a starých kalhotách, které u měly hodně za sebou. Pracovní den začínal jinak, protoe náčelník odboru připravoval včerejí úlovek na dnení oběd, zatímco náčelníku odděleni byla svěřena skromnějí úloha usmait vajíčka k snídani. To byl začátek. Předehra, která zazněla jako nápěv z úplně jiného světa.

Ale kukačka v hodinách, které visely na stěně obývací kuchyně, jetě nestačila odkukat devátou a oni u byli zase zpátky ve světě, který se jim stal údělem.

Nebudeme to u dál rozpltvávat,” rozhodl Smetáček, nikam bychom se nedostali, jen bychom si nadělali zbytečný zmatek. A to teď nemůeme potřebovat.”

Sakáč přlkýval a vyfoukl stranou kouř. Rozplýval se v modravém vzduchu květnového rána.

Starý má pravdu, chce to dát dohromady. A tuto mylenku přeruil náčelník odboru slovy: Shrneme sl to podle jednotlivých bodů. Tak za prvé: je ikancl agentem CIA a jakou úlohu má v plánech americké rozvědky? Odpověď je tato: agentem je. O tom dnes u nemůeme ani stlnkem pochybovat. Získali ho, kdy byl v Belgii. Konkrétně ho klepli v Antverpách. Motivaci verbovky neznáme, ale tu teď vem čert. Z toho, co dosud víme, stejně jednoznačně plyne, e ikancl je spojka CIA na naem území. To ukazuje způsob styku s Wordenovou a Smrkem.”

A dál?” prohodil Sakáč. Kreslil si do bloku podivuhodně sloité ornamenty, které lemovaly čistý list papíru.

Otázka číslo dvě se netýká ikancla bezprostředně, ale zprostředkovaně, a zni: jakou v celém případu hraji úlohu Wordenová a Estes? Shodli jsme se, a myslím, e se shodneme i dál na tom, e Wordenová je přímým orgánem CIA a realizuje konkrétní operace na naem území. Estes se drí v pozadí. Ale s největí pravděpodobnosti je dirigentem.”

Sakáč na papíře vykrouil něco mezi slováckou lidovou malůvkou a spirálou.

Třetí otázka, jakou úlohu hraje Smrk? Z toho, co o něm víme, je jasné, e CIA s nim má jiné plány, ne s těmi, kteří otevřeně vystupuji proti socialismu. Tady se pojede podle pravidel té nejpřlsnějí konspirace a tomu odpovídající úlohu bude Smrk hrát pro CIA. Pak je tu dalí důleitá otázka: za jakých okolnosti se stýkají Wordenová, ikancl a Smrk? Odpověď se dá sestavit z dílčích poznatků, Wordenová před kontaktem ikancla v chrámu svátého Mikuláe se setkala na koktejlu u kanadského tiskového tajemníka s Estesem. Krátce předtím byl Estes v západním Německu. Kdy vezmeme analogické případy, můeme uzavřít, e takové výjezdy měly jediný cil-instruktá. Taky Wordenová byla před schůzkou ve Slávli na cestách. Zajela si do Vidně. Odjezd v pátek dopoledne. Příjezd v neděli dopoledne. Odpoledne kontaktuje ikancla a odevzdává mu obálku. Z toho můeme soudit, e z Rakouska přivezla, co dala ikanclovi, a ten pak zase Smrkovi. Je tohle jasné? Říkám to dost přehledně? Nebo má námitky?

Jen dál… řekl povzbudivě Sakáč, jakoby čekal na pokračování příběhu, který v ivotě neslyel a ne na analýzu případu, jemu v poslední době věnuje téměř vechny své síly, logicky to nemá mezeru.”

A ta cesta do Vidně je zajímavá jetě z jednoho důvodu: jak víme z Plánu pro Československo, právě ve Vídni pracuje silná rezidentura CIA pod krytím amerického velvyslanectví a plní speciální úkoly ve vztahu k nám.”

Smetáček se zamyslel.

Plácl po moue, která mu sedla na krk. Pak se chvíli upřeně díval na řlčnl hladinu a řekl o poznání tieji: Ne se Wordenová sela u svátého Mikuláe se ikanclem, byl Estes v západním Německu. Před předávací schůzkou se ikanclem v kavárně Slávií byla Wordenová ve Vídni. Pro jakékoli dalí opatřeni jsou tahle fakta důleitá. Určitě …”

Sakáč si zapálil novou cigaretu.

Vechno to bylo skutečně jinak. I zakouřit si mohl na poradě se éfem. A éf ve flanelové koili a kalhotách, zamazaných rybím slizem, barvou a impregnačními nátěry a olejem, byl také Jiný, ne podplukovník vdy elegantní a vdy jako ze katulky.

Byl uvolněnějí.

I myslel jaksi volněji.

A zdá se, e tohle bylo přesně to, co v dané chvíli potřebovali. Ono i v tom, kdy je co potřeba udělat, je kus zpravodajského umu. Smetáček jej má.

,,A teď to nejdůleitéjí, váený soudruhu. Za jakých okolností máme sebrat ikancla? Dohodli jsme se, e jen a jedině tenkrát, kdy dojde k dalí předávací schůzce a my budeme mít stoprocentní jistotu, e od ní pan doktor převzal materiál. Ovem zadret musíme ikancla tak, aby se to neprovalilo. Za ádných okolností. Jasné? Prostě musíme to utajit před tou ikanclovou Mary I před Wordenovou a dret utajení minimálně osmačtyřicet hodin. Abys ml rozuměl, tady nejde jen o zákonnou lhůtu, ale my také musíme získat čas pro případ, e se situace vyvine v ná prospěch a vytvoří se vhodné podmínky, abychom mohli dát CIA pořádně po apici. A teď. Wordenová řídí ikancla. Ale my musíme počítat s tím, e je ve styku i s dalími naimi občany. A to musíme zjistit. Jene Wordenová je zkuená. Opatrná. Ta se nesmí vyplait. Kolem ní musíme po pičkách, člověče, přece ví, e tihle lidé čujou kontrarozvědku za čtyřmi rohy. A stejně nesmíme vyplait ani Smrká.

Já ti stejně řeknu, je to ale drzost. Být pár let doma na amnestii a znovu sl začít.

Připadají si jistí, řekl Smetáček. Sklonil hlavu. A zdálo se, e promlouvá ke svým krátkým, roubíkovltým prstům, ke kvíře po suku na stolní desce, kterou patrně podplukovník sám sroubil. Myslí si, e se poloíme na lopatky. Jen aby se nepřepočetli.

Odmlčel se.

Vstat a zasunul ruce do kapes. Zdálo se, e vdechuje kouř Sakáčovy cigarety; podobal se tak trochu jezevčíkovi, který větří u nory.

Podívej se, kdy zobecníme zkuenosti, které máme s CIA z podobných případů, můeme předpokládat, e k dalí schůzce by mělo dojít s dvouměsíčním odstupem. Mně to vychází zhruba na druhou polovinu tohohle měsíce.

Jestli budou dret termín, který jsme si pro ně spočítali, tak se nakonec můeme vejit do času, který nám dal Bare,” vyslovil kapitán to, čeho se podplukovník ve skrytu due obával. e se ti druzi opozdí, e, jak to řekl Sakáč, se nevejdou do terminu, který jme jim vypočetli. Přimhouřil oči a díval se přes řeku, tam, kde mezi pokroucenými kmlnky sosen prosvítaly dvě čerstvě hrákovou zelení natřené okenice. To byla Bareova chata. A ty dvě okenice, jak se Smetáčkovi zdálo, jakoby po nich stroze a snad i trochu zlomyslně mrkaly, jakoby na ně dávaly pozor v zastoupeni svého majitele.

Předpokládejme, e k dalí schůzce by mělo dojit ve druhé polovině tohoto měsíce. Nejpozději v prvním týdnu přítího. Z toho musíme vycházet, a budeme připravovat opatření.”

To jsou závěry, které vyplývají z rozboru situace. Vypadají reálně,” Sakáč promlouval pomalu, jakoby sám k sobě. Jeví se reálně.”

Smetáček znovu pohlédl na hrákově zelené okenice.

Ví, jak to říkal ten zázračnej rabín: Vechno můe bejt jinak. Vycházeli jsme z faktů a jenom z faktů. A závěry jsme postavili tak, aby byly pouitelné proti CIA a v irím měřítku. Ale bodnout jsme se mohli. To je riziko. V téhle práci proti omylům nepojistí ádná pojiovna. To ví stejně dobře jako já. Jene přelapovat na místě nemůeme.”

Odmlčel sé.

Dvěma kroky byl u kraje verandy. Opřel se předloktími o zábradlí.

Hoď to na papír. Koncept si spolu jetě jednou projedeme. A závěr akce postavíme podle toho, jak se vyvine situace kolem ikancla. Jestlie se ukáe monost obrátit akci Tětiva proti CIA, tak toho vyuijeme. Pochopitelně. Dej se do toho. Já jdu ukuchtit ty kapry.

Zmizel v chatě.

Bylo slyet, jak mu trepky pleskají o paty. Takové tu bylo ticho. Z lesa se opět ozývala luva.

Sakáč se sklonil nad papíry. A pomyslel si, e u zůstanou jeho údělem.

xxxx

Zapadající slunce se lesklo na psacím stole. Obloha nad zakouřenými střechami byla jako vymetená. Hluk automobilů poněkud ztichl. Na chodníku si hrály děti. Probíhaly mezi sloupy v podloubí, je bylo vidět oknem Smetáčkovy kanceláře.

Poslední dva dny, které proil se Sakáčem na chatě, posunuly jejich vztah do jiné roviny. Byl teď jetě pevnějí a důvěrnějí.

Čas, který jim věnoval plukovník Bare, aby dotáhli akci Tětiva po svém, neúprosně míjel.

,,Tak co je?”

Stále nic nového, soudruhu plukovníku!”

Děláte něco s Tětivou?”

Dríme ji pod kontrolou, soudruhu plukovníku. Zatím je to tam mrtvý.”

Tak to lo. Den za dnem. Čas se krátí. Plukovníkovi trpělivost dochází. Smetáček, kdy se v noci probudí, u neusne.

Tak začínám mít obavy, jestli jsme někde nelápli vedle.” Prohodil Smetáček.

Nevím, kde a proč,” oponoval Sakáč.

Otevřely se dveře. Do místnosti vrazil poručík Weber. Kdoví, Jak se mu podařilo projít sekretariátem a vrazit rovnou k éfovi odboru.

Tětiva má odjet přítí úterý na zámek Hluboká, nějaký soupis v depozitáři Jihočeské galérie. Hláka přila včera večer. Dnes jsme to prověřili. Je to jisté. Jede ven celkem na devět dnů. A sám. Auto nemá. To Znamená buď vlak nebo autobus.”

Weber se odmlčel.

Viděl, e jeho bezprostřední náčelník stoji nehnutě, ruku opřenou o okenní rám. Podplukovnlk Smetáček sedí za stolem. Taky nehnutě. Sleduje jeho, poručíkův výklad.

Chvíli se rozhlíel po svých nadřízených.

,.Zjistili jsme takovou maličkost, pokračoval do napjatého ticha, ,,tu sluební cestu měl původně plánovanou na konec dubna. Pak ji odloil. Proč, to se nám zjistit nepodařilo.

Smetáček se podíval na Sakáče a kapitán na podplukovníka. Zjevně jim ty výpočty vycházejí.

Snad budou mít teď trochu těstí. Snad si ho konečně vyponocovali.

Kdy se rozhodl pro tenhle termín, to náhodou nevíte? ozval se náčelník odboru.

Samozřejmě, soudruhu náčelníku. Před týdnem sl stanovil tento nový termín. Oklepli jsme to. Na pracoviti má v podstatě výsadní postavení. Dělá si co chce.

Má jetě něco?” zeptal se Sakáč.

Jetě maličkost, uklíbl se Weber,před chvílí přila hláka z kontrolní skupiny.

No a co je?” Smetáček a Sakáč se ozvali téměř současně.

Dneska v patnáct nula pět stál Tětiva na tramvajové zastávce na Malostranském náměstí ve směru na Klárov. V té době kolem něho zvolna projela Jedle.”

Jaká Jedle? Co má s Jedlí?

Promiňte, soudruhu náčelníku, já zapomněl, e tohle nevíte. Jedlí jsme sl označili Wordenovou.

Vy jste si označili? Snad vás, kluci, nenapadlo, hrát si tam na vlastním písečku! Na to dojeli u jiný řízci, ne jste vy. A zkuenějí,” zavrčel Sakáč.

Někudy to ven muselo.

Jo, Wébříčku, poznatek se stává poznatkem, a kdy o něm vědí náčelníci. Do té doby sl ho můe strčit za klobouk. Tak teda Jedle. Má jetě nějakou dalí maličkost, o které nevíme?”

Podplukovnlk Smetáček ukázal poručíkovi na idli.

Sám vstal.

Začal se procházet po kanceláři. Tentokrát lapal jakousi leatou osmičku, cosi podobného matematickému znaku pro nekonečno.

Weber rázně odpověděl: Ne, soudruhu náčelníku.”

Je to přinejmením zajímavý,” meditoval Smetáček, e by plánovali setkání mimo Prahu?

Vyloučit to nemůeme,” řekl Sakáč.

Weber mlčel. Stačilo mu, e tenhle rozhovor uvedl do pohybu on. I to bylo dost. Víc ne čekal.

Nakonec, proč ne. Jestli chtějí organizovat důkladnějí setkání, tak to nemají patně vymylený,” uvaoval Smetáček, sezóna v plném proudu, vude turistů,” mávl rukou, jakoby chtěl naznačit to téměř nespočetné mnoství. Pro nás to tam ovem bude sloitějí. Jestli je místem kontaktu skutečně Hluboká.”

Zastavil se.

Chvíli se houpal z pat na pičky a ze piček na paty. Napulil rty. Vypadal, jakoby si pohvizdoval jakousi neslyitelnou melodii.

Jen jedno mi nejde do hlavy. Od té Slávie jsme ádný styk ikancl a Wordenová nezachytili. Co? Zachytili? Ne, viď e ne?”

Podíval se na poručíka. A pak na kapitána.

A moc se mu nezdáli.

Kluci, asi vám ta dáma s tím panem doktorem přece jen někde uklouzli, co? Uklouzli. No nic, take to teď rozjedeme, co říkáte?”

Co měli říkat. Souhlasili.

xxxx

Souhlasil také plukovník Bare. A pokyny byly jasné. Přehledné. Zítra vyrazí do Českých Budějovic. Zajistí neprodynou, a kdy se říká neprodynou, tak také neprodyná bude, kontrolu nad Tětivou. Vypracují legendu pro Tětivu, nebude-li nejméně osmačtyřicet hodin k nalezení. Ale legendu! Budou ji prověřovat profíci! I kdy z druhé strany. A nenechají tam čárku na pokoji, take to musí sedět a v hlavních bodech musí být ověřitelná. Dál, připravíte podmínky k výslechu Tětivy. Psát protokoly, na to nebude čas, take se to nahraje. Jasné?

Zítra je sobota, pokračoval podplukovník Smetáček, take zavolám, aby vám v Budějovicích nechali k dispozici potřebný počet lidí. A tu vai Jedli ohlídáme. Kdyby se náhodou rozhodla udělat si výlet za hranice, podle mého soudu připadá v úvahu Vídeň nebo Spolková republika, tak vám dám echo. Jinak mě budete průběně informovat.

Vechno jasné. Budem maximálně opatrní, ale ne zase nerozhodní,” řekl Sakáč, který vycítil, kam směřuje závěr monologu náčelníka odboru.

Dvakrát měř, jednou ře. A já bych chtěl, abychom tohle uřízli pořádně. A aby to byla čistá práce.”

xxxx

U čtyři dny se to opakovalo večer co večer.

Sakáč Smetáčkovi. Pochopitelně sluební linkou. Pojitěnou proti odposlechu: Tětiva, větinou v depozitáři. Styky pouze se zaměstnanci galérie. Obědvá a večeří v restauraci pod zámkem. Jinak se prochází sólově po blízkém okolí. ádný kontakt nezjitěn.”

Smetáček Sakáčovi z Prahy na Hlubokou. Té sluební linkou. Rovně pojitěnou proti odposlechu amatérskému i profesionálnímu: Jedle se dosud nepohnula.”

Ve.

I kdy podplukovníka zavalily jiné problémy, stále se vracel k akci Tětiva. Nepracoval na takovém případu poprvé. Ale tenhle, zdálo se, zasahoval velmi vánou oblast. Vechny racionální důvody svědčily, e se nepřepočítali, e situaci odhadli správně. Ale copak v téhle práci hrají roli vdycky a bez výhrad racionální důvody. Co kdy se druhá strana rozhodla partii hrát jinak? Na stole se ozval telefon.

Hlásila se kontrolní skupina.

Její náčelník, který zastupoval poručíka Webra, mladičký podporučík, mluvil bez zajíkání a stručně: Jedle opustila Prahu a jede směrem na Brno.”

Neopoutějte ji.

Zavěsil a spojil se s plukovníkem Bareem.

Buď jede do Rakouska nebo se stočí na Budějovice. Ale a je to tak nebo tak, jedu na Hlubokou a dál řídím akci.”

Souhlas, řekl Bare a Smetáčkovi se dokonce zdálo, e sl plukovník oddechl. Věděl dobře, co je ve hře. A uvědomoval sl význam akce Tětiva v rámci celého Plánu pro Československo snad lépe, ne kdokoli jiný. Byl toti na správné úrovni. Ani příli vysoko, aby ztrácel přehled o podrobnostech, ani příli nízko, tak e by mu právě ony podrobnosti zastřely irí rozhled.

Kdy domluvil s Bareem, zavolal Smetáček domů, aby mu ena připravila kufřík. Bude pár dnů mimo Prahu. Řekl to nevzrueně. Navykle. Dostalo se mu stejně nevzruené odpovědi.

Rázně zavrhl mylenku, e by měl jít na oběd. S někým se zdravit. S jiným si povídat zdvořilosti nebo se snait hovořit o ničem jak hovoří lidé, kteří uvykli utajovat obsah své práce.

Konečně se ozval náčelník kontrolní skupiny: Jedle přejela ve dvanáct čtyřicet hraniční přechod v Hatích do Rakouska.

Tak přece, pomyslel si Smetáček.

e by nám nae prognóza vyla?

Věro,” řekl sekretářce do mluvítka, dej echo Sakáčovi do Budějovic, e Jedli máme v Rakousku a sděl mu, e vyjídím z Prahy. Kolem páté e se objevím v Budějicích.”

Zdálo se mu, e se probral z dlouhého a nepříjemného snu. Začal rázovat po kanceláři. Udělal vechno? Měl nepříjemný pocit, e mu utekla nějaká maličkost.

Kdyby jen věděl. Kdyby si jen mohl vzpomenout. Zneklidněl. e by u pamě měla svá bílá místa? No to snad ne! To by bylo trochu brzy. Posadil se. Přivřel oči a systematicky, bod za bodem probíral, co udělal a srovnával to s opatřeními, jaká jsou v akci tohoto typu nezbytná. Opomenutí vyplulo záhy na povrch.

Dal se spojit s náčelníkem kontrolní skupiny.

Je třeba zabezpečit vechny hraniční přechody s Rakouskem. Bez výjimky. Jedle musí být při návratu pod kontrolou. Vechno kolem nl hlaste rádiem do řídicího bodu v Budějovicích.”

Pak seběhl na dvůr.

Ve voze seděl řidič, který Smetáčka pamatoval jetě jako mladého poručíka.

Jedem, Lojzíku,” vyzval ho podplukovnlk.

xxxx

Řeklo by se, e je půle července a ne teprve poslední květnová neděle roku 1967.

Pomalu se přehloupio dopoledne a kdy se ručička hodin přiblíila ke dvanácté, ozvala se vysílačka kontrolní skupiny na hraničním přechodu v českých Velenicích.

Přijela Jedle. Na hranicích odbavena. Pokračuje směrem na České Budějovice.”

Napětí v řídícím centru kontrolních skupin vzrostlo. Jedle se vrací. Ale to jetě nemusí nic znamenat. Můe, ale nemusí. Příslunici kontrolních skupin zaujali svá místa. Teď jim nezbývá ne čekat.

Po dvanácté se kontrola ozvala znovu? Jedle v Budějovicích. Obědvá v hotelu Slunce.”

Teď je musejí ohlídat oba.

Ani na sekundu nesměji vyklouznout zpod kontroly. Sebemení chybička, kadá, jindy třeba zanedbatelná nebo prominutelná nedbalost, by se mohla vymstít.

Kde má Tětivu?” zeptal se zdánlivě klidně Smetáček.

Jako vdycky touto dobou. V restauraci pod zámkem. Zmizet nám nemůe.”

U to není amatér. Vedou ho profesionálové., A ti mu mohli ledacos poradit.” Smetáček si uvědomil, e prostě někde mají v kontrolách Tětivy a Jedle díru, e u jim s největí pravděpodobností jednou něco uteklo. Take se člověk nesmí spolehnout, e má v daném okamiku navrch. Ona to toti nemusí být vdy pravda. A sebeklam je v téhle práci to nejnebezpečnějl, co můe být.

Na kontrolním bodu se “ivili” cigaretami a kávou. Na jídlo neměl nikdo ani pomylení.

Po hodině se vysílačka ozvala znovu: Jedle vyjela směr Praha.”

Smetáček se rozhodl ve zlomku vteřiny.

Dret jl dál! V případě, e odbočí na Hlubokou, převezme kontrolu zdejí skupina.”

A pak se věci daly do pohybu.

Tětiva se vrátil zpátky na zámek. Teď chytá bronz na lavičce v parku.”

Hlídat jako oko v hlavě. Nesmi se vámi ztratit ani na vteřinu.” Smetáček u byl sám sobě protivný. Nejsou to přece začátečnici, ale kvalifikovaní odbornici, kteří něco zaili a něco dovedou. Na est protivníkových fint si dovedou vymyslet sedmou. Jetě lepí. Jene, ono je lepí dret je v napětí. To čekání otupuje. Kadého. A chce nebo nechce.

Jedle v prostoru Hluboká. Míří na parkovitě.”

Připadalo jim, jakoby se zhluboka nadechli před skokem do neznámé a moná studené vody.

A pak u novinářka Wordenová alias Jedle vystoupila z vozu.

la klidně. Nezastavovala se, ani neohlíela. Minula zástup turistů. Vedla si jako člověk, který je si jist sám sebou.

Převzala ji dalí kontrolní skupina.

A teď do toho vjedeme my,” vyzval Smetáček Sakáče a Webra. Naváete Ihned styk s kontrolní skupinou, která hlídá Tětivu. Jestli dojde ke kontaktu s Jedli, tak Tětivu seberte. Ale a na můj výslovný pokyn. ádnou partyzántinu. Budete mě vysílačkou neustále informovat o pohybu obou sledovaných.”

Uplynulo sotva patnáct minut a u tu bylo hláeni: Jedle je na zámeckém nádvoří mezi turisty, kteří se shromaďují k prohlídce zámku. Tolik slyel Smetáček. Ti, kdo Alici Wordenovou sledovali, viděli, e si schovala do příruční kabely brýle proti slunci.

Druhá skupina sledovala Tětivu.

Zvedl se z lavičky a zamířil k nádvoří.

V deníku kontrolní skupiny bylo zapsáno: 15.05.

V tu dobu se Tětiva postavil u pokladny tak, e dobře viděl Jedli. A ona jeho.

Pozor, vypadá to na vizuální kontakt, upozornil Sakáč podřízené.

Tětiva veel do galérie. Jedle v závěsu. Tak zněla dalí hláení. A pak se vysílačka odmlčela. Kontrolní skupina se dostala do sálu Jihočeské galérie. Minuty se vlekly. A kdy uplynulo přiblině půl hodiny, uslyel Smetáček z vysílačky vzruený hlas.

Asi dolo ke kontaktu, ozýval se Sakáč.

Jaké asi? Jo nebo ne?”

V galérii se k sobě dostali v davu návtěvníků do těsné blízkosti. Na pár sekund jsme je ztratili z přímého dohledu. Kdy se nám zase dostali pod kontrolu, drel Tětiva v ruce malou igelitovou taku. Jedle za chvíli galérii opustila. Tětiva zůstal. Jestli něco převzal, to jsme přímo neviděli. Ale dá se to předpokládat. Tu igelitku předtím určitě neměl.

Sakra, to nejdůleitějí jim uteče!” Smetáček jen ztěí zadroval hněv. Jedli sledovat dál!” přikázal kontrolní skupině u parkovitě.

Mezitím přelétl deník kontrolní skupiny, která se zabývala Tětivou. Skutečně: o igelitové tace ani slova. To by hlásili. A přece je to kiks, který můe celou akci poslat ke dnu. Já bych je nejradi… Tohle je neznalost operativního prostoru. Věděli, e bude v galérii nával? Věděli! Nebo to alespoň vědět měli. A zamíchat se do zástupu návtěvníků tak, aby se jim Tětiva nemohl nepozorovaně přitlačit k Jedli. Nebo Jedle k Tětivovi.

Určitě něco uteklo.

Na to tedy vezme jed.

Brali to na lehkou váhu. A tu má čerte, kropáč! Já jim utrhnu ui, rozhodl se podplukovník Smetáček, čím obrazně myslel, e kázání, které udělá svým podřízeným, ádný z nich hned tak nezapomene. Tohle rozhodnutí ho uklidnilo natolik, e se mohl soustředit a poslouchat kapitána Sakáče, který promlouval z vysílačky.

To, co vzápětí slyel, mu trochu spravilo náladu. Tětiva,” hlásil Sakáč odměřeným, trochu zalehlým hlasem, vyel z galérie do parku. Nael sl oputěnou lavičku. Usadil se. Rozhlédl se a za chvíli vyndal z igelitového sáčku plochou krabičku. Rozměry přiblině deset krát pět.

Krabička je zabalená do hnědého papíru. Určitě ji převzal od Jedle.”

A co dělá teď,” ozval se Smetáček.

Pomalu vstal a jde od zámku směrem do městečka. Zjevně do hotelu. Máme ho vzít?

Jo, ale na vhodném místě. Bez rozruchu!”

V tu chvíli Smetáček litoval, e přestal s kouřením.

A na druhé straně byl rád, e tu s ním není Sakáč.

Určitě by kapitána poádal, jak kdysi říkával, o jednu dramku. A to by byla ta první, která by s konečnou platností pohřbila vechna dobrá předsevzetí.

Uplynulo přesně dvanáct minut a ozvala se opět vysílačka.

Máme ho ve voze. I s balíčkem.”

Prima,” vydechl Smetáček, sejdeme se na krajské správě.”

xxxx

Dům dýchl chládkem a podivnou pustotou, jakou čpí úřední budovy o nedělích a svátcích. Chodby se zdály delí, prostornějí a temnějí. Kroky se rozléhaly kolem zavřených dveří, na nich nebylo nic, ne čísla kanceláří.

Smetáček veel k dozorčímu důstojníkovi krajské správy SNB.

Tak jak,” zeptal se. Co pan doktor?”

Dozorčí se usmál.

U jsem měl strach, e se nám tu sloí a e ho povezem do pitálu.”

Mluvil klidně. Zpěvavě. Bylo v něm cosi nevzruitelného.

A teď?”

Teďky u se dal dohromady.”

V té chvíli se objevil Sakáč.

V autě byl pomalu na omdlení, vysvětloval. Myslím, e u se vzpamatoval.”

Smetáček se dal spojit s Prahou a nechal u praského dozorčího stručný vzkaz pro plukovníka Baree. Akce Tětiva úspěně provedena.

A pak veel do kanceláře připravené na výslech, ikancla předvedl osobně kapitán Sakáč.

Doktor sotva zvedal nohy od naletěného hnědého linolea. Obličej se mu protáhl a ve tvářích se náhle objevily prohloubeniny. To u ho Smetáček upozornil, e je zadren podle zákonného ustanoveni pro podezření z nepřátelské činnosti.

ikanclovi poklesla ramena.

V neosobní kanceláři, kde nebylo víc ne stůl, tři idle, stolek pod psací stroj a zapečetěný, olivově zelený trezor, to znělo zvlá stroze úředně.

Jste sl vědom, e jste poruil československé zákony?”

Já … netuil, e..koktal ikancl.

Vypovídejte sám a podle pravdy. Bude to povaováno za polehčující okolnost. Od koho jste dostal předmětný balíček a komu je určen?” Smetáčkovi se ústa kroutila z té zúředněné četiny, ale na ikancla zapůsobila. A to bylo důleité.

Tento balíček jsem dostal od osoby, která je mi známa pouze jako Miss Alice.” Vyslovil správně Mis Élis. Vé stole se pomalu otáčely kotouče magnetofonu.

Je vám přímo nebo nepřímo, to jest z vlastního pozorování nebo z doslechu, znám obsah předmětného baličku?

Nikoli.”

ikancl zhluboka vydechl.

Podplukovnlk se opřel předloktím o stůl. Předklonil se. A změněným tónem, jakoby lo o pouhou konverzaci, promluvil: Podívejte se, pane doktore, popovídáme si spolu trochu rozumně, co říkáte?

Dějepisec umění zvedl hlavu a mlčel.

e bych se přepočetl? Odmítá spontánní výpověď? Udělat chybu v taktice tak důleitého výslechu by se mohlo vymstít, říkal si Smetáček. Pak se rozhodl a poloil přímo zacílenou otázku.

Kdy vás CIA získala pro spolupráci?

ikancl hleděl na balíček v hnědém papíru, leící na stole, jakoby ho fascinoval. Tak tohle je naprostá jistota, kterou mu slibovali? Tohle je ta neschopnost československé kontrapionáe, o ní ho ujiovali v Antverpách?

Najednou mu ti dva mui, podobní obyčejným Praanům, jakých na ulicích denně potkává stovky, připadali nadáni jakousi mystickou mocí. Dlouho se zabýval dějinami dávno minulých století, ne aby do sebe nenasál jejich ovzduí. Ve, co věděl, se spojilo s tím, co se nyní dělo, v podivný srostenec neskutečného a skutečného, a to ve ho naplňovalo strachem, který mu hluboko z útrob vystřeloval do hrdla, do mozku a k srdci.

Vechno vám povím. Smím si zapálit cigaretu a poádat o sklenici vody?”

Jistěe.”

Smetáček dal poslat pro několik lahví minerálky.

Byly potřeba.

ikancl vypovídal. Sakáč měnil a čísloval magnetofonové pásky. Doktor filozofie a odborník na barokní umění kouřil. Upíjel malými douky minerálku. A mluvil.

Asi to vechno začalo u dávno, v pětačtyřicátém. Tehdy se vrátil znovu na filozofickou fakultu a začal tam, kde v devětatřicátém byl nucen skončit. Na fakultě se seznámil s mladým Čechoameričanem. Jmenoval se Robert Boies. Přivydělával si jako externí zaměstnanec americké informační sluby USIA. Měl dost veho. Amerických konzerv, čokolády, cigaret a samozřejmě i peněz. ikanclovi vdycky rád půjčil.

Moment, my jsme zjistili, e to bylo naopak, e Boies měl u vás dlouek a s tím se vytratil v osmačtyřicátém,” zasáhl Sakáč a trefil vedle.

To vás, soudruhu, někdo mylné informoval. Já byl tehdy vorcák. A Boies, jak se dnes říká, v balíku. Byl vůbec zvyklý u od malička ít blahobytně.”

Dějepisec umění promlouval tie, jakoby hovořil pouze sám k sobě: On toti, abyste věděli, byl fabrikantské dítě z Moravy.

Sakáč si přejel dlaní po tváři, aby zakryl údiv. Tak tohle nevěděli.

Skutečně, pokračoval doktor ikancl. Boiesovi rodiče se toti původně jmenovali Blumensteinovi. Patřila jim textilní fabrika u Letovic. Kdy přiel v Německu k moci Hitler, dostali strach. Starý Blumenstein, teda Boiesův otec, prý říkával, e Angličané a Francouzi stahují z Československa kapitál. To znamená, e republiku odepsali.” Zapálil si novou cigaretu a pokračoval. Já sám jsem tomu nechtěl věřit, ale kdy jsem se podíval do Hospodářských dějin Československa, zjistil jsem, e Boies mluvil pravdu. Ve třiatřicátém začal u nás odliv britského a francouzského kapitálu. Fabrikantovi

Blumensteinovi byly důsledky jasné. Fakt je, e prodali fabriku a vystěhovali se do Spojených států u v roce devatenáct set třicet čtyři. Snad vůbec jako první idovtí emigranti před Hitlerem. Pokud od Robyho vlm, nedařilo se jim patně.”

A co za ty finanční půjčky od vás kolega poadoval?”

ikancl pokrčil rameny. Prý vlastně nic. Občas pár informaci. Jak vypadá na fakultě politické sloeni vysokokoláků. Prostě sbíral informační materiál pro bulletin. Sám jako cizinec se politického ivota nezúčastňoval.

A pak jste se s nim setkal po letech v Belgii, e?”

ikancl zalapal po vzduchu. Tak ne, tohle u je neuvěřitelné. Odkud to vědí? Proč ho nikdo nevaroval? Zradili ho. Robert ho zradil. Vichni. A tak znovu mluvil. Popisoval, co Smetáček se Sakáčem dávno znali. Nechali ho, aby si srovnáním známých a neznámých skutečnosti mohli ověřit, nakolik mluví pravdu. Vedl je celou cestou, o ni věděli, a za dveře Pensionu Niels, kde jejich znalosti končily a kde se pohybovali na tenkém ledě lépe nebo hůře postavených verzi. Tam, v Pension Niels, se setkal nejen s Boiesem, ale také s československým emigrantem Milanem Fábrym. A, jak se říká, li na něj promyleně. Bude pozván na stá do Spojených států. Rozhodne-li se tam zůstat, bude si vědeckou práci dělat pro potěeni a ne, aby si jí vydělal na chleba.

Ptáčka lapali. A nezpívali mu patně. Nakonec ho lapili a ujistili, e mluví s pracovníky CIA.

Co od vás ádali?”

Křivě se usmál. Já nemám na takové věci nervy, ale přesvědčili mě, e to bude naprosto bez rizika.”

Počítali s tlm, e bude spojkou CIA s Jaroslavem Brodským. Dostal Brodského adresu. Brná, okres Ústí nad Labem. Měl předevím zjistit, zda Brodský chce pokračovat tam, kde musel v roce 1951 přestat, protoe byl zatčen.

Výsledek rozmluvy s Brodským měl ikancl sdělit osobě, která se ohlásí heslem: Jak se vám líbilo v muzeu Franse Halse? člověku, který se takto legitimuje, měl plně důvěřovat a plnit jeho pokyny.

Aby mohl navázat kontakt s Brodským, dostal fotografii, na které byl Brodský s neznámým muem. Na zadní straně snímku napsal a podepsal Brodský věnování a datum. Z roku 1950. Tedy přiblině rok před zatčením. Brodskému se ikancl odvolá na Blaeje. Pak čekat na nový kontakt ze strany CIA.

Magnetofon tie běel. Jiří ikancl doplnil detail z rozmluvy s Alicí, ale to nebylo nic podstatného. A náhle se museli oba soustředit. Při setkání ve Slávli, řekl ikancl, určila Alice třetí schůzku na třladvacátého dubna v kostele v Karmelitské ulici, dopoledne v deset hodin. Vechno lo běně. Naprosto bez potíí. Alice poádala, aby se dalí schůzka odbyla mimo Prahu. Navrhl jsem Hlubokou.”

Proč Hlubokou?”

Měl jsem tam plánovanou sluební cestu. V souvislosti s inventarizací depozitárních exemplářů, a tak jsem sl myslel, e to bude méně nápadné.

Jak nám ta Karmelitská mohla utéct? uvaoval Sakáč. Kdo selhal? Bylo takových kiksů víc?

Popite, co se konalo při schůzce v kostele v Karmelitské ulici.

Magnetofon zaznamenával, jak sl Alice poloila na kostelní lavici blok. Mělo to vypadat, e si dělá poznámky k reportái. Pod lavicí vsunula ikanclovi do kapsy lahvičku s chemikálií, kterou se vyvolává tajnopis. Dohodla budoucí způsob spojení. Kdykoli ikancl dostane domů pohlednici s pozdravem od spoluáka Mátla, přetře vatou, smočenou v roztoku, prázdná místa. A tam se objeví vyvolané písmo, které mu určí místo, čas a způsob dalí schůzky.

Hlubokou dohodli jetě ústně tam, v kostele.

Alice stanovila kontrolní opatření pro styk. Vdycky po odevzdání zásilky Brodskému bude ikancl v úterý stát na nástupiti na Malostranském náměstí ve směru Klárov a to buď pět minut po třetí nebo o hodinu později. Alice vdy projede v austinu se západoněmeckou poznávací značkou.

V kostele dala Alice ikanclovi pět tisíc korun. Na krytí výloh.

A balíček pro Brodského?”

Měl ho odevzdat v neděli. Tedy, aby se vyjádřil přesně, první červnovou neděli.

Byla pozdní noc.

Hra pokračovala.

Změnil se jenom reisér.

xxxx

Kdy vstupoval Smetáček do sekretariátu plukovníka Baree, měl pocit, jako by celou noc el z Budějovic do Prahy pěky, vybaven plnou polní.

Tak co, jak bylo na Hluboké? uvítal ho plukovník Bare. Já vím, e se potřebuje pořádně vyspat, ale dokončit se to musí.”

Myslím, e to nevypadá patně,” řekl Smetáček, a spíe klesl do křesla, ne by se posadil, tedy konkrétně, ikancl se u uklidnil. Vysvětlili jsme mu, o co půjde, a zdá se, e pochopil. Dnes u zase pracuje v depozitáři, jako by se nic, ale vůbec nic nestalo. Nechal jsem s ním Webra, aby nevyvedl nějakou hloupost. Je dost psychicky labilní. Abych to uzavřel. Akce pokračuje, ikanci se vím souhlasí. Jen ho mrzí, e se nedostane na stá do Spojených států amerických. Pokud jde o Ústí, tak tam je Sakáč. Dnes by se měl vrátit.”

Bare vstal a poprvé po týdnech se usmíval. Podíval se na Smetáčka. Podplukovník seděl nad álkem kávy, z něho se kouřilo, a nevidomýma očima patřil do prázdna. Zdálo se, e se sotva drí na nohou.

Podívej,” řekl Bare, informoval jsem generála. Zevrubně. Dívá se na celou věc stejně jako my. Taky si myslí, e akce Tětiva nám dává reálnou monost nahlédnout do zájmů CIA právě v oblasti, kde jsme zatím, a to si musíme přiznat, moc jasno neměli. Co bylo v balíčku pro Smrká, to nám umonilo poznat alespoň v základních rysech směr činnosti CIA. Udělat si hrubou představu o speciálních akcích na naem území. Předevím je tam spousta peněz. A ty peníze jsou určeny na dlouhodobé Investice. Pro Smrká. A ostatně, nejen pro něho. Vzhledem k tomu,” dodal plukovník, ,,e západní rozvědky, předevím CIA, zvyují své zásahy do vnitropolitického vývoje u nás, bylo rozhodnuto uít odpovídající obranná opatření.”

,,To znamená? zeptal se Smetáček.

Nic víc a nic míň ne to, e máte do druhé fáze akce Tětiva zelenou. Je to podepsané přesně tak, jak jste to navrhli.”

Ten náhlý souhlas, bez připomínek, doplnění a dotazů jakoby z nové strany osvětloval, e situace Je váná.

Zelenou tedy máte,” opakoval Bare, ale upozorňuju tě, ádné kiksy. Nikdo se vám nesmí ztratit. Ani Wordenová ani kdokoli, kdo má s Tětivou co společného. e vám utekla ta Karmelitská, no to byla bota jak od Bati. A taky se kvůli ní mohla vézt celá akce.”

těstí, e Bare měl dobrou náladu. Snad I proto plukovník řekl mnohem mírněji: Mně je to jasné. I mistr tesař se utne, ale opakovat se to nesmí. Prostě nesmí. Nedostatky v řízení nebudu promíjet nikomu.”

Kdy nikomu, tak ani Smetáčkovi ne. A podplukovníkovi se zdálo, jako by na něho potměile, jak kocouří oči, patřily hrákově zelené okenice Bareovy chaty. Představy přetaeného mozku bývají někdy zvlátní.

Jinak,” zmírnil opět plukovník, na vás bylo vdycky spolehnutí. To zase ano. A jak hodnotí akci ty?”

Z akce Tětiva i z jiných kanálů,” začal rozváně Smetáček, je jasné, e CIA chystá u nás dalí kroky k destabilizaci. Svědčí o tom řada skutečností. Tak například celá ta aktivizace záloní, zdánlivě ji mrtvé agentury. Viz Smrk. A vlastně i lkancl. Vytahují kdekoho, vlastně I z doby před Únorem. A to, e se v blízkosti naich hranic objevili takoví matadoři, jako Boies a Fábry, také není náhoda. Oba přece pracovali v agentuře, kterou u nás v pětačtyřicátém zorganizoval Charles Katek a jeho spolupracovníci z americké vojenské mise v Praze a později z úřadoven na území západního Německa. To, e je Fábry na americkém velvyslanectví ve Vídni, také není náhoda. Dříve mezi naimi občany, kteří vyjíděli na Západ, verboval agenty. Pochybuji, e by teď dělal něco jiného. Kolik naich kulturních pracovníků má styky s institucemi na rakouském území, jako je třeba nakladatelství Molden, které drí v ruce CIA. Prostě, jedno zapadá do druhého. Akce Tětiva nám pomohla jetě v jednom směru. V průběhu první části jsme si upřesnili úlohu některých pracovníků velvyslanectví Spojených států amerických v Praze. To není okrajová záleitost, ale zjitění zásadního významu.

Bare si podepřel spánek ukazovákem.

Seděl, hlavu na stranu a nohu přes nohu.

Rozjeďte druhou fázi v plné íři. Přísně konspirativně. Kdy bude třeba, tak posílíme Sakáčovo oddělení. Ale nerad bych. Bylo by nejlépe, kdybyste si vystačili v téhle sestavě. Ovem, nechal ruku klesnout od spánku a pokrčil rameny, ta monost tu je a můe s ní počítat. Tady je balíček, přisunul zásilku pro Smrká Smetáčkovi. Je v původním stavu. Máme vechno zadokumentováno. Fotokopie dostane. Vstal a potáhl si sako. Tak zlomte vaz!”

xxxx

Čas se sunul nemilosrdně vpřed.

Vezmi to od schůzky Wordenová Tětiva na Hluboké, vyzval Sakáče podplukovník.

Take Wordenová. Mezi ní a Tětivou je to od té doby mrtvý. Ona se s ním nesela, a on také nedostal od CIA pokyn, aby ji kontaktoval. Kdybychom to vzali čistě povrchně, tak proti Wordenové nemůeme nic mít. Je aktivní jako dopisovatelka. Ověřili jsme si, e v těch jejích novinách skutečně publikuje. Nepromeká nic, co pořádá ministerstvo kultury nebo zahraničních věcí. A navíc, nedrí se jen v Praze, ale jezdí i do mimopraských divadel. Byla v Telči, v Táboře, v Brně.”

Kontrola?” hodil Smetáček.

Negativní. Nic, co by třeba jen trochu vybočovalo z rámce její oficiální činnosti.”

Zajímavé, proč najednou ztichla. Mně se to nechce líbit. No, pokračuj…

Na americkém velvyslanectví se ale vyskytuje sporadicky. A styky s Estesem jsme vůbec nezjistili. Začátkem srpna odjela do Rakouska. Údajně na dovolenou.” V Sakáčově hlase mohl Smetáček zaslechnout náznak závisti.

Nevěnoval mu pozornost.

Zatím se nevrátila. A kdy nás zase poctí svou přítomností, o tom nemáme potuchy.”

Shrň mi Estese.”

Jo,” řekl Sakáč, tak to je kapitola sama pro sebe. Máme tady,” poklepal ukazovákem na spis, řadu skutečností, které plně prokazují, e Estes je pracovníkem CIA. V tomhle ohledu ovem víme víc, ne je tohle obecné zjitění. Estes dostal konkrétní destrukční úkoly, které se týkají rozvratu politického zřízení v republice. Vechno, co má Estes udělat, plně odpovídá Plánu pro Československo.”

A jak je to s ním v akci Tětiva,” hodil Smetáček jakoby mimochodem.

Tady nic nového nemáme. Vcelku to vypadá asi tak…”

Asi?”

Smetáček nesnáel výrazy, které dovolovaly dvojí výklad nebo, v nejlepím případě, otevíraly zadní vrátka jakékoli výmluvě.

Sakáč pokračoval: Estes dostal za úkol kontaktovat Tětivu a dál u se v tomhle případu neangauje.

Smetáček pokrčil rameny.

Ví, e právě v tomhle punktu mi to nesedí. Prostě proto, e kdy sl sečtu jedna a jedna, mají mi vyjít dvě. A tady, odmlčel se a zabubnoval prsty na stolní desku, tady mi vychází buď jedna a půl nebo tři, ale nikdy dvě.”

Teď nějak nerozumím.”

Logicky vzato: kdo je Estes? Kádrový rozvědčík, který má u něco za sebou. A v kadém případě profesionál, jakého si kadá rozvědka cení. Proč ho posílali za takovou zpravodajskou nulou jako byl Tětiva?

Byl. V tom je to, soudruhu náčelníku. Kdy s ním začínali, tak Tětiva byl opravdu pan Nikdo. Ale koho z něj chtějí udělat? Člověka, na kterém bude záleet. Pro nás byl Tětiva, jak se říká, homo novus. Nová tvář. Spořádaný občan, proti kterému nikdo nic neměl a mít ani nemohl.”

To ti beru, ale …

Tětivu musel zpracovat dokonale. Zhodnotit, jestli typ, který na něj dostali, odpovídá skutečnosti. A to nemohli svěřit zelenáčovi. Právě sem a jen do téhle fáze akce Tětiva mi Estes pasuje. A Estes se také jinde nevyskytuje.”

Smetáček uznával, e Sakáč má pravdu. Ale nemínil mu to dát najevo.

Toti,” řekl Sakáč, co viselo na Tětivoví, ukazuje obsah balíčku. Ten vybočuje z běné praxe, kterou CIA uplatňuje vůči agentům, kteří u nás dělají čistou ioná. V balíčku bylo dvacet tisíc korun. A obecné pokyny pro Smrka-Brodského, aby navázal styky s bývalými spolupracovníky CIC z padesátých let. A také s lidmi, které poznal, kdy seděl a jim věří. Oivují starou agenturu. Přitom to není agentura, která by mohla dělat pioná. Zase to myslím v klasickém smyslu. Podle instrukcí nemá Smrk za prvé zahajovat aktivní činnost, ale pouze kolem sebe shromádit vhodné osoby, které u jednou se podílely na nepřátelské činnosti proti republice. A za druhé ho upozornili, e s nikým z nich nesmí hovořit o spojení se CIA. A konečně, má čekat… čekat na dalí pokyny. Kdy si to podtrhnu a sečtu, tak mi vyplývá, e Smrká určili ke speciálním úkolům proti republice.”

A teď ml pověz, jak to vypadá v Ústí nad Labem.”

Kluci zjistili, e Smrk byl po první schůzce s Tětivou ve Filmovém klubu v Praze čtrnáct dnů v naprostém klidu. Ráno do práce, večer domů. ádné styky. ádná aktivita. Nic. Kdy se ujistil, e je kolem něj klid, tak si to vynahradil. Na počátku července si to namířil do Teplic. Tam se setkal s chlapíkem, s ním hovořil tři hodiny.”

Ustanovili jste ho?”

My ne, ustanovku provedli Ústečáci. Rambousek.”

Rambousek? To je známá firma. Protistátní činnost v západních Čechách.”

Smrk si dal týden pokoj. Pak si vyrazil do českých Budějovic a tam se v hotelu U zvonu setkal s bývalou spojkou CIC Lakomým. Tím to vak nekončí. O měsíc později, tedy začátkem srpna, byl Smrk na Gottwaldovsku, Kroměřísku, Vsetínsku. Tady se setkal s řadou lidí, kteří byli svého času odsouzeni za protistátní činnost. A vichni, s nimi se setkal, procházeli ilegální organizací Světlana.”

Jo, Světlana. Pokud se nemýlím, tak tuhle sí upletl počátkem padesátých let agent CIC Vávra pseudo Stařík a řídil ji z dobře vymyleného konspirativního úkrytu. Z uprchlického tábora v Řezně.”

Ano. Tam působil společně s agentem Chocem, který v květnu 1948 zavradil předsedu Svazu českých partyzánů majora Augustina Schramma.”

Sakáč se odmlčel.

Ty Smrkový zájezdy jsou bezesporu zajímavé. Plně s tebou souhlasím, e CIA u nás oivuje svou bývalou agenturu. Ke skutečnému záměru se můeme nejsnáze dostat přes Wordenovou.”

Jene Jedle je v Rakousku …”

Vak ona se vrátí,” řekl Smetáček. A k Wordenová se musíme dostat přes Tětivu.”

Jistě. Přes Tětivu. Ne nadarmo se říká, e práce s dublérem patří k nejtěím součástem tohohle řemesla. Ne nadarmo. A typ jako je Tětiva je zvlá citlivý a proto se musí řídit pevně a jemně.”

Asi ti nemusím dvakrát zdůrazňovat, e v téhle etapě nesmíme poplait ani Wordenovou, ani Smrká. Krůček vedle, a můeme začínat od začátku. Dej echo Ústečákům, aby kolem Smrká dále bez naeho souhlasu sami nic nedělali.”

A co budem dělat my?”

Čekat, a se Wordenová vrátí z dovolené!”

xxxx

Tři dny u byla zpátky Alice Wordenová, kdy se ozval Tětiva.

ádal Sakače o okamitý rozhovor.

Konspiratlvní byt čpěl erárnlm hydrovoskem. Nevětraným vzduchem a prachem. V obývacím pokoji stál veprostřed pod laciným lustrem podlouhlý stůl se esti idlemi. U stěny vedle vafek divan, laciný příborník se skleničkami a kávovými álky a v rohu kulatý konferenční stolek a tři křesílka. Byl to konspirativní byt jako kadý jiný: vechno potřebné k obývání se tu nalo. Chyběly pouze stopy pravidelného ivota a to mu dodávalo jakousi tíivou, neosobní atmosféru.

U dveří bytu zazvonil Tětiva na minutu přesně.

Weber otevřel. Pozdravili se bez slov. Jen kývnutím hlavy.

Tětiva se usadil v jednom z křesílek. Weber odeel do kuchyňky, aby uvařil kávu.

Tětiva podal Sakáčovi pohlednici z Brna. Sakáč si přečetl stručný text, adresovaný do bytu: Pozdrav z výletu zasílá Mátl. Vypsané, dobře čitelné písmo.

Historik umění sáhl současně do obou kapes u saka. Sakáč mlčel a díval se, jak ikancl v pravé ruce drí lahvičku s červenou tekutinou a v levé malý plastikový sáček s vatou. Kousek vaty odtrhl a pomalu přejíděl text pozdravu. Za chvíli se objevilo písmo. Sakáč četl: 14. září v 11,00 v kostele na Loretě u maleb Reinera a Brandla. Náhradní termín 16. září, stejné místo, stejná hodina’. Text se stával stále méně zřetelný a najednou zmizel. Aby sl ho Sakáč mohl opsat, musel ikancl přetřít pohlednici znovu červenou tekutinou. Tajnopis toti po několika málo minutách mizel, ale bylo ho moné obnovit či znovu vyvolat.

Sakáč schoval do kapsy zápisník.

Teď dávejte pozor, pane doktore. Je dost pravděpodobné, e na schůzku přijde vae dobrá známá. Ale jisté to není. Chápete?”

Rozumím.”

Nedejte se vyvést z míry. Ale a přijde, kdo přijde, chtějte po něm, aby vám přesně vysvětlil úkoly, které vám CIA dává.”

Kdy řekl CIA, viml si Sakáč, e Tětiva sebou nepatrně trhl. Neklidně si pohladil čelo hřbetem ruky. Tady je psychologický klíč.

Jakmile se mu připomene, s kým se zapletl, dojde mu, jaké by mohlo mít důsledky, kdyby se nám zdráhal nebo lapal stranou.

Drte se základní linie, kterou jsme si stanovili. Úkoly, které by vás mohly ohrozit, kategoricky odmítněte. Vechno, co se týká Smrká, berte.”

Kunsthistorík se schoulil nad álkem kávy. Zdálo se, jakoby se náhle propadl sám do sebe. Na začátku byly diplomatické koktejly a exkluzivní filmová promítání. Teď přichází tvrdá a nebezpečná skutečnost. Ne, takhle si to nepředstavoval. To by raději do penze zůstal obyčejným doktorem ikanclem, jeho si váí v odborných kruzích a který píe své dobré vědecké články.

xxxx

Sakáč s Weberem trčeli v dopravní pičce, která je poutěla jen metr po metru z Malostranského náměstí. Zaklínání ani nadávání nepomáhalo. Vůz se posunoval přískoky. Mezitím podplukovník Smetáček co chvíli otevíral dveře své pracovny a nahlíel do sekretariátu a kdy viděl jen sekretářku, zběhle se dotýkající klávesnice psacího stroje, zavrčel a zavřel. Konečně se ozvalo zaklepání. Ti na druhé straně dveří ani nečekali, a se ozve: Prosím!” a veli.

No to je dost! Tak co?” uvítal je podplukovník.

Jedle byla s Tětivou dost brzo hotova. Oznámila mu, e v nejblií době opustí Československo. Prý její poslání tady skončilo. Přikázala Tětivoví, aby jí zorganizoval setkání se Smrkem. Chtějí to maskovat jako autostop.”

Smrk by měl stopovat Jedli na silnici z Teplic do Děčína. Vybrali křiovatku před vsí Srbice. Kontakt naplánovali na neděli pátého října ve dvanáct nula pět. Jedle má jet svým vozem. Tětivoví odevzdala plánek místa styku, popis auta a uloila mu, aby celou záleitost projednal se Smrkem. Tím Jedle s Tětivou končí. Uzavřela to s vekerou parádou. Poděkovala mu, e nezklamal přátele. Ne se rozeli, dala Tětivovi deset tisíc korun. Pěkně v balíčku.”

Jo, na ambalá si potrpěj. To se jim musí nechat.

Je tu Jetě jedna zajímavost. Jedle oznámila, e dostane nového řídícího pracovníka. A aby Smrká upozornil, e na rozdíl od Tětivy, který s Jedlí hovoří anglicky, bude se Smrkem mluvit německy. Smrk hovoří německy velmi sluně a spolehlivě rozumí. A Jedle Smrkovi zastaví, zeptá se ho na cestu do Stradova a Chlumu, kde jsou zajímavé památky z doby napoleonských válek. Smrk má odpovědět, e náhodou Jede do Chabařovic a ukáe jí cestu.”

Tím končí?”

Ne. Tětiva jetě dnes napíe dopis Smrkoví a pozve ho na přítí sobotu opět do Filmového klubu. Vyřídí mu pokyny od Jedle a dohodne s ním podrobnosti schůzky. Potom, ve stanoveném termínu, tedy estadvacátého října, bude informovat Jedli. Teď je důleité projednat dalí postup se soudruhy z Ústí.”

Na první pohled se nabízí ideální situace vzít Smrká a Jedli,” řekl podplukovník. Chytit je na silnici, jak se říká, při činu. V autě získat dokumenty pro jejich zatčení. Tak to vypadá na první pohled. Ve skutečnosti to má svůj rub. My vůbec nevíme, jestli tam dokumenty budou.”

Povahu schůzky lze vyloit různě,” přitakal Sakáč.

Sama skutečnost, e Smrk pojede v autě s cizinkou, právně nic neznamená. Fakta, která známe od Tětivy, pouít nemůeme. Navíc, nevím jak vy, ale já mám pocit, e realizace by byla předčasná. I kdyby se nakrásně povedla. Víme, co má CIA se Smrkem v úmyslu? Nevíme. A pak. Musí se tu objevit nový kontakt CIA, který, abych tak řekl, vezme keft po Jedli.”

Take my se teď musíme soustředit na to, abychom včas zachytili jeho příchod,” řekl Sakáč.

Přesně. Ten nesmíme promekat.”

xxx

Pomohl Jim seník JZD Srbín.

Stál stranou křiovatky, kde se měla Jedle setkat se Smrkem, nepřitahoval pozornost, ale z podstřeí se teleobjektivem daly pořídit prvotřídní snímky křiovatky, na které měl Smrk stopovat.

,,A my teď musíme připravit, abych tak řekl, setkání jehličnanů. Smrká s Jedlí,” řekl Sakáč a sklonil se nad plánkem, který jim překreslili ve velkém měřítku.

Podívej, řekl poručíku Webrovi, co je na celé situaci nápadné. Myslím z hlediska vlastností terénu?”

Podle mě,” pokrabal se poručík za uchem, podle mě je to dokonale přehledné místo. Můete ho pozorovat nejméně z deseti bodů a budete naprosto krytý. A i kdyby vás někdo nachytal, tak vechna ta místa mají jednu výhodu, dá se pro pobyt najít ihned věrohodná legenda.”

Protoe, milej zlatej, tohle napovídá, e se někdo tím místem zabýval u předem. Volba není náhodná. Nevypadá to, e by někdo zavřel oči, zapíchnul tuku do mapy republiky a řekl. Tak tady!‘To tedy ne. A proto se musí dát velký pozor. Tady se toti můe skrýt poziční agent CIA, který by mohl kontrolovat, jestli něco neděláme v prostoru, kde má proběhnout akce. Take se tam nesmíme moc motat.”

A co tedy?” řekl Weber.

Co? Kontrolní snímky z toho seníku ukazují, e můeme zadokumentovat místo schůzky. Zachytíme Smrká, jak čeká. Příjezd Jedle a nástup Smrká do jejího vozu. Směr průjezdu Jedle budeme kontrolovat hlídkami. ádná sledovačka. Akci budeme řídit z Teplic.”

xxxx

Přesně ve dvanáct hodin se hlásil opěrný bod z JZD Srbín: Smrk se blíí ke křiovatce. Od Srbína projídí peugeot s diplomatickou značkou. Je to vůz amerického velvyslanectví. Pokračuje směrem na Teplice.”

Sakra,” řekl Weber, oni tu snad pořádají manévry.”

Něco na ten způsob, soudruhu poručíku,” zavrčel Sakáč. Chtěl jetě něco dodat, ale v té chvíli se ozvala vysílačkou hlídka z Teplic. Na výpadovku pomalu vjídí Jedle, míjí peugeota s diplomatickým číslem. V peugeotu jeden mu. Zpomalil v okamiku, kdy projíděl kolem Jedle. Ta pokračuje dál po hlavní silnici.” A pak u to lo, jako podle scénáře, který jim předloil Tětiva.

Sakáč zalarmoval vechny kolem Srbína. A sledoval vývoj situace, jak mu ho předkládala hláení. Jedle se přiblíila ke křiovatce u Srbic. Zpomalila. Dojela ke Smrkoví. Předjela ho o pár metrů a zastavila. Smrk přiel k vozu. Nastoupil a Jedle pokračovala v cestě. Dojela do Přestanova, odbočila na Chabařovice. A po půl hodině jl zachytila hlídka v Hrbovlcích. Kdy srovnali vzdálenosti a časy, vyplynul jednoduchý závěr. Jedle a Smrk někde stáli. Mimo dohled stacionárních hlídek.

Ze Srbína hlásili: Klaplo to, ne přijedete do Ústí, máme fotodokumentaci hotovou.”

Optimismus byl tak nakalivý, e I Sakáč řekl: Výborně.”

Tohle nebylo jen tak. Smrkoví přikládá CIA velkou důleitost. Jinak by neposlali pracovníka velvyslanectví, aby akci zajioval. I kdy to nebyl Estesův vůz, dal by Sakáč krk na to, e v něm Estes seděl.

xxxx

Ve Frankfurtu nad Mohanem prelo. Drobně a jakoby lepkavě. Ulicemi se valily chuchvalce mlhy, které nahořkle čpěly smogem. V tom kalném listopadovém odpoledni zastavil černý ford na parkoviti náměstí Grtlnburgerplatz, před bývalou budovou ředitelství I. G. Farben, které se říká prostě Vysoký dům, Hochhaus. Z auta vystoupila ena v krátkém koíku a rychle vela postranním vchodem do výkové budovy. Orientovala se ve spleti chodeb bezchybně; nebyla tu poprvé. Prola kontrolními body a zamířila do čelní části, kde sídlila centrála CIA pro Evropu. Výtah jl nehlučné zavezl do druhého patra. V předpokoji podala malou kartu sekretáři, který stručně řekl: čeká vás!”

Místnost byla velká. V jejím rohu za psacím stolem se téměř ztrácel mu v tmavomodrém obleku s proedivělými, nakrátko zastřienými vlasy a poměrně mladistvým obličejem.

Plukovníku, kapltánka Nancy Klingová se hlásil Příchozí stála ve vzorném sluebním postoji.

Plukovník mávl rukou.

Nechte toho, má drahá. Já to nemám rád. A vy to nepotřebujete. Kdo dělá jako vy, nemusí panáčkovat. Nejste rekrut a tady není ani West Point ani Annapolis. Sláva Bohu. Posaďte se,” ukázal na křeslo. Hlas oviálně předl. Jenom blií pohled do plukovníkových oči by prozradil, e to není hodný strýček.

Kapitánka Nancy Klingová vulgo Alice Wordenová, o které nikdo v Hochhausu netuil, e prochází spisy československé Bezpečnosti pod krycím jménem Jedle, si přihladila sukni.

Čím mám začít, pane?

Vezměte to popořádku. Shrňte nejdříve situaci kolem N/38 a vývoj N/13, naeho Tiziana.

Vedoucí československého odděleni CIA ve Frankfurtu nad Mohanem skutečně nebyl hodný strýček. Vyadoval přesné a stručné hláeni. Zastával názor, e mnoho slov skrývá nedostatek vědomosti. Ale novinářské praxe i zpravodajská práce naučily enu mnoha jmen etřit právě se slovy.

N/38 pracuje dobře. Je to po vech stránkách hodnověrný a spolehlivý pramen. Doporučuji ho vyuívat dále.

Myslíte, e má perspektivy?”

Jak dlouhodobé, to lze zatím těko odhadnout. Vytvořil si vhodné podmínky pro práci v oblasti kultury.

A ta nás, jak se domnívám, zajímá.

Nás zajímá celé Československo, má milá. Ale máte pravdu, kultura se ukazuje jako zvlá citlivý bod. Zpracovala jsem podrobné memorandum i s návrhy.” Plukovník pokyvoval hlavou. Díval se na Nancy Klingovou přimhouřenýma očima.

Trochu sloitějí je to u N/13  Tiziana,” pokračovala. Do úkolu, kterým byl N/13 pověřen jsem, pochopitelně, nemohla zasvěcovat N/38. A tady vznikly potíe, protoe řídit Tiziana pouze písemnými pokyny je při objemu práce i při předpokládaném rychlém vývoji situace naprosto nedostačující.

Poradila jsem se s vídeňským rezidentem, nebyl jste tady.

I nadřízení musejí někdy odpočívat,” řekl plukovník.

Zajisté, pane. Rozhodli jsme se Jít na osobní styk s N/13, i kdy jsme si byli vědomi nesmírného rizika. Ale bylo to oprávněné riziko, pane.

Nakonec se vyplatilo. Vyhrála jste a vítěze, jak je vám známo, nikdo nesoudí.”

Abych byla zcela objektivní, pomohl ml Roland.”

Ta objektivnost vás ctí.”

Sela jsem se krátce s N/13. A myslím si, e toto setkání mělo zcela zásadní význam, jestlie to budeme posuzovat z hlediska budoucí Tlzianovy činnosti. Dostal ode mne třicet tisíc na financování své organizace. Celá akce proběhla bez dekonsplrace. Zajioval nás Roland. Podle mého odhadu je N/13 naprosto spolehlivý. Nenávidí komunisty tak, e je tu záruka, e s lidmi, kteří se mu podobají, udělá ve, co od něj budeme chtít. Napsala jsem vám o N/13 souhrnnou zprávu.”

Mimochodem, Čei vám dali pokoj?”

Ani jsem nevěděla, e mají nějakou Bezpečnost.”

Zahleděl se na ni. V jejím pravidelném, nejlepími kosmetiky udrovaném obličeji neviděl ani stopu úsměvu. To snad ani není ena. To je socha, pomyslel si plukovník.

A co bude se mnou, plukovníku?”

V něčem je to přece jenom enská. Trocha té přirozené zvědavosti jí zůstala. Otázka byla indiskrétní. Vlastně podle směrnic zcela nepřípustná, ale plukovníkovi způsobila určité potěení.

Vy se o svůj osud nemusíte bát. Mnoho víte a hodně umíte. Nechám si vás u sebe, kdy budete ovem souhlasit,” pronesl s dentlmenskou zdvořilostí.

Jako odborníka, který zná prostředí, lidi. Budete se podílet na řízení agentury. A uvědomte si, prosím, e v Československu u nejde o rutinní zpravodajskou akci. O mnohem víc. O destrukci zřízení. Se vím vudy. O vyvedení Československa z východního bloku. Na tohle myslete, a přijede Robert Boles a vy s ním budete zpracovávat plán pro řízení N/13  Tizlana.”

Ráno se poručík Weber vypravil na schůzku s Tětivou. Kolikrát u zapochyboval. Kolikrát ho napadlo, zda Tětiva neprozradil svým pánům z CIA styky s československými bezpečnostními orgány. Kdo by se divil?

Tětiva rozhodně nepatří k hrdinům a mohl si slchrovat zadní vrátka pro kadý případ. Jene udal Jedli a spojení se Smrkem. To se u nich neodpoutí. Cestu k CIA měl zavřenou. Sám si ji zavřel.

A to bylo psychologicky důleité. Nicméně: pocit nejistoty ve Weberovi zůstával. A teď poslední metry

před budovou vlastně proběhl. Ani si neodloil plá. Neohlíel se na červené světlo, které na zárubnl dveří hlásalo: NEVSTUPOVAT!

Sakáč pohlédl zpod obočí na zrudlého poručíka.

Dnes,” vydechl Weber, volal Tětiva. Chtěl se okamitě sejít.”

Dobře, co dál?”

Dostal včera pohlednici z Karlových Varů. S podpisem Mátl. Podpis, jak víte, je znamení, e Jde o zprávu CIA. Tětiva ji vyvolal a tady to máte opsané.”

Podal majoru Sakáčovi čtvrtku papíru. Náčelník oddělení si přečetl stručnou zprávu a zvedl překvapené obočí. Tajnopisná zpráva zněla: čekejte do čtrnácl dnů kontakt. Pro styk platí staré heslo. Robert.

Tak u je to tady,” usmál se Sakáč.

Já jsem věřil, e k tomuhle kontaktu dojde. To znamená, e Tětivu dosud povaují za cenného agenta ve hře CIA proti Československu. A nemají tuení, e jsme jim do té hry vstoupili a e uděláme vechno, abychom jim Ji překazili. Hlavní střetnutí nás teprve čeká. A v tom musíme zvítězit my!”

V pondělí ráno vypadal málokdo tak jako Sakáč. Oči se mu propadly. Tváře pobledly. Hluboké kruhy únavy se usadily po stranách nosu. Nepomohla sprcha. Nepomohla obvyklá ranní rozcvička. Mohla pomoci jenom postel. A to byla vzdálená a nedostupná vidina. Kdy otevřeli s Webrem dveře sekretariátu podplukovnfka Smetáčka, sekretářka vykřikla:

Pro páníčka, kdo vás tak zřídit?” Beze slova postavila konvici na vařič. Sedněte si.” Zaeptala, jakoby se bála, e hlasitějí zvuk by Sakáče snad porazil.

Uvelebili se na idle a Sakáč prohodil. Nemá se říkat hop, dokud člověk nepřeskočil.” A zhluboka zívl.

V Ústí vyseděli málem důlek. Nejprve čekali, a přijde domů Smrk. Ten se vracel a za tmy a málem ho mládenci propásli. Jene Sakáč u neměl sílu, aby někomu myl hlavu. Kdy se do práce pustili technici, ukázalo se, e zpracovat fotodokumentaci také není bez problémů a pár hodin se mořili, ne dostali pouitelné záběry setkání Jedle se Smrkem. Vrátili se do Prahy po půlnoci a měli toho právě dost. Teď pili kávu a zase čekali. Pro změnu na vlastního nadřízeného, který se, jak u bývalo zvykem, zdrel na pravidelném pondělním dokladu u generála.

Konečně byla káva dopita. Smetáček ve své kanceláři. Fotodokumentace předloena a shledána dobrou, take sl alespoň v tomhle směru oddechli. Popsali akci do vech podrobností. Bez ohledu na to, e o ní podají jetě písemnou zprávu. Smetáček se vrátil k Estesovl. S tím peugeotem jel Estes. Jetě v noci jsem to prověřoval,” ozval se poručík Weber, půjčil si ho od jednoho ze spolupracovníků.

Estes v blízkosti při schůzce v Loretě. Estes v Teplicích. Tohle není náhoda,” poznamenal Smetáček. Pohlédl nejprve na Sakáče. Pak na Webra.

Zatím bych to shrnul takhle. lo vám to docela dobře. Zaslouíte si pochvalu. Ale co dál? Víme naprosto bezpečně, e Smrk je agent CIA, Estes I Jedle kádroví pracovníci CIA. Pracují proti naí republice a to jim musíme zatrhnout. To je nae povinnost, o které s námi nikdo diskutovat prostě nebude. Od toho jsme tady,” odmlčel se a pokračoval, jene teď si musíte lámat hlavičky, jak získat dokumentaci o Smrkově činnosti. A ne jen tak nějakou do sejfu na památku. Dokumentaci, která by obstála před prokurátorem. Je vám to jasné? Před prokurátorem!.Dnes!” Nezvýil hlas, ale zdálo se, Jakoby poslední slovo vykřikl.

Samozřejmě, e to, co víme od Tětivy, nemůeme pouít. A na pár fotek … Na pár fotek nám nikdo nic nedá, kdy k tomu nebudeme mít dalí pádné a já bych řekl hodně pádné argumenty, řekl Sakáč.

Kdy pak vyhodnocovali dosavadní akce s Tětivou, museli uznat, e dějepisec umění to neměl lehké. A jestli teď mluvil pravdu, a zatím nebylo proč o tom pochybovat, tak se ukázal z té lepí stránky.

Předevím se nedal Smrkem utancovat. Zatlačit do obrany. Smrk byl opatrný a agresivní současně. Věděl, co se hraje, a o co se hraje. A neměl zatím chu k ádnému hazardu.

Tětiva ho zpracovával pomalu, ale obratně.

Předevím ujistil Smrká, e tohle je jejich poslední styk a dotyčná ena mu řekne, co dál. Chce zůstat ve vzduchu? Prosím, to je jeho věc. Ale pak a si stěuje na sebe. Smrk jetě neustoupil. Kdo je ta ena? Co dělá v Československu? Opravdu nejde o provokaci? Tady ho Tětiva odbyl. Dotyčná mu o sobě řekne přesně tolik, kolik bude povaovat za nezbytné. Ani o slovo vlc ani o slov míň. A provokace? A se váený pan kolega nedá vysmát! Nebyly vechny věcí, které mu Tětiva odevzdal, autentické? Bylo na nich něco v nepořádku? Neprokazovaly samy za sebe hodnověrnost?

Tady teprve Smrk začal ustupovat. Nejprve vyzvídal, kdo je Tětiva a jak se dostal k Jedli. Tětiva mu předloil legendu, která byla pravděpodobná a prověřitelná v kadém bodě. I Smrkoví se zdála dost důvěryhodná, aby se pustil do úvah, které si správně měl nechat pro sebe. Z frajtra se stával generál. Vyprávěl, e se chystá akce, která má skončit rozvratem současného zřízeni v Československu a on v ní sehraje důleitou roli. V tom okamiku Tětiva schůzku přeruil. Se Smrkem končí. U se nesetkají. Pouze v tom případě, kdyby dostali příkaz svých “přátel” ze CIA.

xxxx

Plukovník sloil ruce na stole. Podíval se na Nancy. Dlouze. Upřeně. Jakoby chtěl uhádnout, co vechno se skrývá za poněkud klenutým čelem. Znovu sl řekl, e tohle není ena, ale dokonalý počítač. Ve vech směrech.

Podívejte, moje milá, naprosto souhlasím s vaim hodnocením. Zprávu o Tlzlanovi a o stavu jeho činnosti I vá posudek o něm jsem si prostudoval. To je v pořádku. Vyvíjí se to, jak chceme a potřebujeme.

Podle mě se brzy začnou v Československu dít zajímavé věci,” řekla Nancy.

Máte nos. Dobrý zpravodajský nos. A to vás také cti. Kdy se na to podíváme obecně, pak celá filozofie problému je v tom, e musíme aktivizovat, maximálně aktivizovat vechny sily, které mohou přispět k destrukci nynějího politického systému v Československu.

Plukovník miloval výrazy jako filozofie problému nebo strategická koncepce či doktrína. A rád si před svými podřízenými zařečnil. Nutno přiznat, e větinou hovořil věcně a ne bez uitku pro ty, kdo ho poslouchali.

Máme k dispozici nejrůznějt prostředky a rozdílné metody, abychom vyvolali protisocialistické a protikomunistické nálady. O tom vám nemusím nic vykládat. To víte velmi dobře. Je třeba povzbuzovat vechny, kdo z jakýchkoli, a to zdůrazňuji, z jakýchkoli důvodů jsou proti současnému reimu. Samozřejmě, budeme se muset smířit, e mezi naimi bojovníky za ideu je i pěkná sebranka. Ale, jak říkají angličtí kolegové: nae práce je tak pinavá, e ji mohou dělat jen skuteční dentlmeni.”

Pokývl hlavou.

Antisociallstické ivly mají svou vnitřní strukturu. To také nesmíme přehlíet. Je rozdíl mezi řezníkem, kterému vzali krám a intelektuálem. Není to rozdíl zásadní, v obsahu, nýbr rozdíl, co se formy týče. Formy jejich vnějího projevu I formy naeho přístupu k nim. Doufám, e mi rozumíte?

Chápu vás, doufám, naprosto přesně, pane.

Jste chytrá hlavička. Podívejte, sbíhají se tu dvě věci: vyvolat určité ovzduí a pak určité děje v Československu a vyvolat současně zcela přesně určenou atmosféru kolem Československa. Ná občánek v Cincinnati nebo tady v Dortmundu, v Paříi nebo v Liege či třeba v Qoudě musí mit jednu a tuté představu, kdy se řekne Československo. A to je teprve začátek, má milá. Plukovník zvedl ukazovák a komusi neviditelnému pohrozil, teprve začátek.”

Ovem do tohoto obrazu ml nějak nezapadá Tizlan.”

Ale zapadá, má milá, zapadá. S Intelektuálními vanily a jim podobnými lze jit a po určitou mez. Vyvolávat nálady, vytvářet, jak jsem řekl, ovzduí. Ale myslíte si, e advokátský synáček půjde likvidovat předsedu místní organizace komunistické strany ve svém bydliti? Ani nápadl Na to je příli zbabělý. A teď to vezměte jetě z jiné stránky. Při vývoji, jaký se jeví v československu, se nutně dostaneme do situace, kdy budeme muset udělat pinavou práci. A právě na to potřebujeme Tiziana a jemu podobné. Vyzkoueli jsme si to v Maďarsku. Tady budou trochu jiné podmínky, ale podstata je stejná.”

Chápu.”

A teď dávejte, prosím, má drahá, dobrý pozor. Tiziana a jeho spolek odepíeme, a splní svůj úkol.”

Plukovník přeladil hlas do oviálního basujícího tremola.

Nyní bych na vaem místě opustil tyto nehostinné kraje a vypravil se někam do teplých krajů. Dovolenou jste neměla. A na Kanárských ostrovech je pěkně i v tuhle dobu. A jetě to tam není tak ordinérní jako v Itálii. Odpočiňte si dobře. Na Československo budete potřebovat hodně sil. Tady je ance, kterou nesmíme prohrát.”

Kdy Klingová odela, plukovník se sklonil nad dokumenty od N/13  Tiziana.

Nevypadá to patně,” říkal si, vůbec to nevypadá patně.”

xxxx

Sakáč si ani neuvědomoval, e za okny začíná mokrá, nevlídná, městská zima.

Práce byla čím dál těí a sloitějí. Do republiky se hrnuli podivní turisté. Cvičitelé zelených baretů z Bad Tolzu v NSR, skupiny vědců, kteří v ivotě nebádali, spisovatelé, kteří nenapsali ani řádku; novináři, je figurovali na výplatním seznamu CIA nebo jiné západní speciální sluby. A také v civilních atech a automobilech důstojnici US Army v západní Evropě. Ti vichni náhle pociovali chu prohlédnout si Hradčany a projit se Nerudovkou čl posedět v některé z kaváren na Václavském náměstí.

Odpoledne měl předloit souhrnnou zprávu o akci Tětiva. A hlavně navrhnout co, jak a kudy dál. A ne prostě navrhnout, ale promyslet v hlavních obrysech, co udělat, aby to odpovídalo situaci.

Skládalo se to pomalu. Od ikanclovy schůzky s Alici Wordenovou alias Jedlí a do chvíle, kdy se ikancl neboli Tětiva setkal s Brodským, jen si vyslouil ve spisech orgánů ministerstva vnitra pseudo Smrk, se mnohé vyjasnilo. Ovem, Sakáč pokrčil rameny, jak známo ledacos není jetě vechno. Předkládat návrh náčelníkovi není snadná záleitost.

Vstal. Popoel k oknu. Opřel se předloktími o parapet. Cítil, jak ho do rukou tlačí drobínky oprýskaného laku. Zhluboka se nadechl a pozoroval řidiče dodávky, který se hmodll s výměnou kola. Za nim přejíděla tramvaj. Jetě poloprázdná. Město se teprve jaksepatří probouzelo a nikdo jakoby nechtěl brát ohled na Sakáčovy starosti. Pravda: někam se dostali. Sakáč akci Tětiva tři dny rozebíral s pracovníky správy MV v Ústi nad Labem. Ukazovalo se, e nic nového pod sluncem. Úkoly, které dostal Brodský alias Smrk v balíčku od Tětivy do jisté míry odpovídaly tomu, co dělal v prvním období své konspirativnl činnosti. Jeho řídící pracovnici zjevně vycházeli ze dvou moudrosti, z nich první pravila, e starý kůň brázdu nezkazí a druhá utvrzovala, e starého psa novým kouskům nenaučí. Chtěli tedy spojit Brodského zkuenosti s určitou duchovni strnulosti, kterou museli nutně předpokládat. Museli. Kdy si nechtěli stavět vzduné zámky a klamat sami sebe. A nic zatím nenasvědčovalo tomu, e by se pokoueli o sebeklam. Jene… A pak přicházelo to velké JENE … Jednoznačná odpověď, co vlastně CIA se Smrkem zamýlí, zatím nebyla.

Sakáčův dědeček pouíval podivného výrazu. Místo chyba, říkával chýbus. Přesně tak.

No a kdy Sakáč nemůe jednoznačně povědět tak nebo tak, pak je to skutečně chýbus. Kapitán se tie a jakoby vzdáleně usmál, vztyčil se, dlaněmi opráil oddrobený lak, který se mu vtiskl do kůe na předloktí.

Je toho na ně stále víc. Spletenina váných náznaků s klamnými nebo neurčitými signály. Práce mu začínala přerůstat přes hlavu. A Sakáč si uvědomoval, e nechce-li se v přívalu nových a nových poznatků prostě utopit, musí lépe uspořádat práci odděleni. Sám si nechal nejdůleitějí záleitosti, které měly přímý vztah k činnosti CIA v Československu. Akci Tětiva a Smrk svěřil Webrovi. Poručík měl u dost zkuenosti, aby to zvládl. A v nejhorím? Je tu jetě on, Sakáč.

,,Kolem Tětivy nemám nic nového,” hlásil poručík Weber. Hovořil stručně a věcně. U sama skutečnost, e éf si na něho udělal chvilku času po dlouhé době nasvědčovala, e Sakáč neví, kam se dříve vrtnout. A Weber, člověk nadaný přirozeným taktem, nechtěl Sakáčovi ubírat by pár minut zbytečnými slovy.

Po odjezdu Jedle v říjnu minulého roku se kolem Tětivy ádný cizinec ani neochomýtl. Korespondence je také čistá. Prostě, nic. Vechno negativní.”

Nespěchej,” brzdil ho Sakáč, tohle jetě nic, ale vůbec nic neznamená. Vak oni přijdou. Hlavně dr Tětivu, a se chová přesné podle instrukcí CIA. A kontroluj si ho.”

Zato kolem Smrka-Brodského je to zajímavé.”

Já vím, a moc.”

Jistě. A také nepřehledné, soudruhu náčelníku. Dal se na aktivní organizátorskou činnost. Dává dohromady spolek lidí, kteří prý byli nevinně odsouzeni za protistátní činnost v padesátých letech. Jeho nejblií spolupracovníci jsou agenti CIA Rambousek a Procházka. Kontrolu, zda CIA navázala se Smrkem nový styk, komplikují dvě okolnosti. Jednak kolem Smrká je neustále spousta lidí. A ten nový kontakt můe vpodstatě být kdokoli z nich. A pak současná situace s cizineckým ruchem nám pořádně ztěuje práci,” dodal omluvně poručík.

Nevě hlavu. Nezaháleli jste. Ani Ústečtí, ani vy tady v Praze. Dnes můeme jasně povědět, e Smrková činnost není náhodná, e ji řídí CIA, a CIA také plánovala vytvoření skupiny kolem Smrká, která by měla přejit k otevřeným akcím na příkaz zvenčí. A si prostě budou myslet, e přila jejich chvíle.

Dobrá. Ale to máme sedět a koukat, jak se nám začínají grupovat? Myslím, e u musíme něco dělat.”

A copak se flákáme?

No, to ne … Ale…

Podívej se, tahle situace chce pevné nervy. Kdy ji máme alespoň nějak zvládnout. Pevné nervy a přesnou práci. Aby sis nemyslel, e jsou to jen obecné moudrosti, které, kadý náčelník sype na počkání z rukávu, tak ti povím, co od tebe v akci Smrk chci. Zpracuje celou činnost Smrká a lidí, kteří se na něho nabalují, pro vedení ministerstva. Musí to být dobře zdokumentovaný podklad. A s tím se něco dělat musí. Starost o bezpečnost socialistického státu z nás nikdo nesejme, a jsou podmínky sebesloitějí. Musíme vydret.”

xxxx

Nebyla to velká porada, ale runá. Kolem konferenčního stolu v pracovně podplukovníka Smetáčka seděli Sakáč, poručík Weber a dva dalí pracovníci.

Smetáčkovi ve vlasech jakoby přibylo edin. Ale kdy promluvil, jeho hlas zněl pevně, jasně, jen poněkud delí zámlky prozrazovaly únavu. Nikdy neměl ve zvyku udílet svým podřízeným lekce a vdycky proměnil kadou poradu v rozpravu, na které měli vichni ne právo, ale přímo povinnost vyslovit otevřeně své mínění.

Shrnul situaci: Jde o to, abychom přijali důleité opatření v akci Smrk. V zásadě je to podnik CIA, která připravuje Smrká a dalí lidi k otevřeným agresivním akcím. O tom, e Smrká řídí CIA, nemůe nikdo zasvěcený pochybovat. Podařilo se nám zjistit nový kanál ke Smrkoví. CIA k němu poslala akreditovaného dopisovatele listu Times Tadeusze Schulze. Před několika dny se seli v kavárně Alfa. Kontrola zjistila, e Schulz odevzdal Smrkoví sloené noviny. V nich byl balíček. Oprávněně se

domníváme, e s penězi, protoe Smrk je ne-li bohatě, pak alespoň velmi solidně vybaven finančními prostředky. Schulz pracuje pro CIA v irích měřítkách.

Udruje řadu styků s lidmi, kteří vystupuji antisocialisticky. Sám píe o poměrech u nás nepravdivě. A má tady dalí hříky. Angaoval se při přípravě čtvrtého sjezdu spisovatelů a jsou opodstatněné předpoklady, e byl iniciátorem zfalovaného tak zvaného manifestu spisovatelů, který byl uveřejněn na Západě, předevím el přes Velkou Británii, co dohad o souvislosti mezi tímto falsem a Schulzovou činností jetě zesiluje. V poslední době se Schulz kontaktoval s několika naimi vysokokoláky. Podněcuje je k protisoclalistlckým vystoupením. Několik dnů poté přinesly Timesy jeho článek, který hrubě zkresloval stav věci mezi naimi vysokokoláky a napadal představitele naeho státu. Take jeho jednání můeme hodnotit jako zneuití postaveni zahraničního dopisovatele a vměováni do vnitřních záleitosti státu, který mu poskytl akreditaci. Proč o tom tak podrobně hovořím?” Obrátil se na své podřízené. Seděli bez hnuti. Ty tam byly doby, kdy se na poradách mezi sebou navzájem pičkovali. Teď nikomu do vtipkováni dvakrát nebylo.

Schulz, soudruzi, je krajně nebezpečný provokatér. A mimo to pracuje pro CIA. Nechám stranou otázku, zda provokace jsou součástí jeho úkolu nebo jestli je to, abych tak řekl, jeho soukromá iniciativa. Jedno je jisté. Máme důkaz o jeho spojeni se Smrkem. Musíme mu dalí spojeni překazit.”

Otočil se k Sakáčovi: Zpracujte memorandum. Ale seriózní. Musíte si uvědomit, e na něm obrátí kadou čárku … A já s tlm memorandem půjdu za ministrem.” Rozhlédl se. Jinak práce musí pokračovat! Nechci tu vidět ádné skleslé obličeje. Musíme vydret. U jsme přece něco viděli a prodělali. Tak teď musíme zapnout jetě vlc. Jsou okamiky, kdy se prostě nedá dělat nic jiného ne se zakousnout do práce a vydret. Zlikvidovali jsme v zárodku akci CIA a to ve strategicky důleitém okamiku. Ve chvíli, kdy si protivník myslel, e u má navrch. Jene my neustoupíme. Republiku si rozvracet nedáme,” řekl podplukovnlk tie a rozhodně.

Konec