Mluv nebo zemřou - Josef Glückselig

Někdy na podzim sedmaedesátého roku mě zavedlo mé reportérské povolání do Archívu

ministerstva vnitra. Shromaďoval jsem si v té době materiál pro knihu o činnosti banderovců na naem území a tak jsem skoro kadé odpoledne vysedával v poněkud ponuré archivní studovně. Trvalo to tehdy skoro měsíc. A potom jednoho dne, kdy u jsem měl pocit, e se mé studijní snaení chýlí ke konci, přiel za mnou onen mlčenlivý mu, který mi po celou tu dobu předkládal rozličná sluební hláení a protokoly z výslechů zadrených banderovských kurýrů i jejich spolupracovníků. Ve tváři měl jakýsi tajuplný úsměv a v ruce svazek dokumentů.

Nechcete se podívat na tenhle případ? zeptal se nejdříve archivář. Nečekal vak na moji odpověď a hned pokračoval: Nemá ádnou souvislost s tím, co u nás zrovna hledáte, ale jak vás znám, mohl by vás zajímat. Kdy myslíte … O co vlastně jde?

Neuzavřený případ z pětačtyřicátého roku ..

Ale? Letitý pomníček?

Něco takového. Pátrání po jednom udavači, který na samém sklonku války zradil

partyzánskou skupinu a má na svědomí smrt několika lidí.

Take případ s velkým otazníkem?”

I tak se to dá nazvat, i kdy podle mého názoru neudělali tehdy vyetřující vechno, co mohli… Ostatně přečtěte si ten spis a uvidíte.

Po těchto slovech poloil archivář svazek na stůl a odeel. A já začal číst zaloutlé stránky, napsané u v prvních poválečných měsících pětačtyřicátého roku. Trvalo tehdy jen chvíli, ne jsem zjistil, e některé osoby, které v tomto případu figurují, vlastně znám. Setkal jsem se s nimi před několika roky, kdy jsem psal o jedné parautistické skupině, která byla v březnu pětačtyřicátého roku shozena v Čechách.

Archivář měl pravdu. Případ mě skutečně zaujal. Řekl jsem mu to hned, kdy jsem spis

vracel. A také jsem chtěl slyet, proč se domnívá, e vyetřující tehdy neudělali vechno, co mohli.

5

Pokrčil rameny a jen sporadicky poznamenal: Neudělali. Toho, kdo zradil, mohli při dobré vůli docela dobře odhalit, ale já mám dojem, e vlastně ani nechtěli. ,,Proč?

Těko říct. Třeba je k tomu vedla jen docela obyčejná lidskost.”

Víc mi u tehdy archivář neřekl. Mně to vak nedalo. Po skončení své práce v archívu jsem se vydal za partyzány, s nimi jsem se kdysi poznal. A také za lidmi, kteří ili v místech, kde se vechno odehrálo. Názory mých informátorů na někdejí události se v ledasčem různily, nezřídka byly ovlivňovány příli subjektivními pohledy a také časem, který mezitím uplynul.

Nakonec vak se mi přece jen podařilo vytvořit si o celém případu poměrně přesnou

představu. K získaným údajům jsem potom připojil i jiné poznatky o odbojové činnosti proti nacistům. A tak se zrodil příběh MLUV, NEBO ZEMŘOU. Ačkoliv má svou beletristickou podobu, byl napsán na podkladě skutečných událostí. V příběhu jsou pozměněna předevím

jména vystupujících osob a také místa dějů. Čtenář po přečtení příběhu jistě pochopí, co mě k tomu vedlo. Nicméně věřím, e to podstatné, co přispělo k naemu osvobození a proč byla tato kníka napsána, má svou reálnou podobu.

I

Večer je jetě mladý, docela dobře vak by mohl slouit jako názorná ukázka k biblickému vyprávění o egyptské tmě. Temnotu umocňují kromě dávno ji zavedeného zatemnění těké mračné duchny, které leí nad krajinou.

Dnes by asi nikdo z těch dvou tisíc obyvatel Staré Hůrky nevsadil ani zlámanou greli na to, e se leatá mlhovina nepromenáduje a na samém úpatí kopců Kocandy a Radoue, mezi nimi je městečko rozloeno.

6

Ohavná tma a ohavný čas, napadá větinu těch, kteří jetě nejsou ten březnový den pod

střechou. Karel Volek a hosté, kteří se dnes seli v jeho vile, jsou ovem takovým

mylenkám na hony vzdáleni. Sedí kolem velkého kulatého stolu v příjemně vytopeném

pokoji a labunicky pojídají své porce pečených baantů s bohatou přílohou.

Jakoby nebyla u estý rok válka, konstatuje záhy po zahájení večeře jeden z hostů. Jeho poznámka vyvolává na tvářích ostatních stolovníků jisté rozpaky a paní domu usuzuje, e je nezbytné k ní cosi říci.

Mám to snad, pane komisaři, povaovat za výtku?” ptá se s koketním úsměvem Kateřina Volková.

Naopak milostivá paní, má slova jsou míněna jako poklona vaemu nevednímu úsilí,

připravit pro tento slavnostní večer to nejlepí, co lze za dnení poněkud sloité zásobovací situace obstarat.”

Díky, komisaři, za vae ocenění. Opravdu jsem se snaila, aby oslava čtyřicátin mého mue měla alespoň trochu přijatelný ráz. Samozřejmé, e za normálních okolností bych si věděla rady, jak vás nejlépe uctít..

Ujiuji vás i naeho vzácného oslavence, e jste nám touto báječnou večeří přichystali nečekané překvapení.”

Společnost kolem kulatého stolu po těchto komisařových lichotících slovech souhlasně

pokyvuje hlavami. Stejným způsobem, a v dané situaci očividně nevhodně, přizvukuje i Karel Volek. Větině přítomných je zcela zřejmé, proč tomu tak je. Oslavenec je toti v této společnosti jediným, kdo dostatečně neovládá řeč, v ní byl rozhovor mezi komisařem

Hóflerem a Kateřinou Volkovou veden. Přes vekeré své úporné úsilí si Volek nedokázal

osvojit víc ne pár desítek německých slov. Z tohoto skromného slovního arzenálu se u půl desetiletí, pokadé při styku s Němci, pokouí slepovat směně kostrbaté věty, nebo zase naopak pochopit, co mu jeho němečtí přátelé zrovna říkají.

Ti, kteří se seli ve vile na oslavu jeho čtyřicátých narozenin, vak nehodlají ani v přítích hodinách hovořit jinak ne německy.

7

Ostatně vichni, kromě Kateřiny Volkové, jsou Němci. Komisaři Hofler a Ziebert z oblastní úřadovny gestapa mají sice svá roditě kdesi na severu Čech, ale i tam se u od narození hlásili k německé národnosti. Oba by docela určitě dokázali dát dohromady nějakou tu českou větu, zněla by vak stejně klopýtavě jako ty, které pronáí Volek v němčině. Pro Rosemarii a Tyldu, které si jako obvykle při podobných příleitostech vyzvedli pánové z gestapa na nedalekém stanoviti světlometů u Kocandy, je četina mnohem tajuplnějí ne hry, které s nimi oba komisaři čas od času hrají. Ty sice nemají svá ustálená pravidla, nebo na jejich počátku obyčejně děvčata nemají ani potuchy, kterému z pánů ve společnosti budou na sklonku večera patřit, ale orientovat se v těchto situacích přece jen lze. A pokud ne, komisaři jsou zvyklí dávat pokyny a příkazy.

Skutečně důstojné zahájení oslavy, pochvaluje si tentokrát druhý z komisařů Richard

Ziebert. A po pozření sousta jetě pokračuje: ,,Vak také čtyřicátiny za to stojí. Pro mue je to nejlepí věk . .

Vy snad u máte, Richarde, podobnou oslavu za sebou? ptá se s naivním úsměvem

hostitelka.

Samozřejmě, má drahá. A při té příleitosti mi tehdy kdosi řekl, e mu, který nemá přes čtyřicet, není k ničemu ..

Tak pozor, Richarde, mně je teprve osmatřicet, protestuje ertem Ziebertův kolega.

Ani v tvém případě nelze, Kurte, dávnou moudrost popřít. Dva roky si jetě musí počkat, ne bude platit i pro tebe.

V tom případě dovol, abych na svou obranu pouil velkého Goetha, který tvrdil, e člověk má za to, e musí být starý, aby byl chytrý . . Samozřejmě ..

Nikoliv, Goethe k tomu toti jetě potom dodal, v podstatě ale má člověk s přibývajícími lety co dělat, aby se udrel tak chytrý jako byl.

Ale, Kurte, takový citát se snad pro dnení večer ani nehodí. .

8

Omlouvám se.”

Zbytečně, komisaři. Manel zřejmě Goetheho moudrost nestačil pochopit. koda ..

Nezvykle jemný tón rozhovoru z úvodu večeře vydrí Volkově společnosti jetě nějaký čas.

S přibývajícími přípitky na zdraví oslavence a vzápětí pak na slávu vůdce a říe,

starohůrecké organizace Vlajky, v jejím čele Volek stojí, na půvaby paní domu, se postupně z mluvy hostů a také hostitelky vytratí lehkost i arm. Nahradí je obhroublosti a oplzlosti. A bude tomu tak nepochybně i dnes. Rozdíl snad bude jen v tom, e se tentokrát nevypotácí zpitý Volek ze společného kruhu s Rosemarií, nýbr s Tyldou. A Kateřina Volková bude nejdříve patřit Ziebertovi a teprve potom Hóflerovi.

Jetě předtím vak si zřejmě odbude své řečnické extempore Karel Volek. I dnes přece musí vechny přítomné ujistit svou oddaností říi a prohlásit, e za vechno, čeho dosáhl a čím se stal, vděčí předevím jí.

Vyslechnou ho i tentokrát s vánými tvářemi a ani se nebudou nad Volkovou velkohubostí

pohorovat. Na světě je moc lidí, co si sami před sebou připadají jako obři, i kdy jsou ve skutečnosti trpaslíci, řekne si opět v duchu Hofler. A Richard Ziebert si zase pomyslí to, co u nejednou řekl svému kolegovi ze sluebny nahlas: Ten Volek má své jméno docela zbytečně zdrobnělé. A Kateřina Volková? Ani ta se nebude nad kulhavým proslovem svého

mue zajíkat pýchou. Zná ho za těch patnáct let manelství a nepříjemně důkladně. Mohla o něm napsat román, jak někdy říká. Místo toho vak si jen v duchu povzdechne: vaní, zase vaní…

Skutečností je, e za vechno, čím se Karel Volek stal, vděčí předevím své eně. A také jejímu otci, dnes u mrtvému bankovnímu disponentu Oldřichu Koálovi.

Kdy jednoho červencového dne před estnácti roky zazvonil Karel Volek u branky

Koálový vily, nepřicházel sem jako nápadník jejich dcery, nýbr jako obchodní cestující.

Jako cesák, který nabízel itnou kávu Oveku. Tehdy mu přila otevřít Kateřina, protoe nikdo jiný v domě nebyl. Spustil na rozpačitou černovlásku obligátní litanii, ale záhy postřehl, e mluví zbytečně.

9

Tehdy začal z úplné jiného konce, který neměl s jeho obchodním posláním pranic

společného. A čerstvá absolventka puritánské rodinné koly ani nepostřehla, e je návnada, kterou tak důvěřivě spolkla, přivázaná na udičce. Pozvala toho příjemného a pohledného mue dál a při duchaplném rozhovoru pak společně čekali na návrat Kateřininy matky.

Ten červencový den devětadvacátého roku nezískal Karel Volek v Koálovic rodině pouze

nové odběratele itné kávy Oveka, ale mnohem víc, přízeň dcery Kateřiny. Od té doby

nedocházely z Prahy do Staré Hůrky pouze pětikilové balíčky itovky a časopis Ovekář,

nýbr i růové dopisy plné něných slov.

O rok později pak byla svatba. Snad a příli skromná na to, co enich od tohoto

manelského svazku očekával. Letitý počtář Koál vak si neodpustil kalkulovat i v tomto případě. A svému zeovi to rovně zdůvodnil. To, co se uetřilo na svatbě, dostane jako základ tvého přítího samostatného podnikání. Chce se přece stát samostatným podnikatelem, nebo ne?

Samozřejmé, e Karel Volek chtěl. Dokonce dřív ne to bylo moné. Dočkal se vak a po

třech letech, kdy se ve Staré Hůrce uvolnil malý tovární objekt. Etna se, bůhví proč, říkalo téhle miniaturní smolařské fabričce.

Dost moná i proto, e vichni, co se v ní v minulosti pokoueli o své podnikatelské těstí, vybouchli. Zkrachovala tam výroba akumulátorových baterií, drátů i smirkového papíru.

Ve čtyřicátém roce začal Karel Volek v Etně s výrobou konzervovaných poivatin. Tak to

alespoň říkal. Ve skutečnosti se jednalo o výrobu lisovaných polévkových kostek a také

přísad z koření do omáček a polévek. Celou výrobu obstarával půltucet zaměstnanců a

podnikatel Volek. Zlí jazykové v městečku tvrdili, e se podnik drí nad vodou jen díky pravidelným dotacím starého Koála. e je na těch řečech víc pravdy ne dohadů, vak věděli jen ti, jich se to týkalo.

10

Podnik tedy ivořil, avak Volek il. Velkoryse a nevázaně. A jeho ena se tomu rovně a bez obtíí přizpůsobila. Zvlá potom, kdy v krátkém časovém sledu pochovala oba rodiče.

Tehdy v sedmatřicátém a osmatřicátém roce nebylo v měsíci mnoho dnů, v nich by byla

Volkova pragovka odpočívala večer v garái. Měli v okresním městě velký kruh známých, u nich se konaly pikniky nebo s kterými bylo nezbytné zajít do některé z městských vináren.

Jindy zase na oplátku uspořádali přátelský večírek ve své vile Volkovi. Bylo to příjemné a také hodně nákladné.

Před krachem zachránila Volkův podnik válka. Tuto skutečnost si vak lip ne Karel Volek uvědomila jeho ena Kateřina. A vzala rodinné i podnikové otěe do svých rukou. Byl to její nápad, aby se Volek chopil příleitosti a zaloil ve Staré Hůrce organizaci pro spolupráci s nacisty - Vlajku.

O tom, kdo bude mít teď monost podnikat, budou rozhodovat Němci, řekla tehdy svému

mui. Jestlie se chceme udret, musíme táhnout s nimi. A Vlajka, to je můstek, po něm se k nim dostaneme. Chápe to vůbec …?

Pochopil to rychle, a za čtrnáct dnů po tomto rozhovoru u seděl s tuctem muů v

zastrčeném kamrlíku hospody U Iva a zakládali starohůreckou organizaci Vlajky. Nebyli to lidé podle jeho gusta a představ, ale neměl příli na vybranou. S penzionovaným četnickým strámistrem Temerem a s místním fotografem Rýdlem, s nimi se nechal zvolit do čela organizace, si slibovali, e jim hitlerovské válečné úspěchy přivánou dalí vyznavače

nacismu.

Čekali dlouho a marně. Ti tři dalí, kteří se k nim po čase připojili, patřili do stejně deklasované sorty, jako byla větina původních členů. Podle toho vypadala zpočátku i jejich činnost. Schůzovali, planě řečnili a pokoueli se agitovat lidi plakáty, které Volek přiváel z města. Byly vak obvykle roztrhané jetě ten večer, kdy je vyvěsili.

Tak to trvalo skoro dva roky. A dolo ve Staré Hůrce k události, která jejich činnost oivila.

To bylo krátce po tom, co se na kopci u Kocandy objevil světlomet. Zpočátku u něho slouila muská osádka wehrmachtu, časem vak je na stanoviti vystřídaly eny.

11

Bezmála desítka enských, kterým velel starý poddůstojník, jemu se do válčení příli

nechtělo. A podle toho se také choval. Odpoledne co odpoledne ho bylo moné potkat v

hospodě U lva, kde vydatně zapíjel svou nucenou odloučenost od eny a dětí. Jednou,

zrovna kdy vezl na valníku vojenské puky, které vyfasoval na sousedním stanoviti, si přihnul víc ne obvykle. Mnohem víc, protoe tehdy se ani neudrel na nohách a pratil sebou na hospodském dvorku právě v těch místech, kam si chodívali mutí ulevovat od

nadbytku patného piva. Kdoví, kdo ho tam tehdy viděl leet a podíval se, co to vlastně veze ve valníku.

Tři vojenské puky tehdy zmizely a Stará Hůrka se poprvé stala středem zájmu gestapa.

Slídili tehdy po městečku celý týden, vyslýchali kdekoho, ale vechno jejich snaení bylo marné. Pro Karla Volka vak se tato událost stala v ledasčem významnou.

Předevím se při pátrání po pachateli krádee puek blíe seznámil s komisařem Hoflerem a potom, kdy od něho dostal určité úkoly, nael i náplň pro činnost lidí ze své organizace.

Volek zapojil členy Vlajky do donaečství. Někteří chodili i několikrát denně s informacemi, jimi by pohrdla i nejposlednějí domovnice. Ledasco z toho vak povaoval Volek za uitečné, a rád si to poslechl i komisař Hofler. Stal se od té doby pravidelným návtěvníkem Volkovy vily. A jen zřídkakdy ho sem přiváděly pouze sluební záleitosti. Postupně se pak u Volků začal objevovat i Hóflerův kolega Ziebert. Kdy potom začala paní domu pořádat různé večírky, vytvořila se společnost, která se sela i na dnení oslavě.

Její průběh i tentokrát skutečně odpovídá nikdy nenapsanému a přece skoro vdycky

realizovanému scénáři. Karel Volek je podle očekávání prvním, kdo přestává vnímat, co se v jeho okolí děje. A tu noc také posledním, nebo ne se i ostatní stačí dostat do patřičné ráe, jsou Němky od světlometů odvolány a zanedlouho je sháňka i po obou komisařích.

Zatím nikdo z nich neví, co se vlastně děje.

12

II

Konečně, říká vytáhlý člověk, co sedí u samých dveří pilotní kabiny, konečně jsme ve

vzduchu.

Motory hučí, nikdo neodpovídá, ale mu stejně mluví dál, protoe se mu v té chvíli asi chce mluvit víc ne kdy jindy. Tak jako se ostatním chce mlčet.

U jsem měl strach, e to s námi dopadne jako před pěti měsíci s parabrigádou.”

Ani tentokrát nikdo neodpovídá. Nikdo se nezeptá, jake to dopadlo před pěti měsíci s

parabrigádou. Vichni to vědí. Kadý, kdo proil v okolí Krosna pár dnů, ví, jak tehdy čekali na letitích lidé a stroje. Přes dva tisíce vyzbrojených lidí. Čekali, a se umoudří počasí, aby mohli do vzduchu. Trvalo to dny a noci. Lidé byli netrpěliví a nervózní. Ti na letitích a také ti, kteří čekali a bojovali na Slovensku. Teprve v noci z 26. na 27. září čtyřiačtyřicátého roku hlásili meteorologové nepatrné zlepení počasí. Pár desítek dopravních letounů lo ihned do vzduchu. Pilotovali je ti nejzkuenějí. A přece se větina z nich vrátila s nepořízenou. Hustá mlha jim zabránila přistát nebo alespoň parautisty vysadit.

Kadý, kdo proil v okolí Krosna jen pár dnů, tohle zná. A ta půldruhá desítka lidí s padáky na zádech, která nyní sedí v letadle, byla u Krosna víc ne pár dnů. Přes dva měsíce se tam čtrnáct z nich připravilo na den, kdy přijde ze tábu partyzánského hnutí při 4. ukrajinském frontu rozkaz: Skupina NEPOKOŘENÍ odlet!!

A teď, kdy ten čas nastal, sedí váně a mlčky. I Černý u přestal mluvit.

Březnový večer se nepozorovaně změnil v noc. Letadlo míří od země k hvězdám. Pilot musí dostat své líčko co nejdříve nad tři tisíce. Také proto, e nedaleko za Krosnem začínají kopečky a kopce a hory. A jetě dál na západ zase číhají hitlerovské flaky. A v takovém případě je dobré být dostatečně vysoko. Anebo zase hodně nízko.

Ubíhají minuty. Motory u teď hučí docela pravidelně a monotónně.

13

A lidé pořád mlčí. Asi proto, e je v nich víc toho, o čem se lip mlčí, ne mluví.

Kdosi vylovil z kapsy cigaretu a sirky a zapaluje si. Potom jetě pomalu otáčí hořící zápalkou v prstech a dívá se přes její plamínek do tváří lidí usazených v letadle. Jsou mladé, váné a klidné. Vdycky to tak bývá, napadá v té chvíli Černého. Pokadé, kdy jsme li do něčeho, o čem lidé nevěděli, jak to skončí, nasazovali jsme si jeden před druhým tuhle vnějí masku klidu. A a příli často bývala retuována jen s obrovskou námahou a s velkým sebezapřením. Za ní zatím tancovaly mylenky kadého z nás. Anebo jsme zase hodně

mluvili. Zbytečně a moc. Tolik, e jsme zapomněli i na loučení se ivotem.

A to bylo taky dobré. Určitě lepí ne mlčení. Člověk neměl čas obírat se sám sebou.

Před bojem se člověk nemá obírat sám sebou.

Vladimír Černý se pohodlně opřel do stěny kabiny a pomalu zaklání hlavu na padák.

Přivřenýma očima se dívá kamsi ke stropu a pokračuje ve svých úvahách: Ti lidé tady nejsou přece ádní zelenáči. Kadý z nich má za sebou frontu. Kadý z nich.

A přece mlčí. Proč asi?

Černý můe jen těko posoudit, co se odehrává v mylení těch dvanácti muů a dvou en, s nimi sedí v kabině letadla. Také proto, e je vlastně ani pořádně nezná. Neprodělával s nimi výcvik. Ze tábu ho poslali ke skupině teprve necelý týden před odletem tohoto

výsadku. Jako zástupce velitele skupiny majora Vanieva.

Za těch pár dnů, co s nimi il, stačil se sotva seznámit s prostorem, do něho bude skupina vysazena, s jejími úkoly a s vlastními povinnostmi. O lidech se dověděl od Vanieva a Dvořáka jen to nejpodstatnějí.

Pouze s komisařem skupiny Vakem Dvořákem se Černý mohl v tom týdnu sblíit trochu víc

ne s ostatními. Byli ve skupině jedinými Čechoslováky, měli některé společné úkoly a tak trochu se znali ji dříve. Z Buzuluku a od Sokolova. Na tom se shodli hned při prvním setkání v Krosně. A dopověděli si to jetě ten večer, kdy si vyli na procházku.

16

Potom leeli kdesi u okraje letitě a mluvili o společných známých, o domově i o sobě.

,,Já jsem Praák, vyprávěl tehdy Dvořák, ,,ale Vltavou křtěný nejsem, to ne. My měli,

kamaráde, u nás trochu jinačí vodu ne jaká teče pod Karlovým mostem. Docela jinou.

Takovou tichou a pokornou. Mlha se po ní válela jako peřina na posteli, a jsi měl někdy chu si do ní lehnout. Zná ty vůbec jiní Čechy? Rybníky, louky, lesy … To je, kamaráde, kraj. Tam jsem se narodil a proíval dětství. A potom taky v Klatovech. To bylo později.

Taky pěkný městečko. Černá vě, karafiáty, dragouni v červených rajtkách a se lutými

výlokami a mezi nimi tudáci. Já v Klatovech taky tudýroval. Na krabáka…

A do Prahy jsem el potom tuhle zatracenou profesi provozovat. Straná věc, kamaráde,

dělat ouřadu. Straná. Po válce u mě k tomu nikdo nedostane ani heverem.

Tehdy se Dvořák odmlčel. Na dlouhou chvíli. A potom, kdy zase začal mluvit, byl u jeho hlas docela jiný. ,,Kdy přirachotili skopčáci do Prahy s tím svým plechovým cirkusem, bylo mi estadvacet. Dlouho jsem se na ty jejich naduté pruácké ksichty nevydrel dívat.

Domluvili jsme se jetě s dvěma kluky a ven jsme se dostali přes Polsko. Dost obtíně, ale dostali. No, a v Buzuluku jsme se u přece vídali. Tys byl u protitankových. A já u minometky. Já jsem si vdycky představoval, jak dojdu a na Staroměstské náměstí.

I s Helenkou…

Nevím, jestli ti to u někdo říkal, ale Helena je má ena. Spojařka. Poznali jsme se na frontě.

A vzali jsme se pár týdnů předtím, ne mě zavolali sem. Kdy se mě plukovník ptal, jestli chci být doma dřív ne ostatní, myslel jsem si, e ertuje. Řekl, e potřebují komisaře pro tuhle skupinu. Bylo mi jasné, kolik uhodilo. Na chvíli jsem tehdy ztratil dech i řeč. Nu, co jsem měl nakonec říct? A tak jsme si dali sbohem. S minometem, s rotou, s Helenkou . .

Asi tohle vím o Dvořákovi, uvauje Černý. A o ostatních mnohem méně.

17

Tak málo, jako oni o mně. Pro ně jsem zástupce velitele skupiny. Průzkumník, který povede destrukční akce. Nadporučík Voloďa. Tak mi začali říkat.

Vladimír Černý …

Opakuje si to jméno v duchu několikrát. Snad proto, e čtyřikrát během uplynulých deseti měsíců musel zapomenout, jak se skutečně jmenuje. Pokadé, kdy vedl přes frontu do nepřátelského týlu průzkumnou skupinu, měl v legitimaci svou fotografii, ale docela jiné jméno. Čtyřikrát byl na papíře někým, kým ve skutečnosti nikdy nebyl. Kdysi na mukačevském gymnáziu se chtěl stát kantorem. Dost dlouho jím chtěl být a asi by se jím byl také stal. Jenome válka začala nemilosrdně krtat přes jeho ivotní plány. Nezůstalo z nich docela nic. A příli očividně provokoval faistické okupanty Zakarpatské Ukrajiny. Nakonec jim musel ukázat záda, nechtěl-li se dostat za vrata kriminálu. Tehdy mu jetě nebylo dvacet a nosil jméno svého otce. Docela jiné ne to, které má dnes.

Série nepříjemně třaskajících výbuchů kdesi za stěnou kabiny přeruuje Černého úvahy. Za okénky letadla poskakují dlouhé pruhy světlometů. A lidé s padáky na zádech se rozhovořili.

Kadý toho má najednou na srdci víc ne byl ochoten jetě před několika minutami přiznat.

Osamocené Li-2 míří od Moravské Ostravy dále na západ …

III

Velká ručička na kuchyňských hodinách u začala odměřovat poslední hodinu před půlnocí.

V jiné dny u Jana Bezděková v tuto dobu spí. Dnes ji vak poněkud nezvyklý mylenkový

pochod odpoutal od času. Sedí, s nohama schoulenýma na otomanu, hledí zamyleně na

stránky jakéhosi letitého kalendáře, ale nečte. Vude kolem je ticho a klid, jen

18

monotónní tikání hodin jakoby chtělo připomínat, e i teď čas plyne.

Jana Bezděková sedí, nečte, čeká, vzpomíná. U víc ne dvě hodiny takhle čeká na svého

mue. Odeel z domu zvečera, kdy ukládala malého Honzíka do postýlky a slíbil, e se asi za hodinku vrátí. Neřekl kam jde, a ona se ho ani neptala. Odcházívá teď v posledních týdnech takhle večer dost často. Jana se vak nad tím příli nepozastavuje. Má za to, e si její manel potřebuje jetě cosi zařídit ve kole, nebo e si zaskočil na pivo a kus řeči mezi muské do hospody. Stává se jen výjimečně, e není před desátou večer doma. Dnes jde zřejmě o jednu z těch výjimek.

Doba je neklidná a přespříli. Na tohle vak nyní nemyslí. Toulá se v mylenkách

v nedávné minulosti, co má do značné míry na svědomí onen stařičký kalendář, který

odpoledne Jirka odkudsi přinesl. Poloil ho na kredenc a poněkud tajuplně jí řekl: ,,Pokud ti vyjde, Janino, chvilka času, podívej se do toho. .

Zatvářila se asi dost nechápavě, nebo hned potom mu dodal: ,,Píe se tam o místě, kde nám kdysi bývalo ohromně dobře.”

Neodolala a la se na obsah zaloutlé publikace podívat hned. Trvalo jí jen chvíli, ne nala několikastránkové vyprávění nadepsané Historie slovanského hraditě na Kocandě”.

Usmála se, pokývala hlavou a zase kalendář odloila.

Určitě si to přečtu,” prohodila jetě k manelovi.

Ke čtení se vak dostala a večer, kdy uloila chlapce a dodělala v domácnosti vechno, co bylo potřeba. Teprve potom se pohodlně usadila na otomanu.

S čtením se ale daleko nedostala. Hned jak si přečetla větu, v ní je řeč o Zachovalých hraditních valech a vzápětí pak dalí o historické románské rotundě, objevil se v její tváři jakýsi zvlátní zasněný výraz a autorova slova začaly překrývat vlastní záitky.

Kocanda se svou románskou rotundou opravdu sehrála v ivotě Jiřího a Jany Bezděků svou

nezapomenutelnou roli.

19

Na její vrchol li tehdy před sedmi roky na svou první schůzku. Dychtiví i rozpačití se plhali do příkrého srázu. Těko povědět, kdo z nich byl tehdy víc rozpačitý. Pravda je, e se Jirka posléze přece jen osmělil a mezi hraditními valy se poprvé políbili. Tam se také o pár týdnů později poprvé doopravdy milovali.

A stařičká rotunda, která hostila ve svých zdech nejednoho kníete z rodu Přemyslovců? Co ta by mohla o lásce Jirky a Jany vechno vyprávět. Pod její střechou Jirka uspořádal jejich oddavky u dávno předtím, ne se uskutečnily ty oficiální. V prázdné oputěné kapli, kde byli tehdy jen sami dva, si slíbili věrnost a do hrobu. Bez svědků, ale s obrovskou kyticí lučních květů a s opravdovostí mládí. A po jejich rozpustilém obřadu jí potom Jirka recitoval jednu rámkovu básničku, která je jim dodnes blízká. Občas některý z jejích verů zazní u Bezděků jetě teď, kdy je k tomu vhodná příleitost. V takových chvílích Jirka z ničeho nic spustí:

U se na nás nehněvejte,

e jste při tom nebyli,

kdy jsme se my s mojí milou

enili.

Nikoho jsme nepozvali,

nikomu nic neřekli,

li jsme rovnou cestou v peklo,

místo v předpeklí.

Nikoho jsme nepozvali,

ádný host k nám nepřijel,

jenom červen, ten byl s námi a nám připíjel…

Chátrající liduprázdná rotunda vak byla někdy svědkem i méně rozverných chvilek jejich lásky. V jejím oltářním výklenku kdysi řeili i to, co se jim zdálo tehdy neřeitelné.

20

Třeba, jak by měla Jana získat náklonnost Jirkových rodičů, kteří rozhodně nebyli jejich známostí nadeni. Spí naopak, byli proti ní. Jirka byl jejich jediným dítětem, zakládali si na tom, e se stal učitelem a měli s ním, i pokud jde o manelství, své záměry a představy. V

nich ovem Jana nefigurovala. Prodavačka z konzumu nebyla podle nich pro Jirku ta

nejideálnějí partie. Člověk s učitelským vzděláním si přece můe dovolit vzhlédnout trochu vý. Třeba k takové doktorovic Ivaně, která je stejně pohledná jako Jana a přitom má reálku.

Nebo Kvíderovic Jitka, taky studentka. Takhle nějak uvaovali staří Bezděkovi a někdy to dokonce řkali synovi nahlas. A on to potom zase říkal Janě. Byl z toho trochu neastný, ale byl i upřímný a tvrdohlavý. Nakonec si prosadil své a na radnici odvedl svou milovanou konzumačku. Konzum… Oblastní konzumní drustvo.

V něm se Jana vyučila na prodavačku. A byla v něm zaměstnána vlastně a do té doby, ne se začal hlásit k ivotu malý Honzík. Měla ráda tuhle práci za pultem hlavně proto, e se neustále pohybovala mezi lidmi. Naučila se jim rozumět, vnímat jejich přednosti i slabosti, rozliovat jejich povahy. Instinktivně se při tom učila ovládat umění psychologie, skoro vdycky dokázala vycítit, na kterou strunu komu zahrát, aby nebyla hra falená. Moná i pro tohle měli zase naopak zákazníci rádi Janu. A oceňovalo to i vedení drustva. U druhý rok po jejím vyučení, kdy se starý Sadil chystal do penze, mluvilo se v předsednictvu drustva o tom, e prodejnu ve Staré Hůrce po něm převezme Jana. Jenome potom se vechno zamotalo trochu jinak.

Někdy na sklonku osmatřicátého roku se najednou objevil ve Staré Hůrce Miroslav Hanu. A zanedlouho potom i v prodejně. Přistěhoval se tehdy do městečka z Němci zabraného pohraničí s manelkou a dcerkou. Hanu byl o pár let starí ne Jana a také vyučenec OKD.

V městě, v něm před přistěhováním bydlel, u prodejnu vedl a tak bylo celkem samozřejmé, e se stal po Sadilovi vedoucím on.

21

Vůbec mu to neměla za zlé. Naopak, chápala situaci v ní se s rodinou ocitl a snaila se mu ji tehdy vemoně ulehčit. Byla k němu příjemná a milá, dělala v prodejně víc ne musela.

Hanu si to ovem začal zanedlouho vysvětlovat jinak, ne to Jana myslela. Viděl v jejím přívětivém chování zvlátní skrývaný projev sympatií eny k mui. Svou roli přitom jistě sehrála i Hanuova jeitnost a domýlivost. Byl to pohledný, inteligentní a vtipný muský. A je vlastně dodnes. Takhle to vak Jana nebrala.

A potom jednoho večera, kdy seděli po skončení inventury v prodejně sami dva, začal se jí Hanu z ničeho nic svěřovat se svými rodinnými záleitostmi a problémy. Vyprávěl Janě o svém manelství, jak se zrodilo z mladistvé nerozvánosti, o své eně, která se dívá na jeho práci přezíravě, o tom, e si nerozumějí duevně ani fyzicky. Kdy pak tohle vechno ze sebe vysoukal, vyznal se Janě ze své lásky k ní.

Jestlie mě má jenom trochu ráda, řekl jí tehdy, rozvedu se a vezmu si tě.

Zaskočil ji tím víc ne tuil. Také proto, e věřila vemu, co jí říkal. Přivedlo jí to do rozpaků, jich se nemohla zbavit jetě dlouho potom. Ostatně je dodnes přesvědčena, e to tehdy myslel Mirek Hanu smrtelně váně. Měl určitě Janu víc ne rád, ale přesto mu ten večer musela říci: Ne, Mirku, to nejde. .A jen proto, aby ho utěila nejen slovy, dovolila mu tehdy, aby jí několikrát políbil.

V té době u měla známost s Jirkou Bezděkem a byla to pro ni ta nejpěknějí a jediná

opravdická láska. Byla a je vlastně pořád, i kdy má dnes u trochu jinou podobu. Pro Janu a Jirku není manelství vzpomínkou na lásku, jak někdy s jistou nostalgií tvrdí Hanu. Existuje i nyní po sedmi letech manelství. Tohle ostatně pochopili po čase i Jirkovi rodiče a nemohou si snachu vynachválit. Teď u v humorném tónu oceňují někdejí synovu

tvrdohlavost.

A Hanuovo manelství zatím přetrvává, ačkoli se o něm po městečku nemluví právě

lichotivě. A trvá také jeho někdejí - víc ne přátelský vztah k Janě.

22

Takové vzpomínky a mylenky táhnou hlavou Janě Bezděkové. Valí se jedna za druhou a

blíí se od minulosti k současnosti. V přítích minutách by si byla Jana docela určité vybavila své poslední narozeniny, kdy jí Mirek Hanu přinesl obrovskou kytici tulipánů, nebo zase vechny ty chvíle, kdy jí při nákupu v prodejné přidává bez potravinových lístků přilepení pro Honzíka, jak tomu sám říká. K tomu vak u se Jana Bezděková nedostává. Krátce před půlnocí se tie otevírají dveře kuchyně a mezi nimi se objevuje manel.

,,Jak to, Janino, e jetě nespí?” ptá se udiveně. Něco se děje s Honzíkem?”

Ne, s Honzíkem je vechno v pořádku. Od večera spí jako dudek, ale já jsem zřejmě

postiena tvojí chorobou.. Jakou chorobou?”

Ponocováním, můj milý. Kde jsi se, prosím tě, tak dlouho toulal?”

Seděli jsme u Buree a trochu jsme se zapovídali.”

U starého Buree? Snad u jsi se nenechal i ty nalákat na ten jeho deputát, co denně

přináí z pivovaru a častuje jím své známé?”

Tak, taky mi nabídl sklenici a musím ti říct, e je to fakt dobré pivo. Rozhodně mnohem lepí ne ty splaky, které čepuje Nečas v hospodě.”

Já tě, Jirko, nepoznávám! Ty, který jsi dokázal sedět při zábavách celý večer při jednom půllitru piva a potají si upíjel z mé limonády, najednou chodí za starým Bureem na pivo.”

Ale to ví, e ne. Něco jsme spolu potřebovali projednat.” S Bureem?”

Právě, e s ním… Nepůjdeme si lehnout?”

Ne, nepůjdeme, dokud mi nepoví, co ty má společného se starým Bureem.”

A proč bych nemohl mít? Je to náhodou dobrý chlap.”

Tak to slyím dneska od tebe poprvé. Vdycky předtím jsem slyela o starém Bureovi jen ty horí věci.” Já vím, od vaeho otce, vid?” Od něj i od jiných.”

23

,,A ví proč?

Vím, táta o něm říkal, e v práci nikdy nikde dlouho nevydrel. Nějaký čas dělal v lese, potom zase v lomu, dole ve slévárně a teď se zase uchytil v pivovaru. Tam mu to asi nejlíp vyhovuje.”

Křivdí mu, Janino. Ono je to vechno sloitějí ne si představuje a říká. Zrovna dneska jsme tam u něho o tom mluvili. Buree propoutěli z práce hlavně proto, e je komunista.”

To ti tvrdí on, jene ná táta na to měl jiný názor.” A jakýpak?”

Ten říkával, e kdy chtěl někdo za republiky dělat, e se pro něho práce vdycky nala.

Jeho nikdy z fabriky nepropustili.”

S tvým otcem to bylo něco jiného. Nesmí zapomenout, e byl sociální demokrat, a v tom byl, oproti Bureovi, dost velký rozdíl. Zvlá v tomhle kraji, v něm měli sociální demokraté svou batu a do určité míry i autoritu u fabrikantů.

V politice já se nevyznám, ale tátovi jsem vdycky věřila na slovo. Rozhodně víc ne

Bureovi.” ,,Já jsem si o něm kdysi myslel taky něco jiného, ne si myslím teď.”

A co si teď o něm myslí?” To u jsem ti řekl, je to správný chlap.”

Proto, e ti nalejvá lepí pivo ne v hospodě?” Jano, nech toho, prosím tě. .

Kdo vechno tam u Buree jetě s tebou seděl?”

Jeii, ty jsi najednou zvědavá. Bylo nás tam několik, Vaněk, Berger, Hanu a já.”

Hanu taky? Co ten tam, prosím tě, dělal, ten si přece na pivo nepotrpí, spí na víno..

Vdy jsem ti říkal, e jsme tam nebyli kvůli pivu.” A proč tedy?”

Tak ty si nedá pokoj, zvědavče zvědavý…”

Bezděk se pokouí převést celý rozhovor do ertovné tóniny.

24

Bere Janinu hlavu do dlaní a líbá jí na čelo. Ona vak pohazuje hlavou a odstrkuje mue. A místo něných slov vystřeluje dalí otázku.

Ty, Jirko, e vy jste se tam seli kvůli nějaké ilegální práci?

,,Pokud to, Janino, uspokojí tvoji zvědavost, tak tedy ano, kvůli ilegální práci, ale prosím tě, nikomu ani slůvko, rozumí.

Rozumím, ale nesouhlasím s tím. Chápe, do čeho se můe dostat? Teď, kdy u má válka

na kahánku a Němci dostávají na frak vude, kam se jen podívá, se chce do něčeho

namočit. Uvědomuje si, e tady má Honzíka. .

A moc dobře, Janino. Honzíka a taky tebe, ale v tomhle případě se nedá nic dělat.”

Dá se nedělat nic.”

To snad nemyslí váně? Přece nechce, abych byl v Hůrce tím nejposlednějím chlapem,

který nezvedne proti okupantům ani prst. Ostatně, děláme to u skoro rok, a jak vidí, nic se zatím nestalo.” Ty dělá ilegální práci u skoro rok? Jeímarjá, Jirko. .

Bure a ostatní pracují mnohem déle. Hanu pomáhá partyzánům.

Jakým partyzánům?” Pár se jich tady skrývá…” Rusové?”

Ti taky. A dva Angličani. Letci, co je sestřelili někde před Plzní. Dostali se tehdy a sem.

Bure se jich taky ujal a mě zavolali, abych jim překládal, protoe se s nimi nemohl domluvit.

Tak, a teď ví u skoro vechno, ale bylo by lip, kdybys to zase vechno a rychle

zapomněla.”

To ti slíbit, Jiříku, nemůu, ale e budu mlčet jako hrob, to ano.”

Prima, tak pojď, stejně jsme to dneska přetáhli a moc…”

Odcházejí do lonice, kde spokojeně oddychuje malý Honzík. Netuí, e kdesi nad jejich

hlavami klesá z výin k zemi letadlo s lidmi, s nimi se i oni dva brzo poznají. Předevím Jiří Bezděk se s nimi pozná …

25

IV

Úzké okoralé rty se jetě několikrát pohnuly a z hrdla mue, visícího mezi větvemi staré borovice, se derou krátká chrčivá slova. A vzápětí sebou tělo několikrát trhlo.

Svítá.

Černý otevírá zeiroka oči. V tom okamiku cítí tupou bolest v temeni. Zvolna začíná vnímat.

Odkudsi z dálky je slyet lidské hlasy a psí těkot.

Hledají nás, uvědomuje si. A potom se víc podvědomě ne s rozmyslem přitahuje blí ke

kmeni borovice. S nadlidskou námahou přeřezává popruhy padáku, stahuje je k sobě a

shazuje na zem. A za nimi se spoutí on sám.

Psí těkot a lidské hlasy o poznání zesilují. Uvědomuje si blíící se nebezpečí, nedokáe vak poručit malátným paím, aby se pohybovali rychleji.

Zůstává nepřirozeně klidný dokonce i ve chvíli, kdy zjiuje, e se zásobník samopalu

zdeformoval nárazem tak, e zbraň je k nepouití. Stahuje tedy řemen z ramene a hází

samopal na schumlaný padák.

Kadý pohyb mu působí obrovskou námahu. Přesto se mu zakrátko daří ukrýt potrhaný

padák. A potom se sám skrývá nedaleko místa, kam v noci dopadl.

Čeká…

Nemyslí v tu dobu na smrt ani na ivot. Snad proto, e nedokáe v těch chvílích soustředit mylenky na nic jiného ne na zvuky, které se ozývají v lese. Ty teď pro něho znamenají ivot nebo smrt.

Nejdříve slyí psí těkot a hlasy stále zřetelněji a silněji. Začíná rozeznávat jednotlivá slova.

Vykřikují je vak německy.

A potom náhle zaznívá lesem několik výstřelů a vzápětí se ozývá dávka ze samopalu. A

druhá.

Narazili na některého z naich, napadá ho, Bránil se. Určitě střílel. Asi ho dostali. Kdo to jen mohl být? Kdo vlastně el přede mnou? První skákal Dvořák, potom děvčata, Jakuin Vaniev, Zajcev, Polčenko…

26

A si namáhá pamě sebevíc, nemůe si vzpomenout, kdo skákal před ním. Byl ze skupiny v letadle poslední. Jen nejasně si uvědomuje, e po vysazení viděl pod sebou světlý klikatící se pruh silnice.A také pohybující se zatemněná světla. Vypadalo to na vojenskou kolonu.

Byla to skutečně kolona. Esesáci z oblastního města měli v tom čase právě pohotovost.

Těko říci, byla-li to náhoda nebo pohotovost nacistické protivzduné obrany, skutečností je, e hitlerovci obklíčili polesí Na oltářích, v něm byli partyzáni vysazeni. Ve tmě se vak do lesa neodváili. Začali ho pročesávat a za svítání.

Po střelbě začíná těkot psů slábnout. Také lidské hlasy se vzdalují. Docela vak neumlkají.

Hukot aut Černému prozrazuje, e se jejich pronásledovatelé stahují k silnici.

Minuty se vlečou jako kulhavý poutník a on stále jetě vyčkává. Myslí na to, e by se měl pustit dolů k cestě a pokusit se pomoci tomu, kdo uvízl hitlerovcům v drápech. Zvauje tuto monost několikrát, ne si uvědomí, e by tento pokus byl předem ztracený. Podle hlasů je těch pronásledovatelů nejméně půl stovky. A moná mnohem víc. Bolest hlavy zatím poněkud polevuje. Zvolna mizí i ochromující malátnost.

Po půl hodině vylézá z úkrytu a začíná se opatrně přibliovat k silnici.

A potom náhle vidí kolonu aut a řetěz esesmanů připravených vyrazit ze silnice k novému pročesávání lesa. Dává se na kvapný ústup zpátky do míst, odkud vyel. Míří, ani to tuí, vstříc jiným pronásledovatelům. Poznává je skoro a na samém okraji lesa. Tam kdesi uprostřed pole, které střídá les. Čekají, jako čekávají lovci při honu na zvěř. Tihle lovci vak čekají na lidi. Na něho a na jeho druhy z výsadku.

Černý se vrací zpátky do nitra lesa. Ukrývá se v nevelké prohlubni zakryté větvemi poraené borovice. Teď u nespěchá. Cítí, e čas dělící ho od postupujících esesáků je časem, který mu jetě zbývá do konce ivota. Není to mnoho. Pro rozloučení se ivotem a příli málo.

Myslí v těch chvílích na matku.

27

Kadý mladý člověk, má-li před svým odchodem ze ivota chvíli času, asi myslí na matku, říká si Černý v duchu. Snad proto, e obvykle není nikoho dalího, kdo by mu mohl dát v prvním dvacetiletí ivota víc ne ona.

Nikdy se nedoví, kde skončím, napadá ho. Tolik mě tehdy prosila, abych neodcházel. Pořád nechtěla věřit, e začala válka. Copak jsou lidi blázni, říkávala, aby zapomněli, co bylo před dvacíti lety? Copak můe pán bůh dopustit, aby se lidi zase mezi sebou vradili? Lidé přece mají myslet na ivot a ne na zabíjení…

Mámo, co byste asi říkala teď? Dobře, e to neuvidíte.

Ani vy, ani otec…

A potom se objevují mezi stromy. Jdou zvolna a u nepokřikují.

Černý pohlíí na odjitěnou pistoli a potom začíná sledovat podsaditého esesmana, který míří přímo k jeho úkrytu. Ty, ty to bude, říká si v duchu Černý. A moná jetě ten nalevo.

Ostatní u budou pro tuhle pistoli asi příli daleko. A s jedním nábojem musím počítat pro sebe. S jedním.

Ale co kdy se zasekne nábojnice v hlavni hned po prvním výstřelu? I to se přece stává.

Potom mě dostanou ivého…

Ne, nesmí mě dostat ivého. Hlaveň namířená na esesáka se zvolna natáčí k Černého

hlavě. Deset kroků. Teď! - Ne, jetě dvě vteřiny ivota. Sbohem, mamko, a odpuste, musel jsem. Jedna vteřina…

V okamiku, kdy Černého prst začíná pozvolna tisknout spou pistole, zaznívá kdesi

napravo od jeho úkrytu zděený výkřik. A v zápětí série výstřelů. Esesák postupující směrem k Černého úkrytu sebou trhá, dělá několik kroků stranou a… míjí parautistův úkryt.

Dva dny bloudí Vladimír Černý v lesích, kde se říká Na oltářích. A potom se docela náhodou setkává s částí skupiny. Pět těch, kteří s ním seděli před sedmdesáti hodinami v letadle, chybí. Utěují se slůvky, zatím chybí! Jak se vak brzy ukáe je to jen planá útěcha.

Skutečnost je v tomto případě krutá.

28

V

Hrají mariá a pijí patné pivo. Jako kadé nedělní odpoledne. Mluví o ledasčem, ale myslí přitom na jedno: kdy u vezme válka za své. Kadý z těch co sedí dnes v hospodě U lva, je ochoten přiloit ruku k dílu, jde-li o boj s okupanty. Vlastně obě ruce a jetě cosi navíc. Mnozí vak dost dobře nevědí jak. Pár lidí si je vědomo, e zatím dělaly víc enské ne mutí.

Bureová, Soukupová, korpová i některé dalí. Denně vaří nějakou tu porci navíc a nosí je do lesa do Vaňkovy hájenky. Tam, nebo kdesi poblí jsou u od dvaačtyřicátého roku ukrytí sověttí vojáci, kteří uprchli z nacistických lágrů. Tenkrát přivedl starý Bure z lesa nejdříve Vasila. Nějaký čas ho ukrýval doma na půdě, ale potom, kdy přibyl Ivan a jetě dva Angličané, co se zachránili z hořícího letadla, bylo toho na jednoho člověka moc. Předávali si je tedy z chalupy do chalupy vdycky po dvou, ale nebylo to právě nejbezpečnějí. Ani pro uprchlíky, ani pro pár odváných starohůreckých rodin. Hlavně proto, e i v tomhle tichém městečku se naly od začátku okupace praivé ovce.

Starohůrečtí o nich vědí. Hlídají je, ale tak úplně jistí si přece jen být nemohou. Co kdyby se děti něčeho vimly a prořekly se ve kole před mladým Temerem, nebo kdyby si i mutí nedali pozor na jazyk a v hospodě cosi plácli před někým, kdo má blízko k Volkovi nebo

Rýdlovi.

Karty padají na stůl a opět jsou sbírány, vzduchem lítají slova o fleku a betlu, stovce a turchu, ale ne vichni jsou na hru plně soustředění. Třeba Bure. Říkají o něm, e by mohl být profesorem mariáe, ale přece se zrovna teď dopoutí úplně koláckých chyb, protoe si včas netrumfl a nenamazal desítku, která byla v téhle hře rozhodující. Mává nad výtkami spoluhráčů rukou, ale přiznává svou chybu. Stejně mechanicky, jako mechanicky hraje karty.

A hodiny se mu vlečou pomalu jako vdycky, kdy někoho čekáme a on stále nejde. Čekáme

a začínáme mít obavy. Bure čeká…

29

Kadou neděli je to skoro stejné. On hraje mariá a jeho ena chodí s jídlem do lesa.

Vracívá se obvykle kolem třetí. Na chvíli se zastaví u stolu, kde její mu hraje karty, napije se jednou dvakrát z jeho sklenice a pokývá hlavou, e je venku v lese vechno v pořádku.

Potom jde zase po svém … Tuto neděli se Bureová poněkud opozdila.

A kdy se konečně objevuje ve dveřích, nevydává se jako obvykle ke stolu, u něho sedí její mu. Jen mu hlavou dává znamení, aby el za ní.

Běí na chodbu bez mekání. A nemusí se ani příli vyptávat, co se děje. Bureová to ze sebe sype sama: ,,Táto, já jsem si připadala jako v pohádce. Jejich tam plno. Musíte tam jít.

Vaněk vzkazuje, abyste tam hned někdo přiel. Ty, nebo Berger..

,,Počkej, nejanči, a mluv klidně. Kde je kdo?”

Dy ti to povídám, v hájovně u Vaňka. Jsou tam. Plno jich tam je ..

Koho je v hájovně plno? No přece parautistů, partyzánů ..

Tu neděli odchází Bure s Bergerem z hospody dřív ne obvykle.

Cestou se jetě Berger zastavuje u mladého Bezděka. Říká mu, co se v lese u Vaňka děje.

A také, aby vzal s sebou nějaké jídlo, které můou doma postrádat. S Bureem pak dělají toté. Jetě před setměním míří trojice k Vaňkově hájovně.

Vaněk u je netrpělivě očekává a bez dlouhého vysvětlování říká: Potřebují jen nějaké jídlo a chtějí jít dál. Jetě dneska.

Berger s Bezděkem se po sobě dívají a Bure to potom říká nahlas: To je hloupost co by chodili dál. A zůstanou tady!

Bodej, připojuje se Berger. Uivili jsme čtyři, uivíme jich patnáct. Nebo kolik jich vlastně je?

Těch, co přili, něco kolem deseti, ani jsem nepočítal. Ale vyzbrojeni jsou, chlapi, jako celý regiment…

Alespoň nebudeme stát proti skopčákům jen s holýma rukama,” přidává se Bezděk.

32

Proč s holýma rukama? Nějaká flinta se tady u nás taky najde,” říká k tomu Berger.

Nemám pravdu, Václave?” obrací se po těchto slovech na Buree. Ten jen mlčky přikyvuje.

I on ví o třech vojenských pukách, které kdysi zmizely ze zupákova valníku. I kdy hlavním aktérem při této riskantní akci byl předevím Berger.

Starohůrečtí se mezi sebou takto dohadují a ti, o které se jedná, sedí zatím kolem dlouhého venkovského stolu a pojídají, co jim z městečka donesli. Jen Vaniev s Dvořákem a Černým stojí u hloučku debatujících a poslouchají jejich dohady. Větinu z těch vět nemusí ani Dvořák Vanievovi překládat. Major rozumí. Začíná se zajímat o to, jak to vypadá v okolních lesích, kde mají hitlerovci svá stanovitě protiletadlových děl a kde světlomety, jaká je situace přímo ve Staré Hůrce. A potom začínají hovořit o monostech, jak skupinu ukrýt.

Dvořák se ptá hajného Vaňka na nějaké místo, kde by bylo moné vybudovat zemljanky.

Lesník se dlouho nerozmýlí.

Podle mého by byly pro takový účel nejlepí Háje. Je to dost odlehlé místo a co je hlavní, jsou tam v lesním podzemí staré středověké toly. Kdysi se tam dobývala elezná ruda.

Vchody těch chodeb jsou dnes větinou zasypané a zarostlé, ale kdy vezmeme pár

krumpáčů a lopat… Co říká, Václave!” obrací se Vaněk na Buree. Ty to tam přece zná zrovna tak dobře jako já…”

Copak o to, na Hájích by to nemuselo být patné. Je to uprostřed lesů, nedaleko těch tol je jezírko s dobrou čistou vodou, jenome to bude mít i své nevýhody. Mám na mysli zásobování potravinami.

Posílat enské do těch míst nemůeme, a kdy se tam budeme častěji objevovat my, můe

se to stát nápadné…”

Tohle u bude nae starost,” přeruuje Buree Dvořák. Nemůeme chtít přece ubytování a stravování jako v hotelu. Nepočítali jsme ani s tímhle, ale kdy je to tak … Říkáte, e je to dost odlehlé místo?”

Pokud myslíte, e by tam na vás mohl někdo narazit, byla by to čirá náhoda.

33

Teď v těch končinách nepotkáte ani iváčka. Jo na podzim, kdy rostou houby, to je tam

ivěji, ale v dubnu, jak říkám, ani iváčka.”

Dobrá, zůstaneme! rozhoduje posléze major Vaniev. A spí k Dvořákovi ne k ostatním

jetě dodává: Na Křivoklátsko je to odtud sice dost daleko, ale zůstaneme.”

Dvořák chápe a příli dobře co měl major při zmínce o Křivoklátsku na mysli. Skupina toti měla být vysazena v tamním prostoru a působit zčásti na Rakovnicku, zčásti na Berounsku.

Při vysazování vak to zřejmě navigátor o nějaký dílec spletl a oni se dostali skoro o stovku kilometrů dál. Kdy vak se teď naskýtá tato monost, zatím ji vyuijí.

Dvořák s Černým za pomoci Bezděka rozmlouvají s Angličany.

Můete zůstat se skupinou”, tlumočí Bezděk Dvořákova slova, a zúčastnit se akcí, které budeme podnikat.” Co to bude za akce?” ptá se jeden z Angličanů.

Dvořáka i Černého otázka rozveselila. Podívali se po sobě.

Poslali nás sem, abychom bojovali. Se zbraněmi i jinak, podle toho budou vypadat i nae akce …”

Rozumíme,” řekl Angličan za oba. A potom si vyádali chvíli na rozmylenou.

Po čtvrthodině přicházejí za Dvořákem a oznamují mu, e odejdou.

Pokrčil rameny a ptá se jich, proč nechtějí zůstat.

Mlčí. A po chvíli ten hovornějí říká: Válka brzy skončí i bez naí pomoci.”

Nepřesvědčují je. Jen Bezděkovi to nakonec nedá a sám od sebe se na někdejí letce obrátí s otázkou: A co kdyby tohle řekli vichni?”

Neodpovídají a chystají se k odchodu. Vanievovi lidé nejsou rozhodnutím Angličanů zrovna nadeni. Ne proto, e by je potřebovali jako bojovníky, spí myslí na jiné věci. Co kdy teď padnou do ruky hitlerovcům, neprozradí nic o tom, čeho tady teď byli svědky?

Tu noc zůstává skupina majora Vanieva v prostoru hájovny.

34

A druhý den časně ráno se přesunuje do míst, kde se kdysi dolovala elezná ruda. Dvořák myslí, e je to tak trochu symbolické, budou ít v místech, kde kdysi elezo bylo a teď bude opět.

VI

V Etně se míchá zelenina s kořením a těstíčkem a lisují polévkové kostky i v době, kdy

krcálky podobného rozsahu u dávno pohltil přednostní válečný průmysl. Volkova

konzervárna poivatin se pořád jetě drí.

Vyrábí s obtíemi, ale vyrábí. Čtyři eny, které obstarávají její provoz, si ovem nemohou stěovat na nadbytek práce. Naopak někdy nemají do čeho píchnout. A třeba jen proto, e se éfovi nepodaří opatřit tuřín nebo mrkev.

Jako zrovna dneska. Poslední kousky zpracovaly enské do ranní várky a jak to bude zítra, to se neví. Proto se la Fiedlerová zeptat éfa Volka, mají-li ráno nastoupit do práce nebo ne. Vrací se vak neobvykle brzy.

Holky, něco se děje,” oznamuje spoludělnicím, u starýho má slezinu svátá trojice.

Kdo? ptá se udiveně mladičká Vacková.

Svatá trojice. Copak ty nezná svátou trojici starohůrecké Vlajky?

Vy myslíte naeho éfa, Temera a ilhana? Kdepak ilhana, ilhán, to je docela

obyčejnský kmán. Zpočátku se sice mezi ty zdejí vlajkařské hlavouny taky strkal, ale oni mu vzali brzy tipec.”A kdo je tedy, paní Fiedlerová, ten třetí?” vyzvídá zase mladá Vacková.

No přece Rýdl. Prvotřídní ateliér, milostivá slečno, udělám vám ty nejkrásnějí snímečky!

Docela nezitně, jako osobní pozornost, taky jedno ivé děátko …

Prasák jeden. Toho mám v aludku od tý doby, co jsem k němu poslala na fotografování

naí Zděnku a on mi ji tam v tom svým prvotřídním ateliéru začal svádět.

35

Nemrava jeden, Zděnka měla tehdy čtrnáct a byla z toho vyplaená jako srnka ..

On je na enský?”

Ale kdepak na enský, na ty byl asi odjakiva blbej, na děvčátka je, a jak jsem slyela tak i na chlapečky ..

Nech toho, Mařko,” přeruuje Fiedlerovou Rotrová, radi nám pověz, co se vlastně děje.”

Copak já vím, stačila jsem sotva vstrčit hlavu mezi dveře a u mě starej hnal ven, abych přila a za hodinu. Ale musí mít asi dost zamotaný hlavy, protoe tam sedí jako při funusu.”

Asi mají nahnáno ..

A ty se diví? Poslouchala jsi včera rádio? Ná Tomá se mohl zjančit, kdy slyel, e německá branná moc svádí urputné boje na jiním Slovensku. Chápe to, mámo, křičel na celé kolo, Rusové u jsou na Slovensku. Neměla bys u začít ít rudý prápory!? Tohle křičel, e to muselo bejt slyet a u Hofbaurů. A jsem měla strach, aby na nás nepřiběhl ten jejich dědek. Ten to přece s tou partou naeho starýho taky táhne.”

Toho u to, myslím, přelo. Jak jsem slyela, tak rychle vystřízlivěl, kdy se to stalo s těmi dvěma chlapci z Kořenová.” Vichni v celém kraji tenhle případ znají.

Odehrál se pár dnů po atentátu na Heydricha právě ve Staré Hůrce, Mládencům bylo něco

přes estnáct let a ten sobotní večer si vyli z Kořenová do Staré Hůrky. Kdoví, co je tam táhlo, snad děvčata. Před Starou Hůrkou potkali na silnici Rýdla.

Kam máte, mládenci, namířeno?” zeptal se jich starohůrecký fotograf.”

Na rande, pane Rýdl,” zaertoval jeden z mládenců.

Na to teď není vhodná doba, mládenci.”

A co by nebyla. Za pěknýma holkama se dá chodit vdycky.”

Copak vy nevíte, co se stalo?”

Určitě nic tak zvlátního, aby nás to, pane Rýdl, mohlo rozházet.”

36

Vy nevíte, e byl spáchán atentát na pana zastupujícího říského protektora?”

To myslíte na Heydricha?

Samozřejmě, na Reinhardta Heydricha.” Na toho my sereme, pane Rýdl..

Coe? Cos to povídal?” Nikdo ho k nám nezval.” Tak tohle si, vy smradi, odnesete!”

Rýdl zrudl rozčilením. V tu chvíli snad mládenci pochopili, e přestřelili, e by jim tenhle zparchantělý fotograf mohl způsobit nějakou nepříjemnost.

Tak si to tak neberte, pane Rýdl, to víte, řeči se mluví a pivo se pije …”

Chlácholivá slova jednoho z mladíků vak byla jen přilitím oleje do ohně. Rýdl začal křičet, e za takové řeči je kulka, a e on tohle jen tak nenechá.

A nenechal. Kdy se chlapci vrátili před půlnocí domů, čekali u na ně gestapáci. Naloili je do auta a odvezli. O dva dny později je společně s dalími patnácti lidmi,kteří údajně také schvalovali atentát na Heydricha, zastřelili.

Igor Rýdl dostal za svůj udavačský čin zvlátní pochvalu a uznání krajského vedoucího

Vlajky. Ten cár papíru měl cenu dvou mladých lidských ivotů. Předávali mu ho na

slavnostním zasedání starohůrecké organizace Vlajky za přítomnosti gestapáckého

komisaře Hóflera. Tam se také hovořilo o podrobnostech celého tohoto tragického případu.

A hned druhý den nato se dostal, k Rýdlově nevelké radosti, na veřejnost.

Ten případ zná tady v kraji kdekdo. A moc lidí se chystá, jak si to při nejblií vhodné příleitosti s Rýdlem vyřídí. Čas, kdy k tomu dojde se očividně zkracuje. Tohle vak není důvod, proč se trojice starohůreckých vlajkařů sela v kanceláři Karla Volka. Ti tři zatím jetě neuvaují o konci hitlerovské říe. Ani o svém vlastním konci. Moná i proto, e se bojí o něm uvaovat. Karel Volek svolal své nejblií z docela jiného důvodu. A řekl jim to hned, jak usedli v jeho kanceláři.

37

Dneska ráno byl za mnou komisař Ziebert a svěřil mi závané skutečnosti, s nimi vás

musím seznámit..

Volek, který se cítí v této společnosti mnohem jistějí ne v té, s ní oslavoval své čtyřicátiny, se po úvodní větě odmlčuje. Má u své řečnické zkuenosti a ví, e právě tato pauza náleitě zdramatizuje jeho vystoupení. Temer i Rýdl na něm visí očima. Nechává je jetě chvíli v napětí a teprve potom pokračuje:

Komisař Ziebert mi důvěrně sdělil, e minulý týden byla v naem kraji vysazena skupina ruských parautistů. Část z nich byla znekodněna přímo v polesí Na oltářích, kde přistáli.

Některým vak se podařilo uniknout z obklíčení a teď se pohybují v kraji..

Snad i teď hodlal Volek učinit svou oblíbenou řečnickou pauzu, ne vak ji mohl náleitě vychutnat, ozval se někdejí četnický strámistr Temer.

Kolik jich uniklo?

To se přesně neví, ale určitě dost nato, aby tady napáchali spoustu kod. Jsou po zuby ozbrojeni a docela určitě o sobě dají v nejblií době vědět.

Vy myslíte, e by se něčeho odváili přímo u nás?” ptá se nepříli výrazným hlasem Igor Rýdl. Samozřejmě, komisař Ziebert s tím dokonce počítá.”

V tom případě by na ně měly být okamitě nasazeny jednotky SS ..

Rýdle, uvaujte soudně. Copak lze poslat jednotky SS proti nepříteli, o kterým nevíte, kde se skrývá? A o to právě jde, zachytit stopu. Patnáct, nebo moná dvacet lidí se přece nemůe vypařit jako pára z hrnce. Budou se někde pohybovat, navazovat kontakty, shánět

jídlo, a právě při tom je můeme znekodnit.” Co máme tedy dělat?” ptá se věcně Temer.

Zmobilizujeme zase vechny nae stoupence. Jako tehdy, kdy jsme pomáhali při pátrání

po těch ukradených vojenských pukách. Teď snad budeme mít větí těstí. Spolehlivých

lidí, s nimi můeme pro tuto akci počítat, je deset.

38

Včetně nás tří. Není to mnoho, ale k tomu, na čem jsme se s komisařem dohodli, bude

tenhle počet stačit…” ,,Na čem jste se s komisařem dohodli?

Zaměříme svou pozornost na určité lidi a místa, kde by se mohli parautisté objevit.”.

Takových lidí a míst je tady vude plno, to nemůeme v ádném případě obsáhnout.”

Tak se mi zdá, Rýdle, e házíte flintu do ita. Nespadlo vám snad taky srdce do kalhot, kdy teď neběí na frontách vechno tak jako v prvních letech války? Já vás, Rýdle, chápu, máte obavy, e byste byl první na řadě, s kým by si li lidi vyrovnávat účty. Ale nemějte strach, protoe kdo se bojí, bývá nejvíc bit. A nás se to týká zrovna tak jako vás. Jsme na jedné lodi a musíme udělat vechno, aby se nepotopila.” Moje řeč,” přizvukuje Temer. A v zápětí dodává: Nechrne zbytečného meditování o tom, co bude, nebo nebude. Teď máme před sebou jasný úkol.” Správně, Temere, mluvme o tom, co konkrétně uděláme. Těch lidí, kterých si budeme ve Staré Hůrce pozorněji vímat, je něco kolem padesátky. Jejich seznam mám jetě z minulých akcí, tady je … Bártík, Březina, Bure, Císař… Nebudu je číst vechny, budeme je muset rozdělit do skupin a určit, kdo z nás bude mít koho pod dohledem. A dál, pokud jde o místa, na nich by se mohli eventuálně parautisté objevit, prodejny potravin, řezníci a taky některé selské usedlosti, jejich majitelé nemají zrovna kladný postoj k říi.

Také vyleme do okolních lesů dvojčlenné hlídky .. To nemůeme v ádném případě

zvládnout,” osměluje se jetě jednou oponovat Rýdl Volkovu plánu. Čím nesmělejím

hlasem to říká, o to ráznějí se mu dostává odpovědi. Hergot, Rýdle, seberte se a nechte u konečně toho svýho sejčkování. Není vám snad jasný, e pár stovek kilometrů na východ odtud se bojuje na ivot a smrt. Němečtí vojáci tam umírají i za nás, rozumíte, Rýdle, i za nás!” Karel Volek řeční jetě dlouho. Na této půdě mu to jde docela dobře. Vymýlí argumenty. A potom, kdy je přesvědčen, e řekl vechno, co říci měl, 39

přechází zase k organizačním záleitostem kolem budoucí vlajkařské akce.

Z hodiny, s ní na projednání této záleitosti počítal, se jednání protáhlo skoro trojnásobně.

Karel Volek při tom docela zapomněl na provoz svého podniku, který u opět stojí. Přesto je vak spokojen. Má pocit, e pro svou záchranu udělal vechno, co v dané situaci mohl. Byly to vak předevím jen řeči. Pouhé řeči …

O tom se vak přesvědčí a v přítích dnech. A kdy se ověří, e Rýdlovy obavy z

nedostatku spolehlivých a ochotných lidí, kteří by na akci spolupracovali, byly oprávněné.

Nakonec vekerá opatření stejně zůstanou na svaté trojici.

VII

První dubnový den pětačtyřicátého roku je neděle. Nikdo ze tábních důstojníků 4.

Ukrajinského frontu vak si tuto skutečnost příli neuvědomuje. Válka pro ně u dávno

vymazala sváteční dny, které bývaly označovány v kalendářích červeně. Pro ty, co bojují, jsou jen dny útoků a obrany, vyčkávání a přesunů a někdy také dny odpočinku. Těch je vak v posledních válečných měsících poskrovnu.

První dubnovou neděli je ve tábu zvlá ivo. A nejen v jeho operačním oddělení, kam

nepřetritě docházejí zprávy o situaci na bojitích. V současné době se nejčastěji hlásí velitelství 18. armády, která tvoří levé křídlo 4. Ukrajinského frontu a společně s 1.

československým armádním sborem proniká do prostorů středního Slovenska.

Právě v tomto čase útočí sovětské a československé jednotky na Liptovský Mikulá, Dolný Kubín a Ruomberok.

V hornatém terénu se zápolí doslovně o kadý metr. Postup sovětských a československých jednotek se poněkud zpomalil. Tak to alespoň prozrazují hláení, která do tábu frontu docházejí. A jak zjistil průzkum, čekají postupující jednotky stejně urputné boje i v podhůří Malé Fatry a Oravské Magury, kde stačili hitlerovci vybudovat opevnění a zaujmout soustře-děnou obranu.

40

Pravé křídlo frontu tvoří 60. a 38. armády, které se zase připravují k úderu jihozápadním směrem - na Opavu, Moravskou Ostravu a potom na Olomouc. Zatím jsou jednotky těchto armád jetě na polském území, avak den, kdy dostanou rozkaz k soustředěnému úderu, je

ji v dohledu. Právě dnes se o tom jedná u od samého rána ve velitelské místnosti

armádního generála Jeremenka. Kromě nejbliích spolupracovníků velitele frontu jsou na této poradě přítomni velitelé 60. a 38. armády generálplukovníci Kuročkin a Moskalenko, velitel 1. gardové armády generálplukovník Grečko a také velitel 1. československé tankové brigády major Janko, s jeho jednotkou se při chystaném úderu na Moravskou Ostravu rovně počítá. Chybí pouze velitel 18. armády generálporučík Gastilovič, který řídí operace svých postupujících vojsk. Armádní generál Jeremenko, který je ve funkci velitele 4.

Ukrajinského frontu teprve týden, stojí společně a ostatními generály a důstojníky před velkou nástěnnou mapou. Vysvětluje jim svůj velitelský zámysl při chystaném úderu sovětských vojsk a československých tankistů na Ostravsko. U předtím informoval generál vechny účastníky porady o síle a pozicích nepřítele. Zpravodajci a průzkumníci zabezpečili tábu dostatečné mnoství informací a údajů o situaci na druhé straně fronty. Podařilo se jim dokonce zjistit, e feldmarál Schórner, jemu byla svěřena obrana Ostravska, dostal od Hitlera zvlátní rozkaz, v něm mu fůhrer ukládá uhájit tuto ocelářskou a kamenouhelnou oblast za kadou cenu a bez ohledu na ztráty. Vydáte-li Moravskou Ostravu, píe Hitler v rozkaze, vydáte Německo! Tento hysterický výkřik si mohl Hitler zřejmě uetřit. Feldmarál Schorner si je sám a příli dobře vědom, e v současné době u nemůe bojující říe počítat se Slezskem ani s Porúřím. Pro německou brannou moc a také pro hospodářství třetí říe je nyní Ostravsko nejvýznamnějí zásobárnou uhlí a oceli.

41

A jedinou. Její ztrátu by nebylo moné bez následků oelet. Proto Hitlerův zvlátní rozkaz veliteli armád Střed, a proto také vechna ta přísná Schornerova opatření k soustředění maximálního počtu sil pro obranu tohoto prostoru.

Do moravskoostravské oblasti bylo staeno osmnáct pěích divizí a několik divizí

mechanizovaných a pancéřových. Dále bylo uskupení posíleno speciálně vyzbrojeným

elitním sborem SS, s jeho nasazením zřejmě Schórner počítá při protiúderech,nebo na

místech průlomů fronty sovětskými jednotkami.

Sovětským průzkumníkům se podařilo získat i údaje o feldmarálově rozkazu podřízeným

velitelům, který je hitlerovskými vojáky nazýván Kugelerlass. Zřejmě proto, e je v něm kadému veliteli nařizováno, aby v případě nesplnění povinností kteréhokoliv ze svých podřízených, potrestal provinilce jednoznačně a bez vyetřování - zastřelením!!!!

Po těchto úvodních informacích pak armádní generál seznámil účastníky porady s

rozmístěním nepřátelských sil a také se svým velitelským záměrem, jak uskutečnit celou

operaci. Teď u hovoří o vlastních armádách, divizích, brigádách, plucích a o směrech jejich postupu. Nezapomíná ani na překáky, které mohou zkomplikovat postup jednotek.

V této souvislosti upozorňuje náčelník tábu frontu i na skutečnost, e hitlerovská vojska nepochybně vyuijí pro obranu někdejího československého pevnostního pásma, vybudovaného kdysi na Hlučínsku právě proti vpádu nacistických armád. Zdůrazňuje, e

právě tato opevnění, vzhledem ke svým známým kvalitám, budou jednou z nejtěích

překáek pří postupu sovětských jednotek.

A potom u zase hovoří armádní generál Jeremenko o dalích podrobnostech chystané

operace. Porada trvá dlouho, tábní důstojníci 4. Ukrajinského frontu zatím o její náplni jetě mnoho nevědí, i kdy tuí, co se u velitele frontu projednává.

42

Nevelká skupina muů, která působí při tábu 4. Ukrajinského frontu, i kdy není jeho veliteli bezprostředně podřízena, máto nedělní dubnové dopoledne rovně napilno. Lidé, které řídí, jsou uiteční předevím postupujícím jednotkám 4. a 1. Ukrajinského frontu. Jejich bojové úkoly mají poněkud jinou podobu. Řídí činnost partyzánských skupin a výsadků, které působí na území Československa. A není to právě malý počet lidí. U na sklonku čtyřiačtyřicátého roku to bylo bezmála 700 partyzánů a teď o tři měsíce později působí na území Čech a Moravy přes sto partyzánských skupin, v nich je soustředěno na 5000 bojovníků. Jen s

částí z nich vak má táb partyzánského hnutí při 4. Ukrajinském frontu rádiové spojení.

Během října roku 1944 pak zamířily na území Moravy a Čech čtyři výsadky, jejich úkolem je, kromě diverzní a zpravodajské činnosti, organizovat v prostoru své působnosti partyzánské hnutí a vytvářet ilegální národní výbory, které se po osvobození území od

okupantů ujmou moci. V noci z 30. září na 1. října byl severovýchodně od Brna vysazen

desant s krycím názvem ,,Jermak. Přísluníci tohoto výsadku zanedlouho navázali spojení s odbojovými pracovníky a také s uprchlými sovětskými zajatci na Brněnsku, Kroměřísku a Prostějovsku. Ji během října začala skupina ,Jermak plnit své poslání zpravodajského rázu a během listopadu uskutečnila i první diverzní akce. Tra z Moravské Třebové na Prostějov a z Prostějova na Olomouc se stala právě zásluhou jermakovců pro hitlerovské válečné transporty nejistou trasou. Přitom nejde jen o přeruení tratě. U nejednou se stalo, e vybuchla nálo právě pod projídějícím vojenským transportem.

Jermakovci” výrazně pomohli i desantu Dr.Tyr”, který byl vyslán pro potřeby 1. Ukrajinského frontu na Pelhřimovsko ve druhé polovině října. Tato skupina se ovem nanetěstí záhy po přistání střetla s jednotkami SS a ztratila nejen podstatnou část svých lidí, ale také radistickou výzbroj, s ní mělo být se tábem 1. Ukrajinského frontu udrováno spojení.

43

O její doplnění i monosti spojení se postarali potom partyzáni skupiny Jermak.

V průběhu října čtyřiačtyřicátého roku byly vypraveny na území Čech výsadky Jan Kozina a Mistr Jan Hus. Zatímco druhý z nich začal brzy po svém vysazení působit na Chrudimsku a Čáslavsku, první to měl podstatně sloitějí. Výsadek Jan Kozina , určený původně pro operace v oblasti umavy, byl omylem vysazen nedaleko Loun a hned po seskoku se střetl s hitlerovci. Rovně tato skupina ztratila rádiové spojení a několik svých přísluníků. Jádro skupiny se postupně probilo na východ a na počátku roku se ozvalo její vedení z Českomoravské vysočiny. Teď u i ona plní své původní povolání.

Dalí z výsadků byly pak vyslány do Čech a na Moravu během ledna pětačtyřicátého roku.

Ve druhé polovině března pak putovalo do Čech sedm výsadků s dobře připravenými a

vyzbrojenými lidmi. Poslední, určený na Příbramsko, startuje právě dnes večer.

Větina březnových desantů u se svým řídícím pracovníkům při tábu 4. Ukrajinského

frontu ohlásila. Jen Nepokoření pořád mlčí. Jetě v prvních hodinách toho nedělního

dubnového odpoledne má skupinka muů, jim u tábu frontu veobecně říkají partyzáni,

o jejich osud obavy. Potom, krátce po jedenácté hodině, vak se objevuje na pracoviti

důstojník ifrovacího oddělení.

Zdravím vás, hlaholí, sotva se ocitl mezi dveřmi. Zřejmě proto, e je s lidmi z této skupinky v neustálém styku, nepodává majorovi, který je v místnosti hodnostně nejvyí, obvyklé hláení. Zase nesu jednu příjemnou zprávu, která vám určitě vymae pár vrásek z čela …

Vlastně příjemnou a taky trochu nepříjemnou .. Nenapínej a pochlub se!

Ohlásili se Nepokoření !”

Uka, dej to sem, přikazuje major stroze ifrantovi. A protoe ví, e i vichni ostatní kolem něho jsou netrpěliví a chtějí slyet obsah zprávy, čte její obsah nahlas.

46

Hlásí se skupina .Nepokoření. Po seskoku dolo ke střetnutí s nepřátelskými jednotkami.

Skupina ztratila pět lidí. táb výsadku v pořádku, radioobsluha rovně. Nacházíme se asi 80

kilometrů jihozápadně od určeného místa seskoku. Během uplynulých dnů navázala skupina

spojení s odbojovým hnutím v prostoru, v něm se nachází, úkryt pro vechny zajitěn.

Pravidelné relace se uskuteční od 2.4. na dohodnuté frekvenci a v dohodnutém čase. S

plněním úkolů začne skupina v nejbliích dnech. Hláení podává Vaniev ..

Major odkládá zprávu na stůl. Vrásky na jeho tváři zůstaly. Ani jeho spolupracovníkům není, jak se zdá, příli do řeči.

Co, nepotěil jsem vás? ptá se důstojník ze ifrovacího oddělení.

Potěil,” říká zamyleně major, potěil, ale to ví, pět ivotů je pět ivotů.”

Třeba se jetě některý z těch ztracených časem objeví.

Těko, kdy říká Vaniev, e se střetli s nepřátelskými jednotkami, vypadá to, e jsou ti lidé ztraceni navdycky ..

To zase ten zatracený navigátor,” ulevuje si ifrant.

Osmdesát kilometrů jihozápadně od místa určení..

V tomhle případě to nebyla věc navigátora. Ví přece, e nám hned po návratu velitel

letounu hlásil, e byl navigátor zraněn hitlerovskou protiletadlovou obranou a vysazování řídil druhý pilot.” Podle hláení to vypadá, e se .Nepokoření uchytili dobře..

To se ukáe u zanedlouho.”

VIII

Prodejna oblastního konzumního drustva ve Staré Hůrce je to dubnové odpoledne

liduprázdná. Zákazníci přicházejí a v odpoledních hodinách, kdy přiváejí do prodejny

chleba. Při té příleitosti si pak lidé obvykle dokupují i své minipříděly másla, umělého medu, margarínu nebo marmelády.

47

A nakupují i jiné drobnosti, potřebné v domácnosti, které zatím nejsou na přídělový systém.

Vedoucí Hanu během takových ,,jalových” dopoledních hodin, jak sám tento čas nazývá, obvykle pobíhá po městečku a zastavuje se na kousek řeči u řezníka nebo i v hospodě ,,U

domoviny”. Nezřídka je ho moné, v případě potřeby, nalézt také na potě, kde sedává v koutě u potmistrova stolu.

Jsou ovem dny, kdy ani Hanuovi nebývá příli do řeči. Stává se to zřídkakdy, ale stává.

To se obvykle stahuje do zákulisí krámku, vysedává ve svém éfovském kumbálku, kouří

jednu smrdutou viktorku za druhou a předstírá, e dělá papíry. Někdy skutečně kontroluje dodací listy, píe objednávky a počítá ústřiky potravinových lístků. Ale kadý, kdo ho jen trochu zná, ví, e je to pro něho práce maximálně na hodinku. On vak vydrí civět takhle celé dopoledne. Kdoví na co v těch hodinách myslí.

Tak to ovem bylo donedávna. Do té doby ne ,,arbeitsamt” povolal příručího Petra Chrastila na nucené zákopové práce. To se stalo před třemi týdny a od té doby je Hanu v prodejně sám. Vedení drustva mu sice slíbilo za Petra, který má do vyučení jen pár měsíců, a v poslední době spolehlivě obstarával vechno potřebné, nějakou náhradu. Ale zatím zůstává jen u slibu. Hanu denně telefonicky bombarduje ústředí dotazem, kdy u konečně slibená náhrada za příručího nastoupí, ale vdycky slyí stejnou odpověď: ,,Ta paní, kterou ti tam chceme poslat, je zatím pořád jetě nemocná. Jakmile nastoupí do zaměstnání, poleme ti ji do Staré Hůrky ..,,To můe být nemocná taky do konce války,” namítá do telefonu. ,,Jak to tady mám vechno sám stačit? Prodávání, papíry, nalepování potravinových lístků na ty zatracené archy, navaování, uklízení… Hrom, aby do toho veho pratil…”

,,Zkus si tam u vás někoho sehnat na výpomoc,” radí mu z ústředí, ale to u obvykle Hanu pokládá telefon. Tahle rada je mu platná jako nikdo doma. Koho teď ve Staré Hůrce seeneme na výpomoc? Kadý, kdo vyklouzl ze spárů, arbeitsamtd by dnes povaoval za

kolaboraci, kdyby měl nastoupit do práce.

48

A tak je Hanu v prodejně sám. Mnohem častěji ne dřív je teď rozmrzelý a nevrlý. Ani se zákazníky u toho nenamluví víc, ne musí. Příručí Petr zatím napsal odkudsi od Brna dopis, z něho je patrné, e dělá vechno proto, aby nemusel dělat nic.Hanu bere znovu dopis do ruky.Váený pane éfe, přijměte srdečný pozdrav z jednoho útulného moravského městečka, v něm jsem se včera nedobrovolně ocitl. Jeho jméno Vám, bohuel, nesmím

prozradit, nebo nae stanovitě je přísně utajováno.

Prý z vojenských důvodů, jak nám sdělil vedoucí Kuratoria, který to tady vechno diriguje, nebo kdyby se to rozneslo, mohl by kdejaký nepřítel říe zjistit, e se u idlochovic buduje opevnění. Takhle nikdo neví nic, ale jsou s tím zřejmě starosti. Stejně jako s dalími záleitostmi. Alespoň to ten pán z Kuratoria neustále tvrdí. A já mu to docela věřím.

Začalo to u v Plzni na nádraí, kde někteří podnikavci pomalovali a popsali vechny

vagóny, v nich jsme cestovali, nejrůznějími nápisy.

Vedoucí z Kuratoria trval na tom, abychom vechny ty nápisy okamitě smazali, jinak e vlak ze stanice neodjede. Jenome ke smazávání se nikdo neměl a tak se do toho pustil on. Ne se propracoval s hadrem od posledního vagónu kamsi k lokomotivě, byly u zadní vagóny zase popsány novými nápisy. Nakonec udělal to nejmoudřejí, co mohl, vzdal to. Cestou

jsme měli dost příleitostí prohlédnout si vechny stanice, nebo vude nás nechávali stát nekonečně dlouho. A vekerá snaha pána z Kuratoria, o urychlení naí přepravy byla marná.

Někde mezi Českou Třebovou a Svitavami strojvedoucí z ničeho nic prudce zabrzdil, e

jsme měli okamitě vechny kufry na hlavách. Vzápětí potom začala lokomotiva zběsile

houkat a nás vechny vyhnali z vagónů. To u mi bylo jasné, e jsou nad námi hloubkaři.

49

Natěstí vedla tra lesem a tak jsme do něho naskákali jako zajíci a kadý se snail být co nejdál od toho kulometného rachotu, co ti dva hloubkaři spustili. Kdy jsme se asi po půl hodině vrátili k vlaku, nali jsme lokomotivu prostřílenou jako řeeto. Tři hodiny potom trvalo, ne přijela náhradní a ná vlak se mohl pohnout o nějaký kilometr dál. Po téhle příhodě jsme se pak dostali a do Brna a tam jsme se dobrou hodinu kochali nadějí, e je to u konečná stanice. Ale nebyla. Odvezli nás jetě o nějaký kilometr dál, do městečka, jeho jméno Vám nesmím, pane éfe, prozradit. To u jsem ostatně psal.

Co je u nás nového se zatím neptám, nebo byste mi zatím nemohl stejně odpovědět, ale a budeme mít tu krycí adresu, dám o sobě vědět. Jetě jednou Vás, pane éfe, srdečně zdravím.”

ikula, říká si Hanu v duchu. Je znát, e je to chytrý kluk. Taky ho bavilo víc divadlo ne podvojné účetnictví. A kníky si půjčoval i od zákazníků.

Zvonek u dveří krámu se rozcinkal. Vedoucí se beze spěchu zvedá a míří za pult. Sotva

vak zahlédl příchozí, je cítit z jeho hlasu neskrývanou radost.

Jejej, to jsou k nám hosti. Vítám té, Jano.” Ahoj, Mirku.”

Holka zlatá, ty tomu nebude věřit, ale já na tebe myslím od samého rána.” Neříkej…”

Na mou dui! U jsem dokonce uvaoval o tom, zda nemám stáhnout roletu a rozběhnout

se k vám.” Copak se děje?”

Tak mimořádného jetě nic, ale pro mě je to dost důleité. Pospíchá? Pojď se posadit na kousek řeči.”

Mirku, já se nemůu dlouho zdret, mám Honzíka dole u babičky a ta vaří…

To bude jen chvíle, pojď…

Hanu odvádí Janu Bezděkovou do zadní místnosti krámu. Do míst, které ona u dávno

důvěrně zná.

50

Posad se, Jano,” říká vedoucí prodejny a přitom posunuje před Bezděkovou kulatou

stoličku, na ní sedává. Sám se pak chystá usadit na velké lepenkové krabice s kostkovým cukrem. Jetě vak ne to učiní, uvědomuje si, e měl své někdejí kolegyni něco nabídnout.

Nechce si dát sklenku griotky, mám otevřenou jednu lahvičku pro zvlá milé hosty.”

Ne, Mirku, váně se nemůu dlouho zdret. Co potřebuje?”

Jak jsi to uhádla, e něco potřebuji?”

Tak mě to napadlo, kdy jsi mě usadil na éfovskou idli a nabízí mi griotku … “

To bych udělal i za normálních okolností, ale tentokrát bych tě opravdu rád o něco poádal.”

Pokud to bude v mých silách…”

Podívej, tuhle mám dopis od Petra. Nevypadá to, e by se brzy vrátil.”

A proč u ti sem někoho nedali? Copak nemají nějakou učednici?”

Nemají. Vlastně mají, ale ta paní je u pár neděl ve stavu nemocných, a jak to tak vypadá, jetě pár týdnů bude. Proto mě napadlo, jestli bys nemohla … Jestli bys tady nechtěla na nějaký čas nastoupit. Práci i lidi zná … “

O to, nejde, já jsem o tom nedávno dokonce i uvaovala, jenome nevím, co by tomu řekl Jirka. A hlavně babička Bezděků, která by nám musela hlídat Honzíka.”

Jirku nech na mně, s tím si promluvím sám. A pokud jde o babičku Bezděků, kdybys ji

slíbila, e jí čas od času přinese nějaké to kilo mouky nebo kostku margarínu na

přilepenou, asi by tím nepohrdla a dalo by se s ní mluvit.”

Prosím tě, a kde bys to chtěl brát?”

Něco se vdycky vyetří, to ti přece nemusím vykládat.” To, co vyetří, má kam dávat.”

U nás toho zase tolik nepotřebujeme. Utahují si opasky jiní, můeme si je utáhnout i u nás doma.” Já nemyslím, e si to nosí domů ..

51

,,A kam bych to měl jinam nosit?

Mirku, přece ze mne nebude dělat naivku ..

Jo tak, ty myslí, e někdy něco strčím známým nebo trafikantce, kdy mi nechává

viktorky?”

Ani to nemyslím. Já vím svoje. Ale to nic, to tě jenom ctí. Počkej, co ví?

Váně to nemá cenu o tom mluvit. Jirka ti něco říkal?

Ne, nic mi neříkal, ale já přece nejsem slepá, nemyslí?” Janina otázka zůstává drahnou chvíli bez odpovědi. Snad v tu chvíli nemá Hanu, co by řekl. Je poněkud zaskočen. Teprve po chvíli, kdy u začíná být ticho příli dlouhé, ptá se nejistým hlasem.

Ty jsi něco slyela o partyzánech? Ne, vím jenom to, e tady jsou.*’

A jak jsi se to dověděla?”

Mirku, prosím tě, nevyslýchej mě, stejně ti nic neřeknu.” Jano, tohle je ovem váná věc.”

Buď klidný. Pokud jsem o tom začala mluvit, tak jenom proto, abys viděl, e kdybych sem nastoupila, nepočítám s tím, e bych si odtud nosila domů proviant.”

Díky, Jano, jsi ohromná. Já jsem si vdycky o tobě myslel jen to nejlepí, ale teď vidím ..

Mirku, nech toho … Na lichotky teď není ani čas ani doba. A v tom případě, e tady

nastoupím, bude mi muset slíbit, e s tímhle nadobro přestane .. .

To, co k tobě u dávno cítím, se ze mne přece nevytratí jako mlha z údolí.”

Ty jsi nenapravitelný. Potřebuji kousek drodí a práek na nádobí. Kvůli tomu jsem vlastně přila … ” A přinesla jsi mi radost. Ohromnou radost, Jano. Pokud to vyjde, nikdy ti to nezapomenu … “

Odcházejí do prodejny a zanedlouho potom u spěchá Jana Bezděková úzkou uličkou kolem

kostela ke svému obydlí. Cestou myslí víc na Hanuovu ádost ne na to, co mu nechtěně

prozradila.

52

IX

Jetě je pořád noc, do svítání vak u mnoho nechybí. Hlídky, které střeí partyzánský úkryt v prostoru mezi Starou Hůrkou a Hájemi, přicházejí a odcházejí. A major Vaniev s Václavem Dvořákem sedí ve velitelské zemljance.

Nemají na spánek pomylení. Lidé z destrukční skupiny jsou tuto noc venku. Na akci.

Černý tady bude, Ivane Alexejeviči, nejdřív před pátou. Dřív to ani nemohou stačít..

Podle toho, jak jsme to spočítali, u tady měli být alespoň hodinu. est hodin na cestu a hodinu na tra. Nebudou přece podminovávat a vyhazovat do vzduchu kilometry kolejnic, ale jen pár metrů.

,,I tak. Nezapomeňte, e jsou s nimi i chlapi se Staré Hůrky. A ti nejsou na tak dlouhé noční pochody moc zvyklí. Tím se moná skupina zdrela. Moná..

Velitel i komisař myslí i na jinou monost, co kdy narazili na hitlerovce?

Myslí na to, ale ádný z nich tuto mylenku nahlas nevyslovuje. Proč také zbytečně malovat čerta na zeď. A tak snad proto, aby se mylenky točily po jiných osách, připomíná si Dvořák jeden z vtipů, který mu včera vyprávěl hajný Vaněk. A bezděky se při tom usmívá.

Co je ti k smíchu?” ptá se major komisaře. Ale slyel jsem jednu anekdotu.

Komisař se pokouí reprodukovat vtip, který ho včera, ve Vaňkové podání, srdečně

rozesmál. Dokonce jetě před chvílí, kdy si ho v duchu oivoval, mu připadal výstiný a náleité směný. Teď vak, kdy ho sám vypravuje, cítí, e to není to pravé. Předevím ho zrazuje jeho hlas. Vibruje v tóninách, které by se moná hodily k nějakému rozlučkovému projevu, ale rozhodně ne k anekdotě.

Také Vaniev to cítí, a tak kdy Dvořák s vyprávěním skončil, sám se pokouí komisařův

nezdar ospravedlnit.

53

Vtipy potřebují, Václave, svou zvlátní atmosféru, která se vytvoří jen tam, kde je pohoda a bezstarostnost. A tyhle základní prvky nám, komisaři, dnes oběma chybí. Počkejme s tím vtipkováním a na vhodnějí příleitost.

Dvořák pokyvuje hlavou. Sklání se nad malými eleznými kamny a přikládá do nich březová polínka. A kdy je s tím hotov, začíná mluvit o lidech ze Staré Hůrky, jak je sám poznal.

Major čas od času pokyvuje hlavou a vyráí své kratičké ,,da, přitom vak se dívá

zamyleně kamsi před sebe. Dvořák po chvilce u ví, e teď ho poslouchá velitel jen na půl ucha. Přesto vak mluví dál. Snad proto, aby sám zahnal spánek a také starosti, které jsou při probdělé noci dotěrnějí ne kdy jindy.

Těko povědět, na co v těch chvílích Vaniev skutečně myslí. Moná na hrstku lidí, kteří li večer na akci do úctyhodné vzdálenosti, aby nebyl prozrazen úkryt skupiny. Víc jak patnáct kilometrů odtud leí moná u teď vykolejený některý z vojenských transportů, který se měl dnes v noci přesunovat na východ. Nebo snad myslí Vaniev na nějakého svého blízkého, který je teď vzdálen tisíce kilometrů? Major je, pokud jde o osobní záleitosti, a příli uzavřený. Dvořák o něm ví, e měl enu a dva malé chlapce, rodiče a sestru, kde vak teď vichni jsou, neví ani sám Vaniev. Jetě před odletem skupiny z letitě u Krosna čekal major netrpělivě na nějakou zprávu od svých blízkých, ale nedočkal se. Odstartovali, a on u od té chvíle neřekl o své rodině jediné slůvko. Moná, e na ni myslí právě teď. Také Dvořák má v kapse blůzy svůj amulet. Stejný jako jeho ena Helena. Oba nosí papírek a na kadém jsou stejné vere. Sbohem a kdybychom se nikdy nesetkali bylo to překrásné a bylo toho dost. Sbohem a kdybychom si spolu schůzku dali moná e nepřijdem e přijde jiný host.

Zrovna nedávno o těch verích Dvořák s Vaniem mluvili. A major při tom pořád kroutil

hlavou. Ne proto, e by se mu nelíbily, jen se mu zdálo, e svým obsahem jaksi nezapadají do situace, v ní se zrovna nacházejí.

54

Teď, Václave,” říkal tehdy Dvořákovi, musí lidé víc ne kdy jindy věřit, e se opět setkají.

Asi máte, Ivane Alexejeviči, pravdu. Tyhle vere byly opravdu psány pro jinou příleitost a taky v jiné době, ale nám s Helenou se stejně moc líbí. Jsou od jednoho mého dobrého známého básníka. Kdysi před válkou je napsal a kníku mi věnoval. Po válce za ním

musíme spolu, Ivane Alexejeviči, zajít. I kdy jsme si s ním schůzku nedali..

Moná, e se teď majorovy mylenky točí kolem dnů, které má skupina za sebou.

Začalo to po čertech smolařský. Přiel o pět lidí jetě dřív, ne se stačili pořádně rozkoukat.

A Černý s Kainovem vyvázli se zdravou kůí jen se těstím. Měli ho víc ne oba

Nikolajevové a Aljoa a Grigorij a Kosa. Toho válečnického těstí. A třeba to nebylo jen těstí. V takových situacích záleí hodně na rozvaze a také na zkuenostech. Černý s Kainovem jsou ostřílení frontoví kozáci. A proto také nezačali střílet hned, jak se před nimi esesáci objevili.

V těch chvílích zřejmě rozhodovaly o ivotě a smrti - nervy. A to zní jakkoliv divně, byly to nervy. Kainov byl přece v těch chvílích docela blízko Grigorije. Tvrdí, e by je byli určitě oba esesáci obeli, ani je vypátrali, jenome Grigorij nevydrel a začal pálit. A podobně prý i Aljoa. Jen Nikolajevové a Kosa asi neměli na vybranou. Vyčmuchali je se psy. U těch tří to nebylo válečnické těstí, ale válečnická smůla. To i ono existuje. I kdy je pravda, e těstí se drí spí toho, kdo má zkuenosti. A je a příli vrtkavé právě v takových situacích.

To byl tedy začátek. A potom přila Vaňkova hájovna a také lidé ze Staré Hůrky. Po

neastném přistání Na oltářích, jak tomu místu lidé říkají, to vypadalo vechno a příli neskutečné. A se zdálo neuvěřitelné, e by lidé, kterým hitlerovci denně hrozí katovskou sekerou, mohli víc ne na svou smrt myslet na ivot jiných. A přece to tak je. Kdy se major za pár dnů o tom přesvědčil, styděl se za původní nedůvěru sám před sebou.

55

A pak pochopil, e lidé v této zemi jsou ve své lásce a nenávisti docela stejní jako ti, s nimi bil faisty u Moskvy a Kyjeva.

Třeba takový Bure. Zrovna před chvílí se o něm Dvořák zmiňoval. To je chlap, s ním se ivot nikdy nemazlil. Spí naopak. Dostával jednu ránu za druhou. Doma prý jich bylo třináct, jeho otec dělal v jakési slévárně a matka na statku. Oba dřeli do úmoru a přece neměli nikdy dost, aby nakrmili houf dětí. Čtyři z nich prý umřely na souchotě. Hodně si slibovali od nové samostatné republiky, jenome ta je taky a příli brzy zklamala. Fabrikanti a velkostatkáři jsou stejní v monarchii i v republice. Dřou z lidí kůi. Kam jinam mohl Bure zamířit ne ke komunistům. Byl v jednom houfu s těmi, co na tom byli stejně jako on. A začali se s těmi, kteří je tiskli k zemi, rvát. Vyhrávali a prohrávali, ale nevzdávali se. Těmhle lidem lo u před válkou o bytí a nebytí. O ivot. A kdy přili faisti, vlastně jen pokračovali v dalím boji.

Tak je to zřejmě i s Bergerem a svým způsobem i s Vaňkem. Taky proletářský syn, který prý chodil do těchto lesů s tátou pytlačit. A přitom, kdy si s ním zřejmě páni nevěděli rady, udělali ho hajným. Zní to trochu humorně, ale Vaněk tvrdil, e to bylo přesně tak, jak říká.

O Hanuovi jetě pořád major neví, co si myslet. Je pro skupinu nesmírně uitečný, a není to pro něho jistě jednoduché, zásobovat ji pravidelně proviantem. On sám to sice nechce přiznat, ale určitě s tím má starosti. V posledních dnech je vlastně hlavním dodavatelem jídla, i kdy Vaněk tvrdí, e se na zásobování skupiny podílejí i jiní. Přesto vechno nemá major u Hanue takovou jistotu jako třeba u mladého Buree nebo i u učitele Bezděka. Neví proč. Snad, e je Hanu a příli bezstarostný, sebejistý a velkorysý. Člověk má z něho pocit, e se ustavičně předvádí, e cosi hraje. Bezděk působí docela jinak. Na rozdíl od Hanue toho příli nenamluví, ale z jeho jednání je cítit rozhodnost a věcnost. Se svou inteligencí bude skupině prospěný zvlá v přítích dnech.

56

O ostatních, kteří se postupně připojují, je zatím těké soudit. V tom se musí vedení skupiny zatím spoléhat předevím na Buree a Bergera. Určitě by do téhle práce nezapojili někoho, komu by sami nevěřili. Ten elezničář, kterého přivedl Berger, odvedl nečekaný kus práce…

Odvádějí ji vlastně vichni, s nimi se a dosud setkali. Počítali s pomocí zdejích lidí, ale major sám o nich slyel vlastně jen z přednáek zpravodajců.

Řekli mnohé, nemohli vak povědět vechno. Ani ta nejzasvěcenějí přednáka toti

nemůe odhalit nitro člověka. A co teprve tolika lidí.

Hned druhý den po příchodu skupiny do Staré Hůrky zorganizovali zdejí lidé Černému

spojení s elezničáři. Od zdejí stanice se rozběhly nitky po celém kraji. Teď u skupina dostává pravidelné informace o přesunech větiny vojenských transportů. A stejné to bylo i pokud jde o dislokaci hitlerovských jednotek v okolí a teď u i v celém kraji. Takové výsledky zřejmě nečekali ani ve tábu. V přítích dnech se bude vedení skupiny muset zaměřit na přípravu lidí do revolučních národních výborů. Kdy to takhle poběí dál, bude moné rozdělit skupinu a vyslat část i na Křivoklátsko.

Horí to bylo předvčerejí noci. Jenome to byla spí moje chyba ne kohokoliv jiného,

uvauje major. Ukvapil jsem se. Zbytečně jsem se ukvapil. Zmobilizovali jsme ve Staré

Hůrce vechny spolehlivé spolupracovníky, protoe jsme měli se tábem dohodnutý shoz

zbraní a materiálu. Čekali jsme v prostoru kóty 557 a nai přiletí. Do rána do dvou jsme čekali. A kdy se potom letadlo neobjevilo ani za dalí půlhodinu, poslal jsem lidi domů. A nai přiletěli krátce po t ř e t í … Jetě těstí, e hlídky stačily zapálit ohně. Ale stejně nám potom rozházeli výsadky po celém okolí. Kdyby byl nepřiel Vaněk s tím nápadem poslat pozorovatele na Ostrou skalku, odkud je výhled do celého prostoru, v něm byl shoz

uskutečněn, mohlo to skončit jetě hůř. Takhle během dopoledne větinu výsadků nali.

Teď u mají zbraně i vichni starohůrečtí, kteří s námi spolupracují. Navíc má Vasil ve své zbrojnici jetě záloní samopaly a pistole.

57

Hned zítra budeme muset s Dvořákem rozdělit skupinu na čety ….

Coe mlčí, komisaři? Nebo snad spí?”

Ne, Ivane Alexejeviči, jen jsem se trochu zamyslel.”

Nad čím?

Začínám si dělat o Voloďu a jeho lidi starosti. Opravdu u tady měli b ý t . .

Budou, komisaři, nestrachuj se … 

Ted zase začíná major uklidňovat Dvořáka. A vybral si k tomu svůj osobitý způsob, mluví o budoucnosti. O dnech, které mají před sebou, a co vechno v nich musí udělat. A kdy se Vaniev dostává k tomu, co je potřeba učinit jetě dnes odpoledne, u to ani Dvořákovi nestačí dopovědět. Ve dvířkách zemljanky se objevuje Černého hlava. A hned potom se tam souká dlouhý partyzán celý. Na jeho tváři je spokojený úsměv.

Vichni v pořádku, veliteli. Starohůrečtí chlapci jsou v postelích a nai se u taky chystají na palandy… Pokud jde o tra … Slyeli jste tu detonaci?”

A ví, e ani ne,” odpovídá na Černého otázku Dvořák.

Jak je to moné? Vdy to byla detonace, jako kdy vypálí kanonýrská baterie. Bylo to pár minut po jedné hodině ..

To jste čekali poblí trati, a to bouchne?” ptá se Černého major.

Ne, veliteli. Kdy to bouchlo, byli jsme u dobrých est kilometrů od tratě, ale slyet, to jsme slyeli moc dobře.”

A co ti noví?’ vyptává se major. Neměl jsi s nimi potíe?”

Vůbec ne, počínali si dobře.

Mladý Bure je sice do veho a příli divoký a musel jsem ho párkrát uklidňovat, ale jinak vechno v pořádku.”

Dobrá. Teď si jdi, Volodo, odpočinout.”

Vladimír Černý odchází do své zemljanky a Vaniev s Dvořákem se také chystají alespoň na nějakou chvíli ulehnout. Jitro, které se hlásí k ivotu, slibuje hezký den. Relativně hezký, protoe v době války jsou i ty slunečné dny pořád jen válečné dny.

58

X

Ráno je slunečné a teplé, jako by chtělo vyvrátit vechny pranostiky a pořekadla o

rozmarném aprílovém počasí. Komisař Ziebert to vak nevnímá. U od okamiku, kdy

vstoupil do své kanceláře, soptí.

Zuří vlastně u od druhé hodiny v noci, kdy ho probudilo neodbytné drnčení sluebního

telefonu. Sotva zvedl sluchátko a stačil říct své jméno, vyvalil se na něho vodopád příkazů, éfem, kriminálním radou gestapa Konrádem Biedermeierem.

,,Okamitě se připravte k odjezdu!” slyel Ziebert nejdříve. A vzápětí nato mu éf přikazoval:,.Čekejte za deset minut před domem, zastavím se pro vás! A také jetě volejte komisaře Hóflera. Pojede s námi. Vechno jasné?”

Jetě ne stačil vyslovit alespoň strohé ano, Biedermeier zavěsil. Ziebert chvíli nechápavě civěl. Teprve potom si uvědomil, e se děje něco neobvyklého. Vytočil číslo do bytu komisaře Hoflera, ale záhy zjistil, e volá zbytečně. Hofler zřejmě nespal doma.

Co neobvyklého se děje se dověděl Ziebert a v autě, kdy seděl vedle svého nadřízeného.

Jetě předtím vak musel vyslechnout výtky kriminálního rady.

,,Hoflera jste se samozřejmě nedovolal, co? Zrovna jako já. U sluby má zaznamenáno, e bude dnes v noci doma … “

Ve svém bytě, pane kriminální rado, komisař n e n í . .

Trestuhodná nezodpovědnost. Kdy je ho nejvíc potřeba, Hofler prostě není.”

Komisař Hofler, pane kriminální rado, se v současné době zabývá činností jedné ilegální komunistické organizace … “

Nechte toho, Zieberte, nejsem na ty vae advokátské řečičky zvědavý. Já vím své. Zrovna tak jako o těch vaich milostných avantýrách, ale o tom si pohovoříme při jiné příleitosti, teď na to není čas. Víte, co se stalo?”

Nemám tuení, pane … “

Zabočte doprava!” přikazuje Biedermeier řidiči. Zastavíme se pro kriminálního asistenta Janische. Víte, kde bydlí?”

59

Vím, pane kriminální rado,” přisvědčuje řidič. A jetě ne se poutí Biedermeier do vysvětlení, co se přihodilo, mu za volantem dodává: Myslím, e u na nás pan kriminální asistent čeká před domem..

V pořádku, alespoň někdo, na koho je spolehnutí.”

Teprve potom, kdy Janisch nastoupil do auta, sděluje kriminální rada Biedermeier svým

podřízeným, proč je vlastně vytáhl z postele.

Stalo se, čeho jsme se obávali od chvíle, co nám bylo ohláeno vysazení ruského výsadku v naem kraji. Dnes v jednu hodinu v noci vyhodili bandité do vzduchu tra s vojenským transportem, určeným pro východní frontu. Podle informace, kterou jsem obdrel, přili o ivot dva přísluníci wehrmachtu. Co je vak mnohem horí,transport převáel výzbroj pro celý mechanizovaný pluk a dobrá polovina materiálu je prý zničena..

U byla učiněna nějaká opatření?” zeptal se při Biedermeierově odmlce Ziebert, ale vzápětí se přesvědčil, e promluvil naprosto nevhodně. Biedermeier si ani tentokrát neodpustil zlostnou naráku na některé ze svých podřízených.

Samozřejmě! Nebo jsme snad měli čekat, a se objeví komisař Hofler? Nebo vy?

Přepadové komando SS u odjelo na místo a má za úkol důkladně prohledat vechny okolní

prostory. Také enijní specialisté jsou na cestě k pokozené trati. Od nich očekávám nejvíc poznatků pro nae pátrání. Měli by nám předevím zjistit, jakým způsobem dolo k přeruení trati a jakého materiálu bandité pouili. Podle toho potom můeme učinit dalí opatření..

Kriminální rada Biedermeier nepustil během jízdy nikohoze svých podřízených ke slovu. A nejinak tomu bylo i při zpáteční cestě. enisté zjistili, e vykolejení vlaku bylo provedeno jak mechanickým způsobem, tak i výbuninami. Vyslovili názor, e akci provedl zkuený minér, vybavený vemi prostředky, jich se pouívá při diverzní činnosti.

Tyto poznatky specialistů potom Biedermeier během cesty rozváděl a ukládal podřízeným

jeden příkaz za druhým.

62

Komisař Ziebert si o celé partyzánské akci udělal vlastní úsudek. Právě tak jako si myslel své o příkazech kriminálního rady. Předevím to, e on, komisař Ziebert není ádný začátečník, aby mu musel Biedermeier udílet lekce.

Kdy zastavil k ránu vůz před sluebnou gestapa, třetila Ziebertovi hlava a ulehčeně si oddychl, jakmile otevřel dveře své kanceláře, za nimi zůstal sám.

Teď vak u dobrou čtvrthodinu chodí kanceláří od okna ke dveřím a od dveří k oknu a

připomíná tygra v kleci.

Několikrát u otevřel dveře sousední kanceláře, kde sedává Hofler, ale idle za stolem je stále prázdná. A tak Ziebert zuří nejen na partyzány, ale i na Hoflera. Zatím jetě není schopen soustředit se na vypracování plánu k dopadení partyzánů, jak mu to kriminální rada Biedermeier uloil.

Chodí a chvílemi cedí mezi zuby jednu a tuté větu: ,,Ruprechta na ně, na bandity,

klatovského Ruprechta. .

Jméno přísluníka klatovské sluebny gestapa se stalo synonymem pro kruté a nelítostné

zacházení s kadým, u něho se objeví sebemení náznak nepřátelství k říi.

O zásazích Kiliána Ruprechta si s oblibou vyprávějí přísluníci gestapa v celém kraji.

Richard Ziebert měl v uplynulých letech dostatek příleitostí poznat Ruprechtovy vyetřovací metody na vlastní oči. Slouili spolu nejdříve v pobočné úřadovně gestapa v Písku. A kdy byla potom zruena, Ruprecht i Ziebert byli oba přeloeni do Klatov. Oba tam působili v referátu IV-a-1, který má na starosti boj proti komunistickému a levicově orientovanému odboji. Zatímco Ziebert byl před necelými dvěma roky přeloen do zdejí oblastní sluebny, Ruprecht se stal vedoucím klatovského protikomunistického oddělení. Předevím za své zásluhy z dvaačtyřicátého roku,. kdy se podílel na zatčení desítek osob, které byly tehdy bez velkých průtahů popraveny. Stanné právo, vyhláené v protektorátě po atentátu na Reinharda Heydricha k tomu dávalo vechny příleitosti. A Ruprecht jich vyuíval v plné míře. Ziebert dodnes lituje, e on sám nedokázal vyuít ke své kariéře právě oné doby.

63

Mluví o tom pokadé, kdy se víc napije a vzpomíná na měsíce společné sluby s

Ruprechtem. A myslí na to a příli často. Zvlátě v takových situacích, jako je dnení, kdy má pocit, e je ikanován lidmi, kteří nemají zdaleka takové zásluhy jako on sám. Takové mylenky se mu začínají honit hlavou i nyní.

Tehdy jsem měl být tak chytrý jako teď, a určitě u bych seděl na idli kriminálního rady Biedermeiera. Jenome já jsem tu českou sebranku příli etřil. Neměl jsem to svědomí jako Kilián, který se s nikým nemazlil, bral je bez milosti jednoho po druhém a posílal na střelnici SS v Lubech. Tam končili u cílového valu. Někteří z nich moná byli opravdu nevinní, ale copak byl čas zjiovat, jestli mluví pravdu nebo lou. Tehdy stačilo, kdy některý z konfidentů řekl, e takový provinilec poslouchá cizí rozhlas. Tím to bylo dané. Poslouchá Moskvu nebo Londýn, tak je jasné, e jsi nepřítel říe, a schvaluje atentát na říského protektora. A li jsme pro něj. Jeden čas se Ruprecht zaměřil předevím na hostinské. Těch jsme vybrali na Klatovsku pěknou řádku i s rodinami. A někdy i s půlkou vesnice. Třeba v Obytcích. Tam byl hospodský Suchý. O tom se Kilián dověděl, e poslouchá společně s některými svými hosty cizí rozhlas. A udělal z celé záleitosti monstr-případ. Zatkli jsme přitom na třicet osob. Bedřich Suchý a jeho syn byli odsouzeni k trestu smrti. A z těch, co byli zatčeni to potom nepřeili jetě tři dalí lidé. Takový byl Ruprecht…

Richard Ziebert stále jetě lape podlahu své kanceláře a jeho mylenky putují v minulosti.

Obytce byly v kariéře Kiliána Ruprechta vlastně jen začátek. Po nich přili dalí případy.

V Bernarticích, Plánici, ve Věíně, v Myslovicích, v Dolní Kamenici a jetě na jiných místech.

A při kadé takové akce bylo vdycky pár lidí, které dokázal Kilián poslat před popravčí četu.

A potom přila velká akce přímo v Klatovech. To byl zátah na bývalé důstojníky

československé armády. Tehdy se Kilián nějakým záhadným způsobem dověděl, e někteří

z nich připravují zaloení odbojové organizace.

64

V těch dnech byl ve svém ivlu. Sám osobně zatkl na pětadvacet osob a větinu z nich také vyslýchal. Dověděl se od nich vechno, co chtěl slyet. I kdy to asi ve skutečnosti třeba nebyla pravda. Ruprecht měl opravdu pro své výslechy ďábelské metody. Jeho gumový obuek vyztuený silným drátem byl přitom pověstný. I já jsem u toho párkrát asistoval. To nechal Kilián svázat vyslýchaného do kozelce a gumovým obukem z něj vymáhal přiznání.

A kdy vyslýchaný omdlel, polévali jsme ho studenou vodou a potom svázaného odtáhli do

bunkru. Nepříjemné místo u na pohled, betonová místnost bez oken a jakéhokoliv zařízení.

Tam byl vězeň ponechán o hladu i několik dnů. Z těch, co Ruprecht zadrel v souvislosti s přípravou ilegální organizace, okusila tento způsob výslechu dobrá polovina. Devět z nich pak bylo popraveno. Právě tahle akce vynesla kriminálního asistenta Kiliána Ruprechta na výslunní, protoe záhy po ní u se jeho jméno ocitlo na seznamu těch, co byli navreni na vyznamenání zásluným válečným kříem. Od té doby se potom Ruprecht předváděl čím dál víc. Byl na koni a nikdo z nás u ho nemohl dostihnout. Vlastně jsme mu dělali jen takové poskoky…

Richard Ziebert rozhořčeně zamačkává cigaretu do popelníku a zuřivě si mne na své pravici palec o ukazovák. Moná , protoe je pořád jetě v duchu u svého klatovského kolegy.

V mylenkách se mu vybavuje případ, kdy uu si mysleli, e Kilián Ruprecht z toho svého koně spadne a oni nasednou místo něho. To byl tak zvaný případ Lanc, vzpomíná Ziebert.

Poslední, který jsem s Ruprechtem dělal. Hned potom mne přeloili sem a já byl vlastně

docela rád. Ten Lancův případ se odehrál na Písecku, ta vesnice se jmenovala Oslov.

Ano, Oslov. Ruprecht se tehdy dověděl od jednoho ze svých konfidentů o existenci jedné

ilegální komunistické organizace, kterou řídil právě Josef Lanc. Bez otálení se vypravil za Lancovou matkou a zatkl jí společně s jejím druhým synem. Vyslýchal je v Klatovech tou svou obvyklou metodou. A kdy se nedověděl to, co chtěl slyet, nechal přivézt celou rodinu Lancova bratra i s malými dětmi a vem pohrozil, e kdy neprozradí Josefův úkryt, e je nechá zastřelit.

65

To tehdy zapůsobilo. Ruprecht tím donutil Lancova bratra Oldřicha k napsání dopisu a

navázání kontaktu s Josefem.

Trvalo nějaký čas, ne Josef Lanc bratrův dopis dostal. Odpověděl Oldřichovi a pozval ho na schůzku. Tak se tehdy Ruprecht dověděl, e se Josef Lanc ukrývá v hájovně Chmelničná u Oslova.

Potom jsme hájovnu obklíčili a Ruprecht se vydal osobně Josefa zatknout. Udělal to tehdy způsobem, na který asi dodnes nerad vzpomíná, protoe tím byla pořádně poramocena jeho pověst.

Ziebert si teď v duchu znova vybavuje jak to tehdy v hájovně bylo. Dokonce se při této

vzpomínce na chvíli zastavuje.

Ruprecht nejdříve proklouzl do předsíně hájovny. Tam chvíli naslouchal a potom prudce

otevřel dveře do kuchyně. Za stolem, zády ke vchodu, seděl mu. Ruprecht, ani věděl, zda se jedná o Lance, začal zuřivě pálit z pistole. Jedna ze střel zasáhla toho mue do hlavy. Byl to skutečně Josef Lanc.

Hned jak zazněly výstřely, vzpomíná dál Richard Ziebert, vnikli jsme my ostatní do hájovny.

Teprve v té chvíli si asi Ruprecht uvědomil, e jednal ukvapeně a zbaběle. Začal nám tvrdit, e Lance zastřelil v sebeobraně. V pěkné sebeobraně… Vichni jsme se tehdy marně ohlíeli po nějaké zbrani, kterou měl údajně Lanc mít.

Ruprecht se potom snail potrhanou reputaci si vemoně napravit při zatýkání dalích členů této ilegální organizace, ale my, co jsme u toho byli, u jsme si o něm nepřestali myslet své.

Tehdy bylo zatčeno asi padesát lidí, i kdy se později ukázalo, e celá skupina měla v době odhalení jen čtrnáct členů.

V Písku se potom konal soud a patnáct osob bylo odsouzeno k trestu smrti. A po nich jetě dalí.

Ruprecht tehdy pořádně klopýtl, ale z koně nespadl. Sedí na Klatovsku dodnes… Teď bych ho tady docela rád viděl, ten by ukázal banditům, zač je toho loket…

66

Richard Ziebert se náhle zaráí. Snad proto, e ho napadá, e on sám přece můe dokázat právě tolik jako Ruprecht. Dokáu, dokáu, slibuje si v duchu gestapácký komisař. A cedí tato slůvka mezi zuby i v okamiku, kdy se ve vedlejí kanceláři ozývá bouchnutí dveří.

Hofler přiel, napadá Zieberta a ihned se vydává za svým kolegou. A jetě ne si stačí Hofler svléci edivý kabát, poutí se do něho Ziebert, a nezvykle nevybíravě.

Kde se, prosím tě, Kurte, fláká. Biedermeier tě shání od dvou hodin v noci. .

Mne? A proč? ptá se s poněkud přihlouplým úsměvem Hofler Zieberta. A ten rázem chápe,

e má jeho komplic jetě teď v hlavě víc alkoholu ne mylenek. Přesto není schopen se

sám ovládat a dál bouří.

Ty si flámuje a zatím celá sluebna neví, kam dřív skočit. 

Kurt Hofler míří k umyvadlu a Ziebert začíná opět mlčky pochodovat kanceláří. Tentokrát Hoflerovou. A teprve po chvíli, kdy se přiopilý Hofler usazuje za stolem, začíná znova mluvit.

U jsi schopný mě vnímat?

Vnímat snad, ale neschopný cokoliv podnikat.”

To právě bude muset. A co nejdřív. Ví co se stalo? Ta ruská grupa, co jí vysadili

Na oltářích, se začala projevovat.”

A jak?”

Vyhozená tra i s vojenským transportem. Lokomotiva a osm plně naloených vagónů trčí u Bulhartic koly vzhůru. A dalí vozy jsou na sebe nalapané jako sardinky.”

Kdy se to stalo?” Někdy po půlnoci. A od té doby tě Biedermeier shání.” Co mám dělat?”

Nejpozději do devíti hodin máme předloit Biedermeierovi návrh na operativní opatření.”

Hofler se dívá na hodinky a u skoro střízlivým hlasem konstatuje: To tedy příli času zrovna nemáme. Jak situace vypadá, budeme muset sáhnout po metodách tvého někdejího kolegy Ruprechta…”

67

O tom u jsem také uvaoval, protoe to, co dokáe Ruprecht, dokáeme my také.

Samozřejmě, take, můe začít psát. Za prvé… Okamité nasazeni vech konfidentů s

jediným cílem, zachytit stopu po pachatelích diverzní akce. Dál.

Kurt Hofler, přestoe je stále jetě prosycen alkoholem, diktuje Ziebertovi plán opatření, která je nezbytné okamitě podniknout k zamezení dalích partyzánských akcí.

O půl hodiny později pak přediktovává Richard Ziebert návrh písařce a posléze odnáí

kriminálnímu radovi Biedermeirovi. A Kurt Hofler u je mezitím začíná realizovat. Jedním z prvních, které to dopoledne telefonicky shání, je starohůrecký vedoucí Vlajky Karel Volek.

XI

Vaňkova hájovna Na čihadle je ten dubnový večer střeena stejně důkladně, jako bývají

střeeny táby bojujících jednotek. Hlídkující partyzáni jsou rozmístěni na vech

přístupových cestách k hájovně, kudy by se mohl někdo nepovolaný k objektu přiblíit. A tam pod břidlicovou střechou, v místnosti, která kdysi slouila lesníkům za kancelář, skutečně zasedá táb. táb odbojového hnutí ve Staré Hůrce a teď u i v jejím irokém okolí. Půltuctu muů, kteří se tentokrát seli k důleité poradě nejen o bojových akcích, je v nejbliích dnech uskuteční partyzánská skupina, nýbr i o záleitostech, které je třeba připravit pro budoucí čas, a bude území republiky osvobozeno.

Za velkým neprostřeným stolem sedí major Vaniev, partyzánský komisař Dvořák, hajný

Vaněk, učitel Bezděk, Václav Bure a Jaroslav Berger.

Hanu dnes nepřijde? ptá se major jetě předtím ne zahájí Dvořák jednání.

Omlouvá se,” vysvětluje Jiří Bezděk, dělají inventuru.

68

Vaniev pokyvuje nejdříve hlavou, ale potom se přece jen jetě ptá: Nebude mít s tím

úbytkem proviantu, kterým nás zásobuje, nějaké problémy?”

Tvrdí, e ne,” říká zase Bezděk, ale upřímně řečeno, moje ena, která teď Hanuovi v prodejné pomáhá, si s tím dělá dost velké starosti. Pokud jde o mouku, přesáhlo u manko, které by Hanu případně hospodářské kontrole jen těko zdůvodňoval, nejméně tři metráky..

O tom u jsem s Hanuem mluvil,” přeruuje Bezděka Jaroslav Berger. Jetě tenhle týden dostane od mlynáře z Přípotočné tři pytle hladké mouky. A přítí týden dalí. Pak u nebude vechna tíha zásobování leet jen na Hanuovi. Vlčický pekař mi slíbil, e bude skupině pravidelně týdně dodávat pět i víc bochníků chleba, a kdy to bude jen trochu moné, pole i nějakou mouku. Pokud jde o zásobování skupiny, začíná u vechno běet. Nějaký proviant nám dají starohůrečtí řezníci a taky hospodtí… Díky, Jaroslave,” ujímá se opět slova Vaniev. Měl jsem jen obavy, aby se nedostal Hanu do situace, kdy by mu hrozilo zatčení.

Víte, přátelé, zásobování skupiny je jistě důleitá věc, ale nejdůleitějí to pro nás přece jen není. Teď potřebujeme co nejdříve zmobilizovat vechny čestné lidi ve Staré Hůrce i v okolních obcích k jiným akcím. Ale o tom u vám řekne víc tuhle komisař.”

Václav Dvořák si mezitím připravil před sebou několik potitěných listů papíru a kdy

Vaniev domluvil, bere je do ruky. Potom, jetě ne se ozve místností jeho hluboký příjemný hlas, přejídí vechny přítomné jakýmsi zvlátním přátelským pohledem. A najednou začíná hovořit.

Soudruzi, výsadky, které jsme před několika dny tak pracně sháněli po lese, nepřinesly skupině jen samopaly a náboje, ale také jiné zbraně, které teď potřebujeme. Mezi písemným materiálem bylo i provolání Komunistické strany Československa, které bylo vyhláeno v prvních dubnových dnech Klementem Gottwaldem v Koicích. Jsou to nejen potěující a

radostná slova, ale také závané pokyny pro naí současnou práci.

69

Řekl bych, e je to jakási direktiva, kterou se musíme v přítích dnech a týdnech řídit.

Ostatně, poslechněte si alespoň ty nejpodstatnějí části tohoto provolání, a potom řekněte sami, co o tom soudíte.”

Dvořák zvedá první z potitěných listů blí k očím a začíná číst. Tentokrát je jeho hlas jistý, tónina odpovídá situaci i obsahu provolání. Je adresováno vemu českému lidu, pracujícím měst i venkova.

Úvodní věty provolání hovoří o tom, e po více ne estileté okupaci, která přinesla českému národu nekonečné mnoství útrap, nadela konečně hodina osvobození a také odplaty.

Slova o Rudé armádě, po jejím boku bojuje i československé vojsko, a která právě v těchto dnech osvobozuje Slovensko a je připravena vyhnat německé bandity i z českých zemí, pronáí partyzánský komisař zvlá důrazně. A kdy čte o tom, e zanedlouho bude

osvobozeno celé Československo od umavy a k Tatrám, a v Praze nad starodávnými

Hradčany opět zavlaje vítězný prapor republiky, má pocit, jakoby vichni přítomní mui tajili dech, aby jim neuniklo jediné slůvko. Dvořákovi to nedá, aby se na chvíli neodmlčel. Jeho pohled putuje po účastnících schůzky a zastavuje se u Buree. Ten si mne svou velkou rukou rozpačitě oko. Snad, aby nebylo znát, e v něm má najednou víc vlhkosti ne obvykle.

Ostatně není to jiné ani s dalími starohůreckými chlapy. ádný z nich vak se v tuto chvíli za svou momentální rozcitlivělost nestydí.

Po chvíli začíná partyzánský komisař opět číst. Teď u slova, která jsou vlastně jakousi směrnicí pro práci v nejbliích týdnech. Jedná se, jak se praví v provolání, o dva hlavní úkoly: předevím o dovrení poráky hitlerovského Německa a dále o poloení pevných základů nového a astného ivota ve svobodném, skutečně demokratickém a lidovém

Československu, v něm nelze dopustit, aby se poměry vrátily do dob předmnichovské

republiky. Provolání nabádá k jednotě lidu a národa.

Před následující pasáí si Dvořák nemůe odpustit kratičkou připomínku o tom, e ji v

současné době povauje pro

70

jejich práci za vůbec nejdůleitějí. A potom zní místností tato slova:

Uskutečněte základní článek ústavy republiky, e jediným zdrojem státní moci je lid! V

kadé osvobozené obci zvolte hned místní národní výbor a v kadém osvobozeném okrese

okresní národní výbor. Do národních výborů vylete své nejlepí představitele, kteří se osvědčili v boji proti okupantům a zrádcům a jsou skutečnými demokraty. Nedopuste za ádnou cenu, aby se do národních výborů vetřely ivly zrádné a lidé, kteří aktivně

spolupracovali s nepřítelem. Národní výbory, které ve své působnosti vykonávají vekerou veřejnou správu, jsou základem nové demokratické republiky. Jsou to orgány lidu a mají nejen velká práva, ale také velké povinnosti vůči lidu, národu, státu..

Vichni starohůrečtí poslouchají tato slova s neobyčejnou pozorností. Berou si za své i dalí slova provolání, která hovoří o tom, e je třeba uspíit konečnou poráku nepřítele tím, e budou četí lidé podporovat vemi silami osvoboditelskou Rudou armádu a vstupovat do řad nové československé armády. Snad je přitom napadá, e tohle u oni vlastně činí.

Alespoň ti, co sedí dnes tady pod střechou hájovny.

A potom se partyzánský komisař opět odmlčuje. A nejen proto, aby nabral dech pro dalí

odstavec. Zdá se mu, e k tomu, co zatím přečetl, by si měli cosi říci. A začíná o tom sám. O

pasái, v ní je pokyn, e je nezbytné opravovat eleznice, silnice, mosty, telefony, zkrátka vechno, co slouí postupující frontě.

My zatím jetě eleznice, mosty i telefony ničíme, protoe neslouí naí frontě, ale

hitlerovské. Ta doba, kdy tohle vechno zase bude slouit nám a naemu lidu, je u ovem blízko. A my se musíme připravit, abychom po osvobození rychle obnovili výrobu a uvedli ivot do normálních kolejí. To bude předevím práce národních výborů, které budou řídit obnovu hospodářství, výroby, dopravy i mnoha jiných věcí. Pokud vím, není zatím ve Staré Hůrce jetě národní výbor ustaven. A v okolních obcích také ne. U jste uvaovali o lidech, kteří připadají ve Staré Hůrce v úvahu, aby se stali členy národního výboru?”

71

V místnosti nastává i nyní na dlouhou chvíli ticho. A kdy u se zdá být a příli dlouhé, začíná hovořit Václav Bure.

Poctivých a čestných lidí je ve Staré Hůrce dost. O tom jsme se přesvědčili v minulých letech a přesvědčujeme i teď, kdy se na ně obracíme se ádostmi o pomoc nebo o spolupráci. Myslím, e kadý z nás, jak tady sedíme, můe jmenovat alespoň tucet lidí, kteří by se mohli stát členy národního výboru. Já řeknu ty své a pokusím se zdůvodnit, proč si myslím, e by tam měli být. Začnu u těch, které znáte i vy. .

Jiří,” obrací se Dvořák na Bezděka, zapíe to?”

Bezděk mlčky pokyvuje hlavou a bere do ruky tuku. A Václav Bure pokračuje.

Předevím tedy navrhuji Bergera, Bezděka a Vaňka. Vichni se osvědčili jako obětaví a

stateční lidé. A nejen teď, ale po celou dobu okupace. Tuhle Jirka ani Vaněk nebyli a nejsou zatím komunisté, ale já myslím, e jenom proto, e jetě nebyla příleitost, aby do strany vstoupili. A teď dalí, s nimi by se mělo počítat. Soukup. Josef Soukup, co bydlí pod Kocandou. Dělá na dráze v kanceláři, ale je to rovný chlap.

I vy jste se o tom přesvědčili, kdy jsme teď potřebovali získat informátory, kteří nám podávají zprávy o pohybu vojenských transportů. Já poznal Soukupa daleko dřív. U po heydrichiádě za mnou přiel, e kdyby bylo něco potřeba, je ochotný pomoci. Finančně i

jinak, říkal tehdy. Obrátil jsem se na něho v době, kdy se tady v Hůrce objevil Ivan s Vasilem.

A on se nerozmýlel ani chvíli a vzal jednoho z nich k sobě. To bylo v době, kdy tady byli gestapáci denními hosty. Postaral se o Ivana a pomáhal mi i potom s Angličany.”

Dobrá, Soukup je jasný,” říká Dvořák. Navrhuj, Václave, dalí.”

.Dalí je Vítovský. Před válkou to byl sociální demokrat. Tady v městečku dělal dokonce předsedu jejich organizace. U někdy před rokem za mnou přiel a začal o tom, e po válce bude stát určitě v jedné řadě s námi. Dělá ve městě ve fabrice soustruníka.

72

A taky nemá strach nám pomáhat. Potom bych jetě navrhoval potmistra Jílka a ze

enských korpovou. Měli by tam být přece nějaké enské ne?”

Samozřejmě..

A korpová udělala pořádný kus práce, kdy jsme sháněli pro chlapce jídlo. Sama na těch svých kudlila, ale sem do lesa chodila s proviantem skoro obden. Je pravda, e je na můj vkus kapánek řečnějí, ale dovede taky mlčet. A kdy dostane nějakou funkci v národním výboru, nebude jí ta její vyřídilka na kodu. O potmistrovi u jsme vám říkali. I on má zásluhy. Předevím o mladého Beáka.

Odposlechl tehdy telefon, kdy Volek udával gestapu, e Franta Beák poslouchá zahraniční rozhlas, i to Ziebertovo rozhodnutí, e si pro něho zajedou. Jak mi říkala jeho matka, je teď taky někde v lesích s partyzány. A to snad by bylo za moji osobu zatím vechno.

,,A co Hanu?” ptá se Vaniev. Hanue nenavrhuje?”

Hanue zatím nenavrhuji. Vím, e dělá hodně, dovede riskovat, ale moná právě proto…

Ne, s tím bych zatím počkal. Ale pokud si někdo z vás myslí, e by tam měl být i on, nebudu proti tomu.”

Tak jsi nám tady, Václave, vyjmenoval řadu lidí,” ujímá se slova Jaroslav Berger, ale sám o sobě si se ani nezmínil. A já si myslím, e ty bys měl být v národním výboru na prvním místě.

A tak navrhuji, aby byl Bure zvolen jako předseda…”

Počkej, Jaroslave,” přeruuje Bergera Dvořák. Jako s předsedou se s Václavem počítá, ne vak v národním výboru. Před několika dny se nám konečně podařilo navázat spojení s ilegálním výborem strany na okrese. Dověděli jsme se, e počítají s Bureem jako s

předsedou KSČ ve Staré Hůrce a také by měl pracovat v okresním výboru strany.”

V tom případě bychom ovem měli uvaovat o tom, kdo bude stát v čele národního výboru.”

Já bych navrhoval tuhle Jirku Bezděka,” říká zase Václav Bure. Má vech pět pohromadě, jedná s rozmyslem, lidi v obci si ho váí jako člověka i jako kantora a on s nimi dovede jednat… Rozhodně bych navrhoval Bezděka.”

73

Prosím vás, soudruzi, nesmíte zapomenout, e jsem proti vám jetě kluk, namítá Bezděk.

Jakýpak kluk, tam na trati prý jsi se ukázal jako celý chlap,” usmívá se Dvořák. A hned pokračuje: Dobrá, souhlasíte tedy s tím, aby byl Bezděk pověřen funkcí předsedy revolučního národního výboru ve Staré Hůrce?”

Vichni souhlasně pokyvují hlavou.

Děkuji za důvěru, soudruzi, udělám vechno, abych vás nezklamal… Víte, já..

Počkej, Jiří, pojďme dál, máme toho na projednávání jetě hodně,” říká rázněji ne obvykle Dvořák. Teď bys měl své návrhy na členy výboru jetě dokončit ty, Jaroslave. Skončil jsi u Buree. Koho dalího navrhuje…?”

V přítích minutách vyslovuje své návrhy Berger a po něm Vaněk i Bezděk. Po čtvrthodině je na seznamu dvacet jmen lidí. A starohůrečtí se dohadují, kdo z nich a koho, bude o jejich přítím poslání informovat. A potom u zase bere Dvořák dalí list provolání a čte věty, které jsou i směrnicemi pro jejich práci.

Dalí pasá koického provolání,” říká Dvořák úvodem, se týká těch, kteří zradili. Zajistěte bezpečnost osvobozeného územi od zjevných i tajných agentů nepřítele! Zařiďte v kadém místě národní milici, která v součinnosti s ústředními bezpečnostními orgány bude dbát o pořádek a bezpečnost osoby a majetku. Zatkněte ihned vechny Němce, kteří po Mnichovu k nám přili jako okupanti. Podobně postupujte s těmi domácími Němci, kteří aktivně

podporovali Henleina a Franka a účastnili se vyhlazovacího taení proti naemu národu.

Zřiďte pro zatčené Němce pracovní tábory a přinute je, aby pracovali na znovuvýstavbě

toho, co sami zničili.

Očistěte vlast od nositelů zrady, která nemá v dějinách naeho národa příkladu. Vezměte ihned do vazby vechny aktivní pomahače Moravce, Bienerta a Háchy a celé tak zvané protektorátní vlády, jako i kolaboranty, kteří s Němci aktivně spolupracovali a z utrpení národa osobně těili. Nedejte se mýlit, kdy zrádci a kolaboranti obrátí nyní kabát, zastrčí do knoflíkové dírky tříbarevnou kokardu republiky a budou se vydávat za horlivé vlastence.

76

Tato hnusná čeládka zůstane, čím je, vředem v těle národa a musí být vymýcena, aby národ mohl vzkvétat a prospívat. Uvědomte si, e očista od zrádců a kolaborantů je předpokladem pro astnou budoucnost naeho lidu, národa a státu. Zabezpečte nakradený majetek Němci, zrádců a kolaborantů pro národ a stát! Do vech majetkových hodnot, do

průmyslových podniků, peněních ústavů, zemědělských podniků, do ivností, obchodů,

domovních majetků a tak dále, které byly ve vlastnictví anebo ve správě Němců, zrádců a kolaborantů, anebo, které budou oputěné, dosaďte ihned národní správu, které v dohodě se závodními výbory jmenuje národní výbor. Národní správa je odpovědna, aby svěřené jí

majetkové hodnoty nebyly zaantročeny a aby veřejně spravované průmyslové i

zemědělské podniky byly co nejdříve uvedeny do provozu… Dvořák odkládá dalí z

přečtených listů. A kdy si trochu odpočinul od čtení a nechal ve projít hlavou těm, kteří mu naslouchali, ptá se: Tak co říkáte poslední pasái?!’ V tomhle punktu, to myslím, bude u nás naprosto jasné,” promlouvá nejdříve Bure. Vlajkařskou sebranku, která tady od začátku války otravovala ovzduí, známe jako své boty, Volek a ta jeho bardámička, Rýdl, Temer, Hofbauer, ilhán, Werner, oba Meyerové, Hadrábek. A pak jetě pár jejich poskoků, co se kolem Volka točili v prvních letech války, ale potom vystřízlivěli, si budeme muset vzít taky na pakál. Ovem ty, co jsem jmenoval, bychom si měli ohlídat. A se to začne s nacisty bortit, budou mít zaječí úmysly.” Právě o to jde,” navazuje na Buree Dvořák. ádný z těch zrádců, udavačů a kolaborantů by neměl uniknout spravedlivému potrestání. To bude věc národního výboru a lidových soudů. Já bych měl návrh, aby si záleitosti bezpečnosti a pořádku vzal v národním výboru na starost tuhle Berger.. Já jsem taky pro Bergera,”

připojuje se Bezděk. A Vaněk s Bureem souhlasně přikyvují.

77

A to myslíte, e bychom z toho měli jako vyaltovat naeho strámistra Vondruku? ptá se Berger. A hned pokračuje: Ten se přece během války choval jako poctivý Čech, nemyslíte?

Já jsem přesvědčen, e tehdy, kdy dělal u mě v baráku prohlídku a hledali ty zmizelé flinty, kdyby chtěl, asi by je byl nael. . ,,Vondruku vyaltovávat nemusíme, na rozdíl od mnoha jiných četníků je to sluný člověk. Ale zodpovědnost za bezpečnostní záleitosti v národním výboru musí mít někdo, kdo neměl s okupanty vůbec ádné sluební vazby.”

Dvořák se podíval po Bezděkovi, který svůj názor pronesl tak energicky, e to a udivovalo.

Na komisařově tváři se objevil spokojený úsměv.

Take i v tomhle směru máme jasno?” ptá se Dvořák, ne přistupuje ke čtení dalí části provolání. V přítích minutách potom slyí účastníci porady o konfiskaci půdy kolaborantů a zrádců, o jejím rozdělování drobnému venkovskému lidu, malým a středním rolníkům, deputátníkům a zemědělským dělníkům.

koda, e se téhle doby nedočkala máma s tátou,” povzdechne Bure. A pak se o této důleité části rozvíjí debata. Skoro dvě hodiny trvá, ne je rozhovor o provolání u konce. A potom, kdy u se chystá ke slovu Vaniev, aby řekl své o přítích bojových akcích skupiny, ujímá se slova jetě učitel Bezděk.

Já bych se jetě rád vrátil k tomu provolání. Podle mého názoru by bylo třeba seznámit s jeho obsahem veřejnost. Měli by ho znát vichni u teď ..

To jistě,” souhlasí Dvořák, ale to by znamenalo provolání rozmnoit a rozhodit mezi lidi.”

,,Pokud se mi podaří někde opatřit cyklostylové blány a psací stroj. Cyklostyl toti existuje.

Je u nás ve kole ve sklepě. Řídícímu Kučerovi ho bylo tehdy, kdy přilo to nařízení, e se musí vechny cyklostyly odevzdat, hrozně líto. Tak ten kufříkový cyklostyl zůstal ve kole…

78

Take potřebuje stroj a blány? ujiuje se Berger. Promluvím se Soukupem. Psací stroj určitě doma má a nějakou tu blánu na rozmnoování snad nám taky seene. Hned zítra se s ním domluvím . .

O to ostatní u se potom můu postarat..

Dobrá, tady je, Jiří, to provolání,” říká Dvořák a podává listy Bezděkovi. Čím dřív bude mezi lidmi, tím lip.”

A potom u se dostává ke slovu Vaniev. Je stručný a věcný, ale přesto i jeho informace trvá bezmála čtvrthodinu. Seznamuji účastníky porady s dalí akcí, související s bitvou o koleje.

Černý ji chystá na noc ze soboty na neděli a chce ji uskutečnit na hlavní trati z Prahy do Plzně. K tomuhle starohůrečtí připomínky nemají. Jen Berger zdůrazňuje, e spolehlivých lidí z městečka, kteří se mohou akce zúčastnit, je dost.

Vaniev pak jetě informuje o problémech, které mají jeho radistky s častým měněním

stanovitě pro vysílání. Na druhé straně si vak pochvaluje mnoství i kvalitu informací, které mohou třikrát týdně odesílat tábu.

Kukačka v kuchyňských hodinách, která byla v průběhu jednání slyet i v místnosti, kde

zasedají, u před chvílí ohlásila jedenáctou hodinu. Tomu půltuctu muů jako by se vak nechtělo zvednout od stolu. Cítí, e tohle jejich dnení jednání má pro nejblií budoucnost a příli velký význam a nechce se jim ho jen tak ukončit.

Nicméně před půlnocí se jeden po druhém vydávají do tmy.

XII

Krámská roleta u vchodu do prodejny konzumního drustva ve Staré Hůrce je v době, kdy se v hájovně Na čihadle koná porada partyzánů s odbojáři, staena a k prahu. Světla za zamříovanými okénky vak prozrazují, e jsou v krámku v jeho zákulisí lidé i teď večer.

79

Jsou …

Jana Bezděková je u s inventurním soupisem zboí skoro hotová. Zbývá jí u jen přepočítat sáčky s různým kořením a pak jetě na dvoře sepsat zálohované bedny od chleba a basy od limonád a minerálek. Vedoucí Hanu u dobrou hodinu sedí nad dodacími listy a archy s nalepenými potravinovými ústřiky a rovně počítá. Také on vak u pomalu se svou prací končí. A zdá se, e není s výsledky, které mu vycházejí, nespokojen. Je to patrné z jeho tváře, s ní se postupně vytrácely vrásky, které tam byly na počátku inventury.

O půl hodiny později u jsou oba, Bezděková i Hanu v éfovském ,,kumbálku. Vedoucí

přináí láhev griotky a nalévá do sklenek syrupovitý nápoj.

Dopadlo to, Jano, lip, ne jsem čekal,  říká Hanu a podává Bezděkové naplněnou

skleničku. Opravdu?”

Měl jsem z toho větí obavy, hlavně z mouky. Té nám tady teď chybí něco málo přes tři

metráky, ale bude to v pořádku. Berger domluvil s Hákem v Přípotočné, e mi s několika pytli vypomůe. Měl by nám je, podle toho, jak Berger tvrdil, přivézt jetě tenhle týden. Musíme se modlit, aby nám sem do té doby nevtrhla hospodářská kontrola. To by potom bylo zle . .

Na modlení já zrovna moc nejsem. Vlastně vůbec ne. Nesvedla bych ani otčená . .

,,Já vlastně taky ne. Ale napít se na to, aby se hospodářská lítačka téhle prodejně vyhýbala a do konce války, to snad můeme oba, ne?”

To určitě … Takhle, Mirku, nejen na to, aby nám i napřítě klapala inventura, ale aby to vůbec vechno klapalo.”

Lehce si přiukávají sklenkami a potom u mizí sladký rudý nápoj v jejich hrdlech. Kdy se pak skleničky opět ocitají na Hanuově pracovním stole a oba usedají, ptá se vedoucí Jany Bezděkové. Co jsi myslela, Jano, tím, aby to vůbec vechno klapalo? “

Vechno … Snad jen ti hitlerovci u by mohli doklapat, jinak vechno.

80

Aby byl v pořádku ná Honzík a klapalo to Jirkovi a tobě a vůbec vem naim. I těm v lese, co s nimi připravujete tu nejkrásnějí budoucnost, jakou prý si ani nedovedu představit, jak tvrdí ten můj.

,,Ty jsi toho vyjmenovala tolik, e na ten přípitek jedna sklenička určitě nestačí…

Hanu znova dolévá obě sklenky a potom říká: ,,A teď je řada na mně, abych pronesl

přípitek, nemyslí?”

,,Nemusí s tím tak spěchat. Jak jsem dneska při inventuře zjistila, z té tvé elezné zásoby alkoholu zůstala jen jediná láhev griotky. A o té, pokud si dobře pamatuji, jsi prohlásil, e ji otevře a na oslavu poráky Němců a na nae osvobození.”

To souhlasí, jenome skutečnou eleznou zásobu, mám schovanou úplně někde jinde. A

spolu s ní tam čeká na svou příleitost jetě jiná věcička.”

,,Nezdá se ti, e mluví v hádankách?”

Proč v hádankách? Pro takovou inteligentní enu jako jsi ty na tom nemůe, být přece

vůbec nic záhadného.” Co je to za věcičku? Nějaká bouchačka?”

Třeba bouchačka … Ale ty u jsi, Janičko, zase příli zvědavá. Raději zvedni sklenku.”

Chtěl si pronést nějaký přípitek,” připomíná Jana Bezděková Hanuovi, kdy bere do ruky znova naplněnou skleničku.

Chtěl. Jednak na vechno to, co u si řekla a navíc … Navíc bych ti, Jano, rád poděkoval.

Vytrhla si mi trn z paty, jak říkávala moje maminka.”

To přece nestojí za řeč. Prostě jsem tady a pomáhám ti, jako ty pomáhá jiným.”

Take na tu pomoc!”

Znova vyprazdňují sklenky a je jim najednou oběma příjemně a dobře. A nejen proto, e

alkohol dokáe rozproudit krev jetě dřív, ne začne stoupat do hlavy.

Taky za nimi chodí v noci do lesa, jako ten můj?”

Myslí do Hájů? Ne, tam ne. Občas se s nimi setkávám jinde, ale v Hájích ne.”

U Buree, viď?”

81

,,U Buree nebo u Vaňka .,. Ale co u mě zase zpovídá. Otčená nesvede, ale na

zpovědníka si hraje ..

Někdy mám na vás vztek, e jste takoví tajnůstkáři. Ten můj Jirka a ty vlastně taky.”

Tomu se nemůe divit. Existují mezi nebem a zemí věci, které prostě pro enské nejsou.”

To jsou mi novoty ..

Ne proto, e by je nemohly slyet, ale protoe je lepí, kdy je neznají, aby si nedělaly zbytečné starosti.

Jenome my ty starosti stejně máme. A někdy je lepí, kdy člověk ví, co se vlastně děje, ne kdy tápe a o vem se jenom dohaduje.’*

Moná, ale v téhle době je lépe zastávat moudrost, e nevědomost hříchu nečiní.”

To za tak velkou moudrost zase nepovauji. Jen si představ, jak by to asi dopadlo, kdybych nevěděla, kam Jirka v poslední době večer co večer chodí. Nebo kdyby mi neřekl, e bude venku třeba celou noc. Asi bych ho začala podezřívat, e má někde nějakou milenku, árlila bych a dělala mu scény. Jenome takhle vím, o co jde a je mi snáz. Samozřejmě, e mám o něj strach, ale ten se dá potlačit rozumem …”

Ty jsi dost rozumná i na to, abys neárlila a nedělala Jirkovi scény, i kdyby ti neřekl kam chodí.”

Ba ne, jsem jako kadá jiná. A kromě jiného i árlivá. Kadý člověk, který miluje, je přece árlivý, nemyslí? Já jsem o tom alespoň přesvědčena. Kdy je někdo apatický k tomu, co dělá jeho partner, pak je to neklamná známka toho, e mu na něm příli nezáleí.”

Asi má pravdu. Jako skoro vdycky …

Nedělej si legraci, já to myslím naprosto váně. Copak tvoji enu nezajímá, kde se toulá po večerech a po nocích?” Ne, nezajímá. U dávno ji to nezajímá.”

Mirku, co to povídá za nesmysly …

To nejsou, Jano, nesmysly, ale holý fakt. Květu nezajímá, kde jsem večer nebo v noci. Asi si myslí, e u nějaké enské, ale je ji to úplně jedno.”

82

,,A jak, prosím tě, můete takhle ít?”

,,Neijeme spolu. Bydlíme v jednom bytě, ale neijeme spolu.”

,,A co Mirka?”

,,Mirka? Jedině kvůli ní jsme se jetě nerozvedli. A taky kvůli tomu, e teď bychom neměli jeden ani druhý kam jít. Po válce ale od toho půjdu. I za cenu, e ztratím Mirku.

,,Má to těí, ne jsem si myslela.”

,,Ale co … Raději se napijeme, ty u mě v tom stejně nepomůe a jiní taky ne.”

,,A ty myslí, e bych ti mohla v tomhle nějak pomoci? Já myslím, Mirku, e tohle si musíte vyřeit předevím vy dva s Květou.”

,,Na to u je, děvče, příli pozdě. U kdy jsme přili sem do Staré Hůrky bylo pozdě.

Tenkrát, kdy jsem ti to právě tady v tomhle kumbálku říkal, jsi mi asi nevěřila, ale já to myslel smrtelně váně. Tehdy jsi byla jetě svobodná a mohla jsi mi pomoci..

Nemohla, Mirku. V té době u jsem chodila s Jirkou a byli jsme oba hrozně zamilovaní.”

,,A jste pořád, viď?”

Jsme. Trochu jinak ne tehdy, ale pořád je to něco, čemu se dá říkat láska.”

,,Já vím. A příli dobře to vím, protoe já jsem zase, Jano, pořád zamilovaný do tebe.

Nepustilo mě to, marně jsem se pokouel to ze sebe setřást. Je to čím dál tím silnějí…”

Neblázni, Mirku, ví přece, e to nemá smysl …”

,,Co mám dělat? Tohle člověk nemůe odloit jako koili nebo kabát, protoe je to v něm. Já u jsem si, Jano, přestal dělat iluze o tom, e bych tě někdy mohl mít, e bych tě mohl hladit, líbat, milovat, ale abych vymazal to, co cítím, prostě nedokáu. A v kadém případě mi to dělá ivot hezčí, ne ho ve skutečnosti mám …”

Jana Bezděková se zvedá z krabice, na ní a dosud seděla a přistupuje k Hanuovi.

Podobně jako kdysi, kdy se objevil ve Staré Hůrce, má s jeho ivotním osudem soucit.

83

Stojí nad ním a mlčky ho hladí po vlasech. A potom z ničeho nic její prsty sjídějí na

Hanuovu tvář a její ukazováček se zastavuje na jeho rtech. Trvá to snad jen okamik, ale v Hanuově nitru to nepochybné vyvolává bouři, s ní Jana Bezděková ani tentokrát nepočítala. Najednou ji Hanu objímá a začíná divoce líbat. Jano, Janičko ..

Pokouí se vyprostit z jeho sevření. Mirku, prosím tě, přestaň, nech toho …

U se jí nedaří ho zadret, Děje se něco, co vůbec nechtěla, ale u nemá sílu tomu zabránit.

A potom se najednou ozývá nízkou malou místností v zákulisí prodejny zděený Janin

výkřik. Její pohled se svezl k zamříovanému okénku, které vede do dvora, uviděla v něm čísi obličej. Mirku…! Co je, Jano?

Tam, tam v okně… Někdo tam je… Díval se sem … Viděl nás

. “

Janino, uklidni se, kdo by tam na dvoře mohl teď být..

Určitě tam někdo byl. Viděla jsem ho, nějaký muský ..

Počkej, podívám se tam.”

Hanu odemyká zadní vchod prodejny a vychází na dvůr. Ten vak je zahalen do mlčenlivé

tmy.

XIII

Svítá…

Zákonitě nepozorovaně, zvolna jako se to děje kadý den. A přece bude tohle jitro pro

obyvatele Staré Hůrky docela jiné. Skličující a úděsné.

Lidé, odjídějící prvním ranním vlakem do města za prací, se probouzejí a za okny v ulicích městečka vidí spoustu vojáků. edivé uniformy wehrmachtu i černé uniformy esesmanů.

84

A vichni po zuby ozbrojení. Připochodovali sem, nebo je sem snad přivezli pod roukou

tmy, a teď tady postávají a přecházejí, kouří a baví se, čekají na rozkazy.

Václavu Bureovi je rázem jasné, na jaké rozkazy čekají. Rychle na sebe navléká aty a

kabát.

Čekají a se rozední,” říká své eně, a potom se vrhnou do lesa. Musím jít chlapce varovat. Dost moná, e tam s nimi zůstanu. Kdybych se nevrátil, nedělej si starosti..

Neříká na jeho slova nic, protoe ví, e by to bylo stejně zbytečné. Jen mlčky pozoruje, jak ve spodní části kamen uvolňuje jeden z kachlíků a vytahuje ze skrýe pistoli a náboje, zatím jetě ukryté v koeném sáčku, který kdysi slouil na tabák do fajfky starého Buree.

Dej pozor na Standu a na sebe taky,” říká jetě Bureová svému mui.

Kývá hlavou, objímá ji a líbá na čelo. Léta u to neudělal, v téhle chvíli vak cítí, e to potřebuje udělat.

Vrátíme se ti se Standou v pořádku, neboj se,” říká něco, o čem sám není příli přesvědčen.

Polyká naprázdno a není schopna říct víc ne dvě kratičká slůvka: Jdi u …

Vyklouzl z chalupy a zahradou se dostává do jedné z postranních uliček, která vede k lesu.

Oddychl si, kdy zjistil, e je liduprázdná.

O několik minut později u je v lese. Spěchá při jeho okraji k místům, kde se říká U tří modřínů. Tam má své stanovitě partyzánská hlídka. A Vasil tam skutečné také je.

Co se děje?” ptá se partyzán, kdy vidí udýchaného Buree.

Hůrka je plná Němců,” vyráí ze sebe Bure, Esesmani a wehrmacháci, budou zřejmě pročesávat polesí. Musíte okamitě pryč!” Rozumím, jdeme …”

Zanedlouho potom je v partyzánském leení v Hájích vyhláen poplach. Rozespalí partyzáni narychlo zbírají věci pohozené po zemljankách.

85

Bure jen letmo stačil pozdravit syna a zamířil do velitelské zemljanky. Teď sedí na neuměle sestrojené stoličce a referuje Vanievovi a Dvořákovi, co se v Hůrce děje.

Pouijeme první ústupové trasy, rozhoduje Vaniev. Přesuneme se do polesí Na oltáře a potom se uvidí.”

Půjde s námi?” ptá se Dvořák Buree. Ten mlčky přikyvuje.

Velitel i komisař mají během krátké doby své věci sbalené. Jetě předtím, ne vychází

Vaniev ze zemljanky, přibíhá za ním jiná z hlídek.

Silnice pod polesím Na oltářích je obsazena Němci,” hlásí zadýchaný partyzán.

Kletbu, kterou major pronáí mezi zuby, říká spí pro sebe ne k ostatním. Těm potom a nezvykle klidným hlasem oznamuje to, co stejně oba vědí: Vypadá to, e obklíčili celý prostor kolem Hájů

.

Major si přejídí rukou zarostlé tváře. Zřejmě nyní zvauje, jak vyřeit vzniklou situaci. A po krátké chvíli se ozývá zemljankou jeho rozhodný hlas.

Prostory kolem Ostré skalky mají Němci zřejmě taky obsazený, ale přesto se pokusíme

proniknout právě tudy …”

Taky jsem na to myslel, Ivane Alexejeviči,” souhlasí Dvořák. Je tam dost zalesněných roklí.

Těmi se dá snadněji proklouznout.” Jdeme!” rozhoduje Vaniev.

Ostatní partyzáni jsou ji přichystáni vydat se na pochod.

Z původního výsadku jich tady vak dnes několik chybí. Vladimír Černý s Jakuinem odeli včera zvečera na průzkum trati, na ní partyzáni chystají dalí destrukční akci. A také obě radistky a Kainov tuto noc v táboře nespali. Jejich tříčlenná skupinka byla s radiostanicí na stanoviti vzdáleném od Hájů dobrých patnáct kilometrů. Hodinu před půlnocí odtud Valja se Zojou vysílaly do tábu partyzánského hnutí při 4. Ukrajinském frontu dalí zpravodajské informace, získané Vaniovou skupinou v nepřátelském zázemí. Hned potom se skupinka přesunula na samotu Ole, kde měla dohodnuto přenocování.

86

Přesto je i nyní v táboře půldruhé desítky lidí. Kromě mladého Buree, který se ke skupině připojil u před čtrnácti dny, hned po svém útěku z Dráďan, jsou tady jetě tři dalí nováčci.

Dva z nich přivedl hajný Vaněk hned na začátku týdne. Oba jsou z Kořenova, ale protoe i oni utekli z nucených prací v Německu, nemohli se vrátit do rodné vesnice. Třetím, kdo se v Hájích nedávno objevil je Petr Chrastil. Toho sem předevčírem poslal Hanu. Jetě ho ani nestačili naučit pořádně zacházet se samopalem, ale přesto ho má i on na prsou a řadí se do nástupu společně s ostatními. A potom u vyráejí… ,, Dlouhý zástup postupuje neslyně ranním lesem. Netrvá to vak dlouho. Jen něco málo přes čtvrt hodiny. Potom čelní pátrač skupinu zastavuje a ohlauje, e v prostoru Ostré skalky zaujali Němci postavení.

Nevypadá to, e by se chtěli pohnout kupředu,” oznamuje pátrač majorovi. Spí čekají, zda se tam neobjevíme … Kolik jich asi je?”

Odhaduji to tak na padesát edesát lidí… Je to ale celý řetěz, který zřejmě pokračuje i na Ostrou skalku.” Jistě … Prorazíme tím řetězem nalevo od skalky…

Mám, Ivane Alexejeviči, jiný návrh,” ozývá se v tom okamiku Václav Dvořák.

Poslouchám tě.” Přesunu se tady doprava na okraj té mýtiny, co je před Ostrou skalkou.

Tam na sebe upoutám jejich pozornost a a se tam začnou stahovat, vy můete

proklouznout roklí nalevo od Ostré skalky…” Ty jsi se, komisaři, zbláznil..

Vaniev mává odmítavě rukou. Nesouhlasí s Dvořákovým návrhem, i kdy ví, e je to zřejmě jeden z nejlepích způsobů, jak skupinu z tohoto obklíčení vyvést. A moná s nejmeními ztrátami na ivotech. Tohle si myslí, nahlas vak říká něco jiného.

To co navrhuje, je sebevrada. Nepřichází v úvahu.”

Je to, Ivane Alexejeviči, nejlepí řeení. Je přece lepí, dostanou-li jen jednoho z nás, ne kdy zničí polovinu skupiny.”

87

Komisař má, Ivane Alexejeviči, pravdu,” říká za majorovými zády mladý partyzán Zajcev.

Přesunu se na okraj té mýtiny sám a komisař a odejde se skupinou.”

Tohle je, Aljoo, můj nápad,” říká rázně Dvořák Zajcevovi, a já ho taky sám provedu.”

V tom případě můeme do toho prostoru přejít oba,” namítá vzápětí Zajcev. Třeba se nám potom podaří snáz uniknout. A ta léčka bude určitě věrohodnějí, kdy budou z mýtiny pálit alespoň dvě hlavně …”

Major jetě několik okamiků váhá. Potom jeho pohled sklouzává z Dvořáka na hlouček

partyzánů, kteří stojí opodál. To zřejmě rozhoduje.

Dobrá, chlapci, jděte … ! Já se pokusím dostat skupinu ven tou roklí. Pokud vechno dobře skončí, snate se dostat na samotu Ole. Bude tam pro vás vzkaz. Vypadá to, e se přesuneme na Křivoklátsko, do prostoru, v něm jsme měli původně operovat. Místa Václave zná . .. Týřov, Skryje .. Rozumím, Ivane Alexejeviči…” A ty, Aljoo?”

Skryje, Týřov, jasné jako tenhle den.”

Kdesi v dálce, v místech odkud vyrazili, je slyet křik. A potom krátká dávka ze samopalu.

Víc času u není,” říká Dvořák. Jděte, Ivane Alexejeviči!”

Komisař podává majorovi ruku a potom se objímají. Bureovi stačí Dvořák jen pokynout,

stejně jako ostatním.

Komisař se Zajcevem odcházejí na opačnou stranu ne ostatní. A přítí minuty ukáí, zda je to strana, kde číhá smrt nebo bude pulsovat ivot.

O chvíli později jsou Dvořák se Zajcevem na okraji lesa. Před nimi je mýtina a v dálce se zvedá nad koruny stromů Ostrá skalka. Tam v jejím okolí jsou Němci.

Jetě, Aljoo, počkáme… Skupině to bude chvíli trvat, ne se přesune k okraji rokle…”

Zajcev pokyvuje hlavou a seskakuje do jakési mechem zarostlé prohlubiny, která je tady

zřejmě také jako dávná památka na těbu eleza.

88

Dvořák si vybírá podobné stanovitě jen pár kroků od Zajceva.

Oba se usazují na okrajích prohlubní a pokládají před sebe samopaly i rezervní zásobník.

Kdesi v kapse Dvořákovy vojenské blůzy je pořád jetě uloen nevelký

pomačkaný papírek s veri, které mají s Helenou tak rádi. Dvořák je ovem zná zpaměti a teď si je v duchu říká:

Bylo to překrásné el vechno má svůj konec

Mlč umíráčku mlč ten smutek já u znám

Polibek kapesník siréna lodní zvonec

tři čtyři úsměvy a potom zůstat sám.

Sbohem a kdybychom si neřekli u více a po nás zůstane maličká památka vzduná jak

kapesník prostá jako pohlednice a trochu mámivá jak vůně pozlátka

Tak tedy sbohem, Helenko, vzpomíná Dvořák na člověka, který mu byl v poslední době

nejblií, i kdy byl od něho daleko. Příli jsme toho spolu neuili, i kdy plány, plány jsme měli obrovské. Slibovali jsme si, jak budeme po válce běhat po umavě a po Krkonoích, po Beskydách a Fatře jen tak jako tuláci s jedním jediným batohem na zádech, abychom se cítili co nejvolnějí. Jako děti jsme se těili na večerní procházky Prahou. Ty na Karlův most a uličky Starého města a já zase na toulky po Petříně a Malé Straně. U asi těko kdy uvidím vechny ty nenapodobitelné malostranské střechy, na které jsem se vdycky chodil dívat z rampy u Hradu a představoval si, jak na nich sedával mladý Neruda a vymýlel své povídky.

Taky jsem se jich pokusil pár napsat. Ne z Malé Strany, ale tam od nás z jihu Čech.

Nezvalovi se tehdy docela líbily, jenome ne jsem je stačil umístit v některé redakci, přihnali se do Prahy skopčáci a já jsem zase naopak z Prahy uháněl. A u se tam těko někdy vrátím.

89

Nikam u se odtud z tohohle dolíčku nevrátím. Snad něco z těch naich plánů uskuteční, Helenko, alespoň ty. Zaslouila by sis to. Za tu svou statečnost, a taky za to utrpení, které asi i teď jetě na frontě proívá …

Neměli bychom u, komisaři, začít,” přeruuje Dvořákovo zamylení Zajcev.

Začneme, Aljoo … 

Dvořák pozvedá samopal, natáčí jeho hlaveň kamsi do směru k Ostré skalce a tiskne

spou. První krátká dávka přeruuje ranní ticho lesa. Vzápětí nato pak se Dvořák vysunuje na okraj mýtiny, aby na sebe upozornil Němce.

Zpozorovali ho okamitě a od Ostré skalky zaznívají první výstřely. Dvořák se rychle vrací zpět do úkrytu. To u se také ozývá Zajcevův samopal. V krátké době pak se na vzdálenějím konci mítiny objevuje rojnice postupujících německých vojáků. Větina z nich jde mlčky se zbraněmi připravenými k palbě. A kdesi za rojnicí jeden z velitelů přivolává posily z levého křídla rojnice. Právě z míst, kde je rokle, v ní u teď zřejmě postupuje partyzánská skupina směrem na východ.

Léčka se podařila, uvědomují si oba partyzáni. Oba jetě několikrát tisknou spoutě svých samopalů. Hitlerovci rychle uprostřed mýtiny zaléhají a odkudsi zezadu začínají pálit kulomety. Necháme je přijít co nejblí,” křičí Zajcev na Dvořáka.

Ne, Aljoo, ty se teď seber a bě. Pokus se i ty projít roklí!” Teď u je, komisaři, pozdě.”

Za jiných okolností by určitě Zajcev komisařův příkaz neodmítl, v této situaci vak se zdráhá.

A Dvořák na něho nenaléhá. Jistě i proto, e kdesi za jejich zády zesílil křik, jimi se povzbuzují hitlerovci, kteří táhnou lesem od Hájů.

Kulomet od lesa pod Ostrou skalkou umlká a namísto střel se k úkrytu partyzánů valí dalí německá rojnice. Nepochybně ta, která byla staena z prostoru u rokle, uvědomuje si Dvořák. Uprostřed mýtiny se zvedají první sledy a dávají se do běhu.

Aljoo, útočí!” Vidím … “

92

Čekají oba, dokud se útočící nepřítel nedostane před hlavně jejich samopalů na dvacet

patnáct kroků. A potom rachotí partyzánské zbraně. Jejich střely kosí útočící Němce. est jich zůstává leet na zemi před okrajem lesa.

A potom u smrt přeskakuje k dolíkům, v nich jsou Dvořák se Zajcevem. První je zasaen sovětský partyzán a vzápětí pak i Václav Dvořák.

Je ráno čtyřiadvacátého dubna pětačtyřicátého roku. iví druzi těchto dvou mrtvých hrdinů jsou v té době ji mimo obklíčení a míří lesem k samotě Ole.

XIV

Ráno následujícího dne je ve Staré Hůrce jetě ponuřejí.

I kdy dnes nejsou ulice naplněny nacistickými vojáky, jejich prázdnota není o nic méně děsivá. Kdekdo v městečku u ví, co se událo v lesích u Ostré skalky.

Miroslav Hanu je u krátce po osmé hodině na potě. Sedí u potmistrova stolku na svém obvyklém místě. Tentokrát vak nebaví osazenstvo poty svými historkami. Vichni mají váné tváře.

Myslíte, e to někdo shodil?” ptá se Hanu potmistra. Ten jenom mlčky krčí rameny. A kdy se ani po chvíli nedostává Hanuovi na jeho otázku odpovědi, začíná nad událostí minulého dne meditovat sám.

Podle mého to někdo shodit musel, jinak by neobklíčili právě Háje. Určitě li najisto. Kdo to mohl vyčmuchat? Myslíte, e to byl někdo ze Staré Hůrky?

Moná,” říká lakonicky potmistr Jílek. A kdo?”

Takových práskačů je tady pořád jetě dost.” Myslíte Volka a ten jeho spolek?”

Taky. A třeba i jiní, co se tváří jako vlastenci a zatím jsou to práskači.”

93

,,Znáte někoho konkrétního?” Jílek opět odpovídá vyhýbavým pokrčením ramen.

Copak by se jetě teď nael nějaký Jidá, který by byl ochotný zrazovat?”

Moná, a třeba ani ne za třicet stříbrných, ale z nějakého jiného důvodu.”

Tomu nevěřím. Jaký by to mohl být důvod?” Nevím, různý. Třeba strach o vlastní kejhák . .

Já mám, potmistře, pocit, e vy víte něco víc, ne říkáte. Nemám pravdu?”

Nevím víc, ne říkám. Jenom se dohaduji. A nerad bych někomu ublíil. Ono nařknout z

udavačství je náramně lehké, ale ví, co to znamená? A hlavně co to bude znamenat po

osvobození? Vdy se to říká v tom provolání, které jsi mi sám přinesl. S kolaboranty a zrádci se párat nebudeme, jenome já mám obavy, e to nebude vdycky tak jednoduché.

Existuje dost lidí, o nich by ti ani ve snu nenapadlo, e by mohli mít s Němci něco

společného. A nakonec zjistí, e s nimi táhnou za jeden provaz u kdoví jak dlouho.”

Mám snad tomu rozumět, tak e o někom, kdo mohl partyzány shodit víte, ale nechcete ho jmenovat, protoe si tím nejste tak úplně jistý?”

Říkám ti, e bych nerad někomu ublíil. Znám toho člověka?”

Známe ho oba dost dobře a někdy se ho třeba zrovna na tuhle věc můeme zeptat. Někdy,

ale teď na to jetě není vhodná doba.” Vy myslíte, e kdy řekl Němcům o partyzánech, e by se nerozpakoval udat i nás?” Asi to není vyloučené. Ale třeba je to vechno hloupost, člověk má někdy velký oči a udělá z komára velblouda. A já ti říkám, e nic konkrétního nevím …” Sakra, copak mi, Jílku, nevěříte? To si myslíte, e budu běhat po Staré Hůrce a roztrubovat, e toho nebo onoho podezříváme z kolaborantství a udavačství, e je to on, kdo práskl, kde jsou ukrytí partyzáni?”

94

To vím, e bys neudělal, protoe by se ti to nemuselo taky vyplatit.”

Jo tak, vy mi to nechcete říct, protoe se bojíte? Ne, e nechcete ublíit, prostě se bojíte.”

Hergot, Míro, nech u těch pitomých řečí, nebo mě rozčílí. Jsi zvědavý jako stará bába ..

To není zvědavost, potmistře. V tomhle případě jde i o moji kůi, Co kdy narazím na

tohohle člověka, něco mu svěřím a on mě potom práskne?”

I to se můe, Míro, stát. Proto buď opatrný vude. Vude, rozumí!”

Ne, nerozumím. Někomu přece musím věřit, s někým něco dělám. Tak jako věřím vám a

tuhle děvčatům, musím věřit i jiným lidem, s kterými nám jde o stejnou věc … “

Tak tedy poslouchej, něco ti teď povím, ale jestli vyvede nějakou pitomost, tak si mě nepřej…”

Jílek se při těchto slovech naklonil a skoro k Hanuově tváři a dalí slova mu eptá tak, aby je nezaslechla ani děvčata u přepáky.

Zeptej se Jany, kde byla předevčírem po poledni, kdy jste měli polední přestávku!”

Jana? Bezděková? A kde by měla jinde být ne doma?”

Na to se jí můe někdy zeptat. Ale ne dneska, ani zítra. A přijde čas. Zeptej se jí, co dělala den předtím, ne to v lese začalo v Etně.” Ona byla v Etně?”

Jo, a dokonce za Volkem.” Jak jste to zjistil?”

Snadno, od listonoky. Zikmundová tam byla zrovna s potou, kdy Jana od Volka

odcházela.” To není moné … Co by tam dělala?”

To taky nevím a proto jsem ti o tom nechtěl ani říkat.”

A vy si myslíte, e by Jana … Ne, Jílku, to je naprosto vyloučené, přece by nestrkala hlavu vlastního mue náckům do oprátky. Víte přece, e má být předsedou zdejího národního výboru … ? 

95

,,Právě, e vechno tohle vím, nechci, aby se to dostalo mezi lidi. Mohli bychom jí křivdit.

Kdoví, co tam dělala ..

,,Jílku, tohle je váná věc a já se na to Jany zeptám. Hned teď se jí na to zeptám.

Já nesnesu, aby ji někdo podezříval. Kde je zaručeno, e to Zikmundová neřekne i dalím lidem. Řekla to vám, řekne to i jiným.”

,.Dělej si co chce, ale buď rozumný. Co by se mohlo stát, kdyby opravdu Jana byla . .

Já vám rozumím, ale na to dám krk, e ona o partyzánech neřekla Volkovi ani slovo ..

Hanu jetě chvíli sedí u potmistrova stolku, ale mylenkami je docela někde jinde. A potom se najednou z ničeho nic zvedá a odchází. Z poty míří rovnou do úzké uličky za kostelem a do prodejny. Jako obvykle v tuhle dobu je tam i teď prázdno.

Jana Bezděková stojí na stoličce, vybírá v horních regálech lahve s minerálkami a utírá na nich prach. ,,Jano, nech toho a pojď, prosím tě, na pár slov . . Stalo se něco?”

Stalo se toho moc, ale to ty ví zrovna tak dobře jako já. A ví jetě něco, co bych se taky rád dověděl. Od tebe, Jano!”

Sestupuje ze stoličky, bere ji do ruky a odnáí dozadu do kumbálku. Staví ji k éfovskému stolu, ale Hanu si na ni nehodlá sednout. Zůstává stát před Bezděkovou a dívá se jí zpříma do očí. A potom se pomalu a důrazně ptá: Jano, můe mi říct, co jsi dělala předevčírem v poledne u Volka v Etně?”

Do tváří Jany Bezděkové se hrne krev. Mlčí a najednou má v očích slzy.

Jano, cos tam dělala?” naléhá Hanu.

Potřásá hlavou a jen eptem říká: Nic, nic, co bys nemohl vědět i ty . .

Hanu přivírá oči a zhluboka vydechuje. A teprve, kdy z něho vyprchalo ono napětí, jím byl nabit od chvíle, kdy mu Jílek pověděl o Janě, říká s očividným ulehčením: Já věděl,e to nebylo nic váného…”

96

Bezděková na jeho slova nic neříká. e to nebylo nic váného, co tě do Etny zavedlo, viď?”

Bylo, Mirku, dost váné to bylo, jinak bych tam byla nikdy nela.”

Ale s tím, co se stalo se skupinou, s partyzány, to nemělo nic společného, e ne?

Krčí rameny a neodpovídá. Nebo snad mělo? Jano …?

Zase má v očích slzy a není schopna ze sebe vypravit jediné slovo. A Hanu na ni dál

naléhá.

Řekni mi, o čem jsi mluvila s Volkem?”

Usedá na stoličku, kterou předtím přistavila ke stolu, aby si na ní mohl sednout Hanu a zdá se, e se poněkud uklidňuje. O nás dvou, Mirku. Jak to?

Věděl o tom, co se tady stalo po inventuře. Od koho?”

To nevím, ale předevčírem, kdy jsi byl dopoledne pryč, objevil se z ničeho nic v krámu Temer. Zeptala jsem se ho, c o s i přeje. On mi řekl, e nic, ale pan továrník Volek, e se mnou potřebuje mluvit.” Co mi chce? zeptala jsem se Temera. To vám řekne on sám.”

Já nemám čas chodit za panem Volkem,” snaila jsem se Temera odbýt. Kdy má zájem se mnou mluvit, a si sem za mnou zajde.

Já myslím, e byste neměla být, paní Bezděková, tak neústupná”, nabádal mě ten

zparchantělej dědek. Tuhle večer, kdy jste tady byla s panem Hanuem, jste zdaleka

nebyla tak neochotná. Vzpomínáte si, e?”

Ne, o ničem nevím,” odsekla jsem mu jetě. A on mi hned nato vyrazil málem dech.

Vidíte a pan továrník o tom vem ví a moc dobře. Od samého začátku, jak to tady

probíhalo to zná. Jak jste popíjeli s panem Hanuem tu griotku a potom, jak jste ho začala hladit a on vás l í b a t . .

97

Jste sprostý, Temere . . ř e k l a jsem mu.

Já? Já jsem tady přece, paní Bezděková nic neprováděl. To vy s panem Hanuem. A pan

továrník se teď rozmýlí, jestli by se to neměl dovědět pan učitel Bezděk. To víte, vychovává nae děti, a kdy vy …  Temere, seberte se a jděte pryč, řekla jsem mu znova.

Jo, to udělám, paní Bezděková, ale vy nezapomeňte, e si chce o tom vem s vámi pan

továrník popovídat. Třeba se vám podaří ho přesvědčit, aby si ty své znalosti o vaich

milostných avantýrách nechal pro sebe. Poroučím se … “

To je ale svině,” ulevuje si Hanu. A hned potom se ptá: A tys tam potom la, viď?”

To asi ví, kdy ses mě ptal, co jsem dělala to poledne v Etně. Byla jsem z toho veho tak vyděená, e jsem tam la.” ,,Proč jsi mi o tom neřekla?”

Nevím … Asi proto, e i enské mají někdy své tajnosti, o kterých nevykládají muským, aby jim nepřídělávaly zbytečné starosti.”

Já vím na co naráí, ale teď nemám náladu na debaty tohoto druhu. O čem jste mluvili s Volkem?”

Taky o tom večeru. Opravdu věděl vechno, co se tady dělo. Někdo nás musel sledovat,

celou tu dobu, ne jsem ho zpozorovala. Ale Volek to určitě nebyl. Spí to mohl být Rýdl.”

Na tom tolik nesejde, fakt je, e o tom Volka informovali do vech podrobností. Co na tobě chtěl?” Vyhrooval, e to řekne Jirkovi. To ze veho nejdřív. A potom najednou otočil a začal mi medovým hlasem vyprávět, e i on má pro milostné záitky pochopení, a e je ochoten si to nechat vechno pro sebe a mlčet jako hrob. U jsem myslela, e mi za to své mlčení nabídne, abych se s ním vyspala, a pak e to bude vechno v pořádku. Ale on přiel s docela něčím jiným. Co prý vím o partyzánech, kteří se tady potulují po lesích, řekla jsem mu, e vůbec nic, a udělala jsem překvapenou, jak bych já, enská o nich mohla něco vědět.

Ale víte, paní Bezděková,” říkal jetě tím svým prochlastaným hlasem. Copak pan Hanu jim nedodává proviant?”

98

Ne, nedodává, alespoň o tom nic nevím,” tvrdila jsem mu.

To je divné, v obci si o tom pomalu těbetají vrabci na střee a vy, která jste teď

zaměstnaná v konzumu, o tom nevíte nic. Jak myslíte, kdy nechcete mluvit vy, budu mluvit já. Jetě dneska se zastavím ve kole za vaím manelem . .

Vyhrooval, hajzl, co?” ptá se Hanu, protoe u se mu zdálo, e Jana Bezděková skončila.

Jo, vyhrooval . .

Ale ty jsi mu o mně a o tom, co ode mne dostávali partyzáni, neřekla, e ne?”

Zakroutila hlavou.

Opravdu jsi, Jano, neřekla ani slovo. Chápe, e jinak

. Jinak bych musel odtud co nejdřív zmizet.”

Nemusí … Kdybych mu byla něco řekla, tak u jsi tady teď přece nebyl, nemyslí?”

Take pořád jetě trvá nebezpečí, e půjde za Jirkou a vechno mu o nás dvou řekne?”

Ano, ale já u jsem se s tím smířila. K d y t o Jirkovi vechno vysvětlím, on mi určitě odpustí…”

Jenom se zbytečně neukvapuj! Moná, e se tě pokouel Volek jenom zastrait. Chtěl z

tebe vytáhnout něco o partyzánech, ale v tom se ten darebák přepočítal. O Hájích jste spolu, doufám, nemluvili?”

Ne, u jednou jsem ti přece řekla, e jsem mu o partyzánech neprozradila nic. Nebo si snad myslí, e sem přijeli esesáci proto, e jsem to řekla Volkovi?”

Bezděková začala najednou podráděně zvyovat hlas a poslední slova u skoro křičela.

Hanu se jí rychle snaí uklidnit.

Ne, Janičko, nic si nemyslím. Jen to, e jsi statečná enská. Moc statečná …”

Nech toho, u jednou jsem ti řekla, e jsem jako vechny ostatní enské. A zrovna tak jako ony, mám strach, hrozný strach, Mirku!”

Teď u to musíme, Jano, vydret. Co myslí, já se taky bojím, ale snaím se ovládat. A Volek u nás nebude mít dlouho v hrsti.

99

Ten bude první na řadě, s kým to hned, jak to tady začne, vyřídím … 

,,To bude, Mirku, muset. Čím dřív tím líp ..

Miroslav Hanu má pocit, e Janu Bezděkovou uklidnil. A sám sebe také.

Jetě dopoledne zaskočím za Jílkem, slibuje si v duchu, a vechno mu vysvětlím, aby Janu nepodezříval z něčeho, čeho se nedopustila.

Zanedlouho skutečně opět vychází z prodejny a míří k potě.

XV

Zpráva o tom, e dopoledne před desátou odvezli gestapáci hajného Vaňka, se rozletěla po Staré Hůrce jako blesk. A vzápětí ji doplňuje dalí Jobova zvěst, těsně před polednem si přijelo gestapo pro Vaňkovou a zatklo i Marii Bureovou. Ti nejzasvěcenějí pak vědí i to, e po Bureovi, který odeel s partyzány, zmizel, z městečka i Jaroslav Berger.

Miroslav Hanu byl ve Staré Hůrce mezi prvními, kdo se dověděl o Vaňkově zatčení. Jetě za tepla mu to přiběhl oznámit starý Vrábel, který viděl odjídět od hájovny gestapácké auto a v něm Vaňka. Od té chvíle je Hanu jako na trní.

V poledne s úlevou stáhl roletu a odeel do hostince U domoviny” na oběd. Tam ovem jeho obavy ze zatčení nikdo nerozehnal. Mutí, s nimi seděl u stolu, rozmlouvali o tom, e Vaňkovými a Bureovou zatýkání asi neskončí.

Vaněk určitě nebyl jediný, kdo tady v Hůrce s partyzány dělal,” nechal se nejdříve slyet Rouek. Sám by je přece nestačil s tou svou jedinou hubenou kravkou zásobovat. Teď jde o to, co z něj na gestapu dostanou.”

Z Vaňka, jak ho znám,” promluvil Cingro, nedostanou ani slovo. Proto taky asi přijeli pro Baruku. Budou to chtít vypumpovat z n í … 

100

A vy myslíte, e by Vaňková mohla něco vědět? zeptal se opatrně Hanu.

Pokud něco ví, tak bude i ona jako hrob, řekl zase Cingro.

U enských člověk nikdy neví,” zapochyboval Rouek. Je dost enských, co vydrí

mnohem víc ne leckterý chlap.

Kdy nikdo z těch, koho dneska zatkli, nepromluví, mohlo by to tím skončit,” prohodil Hanu.

Mohlo a nemusí. Co kdy se dostanou k nějakýmu jinýmu článku a je z toho řetěz, e na

jeho konec nedohlídne.”

To jsou jenom dohady . . u j i   o v a l Hanu spí sám sebe ne spolustolovníky.

Kdy u nich zůstane, bude to dobré ..

Necítil se v téhle sýčkující společnosti nejlíp a tak zaplatil a dříve ne obvykle od oběda odeel. Domů ani do krámu se mu vak nechce. A tak se teď pomalu loudá náměstím, hlavou se mu honí mylenky a neví, kam by měl vlastně zamířit. Pota je také teď zavřená a u krámků jeho konkurentů jsou rovně staené rolety.

A pak se najednou ocitá u řeky, za ní se tyčí bochníkovitá Kocanda. A na jejím úpatí stará jednopatrová kola.

Tam je Jirka Bezděk, napadá bezděky Hanue. A rázem se tohoto nápadu chytá jako

tonoucí stébla. Za chvíli skončí vyučování, mohl bych za ním zajít a popovídat si, co on o celé situaci soudí. Třeba mi poradí, jestli to tady mám zabalit a někam zmizet.

Jenome kam? Bezděk moná bude vědět, kam se včera vytratil Berger, kdy se dověděl,

e se po něm shání gestapo. Určitě to bude vědět, a měl by mi to říct. Co kdy i já budu muset narychlo zmizet, kam bych se potom vrtl. Kdoví, kde se teď skupina usadila …

S takovými mylenkami a snad proto i bez jakéhokoliv rozmyslu vstupuje Miroslav Hanu do kolní budovy. Na chodbách u je hlučno a ivo, známka, e je vyučování u konce. Proti Hanuovi se začínají trousit první koláci, kteří zřejmě stačili sbalit své věci dřív ne ostatní.

101

Kde učí pan učitel Bezděk?” ptá se Hanu prvního ze koláků.

Pan učitel Bezděk? Ten má čtveráky a ti jsou v prvním patře hned proti schoditi. .

 D í k y . .

Hanu pomalu vystupuje po letitém dřevěném schoditi do prvního patra. Proti němu sbíhají děti, vráejí do sebe i do něho. Na chodbě jetě chvíli otálí, ne se třída vyprázdní. Bezděka u zahlédl, jak cosi jetě píe za katedrou, take nikterak nespěchá vstoupit. Teprve kdy vidí, e třídu opoutí poslední áček, klepe. Dále . .

Otevírá dveře jen zpola. Trvá několik okamiků, ne učitel zvedne pohled od seitu, do

něho cosi zapisuje. Mirku … Pojď dál. Stalo se něco?”

Ne, zatím ne ..

Pojď přece dál.”

Zavírá za sebou dveře a vchází do třídy. Najednou neví, co by řekl, a z kterého konce začít.

Staví se k první lavici a potom se o ní opírá, a posléze na ni usedne. Teprve potom ze sebe vypraví.

Jirko, já jsem v koncích . .

Co se děje?”

To ví, e dopoledne zatklo gestapo Vaňka, jeho enu a taky Bureovou?”

Vím, kolnice s tím přila…”

A co tomu říká?”

Co bych tomu měl říkat. Udělali jsme chybu. Měli jsme předpokládat, e gestapo po Vaňkovi půjde. Tak hloupí gestapáci nejsou, aby si nevydedukovali, e Vaněk jako hajný, který má Háje v revíru, musel o partyzánech vědět. Vaněk měl odejít s partyzány ..

A proč neodeel?”

Asi nechtěl kvůli eně.”

A teď jsou tam oba. Zrovna jako Bureová. Jestli, Jirko, někdo z nich promluví, seberou nás vechny.

102

Neboj se, z těch tří neřekne nikdo ani slovo. Nedostanou z nich nic, jako by nedostali z nás.” Jsi si tím jistý, e by z nás nedostali ani slovo?” Já ano, ty snad ne?”

Nevím, Jirko, ale já dostal najednou strach. Bojím se, e pro mě můou kadou chvíli přijet a odtáhnout mě … “

S tímhle rizikem jsme přece, Mirku, počítali.” Ty s tím pořád počítá?”

Ale vůbec ne, říkám jen, e i taková monost existuje. Člověk nikdy neví.”

Proč myslí, e se to sesypalo se skupinou? Kdo to mohl udat?”

Tak předevím se nedá, Mirku, mluvit o tom, e se to se skupinou sesypalo. Zaplatili za to dva, Dvořák a Zajcev, jak asi ví. Tím nejcennějím, čím zaplatit mohli, ale skupina existuje a pracuje dál.”

A uvaoval jsi o tom, od koho se mohli Němci dovědět o táboře v Hájích?”

Uvaoval. A moc jsme o tom s Bergerem uvaovali.”

A k čemu jste dospěli.”

Těch moností je víc. Němci věděli o existenci výsadku. Od samého počátku po

partyzánech pátrali. Pak jsou tady i ti dva Angličané. Odeli tehdy od skupiny a od té doby o nich nikdo neslyel. Co kdy je Němci někde chytili a oni jim řekli nejen o skupině, ale taky o Vaňkovi a o Bureovi? Nebo si vezmi radiostanice. Nevysílaly sice nikdy z Hájů, ale pokud je postupně zaměřovali, dalo by se i z toho vypočítat pravděpodobné stanovitě skupiny.”

Ty tedy myslí, e to nemá na svědomí ádný udavač z Hůrky?”

Ani to se nedá vyloučit. Volek a ta jeho paká prý slídí ve dne v noci.”

Mirku, ty ví, kde je teď skupina?” Ne, nevím … “

Ale oni ti určité dají o sobě v ě d ě t … Já si myslím, e by bylo nejrozumnějí, kdybych odeel za nimi.”

103

Mirku, nepanikař! Kdy zjistí, e ti hrozí nějaké nebezpečí, zmiz, a já se ti o úkryt postarám.”

A ty myslí, e mi budou gestapáci posílat avízo, e pro mě jedou?”

V dnení době nemá nikdo z nás záruku. Proto musíme … “

Jiří Bezděk u započatou větu nedokončí. Jeho pohled zalétl oknem dolů před kolu. A

černé auto, v něm jezdí komisař Ziebert, tam právě zastavuje.

Mirku, dole je gestapo, bě se rychle někam schovat, třeba nahoru na půdu ..

A co ty?”

Já tady zůstanu. Počkám, s čím přili.. S čím by chodili? Přili pro tebe! Nebo pro mě .

 U t í k e j . . U č i t e l mu ukáe cestu.

Hanu vybíhá ze třídy a utíká k elezným dveřím na konci chodby, které vedou na půdu.

Zanedlouho potom vstupuje trojice gestapáků do kolní budovy.

Jeden zůstává stát u vchodu a dva zbývající míří do sborovny. Tam vak nejsou dlouho a

vycházejí s učitelkou Volfovou. Chtějí vědět, kde je Jiří Bezděk, kde má svou třídu.

A potom ho odvádějí k autu. Právě v době, kdy ke kole běí Jana Bezděková. Gestapáci u hledali jejího mue doma, ale kdy ho nenali, vydali se za ním do koly.

Před autem se Bezděková bezmocně zastavuje. Jirko … Jiříku ..

Vidí ji a slyí a pokouí se jí povzbudit úsměvem. Sám vak cítí, e se mu to příli nedaří.

Otevírají dveře vozu. A ne tam jeden z gestapáků usedne, obrací se jetě Bezděk na svou enu. Jano, musí to p ř e č k a t … A dej pozor na Honzíka ..

Víc u nestačí říci. Křičí na něho, aby mlčel a nastoupil.

Černý vůz odjídí od koly, projídí městečkem a kolem Etny uhání k městu.

Podívej, u zase někoho vezou,” říká Kateřina Volková svému mui.

106

Chodí teď za ním do Etny častěji ne dřív. Je jí doma najednou úzko. Má strach. Bojí se být doma sama. Koho vezou sis nevimla?

Mám dojem, e tam byl učitel Bezděk. Vyloučeno to není.”

A proč, prosím tě? Ten přece vypadá na docela sluného člověka.

Kdo je dneska ve Staré Hůrce sluný člověk, nechtěla bys mi říct.

To se ukázalo teď, kdy jsme odhalili to partyzánské hnízdo v Hájích . .

Zrovna ty jsi je odhalil . .

No a ne? Kdo myslí, e o něm Ziebertovi řekl?

Karle, přece mi nechce namluvit, es to byl t y ?

Představ si, e právě já. Jen se zkus schválně Zieberta, a se s ním opět potají setká, zeptat. Přehlíí jeho ironickou poznámku.

,,A můe mi prozradit, jak jsi se o tom partyzánském táboře v Hájích dověděl?

Jistě. Jak to říkají Francouzi, za vím vězí enská! Ne! Tomu nevěřím

Nemusí, ale fakt to je. Tak to mi musí vyprávět

Povím, miláčku, ale ne teď, protoe teď mám hrozně naspěch. 

Dobrá, ale nemysli si, e na to zapomenu

Já také ne. Na tohle nezapomenu do smrti, jak jsem se jim pomstil

XVI

Teď u je jaro nejen podle kalendáře. Zeleň zatlačuje do pozadí mnohatóninovou hněď a

eď.

Les, v jeho nitru, nalezla partyzánská skupina majora Vanieva nové útočitě, je poněkud odliný od toho, jaký je v Hájích.

107

Tam měli nad hlavou borovice a smrky a jen tu a tam se mezi nimi objevily břízky. Tady vak listnaté lesy převaují. I krajina má poněkud jiný ráz ne kolem Staré Hůrky. Dodnes lidem na mnoha místech připomíná, e zde kdysi bývalo mořské dno. A nejen těmi oblázky s utajenými trilobity, nýbr i svým roklinovitým reliéfem. Těko říct, zda lidé, kteří sem nedávno přibyli, tohle vechno vnímají. Dávnou minulost i vudypřítomné jaro. Voják se obvykle dívá na krajinu jinýma očima ne ostatní lidé. A tihle lidé jsou vojáci. Sedí v hloučcích pod letitými buky, pod sebou mají hlubokou a dlouhou roklinu, která se táhne kilometry od západu k východu. V dálce na jejím začátku je vidět kus řeky. Ve skupině, rozesazené kolem majora, má v tuto chvíli slovo Vladimír Černý. Vypráví, jak to bylo s ním a s Jakuinem od chvíle, kdy zjistili, e prostor Hájů je obklíčen německými jednotkami.

A tak jsme se oklikou vydali k samotě Ole. Kdy jsme byli asi v polovině cesty, slyeli jsme odkudsi od Ostré skalky střelbu. Zpočátku to byly jen ojedinělé výstřely, ale potom palba zesílila. Na komisaře a Zajceva útočily alespoň dvě roty s kulometem. To vím, ovem a teď, e tam byli z naich jen dva, původně jsme mysleli, e se s hitlerovci střetla celá nae skupina. Kdy potom střelba utichla, postupovali jsme dál směrem na východ k Olím. A tam jsme se setkali s Kainovem a s děvčaty. Taky nevěděli, co se děje. Jediné na čem jsme se shodli bylo, e na samotě nemůeme zůstat, protoe, kdyby se objevili Němci, mohlo by to ohrozit bezpečnost celé Víkovy rodiny. Proto jsme odeli a nechali tam vzkaz, e jsme v lomu Na pasekách. Tam nás potom také Váňa z a s t i h l … 

koda, e to těstí nestálo i při Dvořákovi a Aljoovi, myslí si Vaniev. Asi jsem udělal chybu, kdy jsem dovolil, aby tam komisař zůstal. Neměl jsem mu to dovolit, i kdy to byl jeho nápad. Rozumný nápad … Nerozumné bylo jen to, e jsem připustil, aby jej uskutečnil on sám. Ztratil jsem komisaře zrovna v době, kdy je ho nejvíc potřeba …

108

Vaniovo zamylení je kratičké, ale přece jen vzbuzuje pozornost ostatních. Čekají na

velitelova dalí slova. Uvědomuje si to. Dobře, Voloďo, co hodlá podnikat teď?”

Budeme pokračovat v tom, co jsme začali ve Staré Hůrce. Jak jsem prohlíel mapu, k

tratím, po nich jezdí německé transporty, není odtud dál, ne bylo z Hájů. A zpravodajská sí poběí i nadále po stejných trasách. Hned zítra budou spojky informovat vechny nae lidi, e skupina zůstala pohromadě. A dám jim také nové instrukce k předávání zpráv. Podle mého názoru bude vechno klapat jako předtím.”

,,A jak si představuje spojení se Starou Hůrkou? Naváeme je přes Soukupa, s ním mám zítra schůzku. V pořádku, potřebujeme v co nejkratí době navázat také kontakt s Bezděkem a Bergerem. Od Soukupa zjisti, jak to dopadlo s Vaňkem. Mám obavy, e si ho

začne vímat gestapo. Pokud u nezačalo ..

Major se na chvíli odmlčuje a potom v několika větách shrnuje vechno, o čem a dosud

hovořili.

V Hůrce a v okolních obcích bude tedy převáná část odbojové činnosti spočívat na

národních výborech, které jsou tam u ustaveny. My je budeme zásobovat čerstvými

informacemi o situaci na frontách i o dalích událostech a směrnicích nové československé vlády. Poádáme táb o dalí zbraně, aby byli pro rozhodující zápas vyzbrojeni i lidé ve Staré Hůrce.

Černého skupina bude pokračovat v akcích, které a dosud připravovala a dělala. Včetně

zpravodajské činnosti. Pro radiostanice bude třeba vybrat, Voloďo, nová vhodná stanovitě.

S tím, Ivane Alexejeviči, počítám.”

A jetě něco, s o u d r u z i … Skupina by neměla zůstat bez komisaře. Uvaoval jsem o tom během přesunu a dospěl jsem k názoru, e se pro tuto funkci nejlépe hodí soudruh Bure.

Oči muů, kteří jsou soustředěni kolem Vanieva, se jako na povel obracejí k Václavu

Bureovi. A ten se zase dívá po ostatních.

109

Nu, co tomu, Václave, říká? ptá se major.

Nevím, co bych k tomu měl říct. Zaskočil jsi mě, Ivane Alexejeviči, a nejsem si tak úplně jistý, jestli mám pro tuhle funkci vůbec schopnosti. Jako voják jsem se nikdy příli

nevyznamenal.

V té době, kdy jsi slouil, moná ne, ale v posledních týdnech jsme se vichni přesvědčili, e jsi vojákem na pravém místě. Bojovníkem strany, Václave!”

Bure se i teď tváří rozpačitě.

Co vy si o tom, soudruzi, myslíte?” obrací se Vaniev na ostatní.

Souhlasí jednoznačně. A tak je Václav Bure ustanoven komisařem skupiny.

V době, kdy se o tomto rozhodnutí jedná, sedí v jiném hloučku Petr Chrastil a svým

svérázným způsobem vypráví záitky ze zákopových prací.

V idlochovicích jsem nasazení přečkal v kuchyni. Jenome potom, kdy nás přesunuli do

Brna, dolo i na mě. Dostal jsem rozkazem, e ráno nastupuji na pilberk do práce. A taky jsem el. Rozstrkali nás po dvojicích do stráně a určili nám úseky, co jsme měli vykopat. Já jsem byl v partě s klukem, který byl do téhle práce zrovna tak havý jako já, a tak nám nějakou dobu trvalo, ne jsme vzali krumpáč vůbec do ruky. Jenome sotva jsme to udělali, začalo to kdesi nad námi hučet. Letadla … A potom z hradních ancí začaly pálit flaky. Byla to blbost, protoe to obrovský hejno bombardérů, které se z ničeho nic nad Brnem objevilo, jen rozdrádily. Nestačili ani zahoukat sirény, a u to spustilo. My jsme ses tím klukem vrhli na zem a potom u jsme jenom čekali, co se bude dít. Bylo to hotový peklo. Nevím, jak dlouho to trvalo, ale připadalo mi to jako celá věčnost. A kdy vechno skončilo, ohmatával jsem se, jestli jsem vůbec celý. Hlavu, ruce, nohy ..

Tak to já znám z Dráďan,” přidává se k Chrastilově vyprávění jeden z kořenovských mladíků. ,,Po takovém náletu je člověk zpitomělý a ani nevěří, e zůstal celý . .

110

Počkej, nech to Petra dovyprávět přeruuje mladíka kdosi z hloučku. A Chrastil pokračuje.

Potom přilo to nejhorí, co jsem na vlastní oči viděl. Nechali jsme krumpáče krumpáčema a uháněli do koly, v ní jsme byli ubytováni. Pro věci. Byli jsme rozhodnuti, e z Brna utečeme.

Seběhli jsme ze pilberku dolů na ulici a tam jsem se málem poloil. Tramvaj dostala přímý zásah. To se snad ani nedá vyprávět. Byl to straný masakr. Ani vám nepovím, jak jsem se z toho místa vymotal a dostal se do ubytovny. Jenome tam u zase čekali kuratoristi a začali nám rozdávat gumové rukavice .. A proč? zeptal se vyprávějícího kdosi z hloučku.

Měli jsme jít vyproovat ze sklepů rozbombardovaných domů mrtvé. K jednomu takovému

rozbořenému domu nás potom opravdu zavedli. Ale nebyli jsme tam dlouho. Kdy po chvíli

spustily sirény, utekli jsme. Nechal jsem vechny věci v ubytovně a jetě s jedním

kamarádem jsme utíkali z města ven. To jste li pěky?

Jen pár kilometrů. Potom jsme zastavili nějaké pekařské auto a s tím jsme se dostali asi patnáct nebo dvacet kilometrů za Brno. Řidič nás vysadil v nějakém městečku. Jeho jméno dodnes neznám, pro mě vak bylo nejdůleitějí, e tam vedla tra ku Praze ..

To jste měli kliku ..

Ani bych neřekl. Na té trati toti v té době skoro ádný vlaky u nejezdily. Osobní vlaky vůbec ne a nákladní tak jednou dvakrát denně.” To není moný.

Já jsem si to taky říkal, ale bylo to tak. Nakonec jsme se jednoho nákladního vlaku, co jel směrem na západ, přece jen dočkali. Schoval jsem se v budce pro brzdaře a s napětím čekal, co se bude dít dál. Asi po dvaceti minutách se vlak skutečné rozjel. Jenome jsme nedojeli daleko. Asi pět kilometrů, a pak se nad vlakem objevili hloubkaři. Dvakrát nad námi přeletěli, jakoby chtěli strojvedoucího varovat, aby zastavil.

111

Ten ovem nereagoval a jel dál. To si nedovedete představit, jaká ve mně byla malá

duička. Nejraději bych byl z toho rozjetýho vlaku vyskočil, ale strojvedoucí místo, aby zastavil a koukal od lokomotivy co nejdál utéct, jetě přidával na rychlosti. Nedovedl jsem pochopit proč to dělá, ale zřejmě chtěl dojet a do následující stanice. Proč zrovna tam, mi taky není dodnes jasný. Fakt je, e tam u staniční budovy zastavil. To u byli ti hloubkaři zřejmě dost natvaní, protoe to do lokomotivy spustili jetě dřív ne z ní stačili strojvedoucí s topičem vyskočit. Já jsem ani na zastavení nečekal. Jak strojvedoucí jen trochu přibrzdil, vyskočil jsem a utíkal co nejdál od vlaku. Dostal jsem se do nějaký liduprázdný ulice a k domu, co v něm byla, jak jsem později zjistil, místní spořitelna. Její osazenstvo, kdy vidělo, co se u nádraí děje, seběhlo zřejmě rychle do sklepa. Předtím ovem někdo z nich jetě stačil zamknout dveře u vchodu. Já jsem tam stál pod takovým malým balkónkem a krve by se byl ve mně nedořezal. Tiskl jsem se ke zdi a s hrůzou sledoval, jak dva hloubkaři

systematicky zpracovávají vlak. A kdy potom jeden z nich shodil jetě nějakou mení

bombu, na nic u jsem nečekal, rozkopl jsem u dveří skleněnou výplň a protáhl se dovnitř.

A tam jsem si to hned namířil kamsi do sklepa. Dole bylo asi est nebo sedm lidí, kteří byli stejně tak vyděení jako já. U ani nevím, co jsem jim tehdy řekl. Chtěli slyet, co se děje nahoře. Jenome já jim nedokázal ř í c t nic jinýho, ne to, e je nálet na nádraí a e mají rozbitý dveře. Asi za čtvrt hodiny to potom vechno skončilo a my jsme vylezli ze sklepa zase ven. Take tě ten náklaďák moc daleko od Brna nedovezl?”

Ne, skončil právě v tom moravském městečku. A ty?

,,Já jsem potom zase chytil nákladní auto, s kterým jsem se dostal do dalího městečka.

Tam se mi podařilo vecpat se do vlaku na Prahu. Stál jsem v tlačenici na jedné noze a v duchu jsem se modlil, aby nepřiletěli hloubkaři a taky, aby nepřila nějaká kontrola, která by mě odhalila jako dezertéra.”

112

Tohle taky moc dobře znám,” ozývá se opět vypravěč z Kořenová. I jemu se posléze

dostane slova, i kdy nebude mít příleitost vypovědět svou strastiplnou cestu z Dráďan do rodné vesnice tak podrobně jako Petr Chrastil. U debatujícího hloučku se objeví Vladimír Černý. Přeruí vypravěče. Oznamuje velitelovo rozhodnutí o jmenování nového komisaře jejich partyzánské skupiny. A také, e u zanedlouho opustí toto stanovitě a přesunou se na jiné místo, na něm si vybudují zemljanky.

Vladimír Černý netuí, e k vybudování nového stálého stanovitě u vlastně nedojde. Čas i fronta uhání v těchto jarních dnech jako o překot. A blíí se ke dni, na který čekají milióny lidí.

XVII

V prvních májových dnech vládne v Čechách a také na západní Moravě atmosféra, která se

svým napětím podobá období před bouří. Kdekdo čeká na první zablesknutí. Barometrem je

vývoj událostí, jak na domácí půdě, tak i za hranicemi Československa. A lidé ho sledují pozorně a s napětím.

Ve vojenských tábech se právě v těchto dnech chystají snad u poslední válečné operace.

A větina z nich se týká právě země, která je povaována za srdce Evropy.

Nad berlínským reichstagem u pár desítek hodin vlaje rudý prapor, nacističtí pohlaváři vak stále jetě váhají s kapitulací. Zatím oficiálně nepotvrzené zprávy říkají, e Hitler je mrtev, avak ambiciózní velkoadmirál Dónitz, kterého prý Hitler ustanovil za svého zástupce, diriguje z hlavního stanu ve Flensburgu dál zbytky faistických ozbrojených sil. A ty jsou stále dost početné. Jen v Čechách a na Moravě je jetě soustředěno 62 divizí, které mají přes milión vojáků a důstojníků, v jejich výzbroji je na 10 tisíc děl, 2 200 tanků a samohybných děl a přes tisíc letounů.

113

Přestoe zbraním dochází střelivo a tankům pohonné hmoty je to pořád mohutná síla.

Je rozdělena do dvou skupin armád Mitte pod velením polního marála Schórnera a

Osterreich, které velí generál Rendulitz. Tyto dvě armádní skupiny zaujímají linii od Kamenice přes Lówek laski, Opavu, jihomoravské Ivančice a k Dunaji v Rakousku.

Schorner i Rendulitz dostali od velkoadmirála rozkaz udrovat prostor Čech a Moravy co

nejdéle ve své moci, a pokračovat vemi silami a prostředky v bojích na východní frontě.

Donitz zatím připravuje jednání se západními mocnostmi o nejvýhodnějích podmínkách

kapitulace. Kalkuluje s tím, e by se jeho vláda mohla v budoucnu stát jádrem nového

,,nacionálního a nacionálně-socialistického Německa. Za velitelem anglických vojsk polním marálem Montgomerym u Donitz vypravil s tímto návrhem von Friedburga, a k veliteli amerických vojsk generálu Eisenhowerovi chystá dalího posla.

Také v hlavním tábu sovětských ozbrojených sil vak se právě nyní rodí nové plány

operací, jimi má být zasazen faistické moci konečný úder. Jeho hlavními silami budou

vojska 14. a 2. Ukrajinského frontu. Půjde přitom o rozsáhlý obchvatný manévr, při něm budou likvidovány obě faistické armádní skupiny.

Hlavní tíhu úderu v chystané operaci bude mít Koněvův 1. Ukrajinský front, který právě

ukončil berlínskou operaci.

V prostoru Berlína a po Wittenberg vystřídá armády marála Koněva 1. Běloruský front a 1. Ukrajinský front s 2. Ukrajinským frontem, za součinnosti se 4. Ukrajinským frontem, povedou úder směrem na Prahu. K rozhodujícímu střetnutí s faistickými vojsky má podle tohoto plánu dojít východně od Prahy. A začátek úderu je stanoven na 7. května.

Takový je zámysl hlavního tábu sovětských ozbrojených sil a v prvních květnových dnech začíná jeho realizace. Potom vak dochází k událostem, které přimějí sovětské velení k určitým změnám, předevím časovým. Celou operaci je nutné náhle urychlit a začít dříve, ne bylo stanoveno.

114

Ty události začínají právě 5. května …

U v dopoledních hodinách Praha vře. A minutu od minuty je situace v ulicích města nad

Vltavou napjatějí. Na nádraích na Smíchově, ve Vrovicích a v Holeovicích začínají četí vlastenci odzbrojovat německé vojenské transporty. Před sídlem gestapa v Pečkově paláci se srocují lidé a esesmani, střeící tento objekt, dostávají rozkaz rozehnat je střelbou.

Obyvatelé Prahy začínají strhávat německé nápisy z úřadů a obchodů. Třiatřicet minut po poledni se ozývá první hláení svobodného českého rozhlasu. To vak u se na ulicích hlavního města republiky bojuje. Povstání praského lidu začalo…

Ve stejné době u bojují četí lidé s německými okupanty i v dalích městech, městečkách i na venkově. Během několika málo hodin povstává vechen lid.

Ve Staré Hůrce se tvoří hloučky u od ranních hodin. I tady lidé cítí, e konec okupace visí ve vzduchu. Mnozí z těch, kteří jsou v ulicích, u dnes neodjeli ani do práce. Čekají. Nikdo vlastně neví, kdy a odkud přijde ten signál, ale vytuili, e přijde. A právě dnes.

Miroslav Hanu stáhl roletu půl hodiny před polednem a zamířil na potu. Od chvíle, kdy gestapo odvezlo Jiřího Bezděka, zůstal opět v prodejně sám. Jana přestala do krámu docházet. Je zavřená doma a odmítá s kýmkoliv mluvit. Ani Hanue nepustila do bytu. Jen z okna mu řekla, e u do krámu nepřijde, aby s ní nepočítal.

Hanu je z toho, co se stalo s Bezděkem, Vaňkem a Bureovou rovně zdrcen. A mluví o

tom neustále. I teď, kdy sedí u potmistrova stolu. Je u po dvanácté hodině, vchod do poty je zavřený, ale její osazenstvo dnes neodchází na oběd. Také oni čekají. U rozhlasového přijímače, u telefonu, u telegrafu. Potmistr Jílek poslouchá Hanue, ale jak se zdá, je mylenkami úplně jinde. Tuka v jeho ruce prozrazuje jeho vnitřní neklid. A potom najednou přichází onen dlouho očekávaný povel ze vech stran.

115

Z radiopřijímače a hned vzápětí z telefonního aparátu i telegrafního pásku. V tu chvíli je najednou Jílek klidný. Rozdává děvčatům příkazy, komu a kam mají zatelefonovat, jak ho informovat o dalích zprávách, nebo on teď odchází, pryč na radnici.

Hanu vybíhá z poty dřív ne Jílek a utíká do prodejny. Překotně odemyká dveře u

předního a potom hned u zadního vchodu. Míří do kůlny na dvorku. Tam ve skrýi za

trámem má ukrytou pistoli s náboji. Bere zbraň. A znova se dává do běhu. Ani dveře

nezamyká, jen stahuje roletu.

Uhání úzkou uličkou kolem kostela a dalí ulicí k Volkově vile. Snad ani nevnímá lidi kolem sebe, ani hláení, které se ozývá z rozhlasových tlampačů. Nepoznává potmistrův hlas.

Prosím pozor,” nese se ulicemi Staré Hůrky, vysíláme důleitou zprávu vem občanům naeho města. Nadeel dlouho očekávaný konec nacistické okupace. Dnení den bude dnem naeho osvobození. Vyzýváme občany, aby ihned odstranili vechny německé nápisy

a vyvěsily československé státní vlajky. Dále voláme vechny členy revolučního národního výboru ze Staré Hůrky, aby se neprodleně dostavili na radnici. Opakuji..

Nic z tohoto hláení Hanu nevnímá. A kdy vidí vybíhat z postranní ulice Josefa Soukupa a Jaroslava Bergera, z nich jeden drí v ruce vojenskou puku a druhý sovětský samopal, křičí na ně, aby běeli za ním. Letmo se na sebe podívali a pak skutečné Hanue následují.

U po několika desítkách metrů je jim jasné, kam má namířeno.

Přibíhají k Volkové vile právě ve chvíli, kdy továrník otevírá vrata garáe. Kdoví, zda měl benzín ukrytý právě pro tuhle potřebu, nebo zda mu ho v nedávných dnech poskytli jeho nacističtí přátelé. Skutečností je, e jeho pragovka je v garái přichystána k odjezdu. Na sedadle v přední části vozu sedí Kateřina Volková a za jejími zády jsou narovnány kufry.

Jdeme právě včas,” křičí udýchaný Soukup na Bergera, který je pár kroků před ním a pár kroků za Hanuem. Hanu bez jediného slova míří pistolí na Volka a tiskne spou.

116

Jednou, dvakrát, třikrát.

Volek se podlamuje v kolenou a padá naznak k zemi. Z auta se ozývá zděený výkřik

Kateřiny Volkové. Ale křičí i Berger.

Neblázni, Hanui! Nestřílej! Nestřílej! Přili jsme je zatknout a ne zastřelit…!

Hanu stojí nad leícím Volkem a naprázdno polyká. Vůbec neslyí, co mu Berger říká, v

očích má nepříčetný výraz a hledí na pramének krve, který se řine Volkovi po bradě.

V tom okamiku vybíhá Volková z garáe. Pohlédla na umírajícího mue a hned zase na

Hanue. Vy, zrovna vy jste se opováil,” křičí hystericky.

Ty svině,” syčí Hanu a jeho ruka s pistolí se obrací k Volkové. Jetě vak ne stačí stisknout spou, přiskakuje k němu Berger a vyráí mu pistoli z ruky.

Řekl jsem ti, abys nebláznil! Potřebujeme je ivé! Jste zatčena!”

Odtahují mrtvého vlajkaře do garáe a zavírají za ním vrata. A Kateřinu Volkovou odvádějí k budově radnice. Tam ji předávají četnickému strámistrovi. Na radnici u je dobrý tucet muů, kteří byli ji dříve jmenováni jako členové revolučního národního výboru. A také ti, s nimi se pro tento den počítalo jako s členy pořádkové sluby.

Berger vytahuje z kapsy červené a bílé pásky a rozdává je muům. Členům národního

výboru bílé, pořádkové slubě červené. A potom udílí pokyny.

Určuje mue, kteří mají zbraně, aby li zajistit Temera, jiné posílá k budově místního kina, kde budou zadrení kolaboranti a zrádci internováni. A hned potom vydává dalí pokyny, co je třeba nezbytného zařídit. Potom se obrací na Soukupa a říká: Pojď, Josefe, my teď jdeme pro Rýdla! 

Vydávají se rázným krokem k fotografově ateliéru. Cestou vidí, jak lidé strhávají a

přemalovávají barvami německé nápisy, jak vyvěují československé vlajky, spěchají na

náměstí, protoe v tuhle chvíli nemůe být člověk sám, chce se podílet o svou radost s

ostatními.

Berger se Soukupem zatím tuto radost jetě nevnímají.

117

,,Dej pozor, Josefe, ten darebák má pistoli,” varuje Berger Soukupa. ,,Půjdu napřed a ty mě zajiuj!” ,,Buď bez starosti. .

Ale ne zbrkle, pokud se nebude bránit, půjde před soud, ivý, rozumí!”

A potom se ocitají před dveřmi přízemního baráčku, který kdysi Rýdl neskrovně nazval

ateliérem. Berger bere za kliku, ale je zamčeno. Bez váhání se nakročil a ramenem vrazil do dveří. Povolily a sklo z horní náplně se sype k zemi. Jetě ne dopadnou poslední střepy, je Berger uvnitř se samopalem připraveným ke střelbě. V místnosti vak stojí jen mlčenlivý deskový fotoaparát. Rýdle, jménem republiky, jste …”

Berger u větu nedořekl. V tom okamiku zpozoroval pod závěsem leící tělo. Odhrnuje

látku. Za ní leí udavač a zrádce Rýdl mrtvý. Vedle jeho pravice velká pistole, která mu zřejmě po sebevraedném výstřelu vypadla. Berger ji sbírá ze země.

Odcházejí. A teprve před ateliérem říká Berger nevzrueně: Odsoudil se sám, darebák.

Stejně by ho nečekalo nic jinýho ne provaz.”

Na radnici u je spousta lidí. Víc ne by jich tam být mělo a ne je potřeba. Berger začíná zjednávat pořádek. Ujímá se zatím řízení obce za Bezděka. Rozděluje zbraně, hlídky, sluby, jedná s členy uího předsednictva národního výboru o zabezpečení zásobování i

jiných záleitostech, které je třeba zajistit. V sále kina jsou během dvou hodin shromáděni vichni, kteří zrazovali a kolaborovali.

Před čtvrtou odpoledne se na radnici objevuje Vaněk se svou enou a Bureová. Vaněk má

rozbitou tvář a jeho levá ruka visí bezvládně v átku.

Vítají ho s nepředstíranou radostí, stejně jako obě eny. Ve vzduchu vak i při těchto

projevech radosti visí otázka. Kde zůstal učitel Bezděk?

A potom Berger vyslovuje nahlas odpověď: Bezděk se u nevrátí.”

Dívají se na něho nechápavě.

118

Oddělali ho. Byl jsem u toho. Leel jsem sice zmlácený na zemi, ale vechno jsem vnímal.

I na něm chtěli vědět, kdo v obci spolupracoval s partyzány a kdo rozmnooval a rozdával to provolání. Neřekl jim ani slovo. A tak ho ten praivěj Ziebert uhodil do tváře. Několikrát.

A Jirka se v tu chvíli nedokázal ovládnout, vrhl se na něho a mlátil ho hlava nehlava. A pak třeskl výstřel a jetě jeden. Ta druhá bestie, ten Hofler, co sem taky jezdíval za Volkem, ho zastřelil.. Faistické bestie,” zaklel nahlas Berger. Ostatní mlčí. Dlouho a hrozivé mlčí. Asi by se nejraději vyhrnuli ven a namířili k biografu a tam vechny postavili ke zdi. Nejen za jejich učitele, ale za vechny mrtvé, které mají faisté a jejich přisluhovači a pomocníci na svědomí. Nedá se nic dělat, Jirkovi u nepomůeme.” Potom, jakoby si Berger vzpomněl, se jetě zeptá Vaňka: A co se stalo s těmi gestapáky! Kde jsou teď Ziebert s Hóflerem?”

Kdy to ve městě začalo a do budovy gestapa vnikli nai, byli u vichni gestapáci pryč.

Ale Zieberta teď, ne jsme odcházeli, zrovna nějací mládenci přivezli a sedí dole v cele, kde jsme byli předtím my … ” Kdo to půjde říct Bezděkové? Nechtěl bys to, Hanui, udělat ty?

Zná z nás Janu nejlíp … ” Ne, to na mě nechtějte. Právě proto, e ji znám nejlíp, bylo by to pro mne nejtěí.. To chápu … Nikdo tam nechce zajít?”

Já, já tam půjdu,” říká Vaněk. Nakonec jsem u toho byl, tak snad bude nejlepí, kdy tam zajdeme tuhle s mojí enou.” Prosím tě o to, Vaňku…udělej to pokud mono hned … 

Vaňkovi odcházejí, ale nejsou sami, komu je v tuto chvíli na radnici víc ne těko.

Události vak si vyaduji dalího jednání. Praský rozhlas volá nejen o pomoc, taky uděluje pokyny a varuje. Je třeba zabezpečit důleité objekty v městečku a okolí, mosty, nádraí, příjezdové silnice.

Najednou mají zase plné ruce práce a plné hlavy starostí. Pak si kdosi vzpomíná na

stanovitě německých světlometů u Kocandy a na dalí stanovitě u Radoue.

119

Okamité tam vysílají skupinky ozbrojených muů.

Mezitím se objevuje ve Staré Hůrce Václav Bure se svým synem a s Petrem Chrastilem.

Tisknou si s ostatními ruce a Berger se hned ptá: Kde jsou, Václave, ostatní? Kde je

Vaniev a Černý a vůbec vichni.. Odjeli, hned jak to začalo, do Prahy, odpovídá Bure.

Chtěli jsme s nimi, ale major to nedovolil. Prý nás čeká spousta práce tady v Hůrce Tak to měl pravdu. Nu, kdybych byl měl jistotu, e u to tady drí v rukách ty, asi bych byl majora neposlechl. Ale kdy bude potřeba, tak se do té Prahy vydáme za n i m i , .

Bure posílá syna domů a sám zůstává na radnici. Ačkoliv se to zdá neuvěřitelné, 5. květen jetě není tím posledním dnem druhé světové války, kdy přestanou být zabíjeni nevinní lidé.

Jetě to bude pár dnů trvat, ne válka definitivně skončí.

Dva dny předtím, ne dorazí po dlouhé a strastiplné cestě Leljuenkovi tankisté do Prahy, jedou na pomoc bojujícímu městu i mutí ze Staré Hůrky. Dvě desítky jich jsou a kdyby se jich velo na reiberův dýchavičný náklaďák víc, jeli by dalí.

I těchto dvacet dobře vyzbrojených muů vak je pro bojující město platnou posilou.

I tentokrát jsou mezi nimi oba Bureové, Berger a Petr Chrastil.

XVIII

Kolo času se v květnu pětačtyřicátého roku otočilo rychle. Nepochybně proto, e jsou dny nabity dramatickými událostmi. Opojnou radost z konce války začaly střídat starosti kadodenního ivota. Drtivá větina občanů si vzala za své slova Klementa Gottwalda, která jménem vlády vyřkl v rozhlasovém projevu ji 11. května. Vyzýval v něm vechny pracující osvobozené republiky, aby se vemi silami pustili do budovatelské práce.

122

Obrátil se na vechny národní výbory, aby v obvodu své působnosti učinily vechno k

obnovení a znovuvybudování pokozené eleznice, silnic, mostů a spojů. Naléhavě ádal

dělníky i ostatní pracující, aby urychleně uvedli do provozu vechny závody, dílny a obchody, aby lidé na venkově nenechali leet ladem ani kousek půdy a pomohli zajistit úrodu.

K rolníkům se vláda národní fronty obracela i s dalími poadavky. Aby včasným a poctivým plněním dodávkových povinností zabezpečili zásobování městského pracujícího lidu i armády nezbytnými potravinami.,,Vláda, která nyní zahajuje svou odpovědnou práci v

hlavním městě republiky, řekl Klement Gottwald ve svém projevu, cítí se být vykonavatelkou vůle národa a lidu. Mezi ní a lidem není a nesmí být ádného rozporu . .

Dále potom hovořil představitel Komunistické strany Československa o tom, e národní

výbory a vláda se hodlají opírat o tvůrčí iniciativu a organizační i budovatelské schopnosti nejirích vrstev národa. Zdůraznil, e vem poctivým občanům republiky bez rozdílu sociálního postavení a politické příslunosti je otevřena cesta k tvůrčí a plodotvorné práci.

V závěru svého projevu pak Klement Gottwald otevřeně prohlásil, e vechny poctivé

občany osvobozené republiky čeká těká, nicméně radostná práce, nebo bude vykonávána

svobodným lidem ve svobodné vlasti.

Tento projev se stal v prvních týdnech po osvobození směrnicí miliónům pracujících v celé republice. A tak se ivot pozvolna začíná sunout do mírových kolejí.

Také ve Staré Hůrce. I tam pulsuje ivot jiným rytmem ne v době války. Berger a mladý

Bure a Vítkovský a mnozí dalí u zase pravidelně dojídějí do města do své továrny,

Josef Soukup na oblastní správu ČSD. Hajný Vaněk lape po lese a počítá plnometry a

prořídlé kusy vysoké, plánuje, kde bude třeba vysadit nové porosty a kde začít s kácením.

Rovně v prodejně Oblastního konzumního drustva ve Staré Hůrce se chystá výměna.

Hanu se vrací do města v pohraničí, kde dříve pracoval a il.

123

Odstěhuje se ze Staré Hůrky i se svou enou Květou a dcerkou. A prodejnu převezme Petr

Chrastil.

U své práce jsou i mnozí dalí. Jen Václav Bure u se nevrátil do pivovarské bednárny.

Stal se jedním z těch, kteří byli hned v prvních poválečných týdnech zavaleni

funkcionářskými povinnostmi ve straně i v národním výboru. Zvolili ho za předsedu stranické organizace nejen ve Staré Hůrce, ale také do stranických orgánů v okrese.

Někdy uprostřed května přijeli do Staré Hůrky Vaniovi partyzáni. V čele se svým velitelem.

Přijeli se rozloučit. Skoro vichni. Jen Kainov chyběl. Smrt ho zaskočila kdesi na okraji bojujícího města, kterému jeli na pomoc. Loučení to bylo velké a chlapské.

Jen pro některé lidi pořád jetě válka tak docela neskončila. Pro ty, kteří se před

vyetřovateli Bezpečnosti a u soudů zpovídají za svá provinění, za zločiny a zradu na

republice a jejím lidu. Těmto provinilcům jsou válečné události připomínány víc, ne by si přáli. I to je vak součástí trestu, který potom následuje. Tak tedy plyne  i v o t …

A přece je jetě jednou Stará Hůrka zasaena válkou. To kdy jednoho odpoledne na

samém počátku června přibíhá do obce hajný Vaněk za Bureem se okující zvěstí.

Bezděková spáchala sebevradu,” vyhrkl ze sebe Vaněk jetě ne zavřel dveře Bureovy kanceláře. Jana Bezděková?” zeptal se Václav Bure poněkud nechápavě.

Jo, Jana, nael jsem ji u jezírka v Hájích. V poslední době jsem ji tam vídal dost často a d n e s k a … Teď tam leí mrtvá.. Proč myslí, e je to sebevrada?” Uvidí sám ..

e se jednalo o sebevradu, zjiují vichni, kteří tam potom s Bureem a Vaňkem

přicházejí. Starohůrečtí přísluníci bezpečnosti i lékař.

124

Vichni kroutí nad tou tragédií hlavami. Neznají vysvětlení. A ti, kteří se o ně pokouejí, vyslovují jeden a tý názor: Příli se jí dotkla smrt mue. Neunesla ten nečekaný ú d e r . .

Při pohřbu, který přes svou neobvyklou mohutnost zůstává stále jen pohřbem, se alem a

bolestí a slzami, mluví nad hrobem Václav Bure. A vzpomíná při tom na statečného člověka Jiřího Bezděka. Slibuje oběma mrtvým, jménem vech občanů Staré Hůrky, e nezapomenou. A také, e se postarají o malého Honzíka.

Bure to říká jménem vech, ale v budoucnu se to stává předevím jeho záleitostí. A také tentokrát své slovo dodruje. Po smrti rodičů Jiřího Bezděka se Bureovi ujímají mladého Jana a on ije v jejich rodině do té doby, ne odchází do města na studie. ivot se nezastavuje …

xxxx

Na sklonku sedmaedesátého roku jsem měl shromáděnou podstatnou část materiálu,

který jsem nyní pouil k napsání tohoto příběhu. Udělal jsem si o celém příběhu svůj úsudek, avak ani tehdy jsem si jetě netroufal dát jednoznačnou odpověď na otázku, kdo tehdy vlastně zradil partyzánskou skupinu. Bylo jasné, e udavačem, který o partyzánech řekl

gestapákovi Ziebertovi, byl Karel Volek. Od koho se vak o skupině a jejím stanoviti

dověděl a jak? Vyslídil to snad on sám? Anebo některý z jeho nohsledů? Rýdl? Temer?

Co znamenala slova, která sám nestačil vyřknout, ale zvolala je jeho ena, Kateřina Volková, kdy nad svým zastřeleným muem křičela na Hanue! Vy, zrovna vy, jste se opováil?

Čím dál tím víc mi tyto otazníky vrtaly hlavou, a čím dál tím víc mě to znova táhlo do Archívu ministerstva vnitra. Chtěl jsem slyet názor archivních pracovníků na celý případ a také se jetě jednou podívat do spisů, zda v nich neobjevím nějakou zastrčenou zmínku, která by potvrdila moji domněnku.

125

Jednoho dne jsem se do archívu opět vypravil. Bylo to mezi vánočními svátky a Silvestrem.

Studovna byla v těch dnech osiřelejí ne jindy. Jen můj známý archivář vypadal stejně

přívětivě.

Řekl jsem mu, proč jsem přiel, pověděl o svém pátrání ve Staré Hůrce a posléze jsem

vyslovil i otázku: Kdo podle vás skupinu zradil?”

Vy se to také netroufáte vyslovit nahlas?” odpověděl mi rovně otázkou. A kdy jsem poněkud rozpačitě pokrčil rameny, jetě dodal: Proberte si celý případ jetě jednou se vemi podrobnostmi a potom snad si to řekneme bez zábran.”

Opět jsem měl před sebou spisy tohoto případu. Znovu jsem se začetl do výpovědí

zadrených kolaborantů a zrádců, do výpovědí gestapáků Zieberta a Janische, do vech

svědeckých výpovědí. Lidé, kteří se zabývali tímto případem, byli na tehdejí dobu a

puntičkářský pečliví.

Pročítal jsem spisy řádku od řádky a dovídal se věci, které jsem u před několika týdny slyel na vlastní ui. Tady i tam jsem nacházel zmínky, které se mi uu zdály být stopou a také potvrzením mé domněnky. Třeba v pasái z výpovědi gestapáka Zieberta. Tomu poloil vyetřovatel kromě jiného i tyto otázky:

Jak jste se dověděl o partyzánském táboře v polesí Háje?” To mi sdělil Karel Volek.”

A jak to zjistil o n ? ” Nevím, zřejmě od některého svého konfidenta.”

Od kterého?”

To skutečně nevím, nevzpomínám si. Myslím, e mu o tom řekla nějaká ena… Alespoň

cosi takového naznačoval. Tvrdil, e ji přinutil mluvit pod pohrůkou, e kdy neprozradí partyzánský úkryt, nechá popravit vechny její blízké. Mluv, nebo zemřou, řekl prý tehdy té eně.” Jméno vám neřekl?” Nevím, snad, ale nevzpomínám si na ně.”

Jaký důvod jste měli k zatčení učitele Jiřího Bezděka?”

Byl podezřelý, e rozmnooval jakési provolání. Jeden exemplář se podařilo Volkovi získat, 126

a kdy jsem se ho ptal, kdo by mohl takové tiskoviny ve Staré Hůrce rozmnoovat, jmenoval kromě jiných i Bezděka. Chystali jsme se tehdy zatknout ve Staré Hůrce jetě některé dalí osoby, například tamějího potmistra, nevím u jak se jmenoval, také velitele četnické stanice Vondruku, ale k tomu u nedolo. Události tehdy dostaly rychlý spád a já jsem obdrel od svého nadřízeného jiné příkazy …  I tato pasá v ledasčem potvrzovala moji domněnku, kterou jsem si o zrádci vykonstruoval u během pátrání ve Staré Hůrce. Jasně ji vak opět nepotvrzovala. A já chtěl slyet nebo číst právě ono jméno. Jméno eny, která prozradila Volkovi partyzánské stanovitě. To vak ve spisech nebylo.

V rozsudku soudu, který byl u Ziebertovy výpovědi rovně přiloen, jsem se pak dověděl, e gestapák Richard Ziebert byl odsouzen k trestu smrti. A také, e Kurt Hofler zmizel v revolučních dnech pětačtyřicátého roku beze stopy kdesi v Bavorsku.

Listoval jsem a znovu pečlivé pročítal i výpovědi Kateřiny Volkové. A zase jsem měl pocit, e přihořívá. Najednou jsem drel v ruce zápis, v něm byla kromě jiného i tato otázka: ,,Od koho se vá mu Karel Volek dověděl o partyzánském táboře v polesí Háje?”

O tom táboře prý mu řekla jedna ena ze Staré Hůrky.”

Jak se jmenovala?”

To mi neřekl. Slíbil, e mi o tom bude někdy vyprávět, ale u jsme se k tomu nedostali.

Myslela jsem si, e je to některá z naich zaměstnankyň nebo některá z Volkových milenek, ale to mi tehdy vyvrátil. Musela to být ena, na kterou můj mu něco věděl, a tím ji donutil, aby mu řekla vechno co v í . .

Dalí náznaky, ale opět bez očekávaného efektu. Přesto jsem si o celém případu zrady svůj úsudek udělal. A učiní to jisté i čtenář. Vyslovil jsem potom jméno té neastné eny před archivářem. Pokýval hlavou a řekl: Určitě to byla ona, proto se také za svou zradu sama odsoudila. V době války byle mnoho statečných lidí, ale byli i ti d r u z í . .

Konec