Mrtvý vypovídá - Alois Jone

Ředitel výzkumného ústavu pro vývoj léčiv, profesor RNDr. Karel Mlynář, DrSc. zaparkoval

svou kodovku před hlavním vchodem ústavu, vypnul světla a zamkl dveře. Ve vrátnici se

právě zabydloval denní vrátný, ředitel mu letmo odpověděl na pozdrav a vstoupil do výtahu.

Kdy usedl na idli u svého psacího stolu, bylo přesně sedm hodin ráno. Podvědomě hmátl

po cigaretě, ale potom se vzpamatoval a schoval krabičku do kapsy. Na první cigaretu má

nárok a v osm.

Vyjmul ze zásuvky stolu desky, otevřel je a začetl se do textu přednáky, kterou měl

odpoledne přednést posluchačům na institutu pro dokolování lékařů a farmaceutů.

O půl osmé mu sekretářka přinesla kávu.

Bezmylenkovitě se na ni podíval, poděkoval a znovu sklopil oči k přednáce. Hned na to si uvědomil, e sekretářka dosud neodela. Ani by zvedl hlavu, řekl: Nikoho sem nepoutějte, Jarmilko, do devíti nemám čas.”

Sekretářka neodcházela. Tak co je?

Soudruhu řediteli, čeká tu na vás soudruh Lelek s docentem Jordánem. Je to prý

naléhavé…

Ředitel vzdychl. Jako vdycky. A jdou dále …

Ve světle stolní lampy viděl matné siluety dvou muů,ani rozeznával výraz jejich tváří.

Zaclonil si mimoděk oči a ukázal na idle. Oba mui se posadili.

Tak co se děje,” řekl úsečně. To by nemohlo hodinu počkat?”

Myslím, soudruhu řediteli,” řekl tie mení z obou příchozích, e bude lépe, kdy se to doví hned.”

Ředitel Mlynář přimhouřil oči. Na levém spánku mu naskočila tenká modrá ilka.

Nechoďte kolem horké kae a ven s tím.”

Oba mui se na sebe podívali, jakoby se mlčky domlouvali, kdo má zčít.

Tak ti to povím já,” ozval se znovu hubený a malý mu, doktor Prouza se pravděpodobně nevrátil ze sluební cesty.”

Coe? A s tím jdete na mě?” Ředitel si promnul oči.

Moment, co tím myslíte? Prouza se nevrátil ze sluební cesty? Ze zahraničí?”

5

Ano, byl ve Spolkové republice,” poprvé promluvil druhý z návtěvníků, docent Jordán.

Nastalo ticho, ředitel znovu sáhl po krabičce cigaret. Tentokrát neodolal. Zapálil si.

To mi chcete namluvit, e Prouza zůstal venku?”

Obáváme se, e je to pravda,” rozhovořil se Lelek, vedoucí kádrového a personálního oddělení ústavu. Doktor Jordán mi předevčírem oznámil, e Prouza nepřiel do práce, ačkoliv se měl vrátit v pátek a v pondělí nastoupit. A dnes je čtvrtek.”Proč mi to říkáte teprve nyní? Ostatně, víte to jistě? Jaké pro to máte důvody? Třeba je nemocný.. Říkáme to teprve dnes, soudruhu řediteli, protoe jsme si chtěli vechno ověřit, ne za tebou půjdeme. V úterý jsem Prouzovi několikrát volal do bytu, ale telefon nikdo nebral. Informoval jsem soudruha Lelka a ten za ním zajel do bytu. Nikdo mu neotevřel. Pro jistotu zavolal Prouzova bratra, ale ten vůbec netuil, e Prouza je na sluební cestě. A jiné příbuzné Prouza nemá. Jeho rodiče ji zemřeli.” Ředitel Mlynář vstal od stolu, přeel místností k vypínači a rozsvítil stropní lustr.

Kanceláří se rozlilo jasné světlo. Zadíval se ven, kde začínalo svítat. Co navrhujete,” zeptal se, ani se otočil do místnosti. Lelek se tázavě podíval na doktory Jordana. Ten mlčky přisvědčil. Asi nám nezbude nic jiného, ne vechno oznámit Bezpečnosti,” řekl Lelek.

Ředitel se prudce otočil od okna. Tak! To jste mi udělali ohromnou radost. Oba. Ne, nic vám nevyčítám. Vy jste Prouzův návrh na cestu pouze doporučili, ale já jsem jej podepsal. Je tohle moné? Je vůbec moné, e Prouza by byl takový blbec? Anebo lump? Ne, to se mi

nezdá! Vdy ten člověk měl před sebou celou budoucnost. A on e by …?“Doktor Mlynář se vpůli věty odmlčel, přeel místnost a znovu si sedl.

Ono nám asi opravdu nic jiného nezbývá. Souhlasím s vámi. Lelku, to je tvoje starost.

Zavolej na Bezpečnost. A jakmile bude něco vědět, okamitě přijď. Třeba se vechno jetě vysvětlí.”

6

Lelek mlčky přikývl a vyel ze dveří. Za ním odcházel doktor Jordán. Otočil se a tie řekl:

Moc nadějí si nedělám . .

Mlynář zakýval souhlasně hlavou: Já taky ne.

Znovu přeel k oknu. Díval se do oivlých ulic probuzeného města, přeplněných automobily, ale nevnímal pouliční chaos.

Myslel na svého syna. Nadějného sekundáře neurochirurgického oddělení jedné z praských

nemocnic, kterého k sobě vzal jeho dávný přítel a uznávaná kapacita, profesor Neuil.

Přemýlel o synově zaujetí pro práci. Profesor Neuil ho chválil. Byl přesný, zodpovědný, obětavý. A pak stačila vteřina nepozornosti za volantem a Mlynář zůstal bez syna.

Ti dva byli taktní. Uvědomoval si, jak dlouho museli váhat, ne za ním přili. Jak se jim nechtělo vyslovit to, co nakonec museli říci.

Oba dobře věděli, e lásku a naději z mrtvého syna přenesl na doktora Prouzu. V mnohém

se jeho synovi podobal. Zklamal ho.

Roztáhl záclonu, zhasnul světlo a vrátil se ke svému psacímu stolu.

xxxx

Kdy kapitán Václavík dostal od náčelníka příkaz, aby vyetřil nepřítomnost nějakého

doktůrka z Výzkumného ústavu, který se údajně nevrátil ze zahraniční cesty, zacloumala jím zlost. A cítil, e náčelník ví, e zlost má. Přesto spolkl větu, která se mu drala na jazyk. Proč se má právě on zabývat tak banální záleitostí?

Náčelník na sobě nedal nic znát. Kapitán Václavík zpozorněl teprve tehdy, kdy se dověděl, e Prouza se ve skutečnosti do republiky vrátil. Překročil hranice v Praze, na letiti v Ruzyni, kam ho dopravilo letadlo ČSA přesně podle cestovního programu. Proel pasovou a celní kontrolou a od té doby o něm není zpráv.

Kapitán Václavík pověřil svého spolupracovníka, poručíka Rybáře, aby zajistil prověrku v

okolí Prouzova bytu. Místní etření nepřineslo ádné dalí konkrétní informace.

7

Sousedka prohlásila, e v bytě je u delí dobu ticho, doktora Prouzu viděla naposledy asi před deseti dny s kufrem a cestovní branou. Potkala ho na chodbě, kdy se vracela ze samoobsluhy. Jeho nepřítomnost jí nebyla nápadná. Prý se do bytu nevracel třeba několik

dnů. Připustila, e Prouzu občas někdo navtěvoval. Nikoho vak za celou dobu nezahlédla.

Vzpomněla si, e jednou v předsíni zaslechla, jak Prouza hovoří s nějakou enou. Kdy prý byl doma, často si přehrával desky, ale tak tie, e to nikoho neruilo.

Na Rybářův dotaz, zda by se dal Prouza povaovat za sukničkáře, odpověděla zamítavě.

Ale samotář prý také nebyl. Lidí v domě zdravil, kdy byla nemocná, ochotně jí nakoupil v samoobsluze. Nic bliího o něm nevěděla.Kapitánův návrh na otevření Prouzova bytu náčelník schválil a prokurátor souhlasil.

xxxx

Václavík ukázal paní Jiřině Grébové, osamělé penzistce, která bydlela v bytě sousedícím s garsoniérou doktora Prouzy, prokurátorův souhlas s otevřením a prohlídkou bytu. Zprvu se zpěčovala zúčastnit se prohlídky jako nezúčastněná osoba. Ale nakonec souhlasila.

Otevřít zámek nebyl pro technika problém. Kapitán Václavík vstoupil do malé předsíňky. Bylo v ní ero. Na secesním věáku visel pánský plá. V bytě panovalo ticho. Dveře do kuchyňky byly pootevřené. Václavík cítil pach dlouho nevětraného bytu. Zasklenými dveřmi dalí místnosti prosvítalo slabé světlo elektrické árovky, ačkoliv bylo patnáct hodin odpoledne.

Kapitán se mlčky podíval na svého spolupracovníka. Rybář přikývl. Opatrně, s kapesníkem v ruce, aby nepokodil otisky, zmačkl kliku dveří a ustoupil stranou. Václavík chvilku čekal. Nic se nedělo, jen z kuchyně bylo slyet pomalé odkapávání nedovřeného vodovodního kohoutku.

Kriminalista vstoupil dovnitř, ale jetě ne vkročil do místnosti, ucítil jiný pach. Znal jej ze své praxe a příli dobře. Byl to pach mrtvého lidského těla.

Na pohovce proti oknu leel mladý mu. Na první pohled by se mohlo zdát, e spí.

8

Ale kapitán Václavík odhadl, e tento člověk je ji delí dobu mrtev.

Vrátil se do předsíně, kde čekala s přísluníkem Bezpečnosti vystraená penzistka.

,,Jetě minutku, paní Grébová.

,,Mládenci, obrátil se k technikům, ,,dejte se do práce”.

Kdy technici provedli ofotografování a zajitění stop, konstatoval lékař při zběné prohlídce, e smrt doktora Prouzy mohla nastat přiblině před týdnem.

Na stolku u pohovky leela pouitá, jednorázová injekční stříkačka a prázdná ampulka s

gumovou zátkou. Na pravém předloktí mrtvého bylo vidět několik vpichů.

Co o tom soudíte, doktore?”, ptal se Václavík.

Lékař, doktor Kubala, byl příli zkuený praktik, ne aby se ukvapil s úsudkem.

Raději ne, kapitáne, nerad bych se mýlil. Týden je příli dlouhá doba. Zatím mohu pouze

usuzovat, e ten mu si pravidelně píchal injekce. Inzulín to rozhodně nebyl. Uvidíme …

Vpichy jsou na pravém předloktí, doktore,” ozval se poručík Rybář.

Doktor pokýval hlavou.

Ano, viml jsem si. Ale to nemusí nic znamenat. Třeba byl levák. Z pitevního protokolu se jistě dozvíte více. Zatím na shledanou.” Václavík pokynul staré paní.

Paní Grébová, pojďte se mnou, ale nelekněte se, prosím. Na pohovce v pokoji je mrtvý

člověk. Musím vás poprosit, abyste nám ho pomohla identifikovat.”

Penzistka se nechala vést do pokoje. Přikročila k pohovce a ulekaně ucouvla.

Je to on?” zeptal se Václavík. Ano,” polkla nasucho a hlas se jí zadrhnul, je to doktor Prouza.”

xxxx

Kapitán Václavík se rozhlíel po Prouzově garsonce.

Sestávala z velkého obývacího pokoje, který zřejmě slouil i jako lonice, malé kuchyňky, koupelny, klosetu a úzké předsíně s vestavěnými skříněmi.

9

V obývacím pokoji stála pohovka s dvěma pohodlnými křesly a módním skleněným stolkem,

který sám o sobě mohl stát dost peněz.

Na moderním psacím stole, umístěném pod oknem, byly pečlivě srovnány odborné časopisy.

Secesní knihovna obsahovala převáně medicínskou literaturu.

V koutě pokoje se krčil obstaroní uák. V protějím rohu umístil majitel garsonky skříňku se zabudovaným televizorem a vysoce kvalitním přehrávačem japonské výroby.

Podlaha byla pokryta dosti prolapaným kobercem s klasickým vzorem.

Kdy poručík Rybář otevřel dveře dalí nízké skříňky, nezdrel se významného hvízdnutí.

Podívej se, ukázal kapitánovi. Skříňka byla doslova přeplněna nejrůznějími destiláty

renomovaných zahraničních značek. Kapitán Václavík pokrčil rameny.

Ví, co mne napadá? Ten doktor si neil patně! Ale zdá se, jakoby teprve před nedávném

začal vyměňovat a také doplňovat vybavení bytu.” Na tom není nic divného. Já to dělám taky tak. Postupně vyměňuju a doplňuju.” Já vím, souhlasil Václavík.

Jenome si myslím, e bys dříve koupil nový koberec, potom nový uák, moná chladničku,

a teprve kdy by ti zbylo, tuhle japonskou supertechniku.”

Prohlídka, kterou specialisté provedli opravdu důkladně, přinesla několik zajímavých faktů. V

kovových nohách konferenčního stolku, vyrobených z chromovaných trubek, nali rovných

sedm tisíc západoněmeckých marek. Na dně zásuvky psacího stolu objevili několik stránek

strojopisu v němčině, v jednom ze sak, visících ve skříni, dvě pomačkané vstupenky do baru Parkhotelu, taku s penězi a Prouzovými osobními doklady, včetně jeho sluebního cestovního pasu.

Kromě prázdné ampulky, leící na koberci vedle injekční stříkačky, objevili dvě dalí, navlas stejné a rovně prázdné, v odpadkovém koi. V domácím baru leela tuba s několika tabletami Niamidu.

Tělo mrtvého u bylo odneseno, přísluníci výjezdové skupiny rovně opustili byt.

10

Kroky kapitána Václavíka se dutě rozléhaly na parketách obývacího pokoje.

Soudruhu kapitáne, mám zavolat do ústavu, e jsme ho nali?, ptal se Rybář.

Václavík se zamyslel. Potom zamítavě zavrtěl hlavou.

Ne, Janku, nevolej nikam. Zajdeme tam a povíme jim vechno osobně. Nezapomeň dát

zapečetit byt.

xxxx

Ředitel ústavu profesor Mlynář, docent Jordán a vedoucí personálního oddělení Lelek na

kriminalisty čekali v ředitelově kanceláři.

Sotva se Václavík s Rybářem posadili do křesel u konferenčního stolu, přinesla sekretářka kávu.

Doufám, e neodmítnete,” řekl ředitel a nedočkavě se zeptal:

Tak co, opravdu zůstal za hranicemi?”

Václavík právě nesl álek s kávou k ústům. Poloil jej zpět na desku.

Ne, soudruhu řediteli, doktor Prouza se vrátil domů přesně podle svého cestovního

programu.”

Viml si, e se řediteli na okamik rozjasnily oči. Václavík pochopil proč. A současně pocítil lítost, kdy si uvědomil, jak ho svou Informaci zklame.

Bohuel, soudruzi, celá záleitost je mnohem vánějí, ne jsme mohli předpokládat. Je mi líto, ale musím vám oznámit, e doktor Prouza je mrtev.”

Vichni tři pracovnici ústavu se na něho uasle dívali, ale proměna v ředitelově obličeji byla okující. Profesor zbledl a celý se zachvěl.

To přece není moné, co se mu stalo? Byl naprosto zdravý!”

Moná, e ano,” řekl Václavík. Měl úraz?”

Ne, úraz neutrpěl. Nail jsme ho v jeho bytě. Byl mrtvý u několik dnů.”

Můete nám říci něco bliího,” promluvil klidným hlasem dokonale se ovládající Jordán.

Znáte příčinu jeho úmrtí?”

Nechceme předbíhat výsledek pitvy a vyjádření soudního lékaře.

12

Zatím nemáme důkaz, e dolo k násilné smrti.”

Tedy sebevrada? řekl Jordán tie po chvíli váhání. Václavík pokrčil rameny.

Vechno tomu nasvědčuje, ale znovu opakuji, neznáme výsledek pitvy.

Ředitelovi se třásly ruce, kdy si zapaloval cigaretu.

Ne, tomu nevěřím. Doktor Prouza a sebevrada? Nesmysl. Byl to přece mladý a úspěný

člověk. Proč by to dělal? Určitě se mýlíte.”

Proto jsme za vámi přili. Pitva sama nemusí vechno vyjasnit. Chceme se dovědět o

doktoru Prouzovi něco bliího. Pokud vás smíme poprosit, rádi bychom nejdříve hovořili se soudruhem ředitelem a potom poádáme o dalí informace Prouzovy nejblií spolupracovníky.” Jordán a Lelek se beze slova zvedli.

Ředitel snad jejich odchod ani nevnímal. Vtahoval krátkými vdechy dým z cigarety.

Soudruhu řediteli, kde a v jaké funkci pracoval doktor Prouza?”

Ve skupině docenta Jordana. Toho u znáte.” Jsou v této skupině dalí pracovníci?”

Ano, jistě. Ale vechno vám řekne docent Jordán,” Máme pocit, e jste Prouzu dobře znal…”

Ano, máte pravdu. Nebo jsem si to alespoň myslel. Byl sám. A my se enou také. Občas

jsme ho zvali k nám, na večeři… Můete nám tedy o něm povědět něco bliího?”

Já? Ach tak … Jaký byl? Mladý, ale vysoce vzdělaný v oboru, obětavý, přesný …”

Ředitel se odmlčel. Na čele se mu perlil pot. Náhle vstal, otřel si kapesníkem obličej a řekl:

Promiňte, není mi dobře. Já, pokud se nebudete zlobit, o Prouzovi hovořit nebudu. Nebyl

bych objektivní. Obrate se na Jordana. Ale jedno vím zcela jistě. Prouza byl opravdu

nadějný vědec, kterého čekala budoucnost.”

xxxx

Docenta Jordana vyhledali kriminalisté v jeho pracovně, která a na terminál počítače a

elektronový mikroskop ničím nepřipomínala laboratoř. Vybídl je, aby si sedli.

13

Nedivte se, e se vae informace ředitele tak dotkla. Před časem mu zemřel jediný syn.

Tragicky. A Prouzu … zkrátka, měl téměř otcovsky rád.” A co vy, soudruhu docente?

Jordán se na kapitána zkoumavě podíval a pak se chápavě pousmál. ,,Aby bylo jasno hned

na začátku. Já taky. Ale jen jako svého spolupracovníka. Neměl jsem obavy z konkurence,

Ani jsem nemusel árlit. Mám svou práci rád a taky o ní dost vím. Abyste mi rozuměli, vím o ní víc ne Prouza. O hodně víc! Ale to vám říkám jen proto, abyste se nemuseli nenápadně vyptávat jiných, ne proto, abych se chlubil. Chcete vědět,

jaký byl doktor Prouza. Z toho soudím, e asi přikládáte jeho úmrtí, i pokud to byla

sebevrada, silnějí motiv.”

Oba kriminalisté se na sebe mimoděk podívali.

Poslyte, soudruhu docente, řekl jste nám několik věcí, které by nás tak jako tak zajímaly.

Ale nechtějte po nás víc, ne víme. My si prostě chceme objasnit, proč se doktor Prouza

rozhodl k sebevradě. Pokud to byla sebevrada. Nesmíme ponechat bez povimnutí ádný

motiv.

Jistě, přikývl Jordán. Prouza byl schopný pracovník. Nemohl jsem si na něj v ničem

stěovat. Měl dobrý základ, dokázal se problémem prokousat, byl schopný za noc

sestudovat neuvěřitelné mnoství vědeckého materiálu, mluvil a četl výborně v němčině a v angličtině, ovládal sluně rutinu. Ani já bych ho nepovaoval za kandidáta na sebevradu.

Ale na jednu věc bych vás asi upozornit měl. Zdálo se mi, e v poslední době byl značně

podráděný, náladový.” Jak dlouho?”, skočil mu do řeči Rybář.

Řekl bych tak sedm, osm měsíců. Míval údobí a přehnané aktivity, které přecházelo v

naprostou skepsi, nedůvěru. To by si vědecký pracovník neměl dovolit. A jetě jedna jeho

vlastnost se mi nelíbila, i kdy beru v úvahu, e Prouza byl mladý člověk. Nedávno mu bylo teprve třicet est let. Ta jeho a přehnaná ctiádostivost. Snaha být vdycky v popředí.”

e byste přece jen árlil, soudruhu docente?”

Vylote si to jak chcete. Prouza byl velmi inteligentní. Ke mně se choval fér. A pokud měl snad nějaké úmysly, dovedl bych ho odkázat do patřičných mezí. Jistě, měl v ústavu zelenou, díky řediteli.

14

Abych byl upřímný. Sám jsem si ho vybral ke spolupráci na novém úkolu u před třemi léty.

A ředitel mě v tom nijak neovlivňoval. Spolu s ním ke mně přiel i doktor Hanák, Prouzův

spoluák. V naí skupině dále pracují dva laboranti, tři laborantky a dva oetřovatelé

pokusných zvířat. Moná, e více by vám o Prouzovi mohl povědět právě Hanák. Studovali

spolu.” A co jeho soukromí?” ,,O tom nic nevím, Prouza se mi nesvěřoval.”

Václavík vstal ze idle. Kdy dovolíte, jetě jednu otázku.”

Ne ji stačil vyslovit sám, ozval se Jordán.

Vy pochopitelně chcete vědět, na čem jsme s Prouzou pracovali. Viďte?”

Kapitán Václavík se musel pousmát.

Soudruhu docente, vy asi s oblibou čtete detektivky!” Jordán zavrtěl hlavou,

Nikoliv, já je amatérsky píu. Ale pokud by vás zajímala nae práce, a myslím, e se ptáte správně, prosím, abyste mě pro dneek omluvili. Musím do laboratoře. Ale něco vám navrhnu. ena odjela na několik dnů ke svým rodičům, můeme si o tom popovídat. I kdy

vás moná zklamu. Tady je má adresa.”

xxxx

Jsem rád, e jste přili,” řekl docent Jordán oběma kriminalistům na uvítanou. Teprve kdy jsem se dnes po vaem odchodu vrátil do laboratoře mi dolo, e u ho neuvidím, e se s ním nepohádám. Jsem vám vděčný za společnost. Kávu přinesu za chvíli. Doufám, e zatím

neodmítnete sklenku koňaku s omluvou, e ve slubě nepijete. Mimochodem, kdy vlastně

nejste ve slubě? Kdy spíte?”

Poručíka Rybáře se jeho otázka trochu dotkla. Chystal se odpovědět, ale Václavík ho

předeel. Usmál se a řekl: Třeba právě teď.”

Jordán si uvědomil, e se nezachoval příli taktně, usmál se a nalil do sklenek koňak.

Tak přejděme k věci. Vy se oprávněně ptáte, na čem pracujeme. Předpokládám, e jste

mínili ná kolektiv. Jak bych začal?

15

Doufám, e vás nebudu příli unavovat informacemi, které byste měli znát, abyste mohli

posoudit, nazvěme to neutrálně, důleitost naí práce. Existuje látka, která se nazývá

Interferon. Je to bílkovinná substance, která vzniká ve větině buněk při jejich napadení viry.

Interferon po uvolněni z buňky do mimobuňkového prostoru chrání dalí buňky před

postupující infekcí.”

Jestli vám dobře rozumím, jde vlastně o obranné látky organismu,” podotkl poručík Rybář.

Řekněme to takhle. Intorforon, známý pod zkratkou IFN, působí v organismu jetě dříve, ne se vytvoří protilátky. Mnoství Interferonu, produkované jednou buňkou, stačí na ochranu dalích asi 2500 buněk. Nebudu vám podrobně líčit, co se s organismem děje, kdy buňka

začne na podnět tak zvaných induktorů tvořit IFN. Ale snad byste měli vědět, e rozliujeme Typ I., podle nové nomenklatury interferon alfa, leukocytární, interferon beta, fibroplastový, a konečně se domnívám, e nejzajímavějí, IFN gama nebo imunní.”

Jestli to dobře chápu,” neudrel se Václavík, interferon je vlastně lék ..

Předbíháte, soudruhu kapitáne. Ale vrátím vám poklonu z dneního dopoledne. Máte

postřeh. Zatím hovoříme o interferonu, který produkuje buňka sama. Interferon má významný podíl na tom, e převáná větina zvířat i lidí se při napadení virovou infekcí sama uzdraví.

Ale přejděme k tomu, co jste u vlastně konstatoval vy. Výroba dostatečného mnoství

interferonu je dnes jedním z problémů, který brzdí jak jeho dalí výzkum, tak i jeho vyuití v klinické praxi. Například vezměme obyčejnou chřipku. Její vyléčení pomocí interferonu by jetě nedávno stálo třicet tisíc dolarů.” Jordán pozdvihl sklenku a vichni usrkli koňaku.

Nejprve se vyráběl interferon z leukocytů, které se oddělily od červených krvinek. Tato

metoda byla vypracována u v roce 1967 ve Finsku a pouívá se dodnes. Nevýhodou je

spotřeba obrovského mnoství krve. Z padesáti tisíc litrů krve se získá asi sto miligramů čistého interferonu. Jeho cena je astronomická. Americká Cancer Society koupila od Finů padesát miligramů v roce devatenáct set sedmdesát osm. A tohle nepatrné mnoství stálo

dva milióny dolarů.”

16

Nepřeslechl jsem se, řekl jste dva milióny dolarů?” opakoval nedůvěřivě Rybář.

Bohuel, slyel jste dobře. Zatím se nejperspektivněji jeví vyuití genového inenýrství. O

něm jste určitě slyeli. U se podařilo přenést geny pro lidský leukocytární

i fibroplastový interferon do baktérie E. coli K 12 a produkovat uvedené druhy jejím

prostřednictvím. Zatím je vak produkce interferonu bakteriemi nií, ne z lidských buněk.

Takový interferon začala v roce 1981 vyrábět světoznámá firma Hoffman- La Roche v

Nutley v USA k vyuití pro klinické zkouky. Litr bakteriální kultury produkuje asi jeden miligram interferonu. Tuím, e počátkem roku devatenáct set osmdesát čtyři přinesla na trh interferon západoněmecká firma Renschler.

Jde o Beta-interferon, který se dodával v lahvičkách po třech, čtyřech a pěti miliónech

jednotek. Pro léčení pacienta, který váí sedmdesát kilogramů, je nutná denní dávka třicet pět miliónů jednotek. A to není, jak si dovedete představit, právě nejlevnějí.”

To tedy není,” odtuil Václavík, který si čas od času dělal poznámky.

Jsem já to ale hostitel, dočista jsem zapomněl na kávu. Hned to napravím. Omluvte mě na

okamik.” Docent Jordán zmizel v kuchyni.

Tak bych rád věděl, co nám chce vlastně říct,” zaeptal Rybář Václavíkovi.

Hm,” odtuil Václavík a polkl malý douek koňaku. Já bych spíe řekl, co nám chce

napovědět.”

Prosím, tady je káva, pokud sladíte, poslute si sami. Tak, kde jsme přestali? Ano, vyprávěl jsem vám o způsobech výroby interferonu. Samozřejmě by se dal vyrábět i synteticky. To by znamenalo značné sníení jeho ceny a samozřejmě i dostupnost pro větí počet pacientů.

Taková výroba by ovem předpokládala dokonalou znalost sledu jednotlivých aminokyselin v

IFN. Částečně u je známá.

Kdy si uvědomíte, e se pomocí genového inenýrství podařilo vpravit přísluné geny do

baktérie coli, pochopíte, e tato metoda dává monosti připravit genovými manipulacemi

takový typ interferonu, který se v přlrodě nevyskytuje.

17

Dnes se vůbec nedá odhadnout, jaké biologicky významné látky by se tímto způsobem daly

získat.”

Vy ale vůbec nepijete,” přeruil náhle téma svého vyprávění docent Jordán. Prosím, poslute si.”

Děkuji,” řekl zamyleně Václavík a polkl douek koňaku. Jestli vám dobře rozumím,

vechno, o čem jste nám vyprávěl, je zřejmě i náplní vaí práce v ústavu. Poloím vám

otázku a prosím, abyste na ni odpověděl naprosto upřímně. Nemusíte mi říkat proč, a

nemusíte uvádět důvody.

Vá výzkum, nebo lépe řečeno jeho výsledky, by mohly v zahraničí někoho zajímat? Mohly

by být důleité pro podobné zahraniční instituce, jakou je vá ústav?”

Docent Jordán reagoval bez rozmýlení.

Na první část otázky mohu odpovědět jednoznačně. Ano! Mohly by někoho zajímat. A

pokud jde o to, koho by mohly zajímat, odpovím vám asi takto. Mezi vědci celého světa

dochází k výměně Informací na sympoziích, v odborných časopisech i v osobním styku.

Samozřejmě, a do určité míry nebo teprve tehdy, kdy u jsou výsledky potvrzené. A pokud jde o klinicky vyzkouený lék, také patentované. Ale výzkum provádějí i velké farmaceutické firmy. Smyslem jejich práce není pouze výzkum a výroba nových léků, ale předevím jejich výhodný prodej.”

A doktor Prouza? Věděl něco, co by mohlo takové firmy, o jakých jste se zmínil, zajímat?”

Tentokrát docent Jordán dlouho mlčel. Několikrát si povzdychl, jako kdyby se mu nechtělo

odpovědět.

Není to pro mne lehké. Ale mám-li být upřímný, v podstatě právě z toho důvodu jsem vás

pozval. Ptáte se. Odpovídám.

Ano, doktor Prouza toho věděl dost. Mohl toho vědět dost předevím proto, e jsme s

největí pravděpodobností na nejlepí cestě k řeení problémů, o kterých jsme hovořili.

Snad neprozradím nic podstatného, kdy řeknu, e se zabýváme předevím výzkumem

produkce gama interferonu, jeho vhodnými induktory, tedy látkami, které působením na

buňku vytvářejí právě interferon, a jeho účinkem na nádorové buňky ..

18

V místnosti nastalo ticho. Poručík Rybář je přeruil.

Promiňte, soudruhu docente, rád bych se jetě zeptal, jaký je vá názor na Prouzovo úmrtí.

Nedovedu si to vysvětlit. Nerozumím tomu. A také, na rozdíl od vás, nevím nic o příčině

smrti. Byla to opravdu sebevrada? Nechce se mi tomu věřit.

Kdybychom to věděli jistě, opravdu vám nebudeme nic tajit.”

Kapitán Václavík sáhl do kapsy a podal docentu Jordánovi tlustou obálku.

Máme jetě jednu prosbu. Toto jsme objevili v Prouzově bytě. Zřejmě nechtěl, aby to

kdokoliv mohl nalézt. Ten spis nebyl v příli originálním úkrytu.”

Docent Jordán rozevřel několik listů papíru, popsaných strojopisem. Začetl se a jeho pohled zpozorněl. Unikl mu vzdech. Pane boe …

Oba kriminalisté na něho napjatě hleděli.

Jordán četl, hmátl po álku s kávou, znechuceně jej odloil, kdy zjistil, e je prázdný, obrátil několik stránek, jeho obličej se vyjasňoval a potom s úlevou podal spis Václavíkovi.

U jsem se vyděsil, e můj strach byl oprávněný. Ale z toho, co jste mi dali přečíst, nemohu nic vyvozovat. Jde o text přednáky, která dosud nebyla nikde publikována.

Je to dílo mého kolegy z montrealské univerzity. Známe se u dlouho a občas si

vyměňujeme zkuenosti dříve, ne je publikujeme veřejně. Jsou tam sice jisté zajímavosti, ale nic z toho, co jsem vám říkal o naí práci v ústavu. Nechápu ovem, proč měl Prouza text doma, a navíc, přeloený z angličtiny do němčiny.

Take podle vaeho názoru by tento materiál nikoho zajímat nemohl?

Docent Jordán se zamyslel. Nedáte si jetě jednu sklenku?

Díky, opravdu ne. U půjdeme, řekl omluvným tónem Václavík.

Ptáte se, zda by to mohlo někoho zajímat. Asi takhle. Nezjistil by toho příli. Ale připoutím, e by ho to mohlo navnadit. Jsou tam přece jen jistá fakta, která doposud publikována nebyla.

19

Take?” Jordán pokrčil rameny. Václavík mu napověděl.

,,Chtěl jste říci, e ten, koho by ty údaje zajímaly, mohl projevit zájem o dalí informace?”

Jordán mlčky přikývl. Kriminalisté se zvedli, jejich hostitel je doprovázel.

U mezi dveřmi se k němu otočil poručík Rybář.

Poslyte, vy byste to mohl vědět. Prouza byl levák?” Jordán přitakal.

Ano, máte pravdu, doktor Prouza byl vyhraněný levák.”

xxxx

Doktor Hanák byl Prouzovým vrstevníkem. Vysoký, tíhlý, s bujnou kticí tmavých vlasů a

selsky červenými tvářemi. Přiel do Václavíkovy kanceláře, kam ho poručík Rybář pozval,

celý nesvůj. Přijal nabízenou idli a bez prodlení se zeptal, zda si můe zapálit. Vloil cigaretu mezi rty a zhluboka vtáhl kouř.

Nebuďte tak nervózní, soudruhu doktore,” podotkl poručík Rybář. My vás neukousneme.”

Nejsem zvyklý chodit k výslechům,” odpověděl podráděně Hanák.

Václavík ho uklidnil gestem ruky.

Nepovaujte to za výslech. Doktor Prouza byl vá kolega, snad i kamarád. Studovali jste

spolu. A my vyetřujeme příčiny jeho smrti. Kadá informace nám můe pomoci.”

Ptejte se,” řekl stručně Hanák.

Jaký byl vá vzájemný vztah? V práci, a pokud jste se stýkali mimo ústav, i v soukromí?”

Snad si nemyslíte, e mám prsty v jeho sebevradě?!”

Nic takového si nemyslíme. Uklidněte se a povídejte.”

Hanák se nadechl a chvíli rozmýlel, jak začít.

Poznali jsme se na fakultě. Prouza studoval výborně, ale nebyl to prt. Moná, e v tom bylo i trochu jeitnosti, vdycky touil být první. Ale ádnou legraci nezkazil. Měli jsme tenkrát na koleji dobrou partu. Petr, Dáa, Richard Vanýsek, Zdeněk Kubelík a Arnot Koucký. Na kole se Petr seznámil s profesorem Mlynářem. U tehdy mu dělal pomocného asistenta.

20

Po skončení studia mu Mlynář nabídl, e můe po vojně nastoupit do ústavu.

Abych byl přesný, k Mlynářovi mě dostal právě Petr. Několik let jsme dělali kadý na jiném pracoviti. Měli jsme toti jinou specializaci. On se věnoval předevím genetice, já biochemii a počítačovým technikám. A před třemi roky, kdy Jordán přiel s interferonem, jsme k němu nastoupili oba. Petr se stal docentovým zástupcem. Pokud jde o ná vztah, před rokem, moná e o něco dříve, jsme se poněkud rozkmotřili. Petrovi narostl hřebínek, kdy venku

projevili zájem o jeho knihu.” On napsal knihu?” Spí odbornou publikaci.”

Vyla mu v zahraničí?” Údajně měla vyjít v Německé spolkové republice. Přesně to nevím.

Ale ukazoval mi tenkrát nakladatelskou smlouvu.” Se zahraničním nakladatelem?”

Ne, s naím odborným nakladatelstvím medicínské literatury. Co tomu říkal docent

Jordán?”

To byste se spí měli zeptat jeho. Vím, e knihu recenzoval, ale nadený z toho nebyl.

Vyjádřil se asi v tom smyslu, e je to sice hezké, ale e jde v podstatě o zhutěný přehled poznatků, které ji byly ve světě porůznu publikovány, Řekl taky, e Petr je ikovný a e se ve světě neztratí.” Vy jste mu záviděl…”

Záviděl? To ne! Nelíbilo se mi, e kvůli jedné kníce, vlastně kompilaci, se Petr začal

vytahovat.” Jak se vám jevil doktor Prouza v poslední době?”

Moc jsme se nestýkali. V laboratoři jsme měli kadý svou práci a mimo ústav jsme se u

dávno nevídali. Zdál se mi značně nervózní, začal kouřit, taky dost pil, ale to v ústavu nikdo nevěděl.” ,,A jak to víte vy?” Slyel jsem to.”

Doktor Hanák vytáhl krabičku cigaret, zjistil, e je prázdná, znechuceně ji zmačkal a vhodil do koe.

22

Václavík sáhl do zásuvky svého stolu. Tu máte, poslute si.” Hanák poděkoval.

A co vy?” Já nekouřím.” Aha, take je to vlastně pracovní pomůcka!”

Ták nějak,” usmál se mírně Václavík. Poslyte, řekl jste nám několik jmen. Můete nám dát adresy? Hanák zaváhal.

Opakuji, e chceme vyetřit příčinu úmrtí doktora Prouzy. Máte snad pocit, e jsme se k

vám chovali nedobře?”

Ne, to nemám. Ale pochopte, jsou to moji dobří známí. Co mi asi řeknou, a se dovědí, e jsem na ně poslal Bezpečnost?” Nedovědí se to.”

Tak dobře. Zdeněk Kubelík… promiňte, ale Zdeněk je mrtvý. Zemřel u před pěti lety. Na rakovinu. Richard… to vám taky neposlouím. Slyel jsem, e utekl za hranice. O Arnotu Kouckém nic nevím, vypadl na začátku pátého ročníku, říkalo se, e ho vyhodili. Vlastně vám nemůu nic říci.”

Zapomněl jste na jedno jméno. Zmínil jste se o nějaké Dáe. Ale její příjmení jste neuvedl.”

Hanák sklopil hlavu. Podíval se z okna. Těkal očima z Václavíka na Rybáře a nakonec

neochotně řekl:

Je to Dagmar Vrecká. Před třemi roky jsme spolu začali chodit. Měl jsem ji rád. Přebral mi ji Petr. Bydlí na Proseku, Na Dílkách 1823.”

Proto jste byl tak nervózní?” zeptal se Václavík.

Hanák přikývl.

Doktor Prouza se s ní stýkal i v poslední době?”

Hanák pokrčil rameny.

Věřte mi, e nevím. Nebylo to pro mě lehké. S Petrem jsme mluvili pouze v rámci naeho

výzkumného úkolu. Na Dáu jsem se neptal a on o ní také nehovořil. Pokud za ní půjdete,

prosím vás, neříkejte, e jsem vám dal adresu já. Nechci, aby se domnívala, e jsem se

chtěl pomstít.”

Nebojte se, slibuji vám, e o vás nepadne ani slovo.” Kapitán Václavík vstal a podal Hanákovi ruku.

Podzimní večer lákal k procházce. Mlha, která u po několik dnů zahalovala velkoměsto, se zvedla a vyjasnilo se.

23

Proč nám Jordán neřekl o tom, e Prouza napsal knihu?” zadumal se poručík Rybář.

Václavík, také zamylen, odpověděl:

Asi to nepovaoval za nic podstatného. Ostatně jsme se ho neptali.”

xxxx

Dagmar Vrecká byla třiatřicetiletá tmavovláska. Pracovala jako hematolog v ústřední

laboratoři nemocnice na Bulovce a ila, alespoň oficiálně, sama, v jednopokojovém bytě na Proseku.

Přijala kriminalisty s mírným údivem v krásných fialových očích, posazených iroko od sebe, které dodávaly její tváři poněkud dětský výraz.

Byla tíhlá, dalo by se říci a příli, nebýt plných ňader, která půvabně ladila s postavou.

Uvedla je do útulně zařízeného obýváku, usadila do křesel a ani ji nenapadlo, aby se ptala po účelu jejich návtěvy.

Václavík mlčel a provokativně pohlédl na Rybáře, kterému nezbylo ne začít.

Paní doktorko, ruíme jen neradi, ale chceme vám poloit několik otázek.”

Doktorka Vrecká nechápavě pokrčila útlými rameny.

Víte o smrti doktora Prouzy?”

Václavík čekal výraz údivu, zmatku, pláč, ale nic z toho se nestalo.

Ano,” řekla jednoslabičně, a teprve po chvíli dodala:

Volala mi jedna známá, o Petrově smrti jí řekl doktor Hanák.”

Ano?” ulétlo kapitánu Václavíkovi ze rtů slůvko údivu.

Prosím?” dotázala se bez toho, e by se v jejím obličeji hnul jediný sval.

Ne, to nic, paní doktorko, pokračujte. .

Čím?” zeptala se opět tak bezvýrazně,” na nic jiného jste se mě přece neptali.”

Rybář se bavil a současně měl na sebe zlost. Ta ena se umí dobře ovládat. Nedá se

poznat, zda se tak decentně brání nájezdu do svého soukromí nebo si z nich dělá legraci.

24

Promiňte, paní doktorko, ale vy jste spolu přece chodili! Mám pocit, jako kdyby vám smrt doktora Prouzy byla lhostejná.” Divím se, e jako kriminalista spoléháte na pocity, soudruhu.

Mohou být klamné. Ale kdy dovolíte, pokusím se vechno zkrátit. Odpovím vám a vy mi pak

laskavě dopřejete klid, ano?” Rybář se zmohl jen na pokývnutí hlavy. Zprávu o Petrově smrti jsem dostala u předevčírem. Jak jsem ji přijala, to laskavě nechte na mně! S Petrem jsme se znali ji ze studií, ale to jste si jistě zjistili. Chodili jsme spolu, dokonce jsme spolu nějaký čas ili. Před půl rokem jsme se rozeli. A to je vechno.” Vrecká ostentativně vstala. Paní doktorko, věnujte nám jetě chvilku, prosím,” ozval se kapitán Václavík a přiměl Vreckou, aby se znovu posadila.

,,Věřte nám, e se neptáme pro nic za nic. Doktor Prouza zemřel za podivných okolností a

my musíme jeho smrt objasnit.”

Spáchal přece sebevradu,” eptla Vrecká a poprvé se jí na okamik zachvěla oční víčka.

Není jisté, zda doktor Prouza opravdu spáchal sebevradu. To se teprve snaíme zjistit a pokud tomu tak bylo, hledáme důvody. Prouza byl přece úspěný mladý mu, vědec, měl před sebou budoucnost.” Doktorka Vrecká se křivě usmála.

To vechno vím, ale nechápu, jakou souvislost má jeho úmrtí se mnou.”

S největí pravděpodobností ádnou,” pokračoval klidně Václavík. Věděla jste o tom, e doktor Prouza alespoň občas poívá drogy?” Opět ten bezvýrazný obličej.

Ano, byla to jedna z příčin naeho rozchodu.” Věděla jste to u na začátku vaí známosti?”

Právě, e ne. Petr tenkrát rozhodně nedrogoval! Začal s tím potom, kdy se vrátil ze

zahraničí. Právě tak jako s alkoholem!” Hned po návratu? Myslíte, e se k drogám dostal venku?”

25

Ne, hned po návratu to nebylo. Petr se sice vrátil v totální euforii, ale nebyla způsobena drogami. To vechno ta smlouva.” Smlouva na jeho knihu?” Ano.” Co bylo dále?”

Pokrčení ramen, fialové oči těkaly z předmětu na předmět, půvabné dlouhé nohy nervózně

podupávaly na koberci.

Petr se mi měnil před očima. Z cílevědomého, optimisticky zaloeného člověka se stával

pesimista, propadal skepsi a také svému návyku. Přivezl mi drahý dárek, zlatý prsten.

Nechtěla jsem jej přijmout, ale on tolik naléhal. Kdy jsme se rozeli, prsten jsem mu vrátila.

Brzy jsem zjistila, e droguje. Snaila jsem se ho přesvědčit, aby se podrobil léčení. Sliboval, prosil, na čas toho nechal, ale neodolal. Začal znovu.”

Doktorka Vrecká se odmlčela. Václavík na ni tentokrát nenaléhal. Podívala se na něho

docela vděčně a pokračovala:

Bylo to hrozné, po alkoholu a drogách míval kocovinu o to horí, e u trpěl abstinenčními příznaky. Propadal depresím.”  O důvodech svých depresí nemluvil?”

Ne. Jen občas, kdy jsem naivně začala věřit, e z toho Petra dostanu, říkával, ach má

lásko, kdybys věděla. . Nikdy se vám nesvěřil?” Nikdy.”

Máte alepoň tuení, odkud bral drogy? Co si píchal?”

Ani v nejmením. Měl různé příleitosti. On si nejen píchal. V nouzi kombinoval alkohol s analgetiky. U jsem dál nemohla.”

Rozeli jste se definitivně? Nepokouel se s vámi znovu smířit?”

Ale ano, jenome u to nelo. Udělal mi oklivou scénu, u nás v nemocnici. Bylo to kruté, pro něho i pro mě. Několikrát zvonil u mých dveří, tolik jsem mu chtěla otevřít, padnout do náruče a brečet, brečet..

Doktorka Vrecká se neovládla. Přerývané vzlyky jí otřásaly hrudníkem.

Poručík Rybář naznačoval Václavíkovi, e by měli odejít.

26

Ale Václavík, i kdy měl toté nutkání jako Rybář, mlčky odmítl. Čekali. Poručík Rybář přinesl mladé eně sklenku vody, Napila se, pomalu se uklidňovala.

U půjdeme, paní doktorko, dovolíte mi jetě poslední otázku?

Přikývla. Potom jste se u nikdy neviděli?”

Ano, viděli. Jednou jsem ho na ulici potkala s nějakou enou. Nehlásil se ke mně. A

podruhé, kdy jsem se odhodlala zajít si k němu pro své věci. I kdy jsem mu předem

zavolala, nebyl sám. Otevřela mi ta ena. Oba byli v náladě. Pokouel se mi ji představit…

Sbalila jsem rychle své věci a odela.”

Nepamatujete si, jak se ta ena jmenovala?”

Její jméno začínalo na L. Ale více si nepamatuji.” Oba kriminalisté se rozloučili.

Kdy sjíděli výtahem do chladného večera praských ulic, řekl poručík Rybář popuzeně:

Promiň, soudruhu kapitáne, ale choval ses jako upír.”

Václavík se usmál. U v bytě si viml, e se Rybářovi doktorka Vrecká líbí, e ji lituje.

Soudruhu poručíku, odpovím ti slovy doktorky Vrecké. Nespoléhej na pocity! Pocity mohou být klamné. Kdybych dal na pocity, nevěděli bychom nic o existenci eny, její jméno začíná písmenem L. L. jako láska..

Ty jsi se také spolehl na své pocity!” Jak to?”

Jinak by ses nemohl zeptat, jestli věděla o jeho narkomanii!”

Omyl, soudruhu poručíku. Ne jsme jeli za doktorkou Vreckou, mluvil jsem s doktorem

Kubalou. Pokud chce nějak zkoumat mou otázku, věz, e to byl podloený úsudek

kriminalisty. A jak jsi se sám přesvědčil, úsudek naprosto správný. Doktor Prouza byl

narkoman.”

xxxx

Kapitán Václavík seděl u náčelníka. Kdy dokončil své hláení o dosavadním postupu

pátrání v případě doktora Prouzy, nastalo v kanceláři ticho.

Plukovník Vávra zamyleně bubnoval prsty na desku psacího stolu.

27

Pak vzdychl, otevřel zásuvku, zase ji zavřel, hmátl do kapsy a vytáhl sáček s bonbóny.

Před týdnem přestal kouřit a snail se oidit chu po nikotinu.

Nechce mentolku,” nabídl sáček Václavíkovi.

Děkuji, soudruhu náčelníku, nechci,” odmítl zdvořile Václavík a koutky rtů se mu nechtěně roztáhly k úsměvu.

Jen se nesměj,” zavrčel plukovník a jazykem přehodil mentolový bonbón v ústech. Kdybys věděl, jakou já mám po ránu chu na cigaretu..

Chápu,” odtuil Václavík. Mám to za sebou. A jetě horí to bývá, kdy si chce člověk vypít álek kávy.”

Ani mi to nepřipomínej. Pít kafe bez cigarety je hrozné. Ale u si zvykám. Vrame se k tomu Prouzovi. Mnoho jsi mi toho neřekl.”

Václavík pokrčil rameny.

Jsme na začátku, soudruhu náčelníku. Konstatoval jsem pouze fakta.”

Já vím,” přitakal plukovník. V kadém případě je to pěkně zamotané. Mladý chlap, vědec, budoucnost má před sebou, vrátí se ze zahraničí a najednou je mrtvý. Sebevrada, náhoda… Těko říci. koda, e ty dvě dalí ampulky byly prázdné. Moná, e bychom věděli více. A k tomu ty marky, nesmyslný překlad dosud nepublikovaného materiálu do němčiny…

Myslím si, e to zdaleka nebude tak jednoduché, jak to vypadalo na počátku. Kdy jsem ti

ten případ předal, byl jsi pěkně natvaný.

Tvářil ses jako kdy koue do citrónu…

Václavík se omluvně usmál.

Soudruhu náčelníku, dávám na zváení, zda bychom o celé věci neměli informovat Státní

bezpečnost. Jde o výzkum léku, který je v současné době v popředí světového zájmu. Co

kdy se Prouza do něčeho zapletl?”

Náčelník souhlasně pokýval hlavou.

U se stalo, kamaráde, u se stalo. Spoj se s majorem…” Vávra nahlédl do svých

poznámek,… Vrbou, je informován. Tady má jeho telefonní číslo. Dohodněte se.”

Dobře, soudruhu náčelníku. Ale rád bych…

Já vím, e bys rád. Najednou tě ten doktůrek, jak jsi se tenkrát nafoukaně vyjádřil, začal zajímat. Neboj, s Vrbou se určitě dohodnete.

28

Ale o vývoji vyetřování ho bude pravidelně informovat. Na to nezapomínej!**

Spolehněte se, soudruhu náčelníku.

Tak to by snad bylo pro dneek vechno. Moment. Co hodlá podniknout?

Rozhodli jsme se s Rybářem zajít do nakladatelství, které údajně mělo Prouzovu knihu

připravit k vydání. A pak na Artexport. To je podnik zahraničního obchodu, který se zabývá také vývozem knih.

Dobře, ale dříve zavolej majora Vrbu a dohodni se s ním.

Provedu, soudruhu náčelníku.

Václavík odeel z náčelníkovy kanceláře a hned pospíchal k telefonu. S majorem Vrbou se

seli jetě tý den a porozuměli si na první pohled.

Vrba byl ostřílený pětačtyřicetiletý kozák, pozorně vyslechl Václavíkovy informace, napsal si několik poznámek a bez problémů se dohodli na dalím postupu.

Václavíkovi, který za ním jel s určitými rozpaky, se ulevilo.

xxxx

V nakladatelství Sanity press oba kriminalisté neuspěli. Exportní referent byl na sluební cestě mimo republiku a v redakci publikací jim pouze potvrdili, e s doktorem Petrem Prouzou byla uzavřena nakladatelská smlouva na dodání rukopisu pod názvem Progress in

Interferon Research a to na základě dohody s Artexportem, který sjednal se

západoněmeckým nakladatelstvím Hans Joachim Bencke Verlag kontrakt na koedici

uvedené knihy.

Odborný redaktor, jemu patřila tato zakázka, kriminalisty odkázal na vedoucího exportního oddělení podniku zahraničního obchodu Artexport ing. Vladimíra Senka, zabývajícího se vývozem kniních publikací do nesocialistických zemí.

Po vyřízení formalit na kádrovém a personálním oddělení a u ředitele podniku je inenýr

Senk uvedl do jedné z elegantně zařízených jednacích místností.

Byl to přiblině čtyřicetiletý mu, tíhlý, s mírně proedivělými vlasy na spáncích, elegantní kadým coulem.

29

Vystupoval zdvořile, korektně, a hned na počátku rozhovoru bylo zřejmé, e svou práci

dobře ovládá. Prosím, přijměte místo, soudruzi.”

Václavík, který sluně mluvil anglicky, si uvědomil, e inenýr Senk zřejmě hovoří v cizích jazycích tak často, e si některé výrazy poněkud kostrbatě překládá z angličtiny do četiny.

Utvrdila ho v tom hned dalí zdvořilá Senkova otázka: Co pro vás mohu udělat?”

Václavík si v duchu vybavil anglickou frázi What can I do for you?

To jetě nevíme, pane inenýre,” odpověděl Senkovi poručík Rybář. Předpokládáme, e nám budete moci poskytnout určité informace o doktoru Petru Prouzovi z Výzkumného ústavu pro vývoj léčiv.”

Inenýr Senk viditelně zpozorněl a zostraitěl.

O doktoru Prouzovi? Ano, připoutím, e ho znám, ale setkal jsem se s ním pouze dvakrát.

Obávám se, e vás nebudu moci plně uspokojit. Smím vědět, proč se na doktora Prouzu

ptáte? Není s ním něco v pořádku?”

Ne, pane inenýre. Doktor Prouza je mrtev a protoe nejde o přirozenou smrt, jsme povinni vyetřit vechny okolnosti a příčiny, proč k úmrtí dolo.”

Chápu,” prohodil Vladimír Senk a rysy jeho obličeje poněkud ztvrdly. Ale přesto. Nevím, nevím…”

V zasklených dveřích zasedací místnosti se objevila mladičká servírka, která přináela

konvici s dusem a sklenky, v nich cinkaly kostky ledu.

Doufám, e vám přijde vhod sklenka dusu. Prosím, poslute si. Nebude vám vadit, kdy si zapálím, jsem toti silný kuřák.”

Ne, jen si zapalte,” přitakal mu kapitán Václavík a s chutí se napil.

,,Vy jste se tedy s doktorem Prouzou znal. Jak dlouho?”

Neřeknu vám přesně, ale domnívám se, e jsem se s ním setkal v nakladatelství Sanity

Press asi před patnácti měsíci.” Při jaké příleitosti?”

Měl jsem tam jednání o monostech vývozu některých naich odborných medicínských

publikací na Západ. U před tímto jednáním jsem obdrel od zahraničního partnera

poptávku, v ní byl jako potenciální autor uveden právě Prouza.

30

Pardon, pánové, podívám se do svých poznámek. Nezlobte se, ale mám takových jednání

mnoho a občas mi vynechá pamě.

Ano, tady to mám. lo o nakladatelství Hans Joachim Bencke Verlag v Heidelbergu, které od nás tu a tam něco odkoupí. Nejde o příli známou firmu, ale prosperuje celkem dobře.

Nakladatelství se specializuje na vydávání publikací o zhoubných nádorech. Vydává nejen

vysloveně odborná díla, ale i nejrůznějí výtvory tak zvaných léčitelů. Tam je to v módě.”

Vzpomínáte si, o jakou práci lo?

Ale ovem, mám na kartě vechny podstatné údaje. Ten titul měl pracovní název Interferon Research.

Pane inenýre, je tento způsob kontaktu se zahraničními firmami obvyklý?”

Nerozumím vám, soudruzi.

Máme na mysli způsob poptávky a nabídky. Mimochodem, proč se vůbec k této práci dostal

jako autor doktor Prouza?

Inenýr Senk se zamyslel.

Abych řekl pravdu, nepřemýlel jsem nad tím. Ale musím přiznat, e příli obvyklý způsob to není. Ve vydávání odborné literatury, zejména v medicíně, existuje ve světě obrovská konkurence. Velká nakladatelství, jako je Karger, Thieme, v Holandsku potom Elsevier,

Nijhoff, v Anglii John Wiley Publishers nebo v USA Saunders mají vekeré medicínské obory podrobně zmapované.

Proniknout na západní trh není jednoduché a dá to pořádnou fuku, to mi můete věřit.

Z devadesáti pěti procent se nám daří uzavřít kontrakt na základě naí individuální nabídky.

V tomto ohledu úzce spolupracujeme s exportním oddělením nakladatelství Sanity Press.

Větinou jde o pičková díla, předevím z teoretických oborů. Čas od času se podaří sjednat kontrakt na základě naich informačních materiálů, které ve spolupráci s nakladatelstvím vydáváme. Ale tahle poptávka přila, ani bychom firmě Bencke uvedené téma nabízeli. A

byla o to zajímavějí, e tam byl doktor Prouza jako autor. Počkejte okamik, přinesu si

anon s korespondencí, Řeknu vám to přesně.”

32

Inenýr Senk se vrátil za několik minut s anonem spisů.

Tak moment, firma Bencke… Ano, tady mám ten dopis!”

Inenýr Senk přejíděl očima po řádcích strojopisu.

Říkal jsem to správně. Firma uvádí, e hlavní lektor četl Prouzův článek v mezinárodním

časopise Cancer Journal. To je česky rakovina. Článek ho velmi zaujal a firma se dotazuje, zda by autor nemohl zpracovat podrobnou anotaci na knihu o rozsahu přiblině 300 stran strojopisu, zabývající se problémem výzkumu a klinického vyuití interferonu ve světě.

Poádal jsem nakladatelství, aby Prouzu přizvali k jednání a tam jsem ho viděl poprvé.

Jaký na vás Prouza udělal dojem?

Vechno bylo oukej. Prouza byl viditelně potěen, hovořil naprosto věcně, konkrétně,

přislíbil dodat podrobnou anotaci s členěním do kapitol a jejich obsahem do jednoho měsíce.

Ostatně tady ji mám zaloenou, podívejte se.

Děkujeme, pane inenýre, zatím to není nutné. Pokud budeme anotaci potřebovat,

vyádáme si její fotokopii.”

Jak si budete přát. Ale kdy dovolíte, budu pokračovat. Potom jsme se s doktorem Prouzou rozeli s tím, e nám nakladatelství předloí kromě anotace předběnou kalkulaci na dva tisíce exemplářů knihy. Prouza přislíbil, e by rukopis knihy mohl nakladatelství předloit přiblině za rok.” Nabídku na dva tisíce exemplářů?” divil se Rybář, není to málo?”

Málo? Vy říkáte málo? To je naprostý omyl. Opak je pravdou. U odborných publikací se

zájem zahraničních nakladatelství pohybuje kolem pěti set výtisků. A to jde

mamutí firmy.

Kdy jsem poptávku četl, málem jsem nevěřil svým očím.” A co se dělo dále?”

Prouza dodrel slovo. Nakladatelství mi předloilo jeho podrobnou anotaci. Byla velmi dobře zpracovaná, to mohu potvrdit, samozřejmě jen jako poučený laik. Anotaci jsem ihned odeslal firmě Bencke. A zase jsem byl překvapen. A velmi příjemně. Obvykle trvají odborné reere, které nakladatelství dávají zpracovat, několik měsíců. Jednání není jednoduché ani potom. A firma Bencke se ozvala, okamik prosím ..”, Senk listoval v korespondenci.

33

Tady je to. Anotaci jsem odeslal 25. července a 28. srpna jsem měl odpověď. Poslouchejte:

,Obdreli jsme anotaci a nabídku výe uvedeného titulu, atakdále atakdále … a sdělujeme vám, e o knihu máme váný zájem, za předpokladu, e dodríte uvedené podmínky.

V závěru dopisu Franz Mahler, to je zástupce ředitele, píe, e by uvítal monost

prokonzultovat odborné otázky týkající se obsahu, přímo s autorem a e nám navrhují, aby k setkání dolo na kniním veletrhu.” Do dveří vkročila hosteska.

Promiňte, e ruím, ale inenýr Senk má v kanceláři na drátě Londýn.”

Senk se zvedl. Můete mě na několik minut omluvit? Hned se vrátím.”

S omluvným úsměvem zmizel za dveřmi.

Začíná to být zajímavé, podotkl Rybář polohlasně. Poptávka přijde ze zahraničí, na vysoký náklad, vechno probíhá bez problémů…”

Má pravdu. Dokonce přijde pozvání pro zcela neznámého autora,” prohlásil Václavík.

Inenýr Senk se vrátil.

Jetě jednou se omlouvám, ale ten hovor jsem čekal několik dnů.”

Poslyte, soudruhu inenýre, řekl jste, e doktor Prouza dostal pozvání k setkání se

zástupci nakladatelství…”

Nelo o přímé pozvání. Projevili zájem o osobní kontakt. Cestu doktora Prouzy jsme hradili my z naich devizových prostředků.” Take se uskutečnila?”

Ano, jeli jsme na kniní veletrh do Frankfurtu společně.”

Byli bychom vděčni, kdybyste nám popsal, co se v této souvislosti v zahraničí odehrálo.

Nezapomeňte na ádný detail.”

Inenýr Senk se na oba kriminalisty díval trochu udiveně.

Nu, prosím, jak si přejete. Po příletu jsme se ubytovali v hotelu Globe, bydlím tam vdycky.

Vzali jsme si dvoulůkový pokoj, protoe na samostatné pokoje nám nevyel denní limit.

34

V období veletrhu ceny noclehů nehorázně stouply.

Na veletrh jsme jeli společně, ohlásil jsem se v naí expozici, Prouzu jsem tam posadil a el jsem si domluvit program jednání, mezi jiným také s firmou Bencke. Vrátil jsem se do expozice. Prouza tam seděl, li jsme spolu do bufetu něco pojíst, obcházel se mnou veletrh, a hned potom jsme se vydali do stánku nakladatelství Bencke, kde u nás očekávali.”

Kdo se jednání zúčastnil?”

Já, Prouza, za partnera tam byl vedoucí obchodního oddělení, jmenuje se Strauss a jetě

jeden člověk, kterého jsem neznal. Předal jsem mu navtívenku, při těchto příleitostech je to obvyklé, ale on nereagoval. Svou navtívenku mi nenabídl. Take ani nevím, jak se vlastně jmenoval.

Strauss ho představil jako odborného spolupracovníka nakladatelství. To je u odborných a

zejména medicínských nakladatelství běná zvyklost. V podstatě by bez stálého aktivu

odborníků nemohla existovat. Vývoj v medicíně jde vpřed mílovými kroky. V některých

oborech je velmi náročná a specializovaná publikace za dva roky neprodejná.”

Ten mu se tedy zúčastnil jednání?”

Ano. Já jsem jednal se Straussem o běných dodacích podmínkách, potvrdil jsem mu

kalkulovanou cenu, druh papíru, vazbu a dalí detaily, a on souhlasil. V podstatě jsme

připravili smlouvu k podpisu.” A mezitím hovořil Prouza s muem, kterého jste předtím neznal?”

Více méně. Viml jsem si pouze, e hovořili anglicky. Je pravda, e jsem občas zaslechl

několik slov nebo vět, ale příli jsem je nevnímal. Probírali Prouzovu anotaci.

Kdy jsem skončil jednání se Straussem, přisedli jsme si k nim. Právě končili. Strauss se ptal na výsledek jednání, jeho kolega vyjádřil naprostou spokojenost s anotací i s rozhovorem a řekl, e po odborné stránce není námitek, abychom uzavřeli smlouvu. Druhý den u byla podepsaná Mahlerem, kterého jsem mimochodem na veletrhu ani neviděl. Odvezl jsem ji k

podpisu do Prahy.”

35

Senk se odmlčel. Václavík se na něj tázavě zadíval, jako kdyby očekával pokračování. Senk porozuměl. Pokrčil rameny.

To je vechno. Co byste jetě chtěli vědět? Kdy jste odjíděli nazpět do Prahy?”

Za dva dny. V den odletu jsme neli na veletrh, letadlo startovalo kolem poledne,vyli jsme si ráno do ulic nakoupit nějaké suvenýry..

Dobře, přeruil Senka netrpělivě Václavík. Ale povězte nám, alespoň zhruba, co vechno se událo po ukončení jednání.”

U toho mnoho nebylo. Informoval jsem ředitele expozice a jeli jsme nazpět do hotelu.

Strauss nás pozval na večeři.” Na večeři?”

Ano, A Prouza mě zatraceně vyděsil. Kdy jsme dojeli do hotelu, zjistil, e nemá svou

aktovku.” Aktovku?”

Ano, aktovku, černou diplomatku. To by mě tak dalece nevadilo, jenome on v ní měl

vechny doklady a peníze. Málem mě omývali, ani jsem si nemusel dávat studenou sprchu.

Víte co to znamená za nepříjemnost ztratit v cizině pas, letenku a peníze? Darmo mluvit. A já měl Prouzu na starosti. Byl za hranicemi poprvé.

Zkusil jsem zavolat na veletrh, jestli je tam jetě Strauss, ale ve stánku u nikdo nebral telefon. Chystal jsem se, e přítí den zajdeme na ná konzulát, ani se mi nechtělo na večeří, ale nakonec jsme přece jen li.” A co Prouza?”

Ten snad vůbec nepochopil, jakou hovadinu provedl. Nedovedl si vzpomenout, kde aktovku

nechal. Kdy jsem mu vysvětlil, jaká nepříjemnost ho čeká, teprve dodatečně zbledl.”

Jak probíhala večeře?”

Zpočátku dosti chladně. Neustále jsem myslel na ten průvih, vedly se takové ty obligátní řeči o počasí, o veletrhu, o tom, e máme dobré pivo, a Prouza mi tam udělal ostudu.”

Jak to?”

Hodně pil. Zřejmě nebyl na alkohol navyklý. Ten vousatý idiot to do něho přímo lil a sám pil také. Jenome se vyznal.

36

Nebylo na něm vůbec nic znát. Prouza nevěděl nic lepího, ne vyblebtat, e ztratil pas a peníze.

Strauss nám okamitě nabídl pomoc. Chtěl Prouzovi půjčit nějaké marky, co jsem s

poděkováním odmítl. Ten druhý začal s hloupými řečmi. Slyel prý, e za ztracení pasu je u nás přísný trest a e pana kolegu lituje, e bude mít jistě velké nepříjemnosti. Potom si vzpomněl, e smlouva bude asi zbytečná. Po tom, co se Prouzovi stalo, těko bude moci knihu napsat a vydat… Jak se choval Prouza?”

Je to u dlouho, nevzpomínám si na vechno přesně. Byl dost opilý. Napadlo mě, e bude

nejlepí poděkovat za pozvání a vrátit se do hotelu. Začal jsem nenápadně, Strauss mě

pochopil, přidal se a začali jsme se zvedat, li jsme k atně, a já a Strauss jsme si odskočili na toaletu. Kdy jsme se vrátili, ti dva byli pryč. atnářka nám řekla, e pánové u odeli.

Strauss cosi prohodil o tom, e li poznávat noční město, rozloučili jsme se, vrátil jsem se do hotelu a měl jsem na Prouzu pěkný vztek. Bez dokladů, opilý a toulá se bůhvíkde! Nemohl jsem usnout. Bolela mě hlava, vzal jsem si práek a zřejmě jsem usnul.

Probudil jsem se dost časně, měl jsem na ráno domluveny nějaké schůzky na veletrhu,

pospíchal jsem. Prouza byl doma, stralivě chrápal, vůbec jsem ho nemohl probudit. Napsal jsem mu vzkaz, a na mě počká v hotelu, e se po poledni vrátím a zajedeme spolu na konzulát a na Československé aerolinie. Vyřídil jsem vechno, co jsem potřeboval, el jsem si dát do naeho stánku kávu a chystal jsem se odjet zpět do hotelu. Přijdu do stánku a tam seděl Prouza. Civěl jsem na něj, usmíval se jako kdyby se nic nestalo. Nechtěl jsem dělat zbytečný rozruch, vzal jsem ho pod křídla a li jsme. U při odchodu jsem si viml, e má aktovku.

Docela spokojeně mí sdělil, e aktovka se nala. I s doklady a penězi? vyjel jsem na něj.

Ano, neschází prý mu vůbec nic. Můe mi to vysvětlit? Vdy jsi ji v noci jetě neměl, ptal jsem se a málem jsem křičel.

Nael ji Robby, řekl, a přivezl mi ji ráno do hotelu. Ano, vzpomínám si, e řekl Robby, zřejmě se spřátelili.” A kde?”

Zamluvil to, mumlal něco o sekretářce, která prý ji vzala po uzavření stánku s sebou do

hotelu.

37

Pamatuju se, e jsem mu docela sprostě vynadal, ale potom jsem mávl rukou. Byl jsem rád,

e se vechno astně vyřeilo.”

Uvědomujete si, e jste tuto záleitost měl po návratu domů hlásit?” zeptal se stroze poručík Rybář.

Uvědomuju,” zarazil se inenýr Senk, ale hned dodal: Původně jsem to chtěl udělat, ale na veletrhu jsem měl dobré výsledky. Ten kontrakt také nebyl k zahození. Navíc jsem nechtěl Prouzovi komplikovat ivot. Nakonec, nic se nestalo. Kromě mě a Prouzy o tom nikdo

nevěděl!”

V pořádku,” utlumil vzrůstající debatu Václavík. To, co jste nám řekl, můe být velmi důleité. Pokračujte, soudruhu inenýre.” Inenýr Senk se zamyslel.

Nevím, co bych vám jetě řekl.”

Prouza prý přivezl své snoubence z veletrhu nějaký cenný dárek, o tom nevíte nic?”

Samozřejmě, e o tom vím. Jak jsem vám říkal, ráno před odletem jsme se li podívat po

městě. Zavedl jsem Prouzu do obchodního domu, aby mohl koupit nějaké dárky. Ale Prouza

si nic nevybral. Na ulici se zastavil u klenotnictví. Civěl do výkladu, nemohl se od něj

odtrhnout. Potom se mě zeptal, jak se mi líbí prsten s briliantem. Stál, tuím, kolem sedmi set marek.

Přikývl jsem, ale smál jsem se. Na ten nemá, kamaráde, myslel jsem si. Ale Prouza mě

poprosil, a počkám a hnal se do obchodu.

Chytil jsem ho u vchodu, měl jsem strach, aby neutratil peníze, které měl na zaplacení účtu v hotelu. Abyste rozuměli, při výjezdu ven dostáváme denní diety jako stravné a peníze na noclené a dalí výdaje, veletrní taxy, letitní poplatky a podobně. Samozřejmě e je v nich určitá rezerva pro nepředvídané okolnosti. Ale po návratu se musí přísluné částky zúčtovat.

Prouza jen mávl rukou, nedal se odradit a ten prsten koupil. Potom mi řekl, a se nestarám, e měl nějaké marky s sebou navíc.”

Inenýr Senk se vyčítavě podíval na Rybáře. Odkalal si a řekl: O tomhle jsem také

nemusel mluvit, soudruhu poručíku. Vím, e i tohle jsem měl hlásit. Valuty se samozřejmě

vyváet nesmějí.”

38

,.Nemohl zaplatit ten prsten ze zálohy na honorář? Nedostal tam nějaké peníze? ptal se

Václavík.

Vyloučeno. U jsem říkal, e smlouvu s ním uzavřelo nakladatelství Sanity Press. U nás se honoráře obvykle proplácejí tak, e po převzetí a schválení rukopisu v redakci a jeho předání do výroby obdrí autor jednu třetinu a teprve po vyjití knihy zbytek honoráře. Existuje sice druhá monost, uzavřít smlouvu přes Dilii, samozřejmě se souhlasem přísluného nakladatelství, ale potom se honorář opět proplácí prostřednictvím Dilie.

Senk se letmo podíval na hodinky.

,,Nezlobte se, ale musím se omluvit.

Za deset minut mám být na ministerstvu. Přijdu pozdě. A to mě mrzí. Obvykle bývám

přesný.” Václavík a s ním Rybář se zdvihli.

,,U vás nebudeme zdrovat.

Hodně jste nám pomohl. Zatím vám děkujeme. Kdybychom potřebovali, jetě se ozveme.

Na shledanou.”

xxxx

Václavík s Rybářem seděli v kanceláři u jídla, které mohlo být právě tak svačinou jako

večeří, protoe u se stmívalo a v ulicích se rozsvěcela světla lamp a neonů.

Zrekapitulujeme si, co víme,” zauvaoval Václavík.

Spíe, co nevíme, reagoval na jeho slova poručík.

Tak co tedy víme?” přemýlel nahlas Václavík. Doktor Prouza zemřel za podivných

okolností. Říkejme tomu zatím náhlá smrt, i kdy vechno nasvědčuje sebevradě. Pitva

prokázala, e si podkoně píchl morfin, v mnoství několikrát silnějím, ne je smrtelná

dávka. Protoe jde o přípravek, který způsobuje euforii a je návykový, předpokládejme, e si Prouza píchal morfin jako narkoman pravidelně. V tom případě mohlo dojít k předávkování, které způsobilo smrt. Ale proti tomu hovoří fakt, e Prouza jako odborník musel znát účinek morfinu a těko by se mohl mýlit. Měli jsme smůlu v tom, e mládenci nali pouze dvě dalí naprosto stejné ampulky, ale prázdné. Kdybychom objevili dalí připravené dávky a prokázalo se, e nejsou smrtelné, mohli bychom uvaovat o zcela jiné eventualitě. Takhle

tápeme ve tmě.

39

Při pitvě byly zjitěny překrvené orgány, ztlutění kapilár, tuk v gangiových buňkách to

vechno svědčí pro pravidelné poívání narkotika. Navíc vám Prouzův návyk potvrdila i

doktorka Vrecká.”

,,Jenome sebevrady morfinem a podobnými přípravky jsou typické právě pro lékaře a

zdravotnický personál,” podotkl Rybář.

Ano, má pravdu,” nedal se vyruit Václavík, ale polome si tedy otázku, proč se vlastně Prouza chtěl zabít? Jaké měl důvody k sebevradě?”

A kde bral narkotikum?” poznamenal Rybář.

Prouza byl mladý mu. Podle úsudku vech velmi schopný, v ústavu se o něm hovoří jako o

talentovaném, perspektivním vědci. V určité době se jeho chování změnilo. Býval

podráděný, unavený, někdy plný optimismu, asi pod vlivem drog, jindy naprosto apatický.

Začal pít. To také potvrzují změny na jeho játrech.

Jordán i Hanák o něm hovořili jako o člověku velmi ctiádostivém. Vechno se mu daří a

přesto propadne depresi, pravděpodobně uívá Niamid, který při pitvě prokázán nebyl, a

spáchá sebevradu.”

Vezměme v úvahu, e před nějakou dobou poprvé vycestoval do zahraničí na veletrh, kam

byl pozván na přání zahraničního nakladatelství. Podle inenýra Senka lo o poptávku, která byla naprosto neobvyklá, nečekaná. A navíc, Prouza neměl v zahraničí jméno. Odvolávka na jeho článek je přinejmením podivná. Docent Jordán asi s námi o jeho knize nehovořil

úmyslně, abychom nemysleli, e árlí. Věděl, e takovou publikaci by mohla napsat stovka

jiných odborníků kdekoliv na světě. Proč tedy právě Prouza?”

Je to astná náhoda, nebo shoda okolností? Byl autor vybrán s určitým záměrem? A v tom

případě s jakým? Na to zatím nemáme odpověď.”

Ale máme dalí příhodu, která na nae nezodpovězené otázky navazuje,” vzal si slovo Rybář. Prouza ztratil aktovku se vemi doklady a s penězi. Buď on sám nebo onen neznámý, kterého oslovoval jako Robby, vyuil první příleitosti, aby odloučil Prouzu od

Senka. A právě tak záhadně jako se jeho aktovka ztratila, se zase nala. Nikdo z ní nic

neukradl. Proč se vlastně ten Straussův společník nepředstavil?

40

Proč nepouil navtívenky, kdy je to podle Senka obvyklý zvyk. Takřka ceremoniál.

Ano, doplnil Rybáře Václavík. A kde vzal Prouza sedm set marek, za které koupil prsten s briliantem? Údajně je vezl s sebou z Československa. Od koho je získal?”

A co oněch sedm tisíc marek, které jsme nali v jeho bytě? Dalí otázka. Měl Prouza sedm tisíc marek, co je značná částka, u předtím, ne vyjel na veletrh, nebo teprve kdy se z veletrhu vrátil? A kdo mu je tedy dal a za co?

Dnes u víme, e doplňky v Prouzově bytě, které musely stát dost peněz a Prouza je

kupoval v Tuzexu, si pořídil a po návratu z Německa. ádnou zálohu na knihu vak

nedostal.

A také víme, e písemný materiál, který jsme nail, neměl valnou cenu, ale byly v něm

dosud nepublikované informace. Mohl případně Prouzovi slouit jako návnada anebo spíe

pokus uspokojit aspoň částečně někoho, kdo po něm chtěl něco daleko důleitějího!

,,Dejme tomu,” připustil Václavík.

,,Prouza pracoval na výzkumu nového léku, na podkladě látky, která je dnes v popředí

světového zájmu. Podle Jordana toho věděl dost. Jordán nám nepřímo naznačil, e doli k

pozitivním výsledkům, které by se mohly stát předmětem zahraničního konkurenčního

zájmu. Vezmeme-li v úvahu tyto okolnosti, kdo tedy mohl mít interes na tom, aby Prouza

neil? Konkurence? Pro tu byl cennějí ivý, připustíme-li, e se jí podařilo Prouzu získat.”

Jistě, ovem v opačném případě, uvauji samozřejmě teoreticky, kdyby se ho chtěli zbavit a naruit tak pokračování výzkumu, mohlo jít o rafinovanou vradu. Jenome jakým způsobem?” To si nedovedu představit, podotkl Václavík.

,,Já také ne, ale zcela vyloučit to nelze. Dejme tomu, e by potenciální vrah věděl, e Prouza poívá narkotika. Stačilo by najít příleitost k tomu, aby zastihl Prouzu těsně po injikaci a připíchnout mu k obvyklé dávce dalí mnoství tého prostředku, které by u způsobilo smrt.

To je příli vykonstruované. A vůbec, motiv likvidovat Prouzu z konkurenčních důvodů se mi nezdá.

42

Předpokládáme-li, e se Prouza dohodl o předání výsledků naeho výzkumu, pak můeme

vyloučit z hypotetické vrady ty, kteří na výsledky čekali.

Investovali by do Prouzy zbytečně.”

,,Prouza před svou smrtí podruhé vycestoval do NSR. Teoreticky vzato, měl příleitost tam zůstat. Moná, e se tam cítil ohroen. Mohli na něho vyvíjet nátlak, aby předal, co slíbil. A on buď tento materiál neměl a předat nemohl, nebo nechtěl. Proto se rozhodl vrátit. Ovem sebevradu by mohl spáchat i tam.

,,To pořád nic neobjasňuje, povzdechl si kapitán Václavík.

,,Zatím nevíme nic o eně, se kterou Prouza chodil. Její jméno údajně začíná na L,

připomněl poručík.

,,Co ty dvě vstupenky do Parkhotelu? Mohou pro nás být zcela bezcenné, ale přesto si

musíme ověřit, zda v Parkhotelu Prouzu znali, zda si na něho pamatují. A taky je třeba zjistit, kde bral Prouza morfin, respektive jiné drogy. Musíme se poptat v ústavu. Pokud neměl zdroj na pracoviti a to by pro něho bylo příli riskantní, pak musíme hledat jinde.”

Václavík se odmlčel.

Měl bych jetě něco, ozval se Rybář, který teprve zavíral stůl, zatímco Václavík si u

oblékal sako. Povídej. .

,,Hanák něco vykládal o jejich vysokokolské partě. Ověřili jsme si, e mluvil pravdu. Ale zatím jsme se nestarali o dalího člena té party, Arnota Kouckého. Podle Hanáka ho vyhodili ze koly. Měli bychom se na něho podívat.

Souhlasím,” přitakal Václavík, který stál mezi dveřmi, ,,ale teď u pojď!

xxxx

V ústavu se oba kriminalisté ohlásili u ředitele.

Přijal je ve své kanceláři, a jim připadalo, jako kdyby za těch několik dnů, které uplynuly od jejich prvního setkání, zeedl, zestárl. Vrásky nad čelem se rýsovaly ostře, pod očima měl hluboké stíny.

43

Kdy zjistil, e ve vyetřování nedolo k ádnému podstatnému pokroku, neskrýval

zklamání. A jim se zdálo, e ani příli netouil po nových informacích, jako spíe po obratu v pátrání. Ano, ředitel ústavu chtěl slyet, e doktor Prouza byl takový, jakého si ho přál mít on. Stručně ho informovali o tom, co u nezvratně potvrdila soudní pitva, e k úmrtí doktora Prouzy dolo vlivem předávkování silného narkotika. Nebylo nutné dodávat, e Prouza byl narkoman. Ředitel to pochopil sám. Ne, nechci nic vědět, odmítl rázným gestem dalí

informace kapitána Václavíka. Nic mi neříkejte. Nedovedu si vysvětlit, e Petr, takový silný, zdravý člověk, se uchýlil k narkotikům, jako nějaký bezvýznamný slaboch, jako člověk, vyřazený z lidské společnosti.” Soudruhu řediteli, musíte nám prominout, ale potřebujem znát dalí fakta, abychom mohli ověřit vechno, co u o smrtí doktora Prouzy víme. Bohuel, nejde pouze o samotný fakt, e uíval narkotika. K jeho smrti dolo za zvlátních okolností, některé z nich souvisejí i s jeho pobytem v zahraničí a …” Prosím,” nedovolil mu dále pokračovat ředitel, musí-li to být, ptejte se. Nechápu vak, proč mám odpovídat právě já.

Lépe by, jak jsem vám u řekl, mohli na vae otázky odpovědět jeho spolupracovníci,

předevím docent Jordán. Petrovi nikdo ivot nevrátí.” Ředitelova pozornost, jak kriminalisté vycítili, byla soustředěna výhradně na Prouzovu smrt. Informace, které s jeho úmrtím souvisely, ponechával takřka bez povimnutí. Soudruhu řediteli, potřebujeme si ověřit

vechny eventuality. Proto se ptáme.” Václavík zaváhal. Původně chtěl říci, zda Prouza nemohl brát narkotika v ústavu. Včas formulaci změnil. ,,Je moné, e by doktor Prouza nael pramen pro získávání morfinu přímo zde, v ústavu?” Ředitel nezaváhal ani na

okamik. S úlevou odpověděl. Vyloučeno. V naem ústavu nikdo s narkotiky nepracuje. To

jste si poněkud popletli adresu. Kdy u, potom byste se museli ptát v Ústavu pro kontrolu léčiv. A s ním, to mohu odpřisáhnout, neměl doktor Prouza ani to nejmení spojení.

44

Máte jetě nějakou otázku?

,,Pokud jsme zjistili, doktor Prouza pracoval na výzkumu nového léku, který by mohl značně ovlivnit léčbu nádorových onemocnění.

,,Tak se to říci nedá. Doktor Prouza pracoval na výzkumu výroby a vyuití interferonu. Pokud máte nějaké nejasnosti, obrate se laskavě na docenta Jordana. Ostatně, u mě o vaí návtěvě informoval.

Jak si přejete, soudruhu řediteli, ale jetě jednu otázku přímo na vás. Doktor Prouza

podepsal smlouvu na vydání knihy. Předpokládáme, e musel mít vá souhlas.

Ano, zajisté, sue konstatoval Mlynář. O tom vím. Doktor Prouza mi předloil podrobnou

anotaci a já jsem s vydáním knihy a samozřejmě i s jeho autorstvím souhlasil.

Ředitel zprudka povstal. Kdy se s oběma loučil, poviml si jak Václavík,tak Rybář, e jeho ruka se chvěje.

Jordán je přivítal jako dobré známé. Právě si připravoval bůhvíkolikátou kávu a okamitě

naplnil dvě dalí dezvy, aby pohostil i je.

Byli jste u ředitele? ptal se, zatím co stavěl dezvy na oheň. Přikývli.

Poslal vás za mnou? Asi ano, kdy jste tu. Nebyl právě naden, kdy jsem ho informoval o naem rozhovoru u mě doma.”

Vdy jste mu nemusel nic říkat, konstatoval poručík Rybář.

Nemusel, to máte pravdu, ale nerad bych ztratil jeho důvěru. Kdybyste se mu dnes o naem rozhovoru zmínili vy, nemuselo by to být pro mě právě příjemné. Nevypadá dobře, co říkáte?

Nedovedl jsem si představit, e jeho vztah k Petrovi byl tak hluboký, řekl bych a otcovský.

Museli jsme s pravdou ven. Prouza byl narkoman. Otřáslo jím to. Chtěli jsme vědět, zda

Prouza nemohl získávat morfin tady u vás, v ústavu. Ředitel to striktně zamítl.

A měl pravdu, podotkl Jordán, kdy před Václavíka a Rybáře stavěl malé álky s vonící

tekutinou. U nás v ústavu se s narkotiky nepracuje.

45

Pokud víme, je obhospodařování narkotik, zejména opiátů, velmi přísné. Jak tedy mohl

Prouza pravidelně získávat morfin? Jordán pokrčil rameny.

Příjem a výdej opiátů je na vech pracovitích opravdu velmi přísný. Nejsem odborník, s

narkotiky nepracuji, ale pokud jsem občas něco zaslechl, dolo ke zcizení opiátů tím, e se předepisovaly fiktivním pacientům. To u Prouzy můete vyloučit. Kdybyste se vak chtěli dovědět detaily o morfinu a práci s opiáty, dám vám adresu svého kolegy. Pracuje v ústavu, kde se věnují narkomanům a jejich léčbě. Mohu vás ujistit, e o nich ví vechno, nebo téměř vechno, protoe jak mi vyprávěl, vynalézavost narkomanů snad nemá hranic. Líčil mi otřesné případy.” Ani jste nám neřekl, e Prouza psal knihu, která měla vyjít v zahraničí.”

Opravdu jsem vám nic neřekl? Asi jsem zapomněl. Nevím. Je fakt, e Prouza knihu psal.

Ale absolutně nelo o poznatky z naeho výzkumu. To bych mu nedovolil, i kdyby ho ředitel bránil sebevíc.” Jak se vám jevila jeho kniha?” Dělal jsem jednoho z recenzentů. Nemohl jsem odmítnout. Mohu to říci krátce. Koncepčně velmi inteligentně a s přehledem sestavené informace, s exaktním citováním pramenů, pojednávajících o současném stavu, výsledcích i výhledu v aplikaci interferonu.” To zní odborně, ale také indiferentně, soudruhu docente.”

Tak zněla i moje recenze, samozřejmě daleko obírnějí.” Vy jste knihu doporučil k vydání?” Ano,” řekl klidně docent Jordán. V rukopisu jsem nenael ani jediný chybný závěr.

Autor důsledně dodroval autorské právo i kolegiální etiku.” Docent Jordán upil poslední douek ze svého álku a zapálil si lulku. Aby bylo jasno, vím, kam míříte. Ale trochu se mýlíte. Pro méně poučené odborníky přináel Prouzův rukopis mnoho nových informací, které by pracně museli vyhledávat v často nedostupných časopisech a také knihách.

Předpokládám, e kniha skutečně vyjde.”

46

Pokud jde o Prouzovu smrt, přicházejí v úvahu dvě teorie. Buď plánovaná sebevrada

anebo neúmyslné předávkování. Existuje ovem dalí monost..

Docent Jordán vzhlédl od papírku, na kterém psal adresu kolegy, o kterém hovořil.

Myslíte vradu?” Ano.” Jordán mlčel.

Připustil byste takovou monost? Alespoň teoreticky?”

Teprve po chvíli Jordán odpověděl.

Kdybych tuto monost připoutěl, odpovídal bych vám nikoliv jako vědec, ale spíe jako

autor detektivek. A takový druh odpovědi vy asi nechcete. Nevím, nedovedu si to představit, neznám podrobnosti. Jak jsem u řekl, obrate se na doktora Stránského. Nebudu se mu plést do řemesla.”

Poslyte, docente,” ptal se dále Václavík, řekl jste nám sice, e o soukromém ivotě doktora Prouzy nevíte vůbec nic, ale přesto. Nevzpomenete si na nějakou drobnost, detail, který by nám pomohl? Jakou roli hrály v jeho ivotě eny?”

eny?” Jordán nerozhodně zavrtěl hlavou.

eny, ovem”, opakoval po krátké odmlce, jsou jako narkotikum na případné předávkování nebezpečnějí ne morfin. Ale nemyslím, e by to byl případ Petra Prouzy.”

Nemáte ani potuchu, zda se Prouza stýkal s nějakou enou?”

Proč neřeknete, jestli nevím o nějaké jeho milence? Ne, bohuel nevím. Ale na jednu

maličkost si přece jen vzpomínám. Jednou jsem bral telefon, volala nějaká ena a chtěla k telefonu doktora Prouzu. Byl v laboratoři, navrhl jsem jí, e buď předám Prouzovi vzkaz nebo a zavolá později.” A co ona?”

Zvolila první monost, ale její vzkaz byl lakonický, řekla, a mu vyřídím, e ho Eva bude večer čekat v parku.”

e ho Eva bude večer čekat v parku?” ptal se Rybář a celý se nachýlil kupředu, jako kdyby měl obavy, e patně slyí.

Ano,” podíval se na něho poněkud nedůvěřivě Jordán. Slyel jste dobře.”

47

Děkujeme, docente. Jetě jednu otázku. Doktor Prouza měl přístup ke vemu, co ve

výzkumu interferonu pod vaím vedením probíhalo?”

V podstatě ano. Kromě jiného vedl dokumentaci. A na některé podrobnosti, poznámky,

které si zpracovávám sám. Ty se vak netýkají naich postupů. Jsou to mé soukromé teze,

úvahy, připomínky. Řekl bych, e jde o vědecký deník.”

Take podle vás by pro Prouzu nebyl problém vyuít dokumentaci mimo ústav…”

Problém by to byl, ale nikoliv problém neřeitelný. Dokumentace se provádí za přítomnosti vech pracovníků naeho týmu, přidávají se k ní dílčí výsledky naich pracovi, kadý papír, kadá kopie je očíslována a uloena v trezoru. Ten se dá otevřít pouze za přítomnosti dvou lidí, kteří mají různé klíče.”

Anebo,” zapochyboval Rybář, ,,za přítomnosti jednoho pracovníka, který má dvoje klíče.”

Snad,” připustil Jordán. ,,Ale i klíče jsou evidovány. Jeden klíč od trezoru mám já, druhý měl právě Prouza. Take v tom případě jsem i já podezřelý. Prouzův klíč byl ovem před jeho odjezdem do zahraničí protokolárně předán Hanákovi. Druhý pár rezervních klíčů je uloen v zapečetěné obálce v kádrovém a personálním oddělení.”

Co vlastně dělal Prouza v zahraničí, ne se vrátil do republiky? Byla to opět sluební

cesta?” Ano, byla. Jel na sympozium. Program sympozia se zabýval předevím otázkami chemoterapie rakoviny.” Proč vyjel právě Prouza?”

Navrhli jsme ho. Já a Lelek. Toho přece znáte.” A ředitel?”

Rád souhlasil. Ná návrh ho potěil. Abych byl přesný, na sympozium jsem měl původně jet já. Ale nebyl jsem zklamán. Konalo se v době, kdy jsem měl otevřené určité stádium výzkumu. A Prouzovi jsem chtěl vrátit sebedůvěru, zlepit mu náladu.”

Jak vae rozhodnutí přijal doktor Hanák?”

Celkem klidně. Jistě mu to nebylo lhostejné, ale neřekl ani slovo. Hanák je typ, který nemá takovou invenci ani vzruivost jako měl Prouza, ale zato je velmi houevnatý a umí čekat na svou příleitost. A jak vidíte, dočkal se …”

???

48

,,Stává se mým zástupcem. Vím, zní to tvrdě, ale kadá práce má své zákony. Ve výzkumu

není moné čekat na dalí tramvaj.” Kdy má doktor Prouza pohřeb?”

Teprve pozítří, ale vy si jistě sami uvědomujete, proč tak pozdě. Dříve jsme nedostali

souhlas.” Vy?”

Ano, ústav. Ředitel se domluvil s Prouzovým bratrem, e celý obřad zajistíme my. Petr byl ná spolupracovník.

xxxx

Tak co tomu říká?, ptal se poručík Rybář na zpáteční cestě. K sakru!”

Václavík se na něho udiveně ohlédl. Proč kleje, člověče!”

Promiň, ta nadávka se netýkala naeho jednání v ústavu. Vjel jsem do díry ve vozovce.”

Posly, nauč se lépe ovládat. Skrývat své pocity. To patří k profesi. I kdyby lo jen o díru ve vozovce.” Na semaforu se rozsvítila červená, poručík Rybář lápl na brzdu.

Nejsem o nic moudřejí, ne kdy jsme jeli do ústavu. Z ředitele jsme nedostali pořádnou větu, Jordán nám dal adresu odborníka, kterého bychom si mohli zjistit sami. Nejsme o moc dál. Naskočila zelená. Rybář zařadil rychlost a rozjel se.

To, co říká, není tak docela pravda,” rozhovořil se Václavík.

Ověřili jsme si, e nae názory jsou správné, potvrdili jsme si, e fakta, která známe, jsou pravdivá a navíc jsme získali informaci, e doktora Prouzu volala neznámá ena. A my hledáme neznámou enu, její jméno začíná na L.”

Docent Jordán řekl, e se představila jako Eva.”

Jistě, ale to neznamená, e její příjmení nemůe začínat od písmene L.”

Má sice pravdu, ale nevím, kam ji půjdeme hledat.” Do parku, kamaráde, do parku!”

Rybář přestal na okamik očima sledovat vozovku a ohlédl se na Václavíka. Hned poté se

opět věnoval řízení. A potom tie hvízdl.

49

U mi to dolo. Máme přece dvě vstupenky do Parkhotelu. Ty se domnívá, e schůzku s

doktorem Prouzou určila nae neznámá nikoliv do parku, ale do Parku, tedy do Parkhotelu.

Ano, je to opravdu pouze domněnka, ale nemůeme ji nechat bez povimnutí. Na přítí

křiovatce najeď na magistrálu. Podíváme se tam hned.” Rybář pohlédl na hodinky.

Je teprve pět hodin. Pokud předpokládá, e Prouzu v Parkhotelu znali, pochybuji, e tam chodíval ve dne.

V ústavu pracovní doba končí teprve v estnáct hodin.

V Parkhotelu se sice nevyznám, ale pokud vím, bary se otevírají a večer ve dvacet hodin

nebo dokonce o hodinu později.”

Ano, ale nemůeme vynechat jídelnu ani kavárnu.”

V tom okamiku u Rybář zastavoval na parkoviti. Vystoupili z vozu a vydali se směrem k

hotelu.

Bude to nadlouho, pánové,” zastavila je otázka hlídače parkovitě, který se k nim přiblíil s blokem v ruce.

Zatím nevíme,” reagoval na jeho otázku Rybář, a jak se nám u vás bude líbit.”

Zajisté, prosím,” odpověděl zdvořile hlídač, oblečený v hotelové uniformě, máme na parkoviti slubu po celou noc.”

Take je tady ivo, co?” navázal hovor Václavík.

Jistě, pánové, kadou chvíli někdo přijídí a někdo odjídí. V nočním klubu je otevřeno a do čtyř hodin ráno.” A kam si můeme zajít teď?” Pánové budou jíst?”

Nu, něco malého bychom moná pojedli.”

Pokud máte chu na něco teplého, dole v přízemí je v provozu lidová jídelna, pokud se

spokojíte se studeným občerstvením, posaďte se do naí kavárny. Francouzská restaurace

otvírá a v osmnáct hodin.” Děkujeme,” rozloučili se se zdvořilým penzistou.

Zamířili ke vchodu. Já bych opravdu něco malého snědl,” připomínal Rybář.

Nejsem proti,” přikývl Václavík. Začneme tady dole, v lidové jídelně. Doufejme, e za lidové ceny.” Kdy se vraceli z jídelny, konstatoval Rybář: 50

,,S cenami by to jetě lo, s obsluhou taky, ale ten panělský ptáček byl tvrdý jako podeev.

A kromě toho jsme nic nezjistili. Zdá se, e Prouza lidovou jídelnu neměl v oblibě.”

Ani jsem nepředpokládal, e by tam chodil. Pokud můeme usuzovat z jeho charakteru,

chtěl být vdycky první. Pokud tu měl schůzky se enou, pak bych je typoval na

francouzskou jídelnu, ale nejspíe dole, v klubu.

Zatím zkusíme těstí v kavárně, pokud sem chodíval častěji, mohl by ho někdo poznat.”

Kavárna byla poloprázdná. U jednoho stolu se bavila skupina Němců u lahve sektu, u jiného stolu mladá dvojice, dalí z hostí, tmaví pleti, seděl u stolu sám a sledoval televizi.

Sotva dosedli, spěchal k nim postarí číník.

Dobrý večer, pánové, prosím … Co si račte přát?”

Dejte nám dvě kávy,” objednával Václavík.

Tureckou, expreso nebo snad vídeňskou?”

Dva turky, pane vrchní,” upřesnil objednávku Václavík a nenápadně ukázal svůj sluební průkaz. Máme k vám prosbu!”

Starý pán zachoval korektní obličej. Nedal na sobě nic znát.

Prosím, pánové … Jsem vám k slubám.” Rybář poloil na stolek Prouzovu fotografii.

Znáte toho mue? Viděl jste ho někdy ve vaí kavárně?”

Vrchní se pozorně díval na fotografii. Potom zvedl oči.

Ne, pánové, bohuel. Nepamatuji se. Ale pokud byste souhlasili, vypůjčím si fotografii a poptám se kolegů, ano?” Václavík mlčky přikývl.

Vrchní nenápadně zdvihl z desky stolu fotografii, přiloil ji ke svému účtovacímu bloku a vrátil se do přípravny. Za chvíli ze dveří vyhlédlo několik zvědavých servírek. Kdy si jich kriminalisté vimli, rychle zmizely za závěsem. Jedna ze servírek jim přinesla kávu.

Ani vrchní na sebe nedal dlouho čekat. Přiel k jejich stolu, a nenápadné vrátil fotografii Rybářovi.

Mnoho vám nepovím, pánové. Jeden z kolegů se domnívá, e toho pána tu několikrát viděl.

Ale teď u se tady delí dobu neukázal…

52

Mohli bychom s vaím kolegou mluvit?”

Polu vám ho sem. Smím vám snad jetě něco nabídnout?”

Dobře, pane vrchní, já si dám tonik.”

S dinem nebo bez?”

Bez,” odtuil s úsměvem Václavík.

Já také bez,” doplnil jej Rybář.

Nápoje jim přinesl mladí černovlasý mu s knírkem.

Prosím, pánové.”

Ten mu, kterého jste poznal, sedával sám?”

Nemohu říci, e tu sedával, viděl jsem ho tu dvakrát nebo třikrát. Ale přicházel sám.”

V které době to asi bylo?”

To vám nepovím. Naposledy jsem ho tu viděl asi před měsícem.”

Děkujeme, polete nám vrchního, zaplatíme.”

Vrchní jim ochotně poskytl informaci o otvírací době v hotelovém klubu. Začínají prý v

jedenadvacet hodin, ale personál, předevím barman, přichází u kolem půl osmé.

Do půl osmé u mnoho času nezbývalo. Proli se kolem hotelu, venku mrholilo, do tváře

studil silný vítr a tak netrpělivě očekávali příchod barmana, na kterého je odkázal vrchní z kavárny.

Přiel přesně, uhlazený mu kolem padesátky, v dokonale padnoucím svrchníku. Byl jetě v

civilu, do smokingu se zřejmě převlékal a na svém pracoviti.

Kdy mu předloili Prouzovu fotografii, bez rozmýlení přikývl.

Ale jistě, to je přece pan doktor Prouza, ná stálý host. U jsem ho delí dobu neviděl.

Chodíval k nám pravidelně, jednou za týden, za čtrnáct dnů, obvykle v pátek nebo v sobotu.

Přicházel sám nebo ve společnosti?”

Vdycky s dámou.”

Vdy s tou samou nebo měl více partnerek?”

Ne, pánové, vdycky přicházel s paní magistrou.”

Jak se choval?”

Jak by se měl chovat? Jako kadý host. Byl kavalír. Bohuel, poslední dobou pil více, ne by bylo vhodné. Ale jinak… Snad byste mi mohli sdělit, proč ty otázky, pánové? Stalo se snad něco?”

53

To vás zatím nemusí zajímat. Ale upozorňujeme vás předem, e vae odpovědi mohou být

závané. Bude dobře, budete-li upřímný. Nemusíte se obávat, e byste doktoru Prouzovi

ublíil.” No, prosím, pánové,” barman poněkud ochladl. Znáte jméno té dámy?”

Ne, to bohuel neznám. Vím, e to je páni magistra, několikrát jsem zaslechl, e ji doktor Prouza oslovoval Evo.” Také hodně pila?”

To ne, prosím. Vybírala si jen kvalitní nápoje, ale vdycky s mírou.”

Můete nám ji popsat?” Jak prosím?”

Jestli nám můete dát její popis. Výku, barvu vlasů, očí a tak dále …”

Ach ovem, u rozumím. tíhlá, vysoká asi 170 centimetrů, blond vlasy po ramena, rovné

zastřiené, hnědé oči, měla velmi hezkou postavu. Dobře se oblékala. Sluelo jí to.”

Od té doby, co sem přestal docházet doktor Prouza se u vás neobjevila?”

Myslím, e jsem ji tu neviděl.” Kapitán Václavík podal barmanovi navtívenku.

Tady máte moje číslo. Kdyby se u vás ukázala, okamitě volejte, ano?”

Spolehněte se, pánové. Zavolám.”

Kdy kriminalisté vystupovali po schodech nahoru, u atny se ji svlékali první hosté.

Hotelový klub zahajoval provoz.

Řekni mi, kdo má na to, aby si el ve vední den v devět hodin večer sednout do drahé

hospody,” prohodil Rybář, kdy zahříval vychladlý motor vozu.

To nevím. Moná, e by ti lepí informaci poskytli nai noví známí z kavárny a z baru.”

U výjezdu z parkovitě čekal noční hlídač. Vyinkasoval parkovné, zasalutoval a pospíchal

zpět do vyhřáté budky. Rybář zapnul světla a vyjel z parkovitě.

xxxx

54

Pohřeb. Kremace. Poslední rozloučení. Lidé v zimnících a tmavých oblecích. Dé, který

skrápěl střechy a dlabu města minulý týden, ustal, v noci se vyjasnilo a přiel mráz.

Václavík s Rybářem vstoupili do obřadní síně mezi posledními. Václavík se posadil mezi

přítomné, Rybář zůstal stát vzadu.

Na katafalku leela rakev s tělem mrtvého doktora Prouzy. Několik věnců a kytic. Václavík v duchu četl nápisy na stuhách. Věnec s nápisem ,svému spolupracovníku, zřejmě od Jordánovy skupiny, dalí věnec, který věnoval ústav, velká kytice řezaných květin s nápisem Poslední sbohem Petrovi, o ní usoudil, e pochází od ředitele…

Ozvala se smuteční hudba, kdosi se rozkalal, pak nastalo ticho.

V popředí seděl ředitel ústavu, po jeho boku dobře vypadající ena ve středních letech,

pravděpodobně jeho manelka. Na druhé straně ředitele seděli příbuzní zemřelého. Jeho

starí bratr s manelkou a dvěma dětmi. Docela po straně seděl o samotě docent Jordán.

V dalích lavicích postřehl Václavík Prouzovy spolupracovníky, doktora Hanáka, laborantky a laboranty. Poblí nich zpozoroval Lelka. Otočil se nenápadně po Rybářovi, který mu sotva znatelně pohybem hlavy ukázal na někoho v pozadí. Václavík se tam podíval. Stála tam doktorka Vrecká. Nebyla ve smutečním, měla na sobě edý, volný plá a fialový

klobouček. K nosu si tiskla kapesník. Několik lidí se Václavíkovi nepodařilo identifikovat, ale předpokládal, e patří mezi zaměstnance ústavu. Byly mezi nimi dvě eny, ale na první pohled bylo jasné, e jsou mnohem starí, ne Prouza. Ani jedna neodpovídala popisu

neznámé, který jim poskytl barman v Parkhotelu.

Jeden z dalích přítomných se po Václavíkovi ohlédl. Ten nepatrně zavrtěl hlavou.

Znamenalo to, e pro něho zatím nemá ádný úkol. Pro jistotu toti umístil do auditoria dva přísluníky v civilu, kdyby snad bylo nutné někoho sledovat. Hudba dohrála, z lavice povstal docent Jordán a tie vystoupil na pódium vedle katafalku s mrtvým.

Václavík správně předpokládal, e tuto úlohu svěří ředitel právě Jordánovi.

55

Sám by ji asi nervově nezvládl. Seděl shrbeně v lavici, hlavu sklopenou a svíral rukou dlaň své manelky.

Docent Jordán mluvil krátce, nezatěoval nikoho přílinou sentimentalitou. Zdůraznil

Prouzovy zásluhy při práci v ústavu, dotkl se připravované knihy, která bohuel vyjde a po jeho smrti, přeel taktně důvody, které vedly k úmrtí, a potom svou řeč ukončil.

Chvíle ticha, znovu hudba. Koncert B moll Petra lljiče Čajkovského. Rakev se pohnula a

pomalu mizela v pozadí. A vtom okamiku, kdy Václavík naposledy zahlédl část rakve

obklopené věnci a kyticemi, mu bleskla hlavou mylenka.

Vstal, pokynul Rybářovi, aby zůstal v obřadní síni a zmizel postranními dveřmi, které, jak si viml, pouíval pracovník krematoria, zajiující celý obřad.

Rybář od něho dostal ne právě nejvděčnějí úlohu. Měl poádat Prouzova bratra, aby mu

poskytl odpovědi na připravené otázky dříve, ne opět odjede z Prahy. Bydlel toti se svou rodinou v malém městečku Svratka na Českomoravské vysočině.

Rybář počkal, a skončí kondolence a přítomní se rozejdou.

Obřadní síň se vylidnila velmi rychle. Lidé se rozcházeli, ředitel ústavu nasedl do auta i se enou, spolu s nimi docent Jordán. Ostatní pospíchali na tramvaj.

Rybář zastavil Prouzova bratra a u východu. Ukázal mu svůj sluební průkaz a poprosil ho o chvilku strpení. Prouzův bratr se na něho bezvýrazně podíval, řekl několik slov své eně, ta vzala děti za ruku a odváděla je pryč.

Jak víte, vyetřujeme příčinu úmrtí vaeho bratra, pane Prouzo.

,,Ano, vím o tom. Vai kolegové byli za mnou u nás, doma. Ale nevím, co je na sebevradě

tak podivného, e se tím musí zabývat bezpečnost.”

To nechte na nás. Stýkal jste se s bratrem pravidelně?”

Ne. Spí naopak. Nestýkali jsme se vůbec. Jak jsem u řekl vaim pracovníkům, naposledy

jsem ho viděl, kdy k nám přijel se svou přítelkyní.” Jak se jmenovala?”

Nevím. Bratr si vyzvedl některé své věci, nasedli do auta a odjeli.”

56

Mám tomu rozumět tak, e vae vztahy nebyly dobré?

Rozumějte tomu jak chcete, nebyly ani dobré, ani patné, nestýkali jsme se.”

Měl jste k takovému jednání důvody?”

To je snad moje věc, ale kdy to mermomocí chcete vědět, začalo to u v dětství. Petříček byl miláčkem rodičů, já jsem byl ten starí! Musel jsem na Petříčka dávat pozor, odnáel jsem za něj vechny průvihy, později jsem ho dostával za vzor. Já jsem, váený pane, těko prolezl průmyslovkou, Petr byl nadané dítě. Vechno mu lo, ostatně, slyel jste to i tady. Úspěný mladý mu. Tak se nedivte, e neroním slzy. Nebyly by upřímné.”

,,Vai rodiče jsou mrtví?” Ano, u několik let. Otec zemřel sotva Petr dostudoval, matka o dva roky později.” Nedolo snad mezi vámi k rozepři o dědictví?”

Nedolo, i kdy se moná budete divit. Rodiče darovali jetě za svého ivota rodinný domek mně. Ovem s Petrovým souhlasem. V tom se zachoval velkoryse.”

,,Z toho, co jste řekl soudím, e jste v posledních letech neměl ádný přehled o tom, co vá bratr dělal, jak il.”

Absolutně ádný. S ničím se mi nesvěřoval, u kdy byl v Praze na studiích. Přehlíel mě ve vem.” Neslyel jste nikdy o jeho přítelkyni, která se jmenovala Eva?”

Neslyel jsem vůbec nic. Neznám nikoho z jeho přátel. Nemohu vám nic říci a byl bych rád, kdybyste mi u nekladl dalí otázky. Je zima a ena s dětmi sedí v autě. Potřebujeme v Praze vyřídit jetě nějaké záleitosti.” Tím celý rozhovor skončil.

Mezitím u měl kapitán Václavík za sebou nepříjemnou epizodu s pracovníkem krematoria,

který chtěl Václavíkovi zabránit ve vstupu do zázemí smuteční síně.

Václavík brzo pochopil, jaké důvody k tomu úředníka vedly. Sotva otevřel dveře do prostoru, kdy nyní stála rakev, trhli sebou dva mui v plátích, kteří odklízeli věnce a kytice.

Jeden z nich toti drel v rukou několik čerstvých květin, které nepochybně pocházely z těch, kterými se s Prouzou loučili jeho spolupracovníci.

Václavík je umlčel velmi rychle. Oba mui se stáhli do pozadí.

57

Přistoupil k věncům a znovu četl nápisy na jejich stuhách. Ano, kromě těch, kterých si viml při obřadu, tam byla kytice s umělými květinami od Prouzova bratra a jeho rodiny a jetě jedna kytice čerstvých rudých růí. Václavík chvíli váhal. Měl by tu kytici růí zabavit?

Pak svou mylenku zamítl. Snad to nebude třeba.

Zael znovu za pracovníkem krematoria, nyní u patřičně zkrotlým a předstírajícím velkou

ochotu a ověřil si, e ádný z věnců ani kytic, a na kytici od Prouzova bratra, sem nikdo nepřinesl osobně. Vechny ostatní dodal podnik Sady, lesy, zahradnictví hlavního města Prahy.

S tímto zjitěním proel postranními dveřmi ven, protoe v obřadní síni u pomalu končil

dalí smuteční akt.

Na nádvoří dostihl poručíka Rybáře, který mu na přivítanou sue sdělil: Nevím nic.

Ale já ano, odvětil Václavík. Rozdělíme se. Ty zajeď do ústavu za Jordánem a pro jistotu prověř vechny přítomné. Podle mého názoru tam nebyl nikdo neznámý, ale jistota je jistota. Nae neznámá na obřad nepřila ..

Bohuel. Ale nevíme, zda vůbec ví o Prouzově smrti. Pokud ano, potom musíme zváit, zda

se neukázala jen proto, e její vztah k Prouzovi nebyl takového rázu, aby přila na jeho

pohřeb. Můe být také nemocná. Moná, e se nemohla uvolnit z práce. Takových důvodů

můe být více. Z její nepřítomnosti zatím nemůeme na nic usuzovat.”

Nemusela ovem přijít také z toho důvodu, e ví o Prouzově úmrtí, ale nechce se prozradit.

A pokud by tato hypotéza byla správná, potom je jasné, e má i důvod, proč nechce, aby ji někdo poznal, aby nael sebemení stopu jejího vztahu k Prouzovi. A takovým důvodem je s největí pravděpodobností strach.”

Dobře, já tedy pojedu za docentem Jordánem. A ty?

Já?” usmál se kapitán Václavík tajuplně. Já jedu do vazárny podniku Sady, lesy,

zahradnictví. Chlapci mě tam odvezou.” Kam? Do sadů, lesů ..

Ovem, slyel jsi správně. Dr mi palce.”

58

Václavík vyel ven na ulici a zamířil k jednomu z vozů, které parkovaly opodál. Řidič vůz nastartoval, chvíli zahříval studený motor a potom odjel.

Rybář el ke svému vozu a nedůvěřivě kroutil hlavou.

xxxx

Václavík jel najisto, ale zmýlil se. Prodejna, ve které podnik Sady, lesy, zahradnictví

vybavoval objednávky věnců a kytic, se přestěhovala. A tak mu nezbylo, ne zjistit novou

adresu a vydat se správným směrem.

Kdy v prodejně předloil svůj průkaz vedoucí a poádal o monost kontroly objednávek na

kremaci doktora Petra Prouzy, málem oněměla.

Trvalo jí několik minut, ne nala knihu objednávek. Václavík listoval v záznamech a

přejíděl prstem po řádcích, a nael, co hledal. Kromě věnců a kytic objednaných ústavem, tam byla jetě jedna objednávka. Kytice! Objednala si ji Eva Linková, afářova 235, Praha 9.

O tom, e by si snad zaměstnanci prodejny pamatovali zevnějek zákaznice, sice

pochyboval, ale přesto se zeptal.

Vedoucí se ani nenamáhala zamyslet a odpověděla záporně, ale mladí prodavačka, která

od začátku dychtivě sledovala Václavíkovo počínání, po chvíli přemýlení prohlásila, e si tu paní pamatuje. Po rozpačitých odpovědích pak Václavíkovy otázky, jako e ta paní byla hezká, ani stará ani mladá, spí vyí, ale zase ne moc, bruneta, ale spí světlá, ne tmavá, kapitán pochopil, e se nic nedozví a byl takřka přesvědčen o tom, e prodavačka si na nikoho nepamatuje, ale chce se udělat zajímavou.

Původně doufal, e v prodejně vyadují při objednávce občanský průkaz, ale bylo mu jasné, e kdy někdo platí hotově, nemají zaměstnanci prodejny k takovému poadavku ádný důvod.

Měl tedy jméno i adresu neznámé magistry. lo o to, zda údaje nejsou falené. Při

opatrnosti, kterou zatím paní magistra z neznámých důvodů pečlivě dodrovala, by se příli nedivil. Uvaoval, e svěří pátrání po neznámé eně mladičkému podporučíku Toulovi, který s nimi na základě dohody s majorem Vrbou začal na případě spolupracovat, ale potom svůj úmysl změnil.

59

Rybář by zbytečně árlil a Toula bude mít jetě dostatek příleitostí, aby dokázal, co v něm je. Pátrání po Linkové dokončí sám.

Vyprávěl Rybářovi, jak při smutečním obřadu zabloudil pohledem na jednotlivé věnce a

kytice a jak, kdy se celý akt chýlil ke konci, si uvědomil, e jedna z kytic neměla ádnou stuhu. Nebyl o tom sice přesvědčen, ale zjistil v zázemí krematoria, e se nemýlil. A potom u spěchal do objednávkové kanceláře, aby se ujistil, zda kytici pro Prouzovu kremaci neobjednal někdo právě tam. A tak získal jméno a adresu Evy Linkové.

Rybář se jeho jednáním cítil poněkud dotčen a právě tak zklamaně se tvářil, kdy mu

Václavík řekl, e se do jejího údajného bydlitě vypraví sám, ale kdy mu zadal jiný úkol, přikývl a vydal se po dalí stopě jako lovecký pes.

Václavík dojel do afářovy ulice tramvají. Nehledal dlouho. Byla zastavěna starími

pětiposchoďovými čináky z předválečné republiky.

Nael číslo 235 a to v něm vzbudilo naději, e udaná adresa je správná. Vstoupil do chodby a zastavil se u tabule s adreskami nájemníků. Zahleděl se na jednotlivá jména, Evu Linkovou mezi nimi nenael a jeho jistota se pozvolna ztrácela.

V přízemí objevil na jedněch dveřích nápis správce.

Zmáčkl zvonek. Nic se nedělo. V bytě bylo ticho. Václavík svůj pokus opakoval a uslyel

nakřáplý enský hlas, kdesi v hloubi bytu. ,,No, no, copak hoří. U běím ..

Slova ,,u běím”, byla zřejmě mylena pouze obrazně, protoe Václavík slyel, jak se uvnitř otevřely dveře a potom se ouravé kroky pomalu přibliovaly ke vchodu. Ozval se zvuk snímaného bezpečnostního řetězu, dveře se otevřely a z nich vyhlédla tvář starí eny, ne právě nejupravenějí, ale zato neuvěřitelně tlusté.

Copak je, mladej? Spěcháte k vohni? Václavík pozdravil, omluvil se.

Nezlobte se, paní správcová, potřebuju od vás informaci. Ale jděte, a jakou?

60

Hledám svou známou, léta jsem ji neviděl. Přijel jsem na dva dny do Prahy a chtěl jsem ji navtívit.”

A to mě kvůli tomu musíte tejrat? Právě jsem pila kafe. To ste si nemoh vimnout tabule. Je hned u vchodu. Viml jsem si, ale paní Eva Linková se tam nevyskytuje.”

Linková? To mně nic neříká,” přemýlela nahlas domovnice a krabala se na bradě, kde jí z bradavice vyrůstal těteček vousků.” Kdepak, taková tady nebydlí. Přeci znám svý partaje.

Jake jste říkal, e se jmenuje?” Linková, Eva. Magistra.” Linková?, ena kroutila nevěřícně hlavou. Jó, počkejte, nějaká magistra tady bydlela, ale ta se nemenovala Linková, ale Klepáčová.” Klepáčová?” vydechl zklamaně Václavík. Jo, Klepáčová, ale něco mě napadá, ledae by se tak menovala dřív, vona byla rozvedená.

Kdy říkáte, e jste ji tak dlouho neviděl.”

Václavíkovi znovu svitla naděje. Bylo by to docela pravděpodobné. Linková mohla po

rozvodu začít znovu pouívat své původní příjmení.

To by mohla být ona, přikývl. U tady nebydlí?”

Ne, odstěhovala se. Měla byt v pátým toku. Teď tam bydlej ňáký Vařečkovi. Vona bude

určitě doma, maj malý dítě. Zkuste na ni zazvonit.”

Moc jste mi pomohla, paní správcová,” poděkoval jetě jednou domovnici, která se na něho dokonce usmála. Nejni zač, mladej, tak nashle…”

Václavík se vydal do pátého poschodí, zazvonil, počkal, a mladá paní Vařečková otevře a

zopakoval svoji průpovídku z přízemí, s nepatrnou změnou. Neptal se po paní magistře

Linkové, ale Klepáčové. Mladá ena souhlasně přitakala.

Ovem, e ji znám. My jsme s ní měnili byt. Měla tři plus jedna a pro ni to bylo zbytečně veliké, tak vzala ten ná. Měli jsme dva pokoje a kuchyňský kout.”

Mohla byste mi tedy dát její nynějí adresu?”

To bych sice mohla,” odpověděla na jeho prosbu paní Vařečková, ale to by mohl říci kadý, e je její známý. Paní magistra nás ádala, abychom za ní nikoho neposílali, e vichni známí o tom, kde bydlí, vědí.”

62

Mladá ena si kapitána Václavíka prohlíela tak důkladně, e si připadal jako pod

rentgenem.

Ne, váený pane, je mi líto, ale její adresu vám nedám. Nezlobte se, ale plním její přání.

Kapitánu Václavíkovi nezbylo nic jiného, ne se legitimovat. Mladá paní Vařečková zbledla.

Ale, to … jste měl říct hned. Ujiuju vás, e ta výměna byla naprosto legální. Hradili jsme paní magistře jen stěhování.**

Kapitán Václavík trpělivě poslouchal.

Dobře, paní Vařečková, to je v pořádku, ale nyní mi laskavě dejte adresu paní magistry.

Vařečková ze sebe vykoktala, Broíkova ulice 1358, Praha, Záběhlice.

Václavík poděkoval a rozloučil se. Teprve o poschodí níe slyel, jak se dveře bytu

Vařečkových zaklaply.

Pousmál se. Tak vida, platili paní magistře jen stěhování … Pospíchal k nejblií telefonní budce a zavolal si vůz.

Paní magistra z opatrnosti uvedla při objednávce kytice své původní příjmení a dokonce i

minulé bydlitě. Asi ji v tom okamiku nic lepího nenapadlo.

V Záběhlicích ponechal Václavík sluební vůz za rohem a vydal se znovu zkusit těstí.

Tentokrát měl úspěch. Na seznamu nájemníků skutečně nael jméno: PhMg. Eva Linková. A

to mu zatím stačilo.

Zjistit její pracovitě u nebyl problém. Pracovala v malé lékárně, kde zastupovala

nemocného provizora.

xxxx

Se zajímavými zprávami se vrátil i poručík Rybář. Byl se poptat na přírodovědecké fakultě po Arnotu Kouckém, který na ní studoval a do devátého semestru.

Nebylo to tak jednoduché, jak by se ti mohlo zdát, přesvědčoval kapitána Václavíka.

Uvědom si toti, e lidé kolem Prouzy dokončili studia u před jedenácti léty, A Koucký

odeel jetě o necelý rok dříve.

Za tu dobu se na fakultě vechno vyměnilo. Bývalý děkan je dávno v penzi, jeho nástupce, který funkci převzal po něm, je v současné době v zahraničí, proděkan o té události něvěděl vůbec nic.

63

V kanceláři jsou také noví zaměstnanci. V archívu nali stručný záznam, ze kterého jsem

vyčetl, e Arnot Koucký byl z dalích studií vyloučen pro chování neslučitelné se statutem vysoké koly. Byly tam jetě nějaké nic neříkající fráze a nakonec dovětek, e s Kouckým byl jeho prohřeek projednán. Podpisy, včetně Kouckého a mytec.

Nezbylo mi, ne se vydat do bytu bývalého děkana. Rybář ukázal Václavíkovi navtívenku.

Stálo na ní: Profesor RNDr. Arwin Kubelka, DrSc, soudní znalec.

Václavík obdivně přikývl. ,,A jak jsi dopadl?”

Podstatně lépe, ne na fakultě. Panu profesorovi je dnes sice u pětasedmdesát, ale pamě má výtečnou. Pamatoval si na Prouzu, na Hanáka a předevím na Arnota Kouckého. Prý jim několik semestrů přednáel. Arnota Kouckého označil hned na počátku naeho

rozhovoru za největí talent, se kterým se za dobu svého kantorování vůbec setkal.

Vyloučení Kouckého projednávala komise, které on sám jako děkan předsedal. Přiznal, e

vyloučil Kouckého z fakulty jen s těkým srdcem. Uvědomoval si, e to pro něho nebude

lehké, e vyloučení změní celý jeho ivot. Ale nedalo se nic dělat. Hrozilo to soudem. Koucký mohl dopadnout jetě hůře a bylo by prý ohroeno i dobré jméno fakulty.”

Jak tě tak poslouchám, nechává si pointu a nakonec, viď? podotkl Václavík. Prima.

Vrací mi vechno za Linkovou. Take trpělivě poslouchám dále . .

U toho mnoho nevím, ale to, co ti řeknu, můe mít s naím případem určitou souvislost. V

posledním ročníku se parta studentů, mezi nimi i Prouza, scházela v bytě rodičů jednoho z nich. Jednou tam Koucký zorganizoval večírek, kam přinesl nějaký přípravek na čichání.

Jenome na večírku dolo k maléru. Některé z holek čichání přehnaly, dvěma se udělalo

patně a rodiče je museli nechat převézt do nemocnice. Celé se to zkomplikovalo a rodiče

těch holek, proti jejich vůli, doli na kolu a ádali o přeetření celého případu. Ti ostatní se celou záleitost snaili ututlat, ale nakonec nezbylo, ne sestavit příslunou komisi a případ dovést do konce. Koucký prý vzal vechno na sebe, snail se ostatní ze veho vytáhnout.

64

Na večírku se zřejmě nejen čichalo a pilo, ale byl v tom zamíchán i sex. O tom se ale ve

kole nejednalo. Závěr u zná. Koucký odeel z fakulty, ostatní dostali důtku, ale studium dokončili, včetně Prouzy. Tak co tomu říká?”

Zatím neříkám nic, nedovedu najit souvislost s případem Petra Prouzy, I kdy musím

připustit, e určitá fakta jsou přinejmením zajímavá. Prouza se tedy znal s Kouckým! Znal se s ním zřejmě i Hanák. Koucký se u při studiu orientoval na drogy… Uvidíme. Nesmíme Kouckého pustit ze zřetele. Ale nejdříve se podíváme za paní magistrou Linkovou.

xxxx

Václavík s Rybářem se rozhodli Evu Linkovou překvapit večer, v jejím bytě.

Kdy ji poádali, aby odpověděla na jejich otázky, neprojevila sebemení stopu nervozity.

Vpustila je dovnitř, kdy si dříve pečlivě prohlédla jejich sluební průkazy a uvedla je do malé kuchyňky, která zřejmě slouila jako jídelna. Nabídla jim místa u stolu a vrátila se ke krájení cibule, která voněla po celé kuchyni. Připravuji si večeři, nebude vám to vadit?”

Ne, to jistě ne,” ozval se kapitán Václavík. Pokud to ovem nebude vadit vám.”

Podívala se po něm zpod víček, ale neodpověděla. Paní magistro, znáte doktora Petra

Prouzu?” Ano, znám,” odpověděla Linková bez sebemeního zaváhání. Je to vá přítel?”

Jak se to vezme, řekněme, e spíe známý, občas se spolu vídáme.” Linková pokračovala v pozorném krájeni cibulky. Co míníte tím, e se občas vídáte?”

Nic jiného, ne co jsem řekla. Tu a tam mě pozve na večeři, na malý flám. A to je vechno.”

Vy tedy nevíte o tom, e doktor Prouza je mrtev?”

Linková vzhlédla od nakrájené cibulky a přejela si zápěstím ruky po uslzené tváři. Ústa měla pevně sevřená.

Nevím o tom, e je mrtev. Stalo se mu něco? Je to přece … byl to zdravý, mladý člověk.”

65

Václavík chvíli mlčel, jako kdyby jí dával anci.

Je to zvlátní, paní magistro. Tvrdíte, e nevíte nic o jeho smrti, ale přesto jste mu poslala na kremaci kytici růí Linková zrudla. Jak to víte ..

Václavík pokrčil rameny.

Linková nabírala dech. Váhala. Cibulka, kterou vloila na kastrol, začínala čpět, ale zřejmě ji to nezajímalo. Teprve po chvíli odstavila kastrol z přímého ohně.

Tak tedy dobrá, vím, e zemřel. A ty kytky jsem mu samozřejmě také poslala. Co je na tom zvlátního? Je to snad trestné?”

Samozřejmě, e nikoliv. Ale můete nám vysvětlit, proč jste tvrdila, e nevíte nic o jeho smrti?” Nevím,” zaeptala Linková tie a svezla se do volné idle.

Prostě jsem s tím nechtěla mít nic společného.” S čím paní magistro?”

Nevím s čím. Kdy někomu řeknete, e vyetřujete úmrtí, tak je logické, e se člověk od

takových věcí odvrací.” My jsme neřekli, e vyetřujeme jeho smrt…”

Podívejte se,” zaútočila Linková, tentokrát velmi rozhodně, řekněte mi, co chcete vědět a já vám podle moností odpovím. Tak tedy ano, s doktorem Prouzou jsem se občas vyspala, kdy vám na tom tak záleí. Chodili jsme spolu. Tu a tam. Nic váného. A občas jsme spolu vyrazili na flám. To je vechno: stačí vám to?”

Bohuel, nestačí, paní magistro. Jak jste se dověděla, e…”

 … jak jsem se dověděla, e je Petr mrtev, to chcete vědět, ano? To je pro vás tak ohromně důleité. Tak prosím. Povím vám to! Petr měl přijet ze zahraničí a slíbil, e mi hned zavolá. O

víkendu jsem nebyla doma, ale on se neozval ani v pondělí, čekala jsem několik dnů. Nic.

Vypravila jsem se za ním. Byt byl zapečetěný a jeho sousedka, která vylezla na chodbu

zmodralá zvědavostí, mi řekla, e pan doktor je mrtvý a e jeho smrt vyetřuje Bezpečnost.”

Z toho důvodu jste nela ani na pohřeb?”

66

Snad. Ale měla jsem i jiné důvody. U jsem vám řekla, e ná vztah nebyl ádnou láskou.

Spie jsme si vzájemně vyhověli, seli jsme se, kdy jsme byli samotni a potřebovali jsme někoho vedle sebe. A pohřby nenávidím. Bojím se jich. Jediné, co je na nich pravdivé, je fakt, e člověk zemřel. A to se dovídáme i bez pohřbů. Jinak vechno zavání falí, klamem, sobeckým smutkem nad tím, e ten ivý zůstal na vechny starosti sám, e ten druhý u

nebude pomáhat, vydělávat, platit, a co já vím co jetě. Je to fetiismus.”

Linková skončila svou řeč náhle. Teprve po chvíli dodala.

Kromě jiného jsem měla v den pohřbu slubu, nemohla bych přijít, i kdybych chtěla.”

Víte o tom, e doktor Prouza drogoval?”

Kriminalistům se zdálo, e Linková Václavíkův dotaz vůbec nevnímá. Seděla na idli, hlavu v dlaních, nereagovala.

Václavík svou otázku opakoval. Linková zvedla hlavu, její oči byly stále jetě vlhké a lesklé, zřejmě pod vlivem krájené cibulky.

Petr? Co e dělal? Chcete tím říci, e byl narkoman? Ne, to tedy nevím. Ale připadá mi to směné. Petr byl inteligentní člověk. Věděl, jak jsou drogy nebezpečné. Nechápu, e by mohl propadnout tak nebezpečnému návyku.”

Linková mluvila přesvědčivě, nezdálo se, e svou odpověď předstírá, ale Václavík se začal domnívat, e je to jen výborná herecká etuda, e Linková jejich návtěvu očekávala a e je na svůj výstup připravená. Mlčky sledoval edomodré magistřiny oči a napadlo ho, zda se lesknou opravdu jen proto, e právě krájela cibulku.

Poslyte, paní magistro, znala jste Prouzu delí dobu. Jak jste se seznámili? Povězte nám o něm něco více. Jaký byl? Jak se choval?” Linková nedůvěřivě pokrčila rameny.

Jaký byl? Jak jsme se seznámili? Náhodou, v jednom bistru. Pila jsem kávu a on si dal

panáka. Pozval mě. Bylo mi tenkrát na nic a tak jsem pozvání přijala.

A jaký byl? Jako kadý úspěný mu. Sebevědomý, někdy samozřejmý, někdy něný, někdy

dětinský…

67

Celkem to s ním lo. Někdy mě potřeboval jako mámu, někdy jako milenku.”

Jak dlouho se znáte?”

Nepočítám dny. Asi tři roky. Dříve volal zřídkakdy. Třeba jednou za půl roku, po třech

měsících. A zase se nad ním zavřela voda. Teprve v posledních devíti měsících jsme se

scházeli pravidelně.

Nedělala jsem si iluze. Sám na sebe prozradil, e se rozeel se svou láskou. Prostě

potřeboval náhradu.” Věděla jste o tom, e psal knihu?”

Samozřejmě, to mi oznámil hned. Chlubil se. Zkrátka, muský!” Pil hodně?”

Poslední dobou často. A ne s mírou, říkal, e má nějaké potíe v zaměstnání. Ne snad

osobní, ale s výzkumem, něco mu nelo tak, jak si představoval.”

Pokud je nám známo, často jste chodili do Parkhotelu. Setkal se tam Prouza s někým jiným, ne s vámi?” Nevím, co tím míníte.” Linková svou odpověď pronáela váhavě, rozmýlela se. Setkal se v Parkhotelu za vaí přítomnosti s jiným člověkem? Třeba s cizincem?”

To nevím. Jednou se zdravil s nějakým Němcem, tam je jich plno. li spolu na skleničku k baru, kam ho ten mu pozval. Kdy se vrátil, říkal, e jde o nějakého člověka z nakladatelství, pro které píe tu knihu.” Jak vypadal ten Němec?”

Jako Němec. Měl brýle bez obrouček, byl při těle, myslím, e byl vousatý. Moc jsem si ho nevímala.” Paní magistro, na smrti doktora Prouzy je něco podezřelého. Příli mnoho záhadných okolností. Sama jste řekla, e s tím nechcete mít nic společného. Budi! Ale pokud něco víte, raději nám to řekněte. Mohla byste se snadno dostat do nepříjemností!

Neschoval si u vás doktor Prouza nic?”

Magistra Linková dlouho mlčela. Pak se zvedla ze idle, přela pomalým, skoro nejistým

krokem místnost a vstoupila do obývacího pokoje. Rybář za ní nahlíel otevřenými dveřmi.

Vrátila se takřka okamitě a poloila na stůl fotoaparát, malý, zapečetěný balíček, několik stomarkových bankovek a patentní klíček.

68

Ty peníze mi dal, ale chci mít od vás pokoj. Klíč je od jeho bytu. Víc u ode mě nechtějte slyet, nic nevím. Jsem unavená, chci se najíst a jít si lehnout.”

Jetě poslední otázku. Neuvaovala jste snad o tom, e se s Prouzou vezmete?”

Linková se usmála.

Ne, to rozhodně ne. Já u mám tyhle radosti za sebou. Díky bohu. Nemám chu je proívat

znovu.” A Prouza?”

Petr? To nevím, byl dost velký sobec. Pokud by se byl jednou oenil, určitě ne se mnou.

Ten by asi hledal jinou partii.”

Linková zívla, zdálo se, e jen s námahou udruje oči otevřené.

Prosím vás,” řekla náhle docela pokorně, mně opravdu není dobře. Dopřejte mi trochu klidu, ano?” Václavík s Rybářem se zvedli a odeli.

xxxx

Nai tajemnou neznámou jsme tedy identifikovali, ale nevíme o nic víc, ne dříve,”

konstatoval poručík Rybář v kanceláři, hned časně ráno přítího dne.

Václavík musel souhlasit.Ano, sliboval jsem si od paní magistry více, ne se nám podařilo zjistit. Její vysvětlení je naprosto logické. Zdá se, e je to emancipovaná ena, která styky s mui nebere příli váně. Svůj názor vůbec neskrývala. Přesto mám dojem, e nám neřekla vechno, co ví.Prouza tedy nebyl její velká láska, jak sám naznačoval Vrecké, ale nahodilý partner, který jí vyhovoval. Také proto, e měl dostatek peněz a paní magistra asi není ena příli skromná. Přitom dala jasně najevo, e si od začátku jejich styků uvědomovala, e Prouza by se s ní nikdy neoenil. V jednom asi nemluvila pravdu.” Myslí, e věděla o Prouzově narkománii?”Přemýlím o tom, e pokud se s Prouzou pravidelně stýkala, měla by o jeho návycích vědět. Domnívám se, e tohle nám tají. Vrecká, která o jeho závislosti na drogách věděla, nám to přiznala. Linková nikoliv. A proč asi?

69

Protoe na rozdíl od Vrecké je zřejmě do jeho návyku zapletena. Doslova se nám nabízí

monost, e mu morfin obstarávala právě ona. Má k narkotikům prakticky volný přístup.”

Abych nezapomněl, předal jsi fotoaparát a balíček s filmy do laboratoří?”

Jistě, jetě včera,” podotkl Rybář. Slíbili mi, e sebou hodí, dnes dopoledne s tím budou hotovi a snímky přefotografují.” Nechci předbíhat, ale obávám se, e tentokrát nepůjde o nevinný materiál, jaký jsme objevili v Prouzově bytě. U dnes můeme předpokládat, e Prouza se při své návtěvě v zahraničí s někým zapletl. Těko můeme vydedukovat, zda

dobrovolně nebo pod nátlakem. Ta aktovka s doklady, která se mu podivnou náhodou

ztratila a peníze, které jsme nali, svědčí spíe pro druhou variantu. Prouza si nevěděl rady, nafingoval ochotu ke spolupráci a poslal nic neříkající, ale přece jen zajímavou kopii dosud nepublikované práce. Moná, e se tím načas uspokojili, ale chtěli více. A Prouzovi nezbylo nic jiného, ne poslechnout. Peníze, které jsme u něho objevili, zřejmě dostal předem jako zálohu za své sluby.” Nevíme ovem, zda zásilka, kterou si Prouza uschoval u Linkové, je první nebo jedna z několika dalích. Filmy uschoval u Linkové týden před svým odjezdem do zahraničí. To je dost záhadný postup. Buď tady měl spojku a té by jistě filmy předal, protoe musel předpokládat, e za hranicemi na něho budou znovu naléhat, nebo spojku neměl, a tím spíe by se je pokusil provézt. To nám nehraje. Proč filmy nechal doma?” Co kdy si vechno rozmyslel? Z výjezdu za hranice asi nemohl couvnout, vypadalo by to podivně.

Třeba měl výčitky svědomí, nebo dostal strach a na poslední chvíli filmy odmítl předat nebo provézt.” I to je moné. V zahraničí se znovu dostal pod silný tlak, vrátil se domů a nevěděl jak dál. V náhlé depresi potom spáchal sebevradu.”

Teď musíme počkat, a co objevíme na filmech. Jsou celkem čtyři. Jakmile budou v

laboratoři hotovi, filmy vyzvedne a přinese k nám.”

Asi bych s nimi měl zajet za docentem Jordánem, my z nich mnoho nevyčteme.”

70

Ne, za docentem Jordánem nejezdi. Chci se vyhnout zbytečnému rozruchu v ústavu.

Uděláme to jinak. Zavolej mu a poli pro něho auto.

Nemůeme vědět, zda Prouza neměl společníka a kdy pojede do ústavu, mohl by si toho

někdo vimnout. Jordánovi ani v telefonu neříkej, o co jde. Dozví se to a tady.” A co Arnot Koucký?” Vidí, jetě e jsi mi Kouckého připomněl. Proklepněte údaje, které známe.

Zjistěte vechno, co podnikal od doby, kdy opustil vysokou kolu. Ostatní zařídím já. Musím se obrátit na Správu praských lékáren. Nejraději přímo na ředitele, aby nařídil inventuru.”

Nebude to podezřelé? Okamitě jí dojde, e inventura se koná z naeho popudu.” To je pravda. Domluvím s ředitelem, aby provedl inventury v celém obvodu a zdůvodnil je nějakou vedlejí příčinou. On u si bude vědět rady. Mrzí mě, e jsme tu inventuru neprovedli hned, kdy jsme zjistili její zaměstnání. Jenome tenkrát jsme, bohuel, nevěděli takřka nic o jejím vztahu k Prouzovi. Takhle jsme jí dali čas, aby zametla stopy. Pokud ovem narkotika Prouzovi dodávala ona.” Je to pravděpodobné,” podotkl Rybář. Pravděpodobné ano, ale nikoliv jistě. Nesmí zapomínat na to, e Prouza začal s drogami a po návratu z veletrhu.

Mohl je dostávat od své spojky. Závislost na drogách se jim mohla hodit jako dalí

prostředek nátlaku.”

Rybář se zamyslel.

Připoutím. Ale uva, e narkoman je naprosto nespolehlivý. Měli by se obávat

předčasného prozrazení. ádný narkoman není schopen uívání drogy dlouhodobě utajit.”

Zazvonil telefon. Václavík zvedl sluchátko.

Ano, okamik. Předám. To je pro tebe, volá tě ena.”

S těmito slovy předal sluchátko Rybářovi. Prosím?”

Rybářova tvář po několika větách, které uslyel, zváněla. e zvrací?”

Horečku? Jak vysokou? Kolik? Třicet devět, dvě?” Ne, já ..

72

Rybář úzkostně pohlédl na kapitána Václavíka.

Ano, zavolej ihned pohotovost. Samozřejmě.”

Ne, nebuď zbytečně nervózní. Přijdu hned, jak to bude moné.”

Václavík, který pozorně naslouchal, natáhl ruku po sluchátku, proti Rybářově vůli si je

přivlastnil a klidně do sluchátka řekl.

Okamik, Vlastičko, to jsem já, Václavík. Počkej minutku, hned to bude.”

Zakryl sluchátko rukou a obrátil se k Rybářovi. Co se děje?”

Vlasta volá, e klukovi je zle. Zvrací, naříká na bolesti hlavy a má vysokou horečku, řekl jsem jí, aby zavolala pohotovost. Je úplně zničená.”

Václavík pokývl hlavou a přiloil mluvítko zpět k ústům. Vlastičko, slyí mě? Ano? Tak

dobře poslouchej. Za chvíli bude Janek u tebe… Jistě, posílám s ním auto … Neboj se, vechno dobře dopadne. Ahoj.”

Václavík poloil telefon do vidlice. Rybář na něho hleděl takřka provinile.

Já přece musím zařídit spoustu věcí… Nemůu domů.”

ádné strachy. Seber se a jeď! A vechno zařídí a bude mít klid, vra se. Nejde o nic světoborného. Tak se tím netrap a u a jsi pryč. Do laboratoří si zavolám sám a ostatní věci svěřím Toulovi.” Poručík Rybář váhal. Na co jetě čeká? Povauj to za příkaz.”

Rybář se na Václavíka vděčně podíval, oblékl si plá a vypadl ze dveří.

Sotva se za ním zavřely, Václavík k sobě zavolal podporučíka Toulu a zopakoval mu úkoly,

které předtím svěřil Rybářovi. Pak znovu zvedl telefon a zavolal docenta Jordana. Za chvíli mu přinesli z laboratoře vyvolané a zfotografované filmy, které jim předala Linková.

Václavík se ponořil do svazku papírů. Napočítal sto dvacet stránek. Odpovídalo to počtu

políček na filmech, které Prouza naexponoval. Začetl se do materiálu a jeho obličej zváněl.

Bylo mu jasné, e vechno, co zběně prolistoval, se týká výzkumu interferonu.

Právě, kdy se zvedal ze idle, aby si protáhl páteř, zazvonil telefon podruhé.

73

Domníval se, e mu dozorčí hlásí příjezd docenta Jordana. Jenome docent Jordán se mu

ozval v telefonu. Mám k vám prosbu. Nemohl jsem zatím odjet. Jde o vánou věc. Profesoru Mlynářovi se udělalo nevolno těsně před tím, ne jsem se mu chtěl omluvit. Ani jsem mu nemohl nic říci. Volali jsme záchrannou slubu, před chvílí ho odvezli na jednotku intenzívní péče do Krčské nemocnice. Je to infarkt myokardu. Při nejlepí vůli jsem nemohl vyuit vaeho vozu. Asi na mě jetě pořád čekají na smluveném místě. Musím zabezpečit chod

ústavu a informovat ministerstvo.

Chtěl jsem vám navrhnout, pokud byste neměl nic proti tomu, e bych se u vás zastavil, a to tady dám do pořádku.”

Václavikovi nezbylo, ne souhlasit. Dohodl se s docentem Jordánem, e ho bude čekat

kolem páté hodiny.

Kdy zavěsil telefon, dal operačnímu důstojníkovi pokyn, aby odvolal auto, které na Jordana čekalo poblí ústavu.

Zavrtěl hlavou. Neuvěřitelné! Před chvílí volala Rybářova ena, e dítěti je patně, teď se dozvěděl, e ředitele Mlynáře odvezli s infarktem do nemocnice. Hned dvě smutné náhody v jednom dopoledni.

Uvědomoval si, e profesor Mlynář nesl Prouzovo úmrtí a jeho selhání velmi těce. A jako

ředitel ústavu si asi připoutěl část viny. Kolik je mu vlastně let? Nevypadal právě nejlíp, kdy ho zahlédl na pohřbu. A co bude s Rybářovým kloučkem? Děti sice zvracejí kadou chvíli, třeba něco patného snědl, ale přesto… Vlasta byla pořádně vyděená.

Hmátl po telefonu, chtěl zavolat do Rybářova bytu, ale potom nerozhodně poloil sluchátko.

Rybář se jistě ozve sám. Takhle by myslel, e u je netrpělivý, aby se vrátil do práce.

Zahloubal se znovu do zfotografovaných záznamů, ale nemohl se soustředit. Podíval se na

hodinky. Třináct hodin. A on od rána nejedl. Chvíli se rozmýlel, potom vstal, oblékl se a vydal se něco pojíst.

x xxx

74

Kdy se kapitán Václavík vrátil od oběda, pokud se vymáčený párek s hořčicí, houskou a

protivně sladkou limonádou, zkonzumovaný v blízkém bufetu, dal nazvat obědem, postavil

na vařič konvici s vodou.

Cítil se sytý, ale jídlo snědl bez chuti, spíe mechanicky a nyní touil po álku kávy.

Přinesl si kávu na stůl, odemkl trezor, vyňal ofotografovaný materiál a znovu se ponořil do čtení. Poctivě přečetl vech sto dvacet stran, některé pasáe ho docela zaujaly, ale kdy skončil, nebyl schopen ani v nejmením rozhodnout, zda text, který se snail prostudovat, potvrzuje jejich hypotézu o Prouzově snaze prodat jej do zahraničí. Vechno, co pročetl, kadá řádka, kadý vzorec, mu připadaly nesmírně důleité, objevné a současně i tajemné.

Mnoha výrazům prostě nerozuměl. Uvědomil si, e v tomto ohledu je zcela odkázán na

úsudek docenta Jordana.

Čas plynul velmi pomalu. Kdy se znovu podíval na hodinky, zjistil, e je teprve půl třetí. A právě, kdy si uvědomil, e se dosud neozval ani Rybář, zazvonil telefon.

Byl to Rybář. Volal z domova. Malého Jana sanitka odvezla na infekční oddělení. Musel jet s manelkou, aby vyřídil vechno potřebné.

Nu a? Co je s Jeníkem?”, ptal se netrpělivě Václavík. Slyel Rybářův hlas jakoby z velké dálky a telefon jej navíc zkresloval. ,,Co říká, nerozumím ti, mluv nahlas.”

Jeníka jsme odvezli do nemocnice na Bulovku na infekční oddělení. Lékařka konstatovala

podezření na meningitidu a na infekčním oddělení tuto diagnózu potvrdili. Horečka Jeníkovi stoupla na devětatřicet pět. ena je zoufalá. Jeníček toti u jednou meningitldu ve čtyřech letech prodělal, ale natěstí se z toho dostal bez následků.”

Václavíkovi nebylo do řečí. Nechtěl svého spolupracovníka zbytečně utěovat, protoe si

uvědomoval, e by to nebylo příli solidní a pochyboval také, e by Rybář jeho chlácholení neprohlédl. Říkal jsi, e jde o podezření, nikoliv o konečnou diagnózu.”

Ano, to je pravda. Jistotu budou mít a po přísluných vyetřeních.

75

Nasadili mu zatím nějaké léky, tvrdili, a nemáme obavy, e jsme reagovali včas. Také díky tobě.” Nesmysl, pokud jste reagovali včas, tak díky tvojí eně. Ale lékaři jistě vědí, co říkají.

Podezření neznamená jetě jistotu. Uvědom si, jak bychom na tom byli my, kdybychom se

spolehli na podezření. Kolik nevinných lidí by na takové domněnky mohlo doplatit.”

Tohle musím říct své eně,” ozvalo se v telefonu.

Tak vidí. Ale dnes u se nevracej, zůstaň doma, pokus se enu trochu rozptýlit.”

Václavík věděl, proč to říká. Rybářova ena čekala dalí dítě. Byla ve třetím měsíci.

Rybář byl za jeho nabídku vděčný. S úlevou se ptal:

Opravdu, myslí, e dnes mohu zůstat doma?”

Jistě,” prohlásil do mluvítka rozhodně Václavík. Čekám jetě jednu návtěvu a potom to také zabalím.”

V telefonu nastala odmlka. Rybář něco polohlasně říkal své eně. Potom se znovu ozval.

Děkujeme. Ráno pochopitelně přijdu. Kdybys snad něco potřeboval jetě dnes, zavolej,

budu na telefonu.” Dobře, kamaráde.”

Václavík zavěsil, ale téměř současně znovu zdvihl sluchátko. Náhle pocítil nutkavou touhu zavolat eně, slyet její hlas, poptat se, co dělají děti.

Ozval se volací tón. Václavík čekal. Konečně uslyel v sluchátku známé:

Prosím …” Ahoj, Jani, to jsem já.” Ahoj.”

Chtěl jsem ti říct, e dnes přijdu na večeři. Nejpozději v osm jsem doma.”

A v osm? Dobře, připravím něco dobrého.”

V její odpovědi cítil zklamání. Uvědomoval si svou neikovnost. Zavolat ji jen proto, aby řekl, e přijde a v osm, nebylo právě nejchytřejí!

Moc se na tebe těím, Jani. Máme doma láhev vína?”

Láhev vína? Podívám se, ale stejně jetě musím do samoobsluhy, tak něco koupím.”

Co dělají děti, Jani?”

Radek dostal ve kole jedničku z matematiky a právě počítá úkol. Janička nechtěla jíst a málem dostala nabacáno. Teď spinká.”

76

,,Prima, Jani, budu pospíchat. Zatím pá.

Zavěsil telefon a připadalo mu, jako kdyby vyel z osvěující koupele.

Znovu se podíval na hodinky. Bylo půl páté.

Vstal od stolu, přecházel po místnosti, zmačkl vypínač, protoe venku u bylo tma a znovu si sedl ke stolu, kdy se ozval telefon z přízemí. Docent Jordán na něj čekal dole.

Zamkl kancelář a vskočil do výtahu, který zastavil v patře jako na zavolanou. Netrvalo ani pět minut a seděl s docentem Jordánem opět ve své kanceláři.

Uvařím vám kávu, soudruhu docente, ale předem se omlouvám. Zdaleka nebude tak dobrá

jako vaříte vy.

Přeel k trezoru, znovu, dnes u potřetí, vyjmul svazek papírů a poloil je před docenta.

Zatím čtěte. Neříkejte mi nic, dokud nebudete mít naprosto jasno. Tady máte blok a tuku.

Jordán se na něho překvapeně podíval. Neřekl ani slovo, sklonil se nad předloený materiál a začal číst.

Václavík mezitím postavil vodu na kávu, připravil álky, uvědomil si, e kdesi četl, e mají být vyhřáté, ponořil je pod proud horké vody, potom dostal sám na sebe vztek, vytřel álky dosucha a čekal, a voda začne vřít. Zalil kávu vodou, vhodil na podálek dvě kostky cukru a naservíroval jeden Jordánovi a jeden sobě.

Jordán ani nevzhlédl od papírů. Popaměti nael cukr, vhodil jej do álku, naslepo uchopil ličku a začal kávu míchat.

Teprve nyní si Václavík uvědomil, e v nedočkavosti a snad i v přemíře dojmů, které ho dnes odpoledne zasáhly, se zapomněl Jordana zeptat na zdravotní stav profesora Mlynáře.

Sledoval Jordana, který pozorně četl, mikl okem po álku s kávou, usrkl a bez přeruení

pokračoval ve studiu.

Václavík váhal, zda ho má přeruit, nakonec neodolal a oslovil ho:

Promiňte, e vás vyruuji, ale chtěl jsem se zeptat na vaeho profesora. Co říkali v

nemocnici?

Jordán přestal číst. Znovu uchopil álek s kávou, napil se a několik vteřin přemýlel.

Jde o těký infarkt. Dolo k síňokomorové blokádě.

77

Profesor navíc nebyl u delí dobu v nejlepí psychické i fyzické formě. Samozřejmě, e

dělají co mohou. Prognóza není dobrá. Ale tohle…Jordán zaukal ukazováčkem na

rozevřenou sloku strojem popsaných papírů, ,,to se natěstí nedověděl. Kdyby ten infarkt přiel později, po téhle novince, pak bych si kladl za vinu, e jsme se o jeho onemocnění přičinili my dva, společně. Zpráva o Prouzově případu na něho zapůsobila zatraceně nedobře. Ale teď u mě nechte číst. Mám toho jetě pěkných pár stránek.

Jordán se znovu ponořil do čtení. Občas sáhl po tuce a udělal si poznámku, několikrát

vytáhl z kapsičky saka plochou kapesní kalkulačku a něco počítal. Minuty míjely jen zvolna.

Václavík pohlédl na hodinky. Ukazovaly půl sedmé a Jordán stále jetě četl.Bylo sedm hodin večer, kdy konečně zvedl oči od materiálu, zalomil si ruce nad hlavou, narovnal páteř a prohodil: Tak to bychom měli. Václavík trpělivě čekal.,,Vae předpoklady byly správné.

Prouza chtěl někomu předat informace, a to velmi závané informace, týkající se naeho

výzkumu. Není mou starostí se ptát, proč se k tomu nedostal. Zda to zavinilo jeho úmrtí,

nebo zda v poslední chvíli zaváhal. Nechci znát podrobnosti vaeho vyetřování, chápu, e byste mi je ani nemohl říct. Přemýlím nad tím, co toho mladého chlapa, kterému se vechno dařilo, svedlo k takovému podrazu. Ale to není v současné chvíli to nejdůleitějí.

Poslouchejte dobře. Těch sto dvacet stránek pochází z naí dokumentace. Jsou na nich

zachyceny jednotlivé postupy, kontrolní pokusy, výsledky, ale vechny jsou z počátečního

stadia naeho výzkumu. Abych vás dlouho nenapínal, jde o slepou ulici, ve které jsme se

ocitli, z které jsme museli vycouvat a hledat správnou cestu. Vechno, co Prouza, předpokládám aspoň, e to byl on, ofotografoval, v podstatě není k ničemu. Ovem i to bylo nutné!

Pravděpodobnost, e najdeme správnou cestu, se zvýila právě proto, e jsme proli tímto

stadiem. Slepá kolej nás vyvedla z omylů, dala nám předpoklad k novým úvahám a také k

novým metodám, které jsme uplatnili.

78

Jetě jedna pozoruhodná věc! Nejsem fenomén, nemohu si vechno pamatovat, ale přece

jen mohu bezpečně prohlásit, e některé vzorce neodpovídají originálům, z kterých bylo

fotografováno. Prouza, nebo ten, kdo fotografoval, musel namísto původních vzorců

představit na originál jiné, téměř shodné, ale přece jen odliné. A musel to udělat Prouza, protoe člověk, který celý postup neznal, by ty nuance neodliil.” Václavík pozorně poslouchal. Zauvaoval nahlas. To znamená, e Prouza sice někomu chtěl tyto materiály

předat, ale fotografoval vědomě postupy, které jste u dávno opustili jako nepouitelné.

Navíc v těchto postupech měnil některé informace. Utvrzuje mě to v předpokladu, e Prouza byl pod nátlakem. Vydírali ho. A měli zřejmě velmi pádné důvody, jak ho tisknout ke zdi.

Prouza se stále snail couvat. Neměl chu prodat to, co po něm chtěli. Bránil se, ale

současně se něčeho bál. Něčeho, nebo někoho. Od samého začátku, který nám osvětlil

inenýr Senk, od poptávky po tematice, kterou měl Prouza zpracovat, přes jeho výjezd a

dalí okolnosti, směřovaly stopy k jednomu cíli. Získat původní informace o vaem výzkumu.

Jako prostředník byl zvolen Prouza! V zahraničí neznámý. Někdo ho musel vytipovat. Ten

někdo musí ít a pohybovat se tady, u nás, v naem okolí. Moná, e ho známe, ale nevíme, kdo to je, moná, e je pro nás a do dneka naprosto cizí. Víme vak, v jakém okruhu ho můeme hledat. A my ho najdeme, docente! Z toho, co víme, se dá předpokládat, e Prouza,

kromě onoho nepříli důleitého materiálu, jetě nic nepředal. V ústavu není ředitel. Buďte opatrní. Pokud to někomu nevylo, můe se v nouzi pokusit materiál získat jinou cestou.

Doufám, e mi rozumíte?” S těmi slovy se Václavík s Jordánem rozloučil. Kdy nastupoval do metra, bolela ho hlava, ale ulehčeně si uvědomoval, e k večeři dorazí včas. A právě cestou domů, přestoe byl unaven, ho napadlo, e pokud nelo o sebevradu, která se nyní

jevila jako nejpravděpodobnějí, pokud nelo o neúmyslné předávkování, mohl někdo zabít

Prouzu zcela jiným způsobem, ne dosud předpokládali.

79

Chvílí váhal, ale pak na nejblií stanici vyskočil z vagónu, doel k telefonní budce a vytočil číslo majora Vrby.

Měl těstí, major byl doma. Souhlasil s návrhem, aby se jetě večer na chvíli seli. Údaje, které Václavík získal po rozhovoru s docentem Jordánem, byly příli závané.

Zavěsil, znovu zvedl sluchátko a zavolal domů. Omluvil se eně, která přijala jeho zprávu s pochopením a přítím vlakem se vracel do své kanceláře. Večeře, na kterou se tak těil, musí počkat.

Za hodinu ji seděli s majorem Vrbou a podporučíkem Toulou u álku kávy. Poručíka Rybáře

ponechal Václavík doma.

Podrobně informoval kolegy ze Státní bezpečnosti o vývoji situace. Major Vrba souhlasil s jeho dedukcí.

Myslím, e má pravdu. Prouzu vydírali. A museli mít proti němu pádné argumenty.

Mnohem pádnějí argumenty, ne ta ztracená aktovka a divadýlko s místní policií. Jaké, to zatím nevíme. Jsem rád, e jsi mě zavolal. Mám také jednu novinku. Není sice podstatná, ale ani bezvýznamná. Podařilo se nám zjistit, e v nakladatelství Bencke v Heidelbergu

nepracuje nikdo, na koho by se hodil popis, který vám předal inenýr Senk.” ,,Je to jisté?”

Major Vrba s úsměvem pokrčil rameny. Jisté? Řekněme, e je to nanejvýe

pravděpodobné. A my bychom s tím měli počítat!”

To rozhodně,” přikývl Václavík. Jetě něco. Stále mi nejdou z hlavy ty dvě prázdné ampulky po morfinu, které jsme nali v Prouzově bytě. Vzpomněl jsem si na ně v metru.

Představme si, kdyby se nám bylo podařilo zjistit, e ani v jedné z nich nebyla smrtelná

dávka.” Major Vrba tázavě zvedl oči, na okamik se zamyslel a pak přitakal.

Rozumím, bylo by jasné, e jde o rafinovanou, předem připravenou vradu.”

Právě,” podotkl Václavík. Hned zítra se pokusím tuhle monost s Rybářem prověřit.”

Za necelou hodinu schůzka skončila. Podporučík Toula dostal nový úkol. A kapitán Václavík znovu nasedl do metra a vydal se konečně na cestu k domovu.

80

xxxx

Ráno, kdy přiel Václavík do zaměstnání, poručík Rybář na něho u čekal. Byl hladce

oholen, ale přesto na něm bylo vidět, e se moc nevyspal. Soudruhu kapitáne, hlásím se do sluby.” S těmi slovy vyskočil ze idle, aby kapitána pozdravil.

Pohov.” Kapitán Václavík odloil plá a odemkl pracovní stůl.

Děkuju za včerejek, bylo to od tebe milé. Mám vyřídit pozdravení od Vlasty.”

Já mám zas pozdravovat tebe i Vlastu od své eny. Včera jsem tady seděl s docentem

Jordánem téměř do půl osmé večer. Ale stálo to za to! Co mám dělat?” ptal se horlivě Rybář.

Co má dělat?” opakoval jeho otázku Václavík s nádechem jízlivosti. Ty neví, co má dělat? Tak já ti to povím. Uvař kafe. Horký, silný a hlavně brzo.”

Kdy Rybář přinesl dva álky ranní kávy, informoval ho Václavík o událostech včerejího

dne. A co máme na programu dnes?”

Dnes?” zauvaoval Václavík. Nejdříve si zavoláme Toulu, aby nás informoval, co zjistil o Kouckém. Pak se zastavíme na správě lékáren, měli by mít po inventurách. Uvidíme, co pro nás budou mít za novinky. Mimochodem, má adresu toho specialisty, o kterém se zmiňoval

Jordán?” Ovem, dokonce jsem ji přepsal na stroji. Tady je.”

Uka?”, Václavík se nahnul nad kousek papíru a četl nahlas.

Docent MUDr. Rostislav Stránský, CSc., Výzkumný ústav psychiatrický. Ví co, zavolej mu.

Pokud bude mít chvíli času, zajeli bychom za ním jetě dnes. Zkus to domluvit, ne se vrátím od náčelníka. A taky nezapomeň pozvat Toulu.”

Po Václavíkově návratu do kanceláře ho informoval Rybář, e doktor Stránský je očekává v

deset hodin. Prima, zavolej Toulu.”tíhlý, ramenatý podporučík s černou hřívou vlasů předpisově pozdravil a s vervou se pustil do hláení. Arnot Koucký, narozený 9. 10. 1949 v Roudnici nad Labem, otec Arnot Koucký, narozený 15. 4. 1920, matka Anna Koucká, rozená Vohradská, narozená 19. 8. 1924. Trvalé bydlitě Rovenská 1678, Praha 9.”

82

V pořádku, podporučíku,” přeruil kapitán Václavík proud informací, které podporučík doslova chrlil. ,,Líbí se mi, e na to jdete od základu. Ale teď nám stručně povězte, co jste o Kouckém zjistil. Pobyt a události ve kole vynechte, to u známe.”

Toula se zarazil, chvíli hleděl do svých poznámek a potom znovu spustil.

Zjistil jsem, e po oputění fakulty nějaký čas pobýval u svých rodičů. Potom se vrátil do Prahy, nael si podnájem … Toula vzhlédl od svých poznámek. Adresu mám také, pokud by .. Václavík jeho nedokončenou otázku zamítl mávnutím ruky.

Nějakou dobu byl zaměstnán jako laborant v nemocnici v Beneově, tam pracoval tři roky,

ádné problémy. V současné době pracuje u dva roky opět jako laborant v nemocnici Na

Frantiku.” Podporučík poloil před kapitána několik snímků s Kouckého portrétem. To je vechno?” Ne, soudruhu kapitáne. Vlastní zahraniční vůz, státní poznávací značky ACU

1986. Je to Fiat Uno, zřejmě dar jeho strýce, který ije v Rakousku od roku 1947. Má

obchod se staroitnostmi v Linci. Koucký bydlí v jednopokojovém bytě, zdá se, e si ije nad monosti svého výdělku.” Toula zaklapl svůj zápisník a dal najevo, e skončil. Dobře, soudruhu podporučíku. Dám vám nový úkol. Ode dneka nespustíte Arnota Kouckého z očí. Budete se střídat s podporučíkem Machatým, strámistrem Ticháčkem a

nadstrámistrem Roznerem. Vímejte si veho. Kam chodí, s kým se stýká, a hlavně, v

ádném případě nesmí nabýt podezření, e je sledován. Kadý den ráno budete podávat

hláení. Fotografie vech subjektů, s nimi by eventuálně mohl vejit ve styk, společně

prostudujete a kdyby k takovému kontaktu dolo, ihned volejte.” Provedu, soudruhu

kapitáne. Dovolte mi odejít.” Po Toulově odchodu si Václavík zlehka vydechl.

83

Je snaivý, přesný. Mimochodem, Janku, vidím na tobě, jak jsi nervózní. V kolik má volat domů? Nebo snad do nemocnice?”

A v jedenáct. Napsali mi to na lístek, včetně telefonního čísla.”

A v jedenáct? Proč jsi tedy sjednával návtěvu u docenta Stránského na desátou hodinu?”

Dobu navrhl on. Já jsem se přizpůsobil.” Václavík svratil čelo.

Ví co? Výzkumný ústav sídlí v Bohnicích. Jeníčka má na Bulovce, jedeme kolem.

Zaskočí tam osobně. Kdy ne jinde, tak na ambulanci se jistě něco dozví. Teď je devět

pět, hoď sebou a jedeme. Máme to při cestě.”

Kdy si Rybář sedal za volant sluebního vozu, Václavík ho jemně odstrčil od dveří.

Ne, dneska si zajezdím já, nebo mi co nejdřív seberou řidičák.”

Rybář byl viditelně tak rozruen, e se ani nepokouel Václavíkovi odporovat. Projeli

několika křiovatkami, najeli na Severojiní magistrálu a ani ne za čtvrt hodiny zastavil Václavík vůz na nádvoří před infekčním oddělením.

Tak bě,” pobídl Rybáře, kterému jakoby se nechtělo z vozu ani vystoupit.

Vrátil se asi za deset minut a z výrazu jeho obličeje bylo zřejmé, e se dověděl potěující zprávy. Václavík nastartoval a současně se ptal: Tak co?”

Není to s největí pravděpodobností meningitida, příznaky způsobily vysoké horečky a také to, e Jeníček u jednou zánět mozkových blan prodělal. Rentgen ukázal, e má oboustranný zánět plic, ale horečky mu poklesly. Ráno měl třicet osm pět. Uklidnili mě.

Prosím tě, zastav. Tamhle je telefonní budka, nezlob se, ale musím zavolat manelce.”

Václavík trpělivě čekal. I jemu se ulevilo, zlepila se mu nálada. Rybář se vrátil po necelých dvou minutách a neskrýval úsměv.

V Bohnicích zastavil Václavík před budovou s názvem Výzkumný ústav psychiatrický. Ve

vrátnici, kterou kupodivu obýval přívětivý vrátný, zjistili, kde mají docenta Stránského hledat a pět minut po desáté zaklepali na jeho dveře.

84

Zevnitř se ozval hluboký baryton. Dále…”

Dobrý den. Mluvil jsem s vámi dnes ráno, soudruhu docente,” představoval se Rybář a vzápětí umonil seznámení i kapitánu Václavíkovi.

Kancelář docenta Stránského měřila maximálně deset čtverečních. metrů, z nich větinu

zabíral psací stůl, pohovka a dvě úzká, dalo by se říci hubená křesílka.

Sedněte si, omlouvám se, mám to tu malé, ale předpokládám, e k naemu rozhovoru

nebudeme potřebovat tělocvičnu.” Docent Stránský pobídl své návtěvníky do křesílek a sám se posadil na idli ke stolu. Jak bych začal?” řekl na úvod kapitán Václavík. Nemohu vás seznamovat se vemi podrobnostmi případu, který řeíme. Pokusím se vám tedy vylíčit pouze podstatu. Představte si, e ve svém bytě je nalezen mrtvý, perspektivní vědecký

pracovník. Pitva prokáe, e smrt nastala po vysoké dávce morfinu. Na jeho pravém

předloktí bylo několik starích i čerstvých vpichů. Dotyčný člověk mohl mít z důvodů, které jsme zjistili, motiv k sebevradě. Byl s největí pravděpodobností vydírán. Přesto se zdá, e zatím nic z toho, k čemu byl nucen, neudělal, lépe řečeno, materiály, které měl předat, neodevzdal. Podle vyjádření soudního lékaře a podle naeho úsudku mohlo dojít k smrti buď vědomě tím, e si mrtvý píchl příli silnou dávku morfinu, nebo k neúmyslnému předávkování, po kterém nastala smrt.” Moment, na něco se zeptám,” přeruil docent Stránský Václavíkovo líčení. Mu, o kterého jde, mohl znát odpovídající dávky morfinu?”

Ano, byl to vysokokolák, biolog. Pracoval v oboru léčiv.”

Stránský jen mlčky přikývl. Je tady vak jetě jedna, poněkud problematická monost.

Rafinovaná vrada. Uvaovali jsme o tom, e k pouití morfinu mohlo dojít v přítomnosti

dalí osoby, která mrtvého důvěrně znala a mohli se tedy dostávat do euforie společně.

85

Mrtvý se mohl po píchnutí obvyklé dávky morfinu dostat do takového stavu, třeba vlivem

okamité indispozice, únavy, anebo ..  … poitím alkoholu,” doplnil Václavíka docent Stránský… Ne, alkohol nebyl při pitvě prokázán, právě tak jako jiný lék,” pokračoval Václavík. Stránský pozorně naslouchal a přemýlivě si hladil plnovous.

Zkrátka, předpokládali jsme, e usnul a vůbec si neuvědomil, e dotyčná osoba mu píchla

dalí dávku, u smrtelnou, zlikvidovala stopy a zmizela.”

Taková osoba by musela mít samozřejmě klíče od jeho bytu,” vstoupil do rozhovoru poručík Rybář. Berte v úvahu, e v okruhu podezřelých se vyskytuje.” Stránský několik vteřin uvaoval.

Jistě, moné to je. Někteří narkomanové organizuji poívání oblíbených drog v jakýchsi

kroucích, abych tak řekl, pořádají večírky. Ale v takových případech jde obvykle o drogy jiného charakteru, které si větinou připravují sami.

Návyk na morfin je u nás vzácný. Jistě víte, jak přísně se sleduje příjem i vydávání opiátů: K úniku dochází v mimořádných případech. Je fakt, e se takové události staly, ale byly také brzo objeveny.

Musíme vak brát v úvahu jetě jeden fakt. Vyrobit morfin je sice obtíné, ale nikoliv

neproveditelné. Kvalifikovaný magistr farmacie by to za určitých předpokladů byl schopen

dokázat.” Oba kriminalisté na sebe pohlédli.

Pozor, berte to jen jako hypotézu. Kdyby chtěl takový člověk někoho tímto způsobem

sprovodit ze světa .. Stránský se na několik vteřin odmlčel,  … potom by mohl vyrobit morfin v mnohem silnějí koncentraci, ne obvykle. Chci tím říci, e kdyby dodával některému svému zákazníkovi po delí dobu pravidelně dávky morfinu o určité koncentraci, na kterou

byl organismus narkomana navyklý, potom po poití dávky morfinu, který byl dodán v jiné

koncentraci, by mohlo dojít k předávkování, k úmrtí a tedy k vradě. Za těchto předpokladů nemusel být vrah v osudném okamiku vůbec přítomen, 86

čili, mohl by mít dokonalé alibi a nemusel by se vůbec vystavovat jakémukoliv riziku, včetně nebezpečí otisků prstů, které by po sobě mohl zanechat na místě činu, jak si jistě dovedete představit.”

Pokud vám dobře rozumím,” bezprostředně reagoval kapitán Václavík, narkoman by vůbec netuil, e bere v obvyklém mnoství smrtelnou dávku.”

Ano, rozumíte mi naprosto správně. Musím ovem dodat, e i kdy se narkotiky a

narkománií zabývám kadodenně, zatím jsem se s něčím takovým nesetkal ani při zkoumání

mylenkových pochodů svých pacientů. Jde o lidi, kteří mají sklon k narkománii z mnoha

důvodů. Jsou to obvykle slabí jedinci, kteří nejsou schopni řeit své ivotní problémy, krize a podobně. Často jde u takových lidí o určitou odchylku od normálu. Jsou to prostě psychopati.

Můe u nich dojít k naprosto abnormálním reakcím.”

Soudruhu docente, to, co jste nám řekl, nám zatím bohatě stačí. Ověřili jsme si, co jsme potřebovali.”

xxxx

Kdy se Václavík s Rybářem vrátili, čekal na ně podporučík Toula. Na první pohled bylo

vidět, e hoří netrpělivostí.

Soudruhu kapitáne, před chvílí volal Jarda, promiňte, podporučík Machatý, který sledoval Kouckého. V poledne opustil pracovitě a vydal se do města. Jel autobusem, přestoupil na tramvaj, proel několik průchodů, vrátil se zpět do centra a na Můstku sestoupil do metra.

Několik vlaků nechal odjet bez povimnuti. Kdy přijel dalí vlak, vystoupila z vagónu ena, letmo se pozdravili a Koucký jí podal malý balíček. Hned potom nastoupil do vagónu, zatímco ona ena zamířila k východu. Koucký, kterého Machatý dále sledoval, se oklikou

vrátil na pracovitě.”

Václavík zpozorněl a kdy podporučík Toulá dodal, e v neznámé eně identifikoval Machatý magistru Linkovou, luskl prsty.

Děkuji, podporučíku, dobrá práce. Teď bude nutné sledovat i Linkovou. Pokuste se ji najít co nejdříve.

87

Předpokládám, e bude mít odpolední slubu v lékárně. Linková nám s největí

pravděpodobností lhala nejen v tom, e o Prouzově narkománii nic netuila. Pečlivě se

vyhýbala i tomu, abychom nezjistili, e propadla drogám sama. Vzpomeň si, jak se jí

nepřirozeně leskly oči. Byla ovem velmi bystrá. Krájela přitom cibulku, aby měla

prokazatelný důvod k tomu, e jí oči slzí. Linková mohla být spojkou mezi Prouzou a

Kouckým. Právě tak ovem nemusel mít Prouza o jejím spojení s Kouckým nejmení tuení

a Linková mu pouze dodávala drogy.

Kde vůbec Prouza přiel k drogám? Nemohl to být chytrý tah Kouckého? Nebo Linkové?

Moností je více.”

xxxx

Po Toulově odchodu se Rybář zeptal: Neměli bychom Linkovou zadret?”

Blázní, teď, kdy jsme konečně nali dalí stopu? Kdy víme, e Linková se setkala s

Kouckým? Co znamenalo to nenápadné předání balíčku? Proč se snaili setkat se právě na

Můstku, kde je v poledne takový nával lidí! Rozhodně nechtěli, aby kdokoliv věděl, e se

znají. Předal jí balíček. S největí pravděpodobností lo o drogy. Nevíme sice, jak dopadla inventura, ale vsadím se, e bude v pořádku. Jak se nám z dosavadního pohledu Koucký jeví, mohl by to být přesně ten typ, o kterém hovořil doktor Stránský. Vdy o něm víme, e u na vysoké kole k narkománii inklinoval. Teď ho musíme sledovat a to důkladněji. Pokud ho Linková informovala, e jsme ji vyetřovali, určitě si uvědomuje, e se dostal do podezření. Začne být nervózní. Moná, e právě on je v pozadí celého případu.”

Kapitán Václavík měl pravdu. Hned odpoledne získali na Správě lékáren informaci, e

inventura v lékárně, kde pracovala magistra Linková, prola v naprostém pořádku.

Jetě tý večer vyburcoval doma oba kriminalisty dalí telefonát. Podporučík Toula jim

oznamoval, e Koucký se seel s nějakým cizincem v průhonickém hotelu, kde oba večeřeli.

Setkali se na toaletě, ale kdy strámistr Rozner veel za nimi, nezdálo se mu, e by spolu hovořili. Koucký odeel ke svému vozu.

88

Cizinec, který hovořil německy, jetě chvíli poseděl, zaplatil a potom se mercedesem vrátil do Prahy. V hotelu Ambassador měl připravený účet, vyzvedl si v atně zavazadla, opět nasedl do vozu a vyjel směrem na Plzeň.

Rozner si opsal státní poznávací značku vozu. V hotelu zjistili, e lo o doktora Manfreda Arneuta z Německé spolkové republiky. Po Václavíkově dohodě s majorem Vrbou obdrela sluba na hraničních přechodech přísluné příkazy. U časně ráno měli kriminalisté k

dispozici hláení z Rozvadova, kde Manfred Arneut překročil hranice. Nenali u něho ádný kompromitující materiál. Druhý den ráno Koucký normálně nastoupil do práce.

xxxx

Poručík Rybář, který se procházel po nábřeí, proel branou nemocnice za chvíli po něm.

Do nemocnice Na Frantiku, kde Koucký pracoval, ho vyslal kapitán Václavík. Věděli sice o Kouckém dost, ale neměli zatím příleitost zjistit něco bliího na jeho pracoviti.

Zajímala je navíc i otázka, zda a jak Koucký získává drogy.

V ústavu, kde působil doktor Prouza, vyloučili monost, e by si je tam Prouza obstarával.

Bylo nanejvý pravděpodobné, e mu je poskytovala Linková. A jak se mohli přesvědčit při

sledování Linkové, zřejmě dodával drogy Koucký a to nejen pro Prouzu, ale i pro ni.

Stráný postával před vrátnicí v ivé debatě s jedním z řidičů sanitky. Rybáře si ani neviml.

Bylo to celkem logické. Spolu s Rybářem procházelo teď po ránu vrátnicí mnoho pacientů na ambulantní vyetření.

Rybář se zastavil před orientační tabulí, aby si ověřil, kde se nachází pracovitě Kouckého.

Zjistil, e mu podporučík Toula popsal cestu naprosto přesně.

Doel před budovu, ve které, jak se dočetl na tabuli, byly umístěny laboratoře, a vstoupil dovnitř. Proel halou a zamířil do chodby. Podle ipky k laboratořím. Chodba byla přeplněna lidmi. Někteří z nich unaveně posedávali na několika lavicích, ale místa pro vechny se zdaleka nedostávalo.

Co chvíli se otevřely dveře některé z laboratoří a sestra vykřikla do chodby jméno.

89

Ze shluku čekajících se někdo vynořil a vstoupil dovnitř, zatímco z laboratoře naopak

vystoupil pacient, který u měl proceduru s odběrem krve nebo moče za sebou. Někteří mui si jetě na chodbě navlékali sako a upravovali oděv.

Blíilo se k osmé hodině a chodby se pomalu, ale jistě vyprazdňovaly. Rybář si sedl na

místo, které se uvolnilo. Vedle něho byly zabrané do hovoru dvě starí eny.

Jetě dříve, ne se k nim posadil, zaslechl, e jedna ze dvou pacientek vyslovila Kouckého jméno. Vytáhl z kapsy noviny a předstíral, e je zaujat čtením.

,,Víte, on má zlatý srdce, slyel hovořit pacientku, ,,nikdo neumí odebrat krev tak ikovně, jako on. Trefí se vdycky napoprvé, to se musí nechat. Onehdá mi odbírala krev nějaká sestra, co vám mám povídat, ta mě tak zrasovala, e se mi udělalo patně. Nejdříve to

zkouela na levé ruce, potom na pravé a nakonec musela přijít její kolegyně, aby mi vůbec nala ílu. Rybář bedlivě naslouchal.

Nedivte se, paní, reagovala její sousedka. Je to praktik. Já jsem slyela,” stará paní se rozhlédla, na okamik zapátrala očima po Rybářovi, ale kdy zjistila, e neposlouchá, pokračovala:

Já jsem slyela, e snad je to doktor, ale prý mu vzali diplom. Zavinila to nějaká enská.

Mně hrozně pomohl. Obstaral mi lék na tu mou neastnou astmu. To víte, nebylo to

zadarmo.”

,,Váně? divila se náhodná společnice. ,,A to si můete o něj říct jen tak, beze veho?”

,,To vás nesmí ani napadnout, paní. Uvnitř, před sestrama a laborantkama o tom nemluvte.

Musíte počkat, a skončí odběry. Tak po deváté hodině chodí do kantiny, koupit si něco k

jídlu. Dá se s ním hovořit. To víte, bojí se, aby se to nikdo nedozvěděl. Mně říkal, e má sestru ve výcarsku, ta e mu léky pole, ale kdo ví, jak to vlastně dělá. Přinesl ten lék brzo, asi za čtrnáct dní. Hned mě napadlo, e snad ani tý sestře nestačil napsat, nato aby léky ze výcarska doly.

Dveře laboratoře se otevřely a sestra pohlédla do chodby, aby si ověřila, kolik pacientů jetě čeká. Její pohled utkvěl na jedné z en, které seděly vedle Rybáře.

90

Paní Hanousková, pojďte, u na vás čekáme.

ena se ztěka zdvihla z lavice, pokynula spolupacientce a dveře se za ní zavřely.

Rybář si uvědomil, e má nejvyí čas zmizet, aby nevzbudil pozornost. Uschoval noviny,

zdvihl se a pomalu proel chodbou k východu.

Ocitl se na čerstvém, mrazivém vzduchu a zhluboka se nadechl. Zdálo se mu, e je nasáklý

těkým nemocničním pachem. Nezjistil toho sice mnoho, ale i to, co zaslechl, mělo svůj

význam, Koucký zřejmě obchoduje s léky ve velkém. Hned ho napadla dalí otázka. Kde ty

léky bere? Pokud je nekrade, a to by asi nebylo snadné, pak snad musí jít o paování. Co

teď? Bylo by asi neopatrné, snait se navázat hovor s někým z Kouckého spolupracovníků.

Při první příleitosti by mu vechno prozradili. Nezbude ne zajít na oddělení zvlátních úkolů a vyklopit vechno naprosto otevřeně. Jde o to, zda bude dotyčný pracovník o Kouckém něco vědět. Moná, e by více zjistil na kádrovce, ale to u bude otázka dalího

jednání.

Vrátil se zpátky a zamířil k administrativní budově nemocnice. Proti němu el postarí

člověk, v rozepjatém zimníku, s beranicí v ruce. Rybáře maně napadlo, e to od něho není

právě nejchytřejí, protoe prostorami nemocnice fičel ostrý mrazivý vítr. Pak si viml, e mu jde nepřirozeně těce.

Kdy se míjeli, ten člověk se zapotácel. Rybář k němu přiskočil právě včas, aby ho zachytil do náruče.

Starý pán zřejmě omdlel. Visel mu bezvládně v paích. Rybář se rozhlédl kolem sebe. Nikde nikdo. Nevěděl, co počít. Mohl sice odnést nemocného na zádech, ale bál se, aby mu tím neublíil.

Vtom se u brány, která nebyla příli vzdálena, objevil zřízenec v bílém pláti. Rybář poznal, e je to vrátný. Haló,” křikl na něho. Vrátný se tvářil nechápavě.

Slyíte, člověče, vyzval ho Rybář. Tentokrát si ho vrátný viml.

Rychle, sanitku, nebo aspoň nosítka.” Vrátný zřejmě rozpoznal, oč Rybářovi jde. Zamával rukou a zmizel ve vrátnici.

92

Za několik minut se na jedné z cest objevila sanitka a mířila k poručíkovi, řidič zastavil těsně u něho, z vozu vyskočil zdravotník s nosítky a za pomoci řidiče převzali od Rybáře omdlelého, který byl stále v bezvědomí. Uloili ho na nosítka a vsunuli do vozu. Řidič na Rybáře tázavě pohlédl.

Pojedete s námi? Hodíme ho na koronárku.

Rybář zamítavě mávl rukou.

Ne, děkuji, neznám ho. el proti mě, zhroutil se mi do náručí. Ničím bych vám nepomohl.”

Řidič, u mezi dveřmi sanitky, kývl hlavou, skočil za volant a sanitka se rozjela.

Rybář si oddechl. Neuvěřitelné. Je v nemocnici jen chvíli a za tu dobu toho má plné zuby.

Není to lehká práce, řekl si sám pro sebe a uvědomil si, e nemocničnímu personálu není co závidět.

Kancelář oddělení zvlátních úkolů nael snadno. Zaukal a zevnitř vyhlédl mu středních

let. Co chcete?” zeptal se nevrle. Tady není ádná ordinace.” Rybář přitakal.

Já vím. Současně ukázal průkaz.

Mu se podíval na legitimaci, přikývl a pozval Rybáře dovnitř.

Co nám nese, soudruhu?” otázal se. Posaď se.

Rád bych se dověděl něco bliího o jednom vaem zaměstnanci, začal Rybář, jmenuje

se Arnot Koucký.” Macháček, jak se referent Rybářovi představil, se zamyslel.

Koucký, Koucký … ano, u vím. Co proti němu máte? To je dobrý pracovník!”

Moná, uklidňoval referenta Rybář. Ale o to nejde.”

Tak o co jde?” Macháček viditelně znervózněl, Řekni mi, co provedl a my u si to s ním vyřídíme.”

To právě nechci. Prosím, abyste o mé návtěvě s nikým nehovořil. A v ádném případě se

nic nesmí dovědět předevím Koucký.”

Ale já přece musím informovat ředitele!” protestoval Macháček.

Budi, můe informovat ředitele, soudruhu,” souhlasil Rybář a začal Macháčkovi také tykat. Vyrozuměl jsem, e Koucký má v nemocnici pověst dobrého pracovníka.”

93

To opravdu má,” uklidňoval se referent. Je oblíbený mezi pacienty i mezi personálem.

Nikdy nikoho neodmítne, pro kadého si udělá čas. Bez řečí bere sobotní a nedělní sluby, je členem zdravotní hlídky, připravuje nejlepí nástěnky, dokonce jsme začali uvaovat o tom, e bychom ho zvolili do závodního výboru ROH.” Rybář mlčky pokýval hlavou.

Nezlob se, soudruhu poručíku, ty se jen vyptává a nic neřekne. Máte snad něco proti

Kouckému?”

Podívej se, soudruhu Macháčku, já ti opravdu nemohu nic říci. Vyetřujeme určitý případ a potřebujeme si ověřit vechny poznatky k osobě Kouckého. Proto jsem přiel za tebou.

Znovu opakuji, Koucký nesmí nabýt ani nejmení podezření, e se na něho někdo vyptával.

Je ti to jasně?” Macháček souhlasil.

Potřeboval bych vědět, zda Koucký můe při své práci přijít do styku s opiáty?”

Tak na to zapomeň, soudruhu. Jestli má na mysli tohle, tak tě můu ubezpečit, e něco

takového nepřipadá v úvahu. Koucký pracuje v laboratoři, tam s opiáty nepřijde do styku

vůbec nikdo. Opatrování a výdej opiátů podléhá velmi přísným předpisům, to jistě ví. A my ty předpisy přísně dodrujeme a taky pravidelně kontrolujeme. To ti můu dokázat. Jestli chce, tak zavolám do lékárny a na oddělení.. Rybář zastavil Macháčkovu výřečnost.

Ne, nic takového není nutné. Jse si naprosto jistý, e Koucký k opiátům anebo k lékům

nemá přístup?”

Naprosto jistý,” vyhrkl Macháček bez sebemeního zaváhání. Aspoň tady, v nemocnici.

Pracuju zde dvanáct let a za celou dobu jsme neměli jediný případ zcizení nebo zneuití

opiátů. O tom bych musel vědět!”

To je v pořádku, soudruhu Macháčku, pokud tomu tak je, tím lépe. Přesto bych se rád

dověděl o Kouckém něco bliího.”

A co bys chtěl slyet? Já o něm víc nevím. V nemocnici pracuje mnoho lidí. Kdybys chtěl, zavolám na kádrovku, moná e by ti mohli pomoct. Anebo bys mohl zajít za vedoucím laboratoří. Ale to ty asi nechce … 

Ne, to by opravdu nebylo vhodné. Ale pokud bys mi mohl zprostředkovat rozhovor s

vedoucím kádrového oddělení, budu rád.”

94

Macháček přikývl a chopil se telefonu. Dříve, ne sáhl po číselníku, obrátil se k Rybářovi s otázkou. Mám mu říct, aby sem přiel nebo půjde za ním?”

Raději ho zavolej sem, nechci se tu zbytečně ukazovat.”

Macháček vytočil příslunou linku. Chvíli se s někým dohadoval a pak zavěsil. Soudruh

imáček má nějaké jednání, ale přijde nejpozději za čtvrt hodiny. Nechce kávu, soudruhu?

Trochu jsi mě překvapil, tak mě omluv.”

Rybář poděkoval. Netrvalo ani deset minut a v Macháčkově kanceláři se objevil pomení,

obtloustlý mu se silnými čočkami na brýlích. Macháček oba navzájem představil.

Kdy se vedoucí kádrovky dověděl účel Rybářovy návtěvy, reagoval mnohem klidněji ne

referent zvlátních úkolů.

V podstatě Rybářovi potvrdil vechno, co u slyel od Macháčka. Koucký je v kolektivu

oblíbený. Po pracovní stránce proti němu není nejmeních námitek. Zejména k enským

pacientům se chová velmi pozorně a zdvořile. Nedovolil by si nejmení frivolitu. ádnou ze spolupracovnic nijak nevyznamenává pozorností, za tu dobu, po kterou zde pracuje, nenavázal s okolím blií osobní kontakt.

Víte o tom,” zeptal se Rybář, e má v Rakousku strýce?”

Ano,” odpověděl imáček. Uvedl to ve svém kádrovém materiálu. Ale prý se s ním takřka nezná, nato aby se s ním stýkal. Alepoň nám nic takového nehlásil. Vzpomínám si sice, e kdy k nám nastoupil, podal si ádost o potvrzení výjezdní doloky do Rakouska, ale jetě dříve, ne jsme to měli projednávat, přiel a ádost stáhl. U se nepamatuji, z jakého důvodu.” Kdy se to stalo?”

Jak říkám, sotva nastoupil do nemocnice. Pracuje u nás asi dva roky.”

Jaký důvod vycestování uváděl na ádosti?”

Nevím to docela přesně, ale hovořil se mnou v tom smyslu, e by se přece jen rád jednou

vypravil za strýcem. Neviděl ho od svého dětství.”

Přichází sem za ním do nemocnice někdo na návtěvu? Myslím pravidelně … “

95

imáček pokrčil rameny.

pitálem denně projdou stovky lidí. Na tuhle otázku by moná dokázal odpovědět někdo z

jeho nejbliích spolupracovníků, ale jak jsem pochopil, právě o tohle nestojíte.”

Rybář musel přiznat, e nikoliv.

Marně přemýlel, na co se jetě zeptat. Ale potom si vzpomněl.

Víte o tom, e si Koucký nechal narůst bradku?”

Jo, viml jsem si toho asi před týdnem. Potkal jsem se s ním ve vrátnici,” odpověděl Macháček. Ale to se nediv, je to jetě mladý chlap. Dneska jsou vousáči v módě.”

A e by právě on tak dbal na módu, kdy říkáte, e k enám se chová sice zdvořile, ale

spíe chladně ..

To se dá těko posoudit. Ale něco ti řeknu. Máme v kádrovce mladou sekretářku, Koucký,

jak se vyjádřila, se jí líbí, právě tak jako mnoha dalím děvčatům. Ona si vysvětluje jeho nevímavost k enám nedostatkem sebevědomí. Prý má určitě nějaký komplex, který maskuje vlídnou zdvořilostí. Mohlo by na tom něco pravdy být. Vy asi víte, e Koucký

nedostudoval kvůli nějaké hlouposti vysokou kolu, e?” zadíval se tázavě na Rybáře, který přikývl.

Nedávno jsme zpracovávali plán kádrového a sociálního rozvoje. Ptal jsem se Kouckého,

zdali by neměl chu studium dokončit. Poděkoval mi, ale okamitě můj návrh rozhodně

odmítl. Prý se u na to cítí starý.”

Rybář se zvedl, poděkoval za poskytnuté informace a chystal se odejít.

Počkej, soudruhu,” zastavil ho referent zvlátních úkolů,  udělal jsi nám starost. Pokud se o Kouckého tak podrobně zajímá, pak to nebude pro nic za nic. Co máme dělat? Neradi bychom se dostali do nějakého maléru.” Rybář se mimovolně musel usmát.

Nedělejte vůbec nic. Jako kdybych u vás nebyl. Pokud to bude situace vyadovat, dáme

vám zprávu. Ale do té doby rozhodně nic nepodnikejte.”

Rozloučil se a opustil administrativní budovu. Proel nemocniční branou a sotva uel

padesát metrů, uslyel kvílivý zvuk sanitky. Otočil se a zahlédl, jak vůz mizí v průjezdu.

Vzpomněl si na svého synka a přidal do kroku.

96

xxxx

Václavík s majorem Vrbou dlouho zvaovali, co mělo znamenat setkání Arneuta s Kouckým.

Nakonec dospěli k závěru, e pokud měl Koucký přimět Prouzu k předáni materiálu a

nepodařilo se mu to, zřejmě se pokusil nabídnout Arneutovi něco jiného.

Václavík přemýlel, zda by nebylo vhodné provést domovní prohlídku u Linkové i u

Kouckého. Argumenty, které uváděl Rybář, i dosavadní průběh pátrání, hovořily ve prospěch jeho závěru. Naděje, e by kromě Kouckého a Linkové objevili v pozadí celého případu někoho dalího, byla minimální, zejména kdy se s Kouckým setkal doktor Arneut, který

hned nato opustil republiku.

Nakonec se rozhodl, e hned ráno zajde za náčelníkem a předloí mu návrh, aby poádali

prokurátora o souhlas k domovní prohlídce, případně k zadrení obou podezřelých, Linkové i Kouckého. Ráno vak dostali zprávu, která dala dalímu pátrání jiný průběh.

Krátce po osmé hodině, kdy byl kapitán Václavík na odchodu k náčelníkovi, zazvonil

telefon. Rybář zvedl sluchátko a hned po několika vteřinách mávl na kapitána Václavíka,

který zůstal stát mezi dveřmi.

Volal podporučík Toula, který převzal od strámistra Roznera slubu u bytu Linkové.

Kapitán přiloil k uchu sluchátko.

Toula oznamoval, e Linková, která měla v tomto týdnu ranní slubu, od včerejka

odpoledne neopustila byt, ačkoliv jinak odchází do zaměstnání nejpozději ve čtvrt na osm.

Václavík se rozhodl v několika vteřinách. Toulovi dal příkaz, aby zůstal na stanoviti a

zavolal, kdyby snad Linková přece jen odela. Poručíku Rybářovi úsečně řekl: Zavolej do

lékárny, seeň technika a čekej na mě ve voze. Cestou mi řekne, co jsi zjistili”

Mrzlo, vzduchem poletoval sníh a Rybář se kapitána ani technika nemohl dočkat. Doufal, e se mu podaří v jedenáct hodin opět zatelefonovat do nemocnice, aby zjistil, jak se daří synkovi. Teď si uvědomoval, e bude mít dopoledne jiné starosti. Mrzelo ho, e ve spěchu

zapomněl poádat enu, aby do nemocnice zazvonila sama a upokojoval se nadějí, e najde

na několik minut čas, aby ji mohl zavolat z budky.

97

Technik se objevil u vozu těměř současně s kapitánem Václavíkem. Ten, jetě ne zavřel

dveře, Rybářovi řekl: Zajeď na prokuraturu. Prokurátor u o vem ví a souhlas k prohlídce budeme mít připravený.” Vyjeli. Ulice byly pokryté rozbředlou břečkou, kterou se auta prodírala jen s námahou. Pouze na některých hlavních ulicích byla situace o něco lepí.

Hromady pinavého sněhu, navrené u chodníků, dokazovaly, e vozovkou projely pluhy.

Rybář jel opatrně, i kdy se musel velmi ovládat, aby nelápl na plyn. Dovedl si představit, e by taková jízda mohla skončit nepříjemným karambolem a věděl také, jak by mohla být dopravní nehoda, zaviněná přísluníkem Bezpečnosti, nepříjemná.

Centrála se zatím neozvala. Znamenalo to, e Linková dosud neopustila byt. A tento fakt, v souvislosti s marným Rybářovým telefonováním do lékárny, kde sluchátko nikdo nezvedal, byl přinejmením velmi podivný.

Na prokuratuře si kapitán Václavík vyzvedl povoleni k domovní prohlídce a Rybář otočil vůz do Broíkovy ulice. Kdy zaparkovali, hodiny na nároí ukazovaly deset hodin a dvacet minut. Na podporučíka Toulu nečekali dlouho.

Potvrdil jim, e Linková dosud nevyla z bytu. Na Václavíkův dotaz, zda do domu v noci

neveel někdo cizí, nebo zda někdo cizí dům ráno neopustil, Toula pokrčil rameny.

Nemohu to tvrdit s jistotou, zatím jetě neznám vechny nájemníky. Poslední vstup

zaznamenal strámistr Rozner krátce po třiadvacáté hodině. Byl to mu se enou,

pravděpodobně manelé, otvírali si vlastním klíčem. Ráno odemkl domovník dům v pět hodin

a do esti odhraboval sníh. Mezitím se začali trousit dalí nájemníci. Pospíchali do práce.

Několik jich postávalo na zastávce autobusu. Po čtvrt na osm vycházely předevím děti a

několik en, na nákupy.” Václavík pohlédl na hodinky.

Nedá se nic dělat. Nebudeme déle čekat. Je sice moné, e Linková je nemocná, v tomhle

psím počasí by nebylo divu, ale…”

98

V domě bylo ticho. Rybář s Toulou a technikem li nahoru po schodech. Václavík jel

výtahem. U dveří bytu magistry Linkové se setkali.

Václavík a po něm technik nasáli do nosu vzduch u klíčové dírky. Ani jeden necítil unikající plyn.

Rybář na Václavíkovo vybídnutí stiskl tlačítko zvonku. Čekali. ádná reakce. Rybář zazvonil podruhé, energičtěji. Opět nic. Zkusil zazvonit do třetice, ale nic se nedělo. Byt zůstal tichý.

Václavík musel rozhodnout. Nemůeme čekat. Toulo, najděte v sousedství někoho, kdo se

zúčastní prohlídky. Rychle! Nelíbí se mi to. A v y . . o b r á t i l se k čekajícímu technikovi,

otevřte dveře. Technikovi se to podařilo v několika minutách. Mezitím přivedl Toula

rozespalého mue, bydlícího na konci chodby, který se ráno vrátil z noční směny. Václavík vstoupil dovnitř.Naskytl se mu pohled, jen se takřka v ničem neliil od dojmu, který získal při otevření Prouzova bytu.Magistra Linková leela na koberci, nedaleko dveří obývacího pokoje. Byla oblečena v noční koili a v upanu. Václavík se k ní sklonil. Hned na první

pohled se přesvědčil, e není mrtvá, ale pouze v bezvědomí. Ohlédl se po Rybářovi.

Rychle, volej sanitku. Zkus to někde v domě. Linková nemá telefon.”

Přivolaný nájemník ze sousedství, který se mezitím trochu vzpamatoval, Rybářovi nabídl, e mohou zavolat od něho. Václavík se znovu sklonil k eně, která leela na boku. Viml si výrazně bledé pokoky na tvářích, zkusil nahmátnout tep. Srdce jí bilo pomalu, tep byl slabý, nepravidelný.Mezitím technik otevřel okno, aby do místnosti mohl proudit čerstvý vzduch a rozhlíel se po bytě. Nedaleko pohovky, na nízkém stolku, objevil prázdnou injekční stříkačku, vedle ní malou ampuli s těsnící gumovou zátkou. Ampule byla prázdná.

Opatrně ji zvedl a ukázal Václavíkovi, který se zabýval bezvědomou, na jejím předloktí

zpozoroval stopy po vpichu injekční jehly.

99

Kapitán si pozorně prohlédl prázdnou ampulku a pak přikývl. Byla navlas podobná těm, které objevili v bytě mrtvého doktora Prouzy. ádné otisky?” Technik u pracoval.

Ale ano, něco mám. Jenome se obávám, e budou shodné s otisky této eny.”

Jejich domněnka se tedy potvrdila. Linková byla rovně závislá na drogách. Situace se

opakovala! Někdo si zřejmě uvědomil, e by mu Linková mohla být nebezpečná a

postupoval stejným způsobem jako v případě doktora Prouzy.

Do pokoje se vrátil Rybář. U jedou, soudruhu kapitáne.” Kdo jede?” Sanitka.”

Za několik minut lékař Linkovou zběně prohlédl. Václavík ho několika slovy informoval o

svém podezření. Lékař přikývl. Zručně upiloval hrdlo skleněné ampule, kterou vytáhl z

příručního kufříku, natáhl její obsah do injekční stříkačky a píchl Linkové, která jen těce dýchala, injekci.

Mezitím oba přísluníci posádky sanitního auta nasadili nemocné kyslíkový přístroj a

přesunuli ji na nosítka. Celý konvoj se vydal na chodbu, kde přes vekeré úsilí podporučíka Touly postávalo několik ohromených nájemníků.

Sněhová chumelenice mezitím zhoustla, zvedl se vítr a ne kriminalisté doli k autu, byli obaleni sněhovými vločkami. Kam?” zeptal se Rybář stručně, sotva dosedl za volant.

Nejdříve k nám, potřebuju, aby mi technik rychle ověřil, zda na ampulce, kterou jsme nali, nejsou jetě nějaké cizí otisky. Jeď, ale nepřeháněj to. Nerad bych skončil v nemocnici.”

Rybář zařadil jedničku a přidal plyn. Marně, zadní, kola vozu, který zaparkoval u chodníku, kde u leela vyí návěj sněhu, se protáčela. Zkusil couvnout, zručně přehodil zpátečku na jedničku, a tentokrát se mu start podařil. Vyjeli.

Ověření otisků na ampulce a injekční stříkačce nepřineslo nic nového.

100

Kapitán Václavík si marně sliboval, e snad na těchto věcech budou otisky dalí osoby.

Naly se pouze daktylky magistry Linkové.

Zavolej do nemocnice,” řekl Rybářovi, v jakém stavu je. Zda by bylo moné ji vyslechnout.”

Ne stačil Rybář zvednout sluchátko, zadrnčel telefon. Z toho, jak se Rybář zatvářil, a z jeho omluv Václavík pochopil, e jeho spolupracovníka volala manelka. Bylo mu jasné, e Rybář nestačil zavolat do nemocnice, aby se dotázal, jak se daří synovi, nato, aby informoval enu.

Mezitím vstoupil do kanceláře podporučík Toula a netvářil se nadeně.

Soudruhu kapitáne, mám nepříznivou zprávu … 

Co je?, vyjel na něho Václavík.

Koucký…”

Co je s ním? Snad jste ho nepropásli?”

Obávám se, e ano.” Jak to?” vyskočil Václavík ze idle.

Toula neastně polkl.

Ráno sledoval Kouckého strámistr Ticháček. Kdy zael do průchodu, Ticháček el za

ním. Jenome Koucký zůstal stát za rohem a díval se do výkladní skříně. Ticháček ho

samozřejmě nenápadně minul. Koucký vak nepokračoval v cestě, vrátil se na ulici a kdy se za ním Ticháček vydal, u se znovu vracel zpět do průchodu. Prakticky na sebe narazili.”

To nám scházelo,” pronesl Václavík mezi zuby. Take u ví, e ho sledujeme. A co bylo dál?”

Koucký zael do několika obchodů, nakoupil nějaké drobnosti a potom zael do bistra u

Martina. Je v prvním poschodí.” Václavík netrpělivě přikývl.

Ticháček el za ním, ale kdy vstoupil dovnitř, Koucký tam nebyl. Z bistra toti vede druhý vchod na domovní schoditě. Bývá sice zamčený, ale klíč zůstal zevnitř trčet ve dveřích.”

Take mu Koucký zmizel?” Toula jen mlčky přikývl. Kdy se to stalo?” zeptal se Václavík.

V deset hodin, soudruhu kapitáne.” Coe?”

102

Václavík se podíval na hodinky. Bylo půl druhé. To se Ticháček nemohl ozvat dřív?”

Zkouel to, soudruhu kapitáne, ale nezastihl vás.”

Václavík si uvědomil, e ho opravdu zastihnout nemohl.

Rybář mezitím u dávno domluvil a nyní sledoval jejich rozmluvu. Teprve kdy se Václavík

odmlčel, sue oznámil:

Magistra Linková zemřela ve třináct hodin ani nabyla vědomí, soudruhu kapitáne. Tu u,

bohuel, nevyslechneme.”

Václavík se zhluboka nadechl. Chtěl zřejmě něco říci od plic, ale ze rtů mu uklouzlo jen

nezřetelné zamumlání.

Mládenci, jedeme za Kouckým. Zajistěte posilu. A obsadí okolí a nenápadně zablokují ulici.

Vezměte také psovoda se psem. Pokud si Koucký viml, e ho sledujeme, pak se asi podle

toho zařídil.”

Zvonění u bytu Arnota Kouckého, který se nalézal a v posledním patře, u půdy, bylo

marné. Technikovi dalo dost práce, ne otevřel dvojitý bezpečnostní zámek.

Kriminalisté vnikli dovnitř.

Byt, jak Václavík očekával, nali prázdný. Rozházená postel, popelník plný cigaretových

nedopalků, rozevřená skříň, nepořádek.

Kdy Rybář otevřel dveře koupelny, strnul. Baňky, křivule, destilační kolona, řady zkumavek, nádoby s chemikáliemi. Soudruhu kapitáne,” volal na Václavíka, pojď se podívat.”

Václavík nahlédl do koupeny.

Sem a nikdo kromě technika neleze! Zavolejte někoho z chemické laboratoře. Tady si

zgustne.” Kde máte psa?” ptal se podporučíka Touly.

Čeká na chodbě, soudruhu kapitáne.” Sem s ním, a rychle!”

Psovod dal psu očichat Kouckého trepky, které leely v předsíni u vchodu. Pes se jen zvolna orientoval ve změti stop, které zanechali před vchodem do bytu kriminalisté, ale potom naprosto jistě zamířil ze dveří na půdu. Táhl za sebou psovoda napříč půdním prostorem. U

jedné ze zdí se zastavil, vrátil se po stopě, ale znovu skončil na tomté místě.

103

Václavík si pozorně prohlíel starou elektrickou rozvodnou skříňku ve zdi. Vyjmul kapesní nů, zastrčil jej do kvíry v kovovém zámku a zapáčil. Po chvilce námahy se objevila skrý, plná krabic s léky. Zásoba pro mení lékárnu. Václavík na první pohled poznal, e jde převáně o medikamenty zahraničního původu. Koucký s nimi melil.

Vrátil se do bytu a dal podporučíku Toulovi příkaz, aby zajistil skrý, kterou na půdě objevil.

V tom okamiku k němu přistoupil technik. ,,Něco jsem nael, soudruhu kapitáne.”

Vedl Václavíka k oknu v obývacím pokoji. Uchopil dřevěné ostění, něco cvaklo a

kapitánovým očím se naskytl pohled na řady ampulek, které u dobře znal. Byly k

nerozeznání od těch, je nali v bytě doktora Prouzy a Linkové. Jenome nebyly prázdné.

Pochvalně poklepal technikovi na rameno. ,,Tohle se ti povedlo.”

To není vechno, usmál se technik a podal kapitánovi tenkou kníku, vázanou v kůi.

,,Pozor, opatrně, pravděpodobně na ní budou otisky.

Václavík uchopil kníku do kapesníku a namátkou ji otevřel.

…nevím, co udělat. Trápím se. Pronásledují mě výčitky svědomí. Bojím se, e kdy vechno ohlásím, bude se mnou konec …  Václavík přikývl. Zřejmě deník ..

Obrátil se k Rybářovi.

Zůstane tady s Toulou. Já se vrátím na oddělení. Musíme urychleně zařídit mimořádné

celostátní pátrání po Kouckém.

Soudruhu kapitáne, Kouckého vůz stojí dole na parkoviti,” hlásil podporučík Toula.

Dobře, zařiď, aby zůstal pod dohledem, mohl by se k němu vrátit.”

S těmito slovy kapitán Václavík opustil Kouckého byt.

Cestou zpět do kanceláře začaly vzduchem znovu poletovat veliké vločky sněhu. Ranní

mráz sice trochu polevil, ale rtu teploměrů stála pod nulou.

Do vánoc zbývalo několik dnů a obchody byly přeplněné lidmi, kteří kupovali dárky.

104

Mezi chodci, ověenými balíčky, se míhaly postavy s vánočními stromky přes rameno.

Václavík si při letmém pohledu z okna vozu uvědomil, e dosud nekoupil jediný dárek a e

neměl čas splnit svou kadoroční povinnost, zajistit pro rodinu pěknou borovičku.

Umínil si, e jakmile skončí slubu, vydá se do ulic, aby napravil, co zmekal.

Touto představou se uklidnil, vyskočil z vozu, vyběhl po schodech do kanceláře a postavil na vařič konvici s vodou. Pak si natáhl rukavice, aby nepokodil otisky a otevřel kníku, kterou objevili při prohlídce Kouckého bytu. Usrkl čaje a začal číst.

xxxx

Arnot Koucký prochodil noc ulicemi. Mozkem mu vířily mylenky, vynořovaly se, zanikaly a znovu se vracely. Sledují ho! Tím si byl jist. Včerejí několikeré setkání s neznámým, nenápadně vyhlíejícím muem, který proel kolem a posléze do něho málem vrazil, ho

utvrdilo v podezření.

Pokud ho sledují, pak u něco vědí. Museli se nějak dopátrat jeho spojení s Linkovou.

Pravděpodobně si jich vimli tenkrát v metru. Z jeho strany to byla neopatrnost, ale Linková tolik naléhala. Neměl na vybranou. Cítil, e je nejvyí čas, aby se jí zbavil, ne se zhroutí a začne mluvit. S tou schůzkou neměl souhlasit. Mohl jí balíček s drogami poslat potou, včetně ampulky s poslední dávkou. Co kdy se jim podařilo z Linkové jetě před smrtí něco vytáhnout?

Nebylo právě snadné zjistit, e Linková zemřela a v nemocnici. Do té doby si byl téměř jist, e ho neobjeví. Není ovem vyloučeno, e ho shodil někdo jiný. Třeba na něho jen upozornil.

Moná, e ho sledovali u tehdy, kdy se seel s Arneutem. Schůzka vak byla nutná.

Arneut mu sice řekl, e na něho není spolehnutí, e nesplnil, co sliboval, ale kdy ho ujistil, e mu materiály předá sám, souhlasil, e mu zorganizuje tajný přechod do Rakouska. A Koucký mu věřil. Arneut se ani nesnail skrýt zájem o nové výrobní postupy interferonu.

105

Napadlo ho, e si moná dělá zbytečné starosti. Teď je třeba získat čas a vyčkat na

smluvenou schůzku. Arneut tvrdil, e zná spolehlivý kanál. A jakmile se dostane do

Rakouska, uvidí, co dále. Arneut se sice bude vztekat, ale to u mu vadit nebude.

V Praze zůstat nemůe. Smůla. Vechno zavinil Prouza. Ten idiot! Blbec, ustraenec!

Zahodil obrovskou anci, která mohla oběma přinést fantastický úspěch.

Co to byl od něho za nápad psát si deník, jako malý kluk? Kdy tenkrát vnikl do Prouzova

bytu, trnul hrůzou, aby se Prouza neobjevil dříve ne měl. Natěstí počítal dobře. Správně předpokládal, e po návratu z Německa bude Prouza nadrený a hned si píchne první dávku.

Od Linkové věděl, e se vrací v pátek a proto pro něho připravil pouze tři dávky. První na pátek, druhou na sobotu a třetí na neděli. V neděli si také Prouza musel píchnout poslední ampulku. Jedna z těch tří ho měla usmrtit. Věděl, e Linková má klíče od Prouzova bytu.

Nebylo snadné je získat. Kdyby ji poádal o půjčení, začala by ho podezřívat. Natěstí

nechávala klíče na věáku v předsíni. Kdy čekala, e jako obvykle přinese novou dávku

morfia, předstíral, e zapomněl, ale navrhl, e pro ni dojde. Souhlasila. Pochopitelně! Při odchodu si klíče prostě vypůjčil. Za hodinu stihl vrátit se. Linková nic nepoznala. Hned po odchodu od Prouzy duplikáty klíčů zahodil.

Prouza pravděpodobně zemřel a v neděli, protoe v bytě nenael ani jednu zbylou

ampulku. Měl se asi lépe porozhlédnout, ale strach mu to nedovolil. Pospíchal, aby byl pryč.

Natěstí nael alespoň jeho deník. Leel na stolku vedle injekční stříkačky. Prouza asi chtěl jetě něco psát, ale u se mu to nepodařilo. Deník ovem určitě najdou bezpečáci v jeho bytě, jakmile udělají prohlídku. Teď u je vlastně vechno jedno. Nemá na vybranou. Kdyby ho dopadli, hodí mu na krk dvě vrady.

Kdy narazil na toho podezřelého chlapa, měl tisíc chutí vrátit se domů a uklidit stopy.

Nakonec se přemohl, co kdyby tam na něho čekali!

Napadlo ho, e by se o tom mohl nenápadně přesvědčit. Právě míjel stanovitě taxíků.

Stačilo by jeden najmout a projet ulicí, kde bydlí.

106

Zaváhal. Není to riskantní? Snad ne. Musela by to být velká náhoda, aby stavěli jedoucí

taxík. Neodolal, zaklepal na okénko automobilu a udal řidiči cíl. Posadil se dozadu a

pohrouil se hluboko do sedadla. Taxík vyjel. Za čtvrt hodiny zahnul do Rovenské. Koucký

nenápadné vyhlíel na obě strany.

Ráno v ulici neparkovalo mnoho vozů. A vechny byly prázdné. Jen v edé volze, stojící asi dvacet metrů od vchodu do jeho domu, seděli dva mui. Ano, to jsou oni. Pořád jetě doufají, e by se mohl vrátit domů. Potichu se usmál. Tak na tohle jim nenaletí.

Udělal dobře, e si nezael ani pro svůj vůz. Byl by mnohem nápadnějí. Vsadil by se, e u teď mají vichni esenbáci jeho popis. Natěstí si nechal narůst bradku. Na fotografii v občance vousy nemá. Pokud si bezpečáci neověří současný popis jeho zevnějku, má anci

uniknout.

Řidič taxíku zastavil o několik ulic dále. V tom okamiku dolehl na Kauckého náhlý strach.

Poádal taxíkáře a počká, vyběhl z vozu, vstoupil do prodejny tabáku, koupil si dva balíčky cigaret a vrátil se. Kdy řidiči řekl, aby ho odvezl na opačnou stranu, do Vrovic, stihl ho udivený pohled.

Ve Vrovicích vystoupil. Byl nervózní, nevyspalý a hladový.

V ústech měl sucho, krk spálený od nespočetných cigaret, které v noci vykouřil. Zatouil se ohřát, najíst a napít. Ke své zlosti nemohl nalézt ádnou restauraci. Bloudil postranními uličkami, a konečně objevil, co hledal.

Vstoupil dovnitř a opatrně se rozhlédl. Blíilo se poledne a v lokále bylo takřka plno. Nikdo si ho nevímal. Posadil se ke stolu poblí dveří a mávl na servírku.

Mám jedny nohy, pane, musíte počkat!”

Trpělivě čekal a v aludku ho hryzal hlad a nervozita.

Konečně přila servírka. Objednal si dvojitého myslivce, hovězí polévku, uzenou krkovičku s knedlíkem a pivo.

Jen klid, přesvědčoval sám sebe. Nesmí udělat nějakou hloupost. Nesmí se ukvapit.

Nejprve bude nutné zmizet z Prahy a v klidu počkat.

107

Srkal po lících vřelou polévku a poněkud pookřál. Chvění a stahy aludku ustávaly. S chutí snědl i krkovičku, zalil jídlo pivem a objednal si kávu.

Náhle s sebou trhl. Do výčepu vstoupil mladý přísluník Veřejné bezpečnosti. Klid, neupoutej na sebe pozornost, eptal si potichu.

Přísluník pozdravil výčepního, vypil sklenici limonády, zaplatil a opět vyel na ulici.

Koucký cítil, jak mu čelo orosily drobné kapičky potu. Teprve za chvíli se vzpamatoval,

zaváhal, zda si nemá objednat dalí sklenku myslivecké, ale uvědomil si, e potřebuje

zachovat si jasnou hlavu.

Pocítil uspokojení, kdy si uvědomil, e není ve finanční nouzi. Zavčas stačil větinu peněz, které získal prodejem léků a drog, poskládat do igelitových sáčků a ty nosil zavěeny na těle.

Měl u sebe značnou sumu. Dvě stě tisíc korun, est tisíc marek, dva tisíce dolarů a navíc, v podpatku levé boty, několik diamantových prstenů a náunic.

Jen a se mu podaří dostat přes hranice, do Rakouska, ke strýci. S tím, co vlastnil, se u dá něco podniknout. V restauraci bylo teplo a Koucký se tu cítil docela příjemně. Venku i teď dopoledne panoval mráz.

Vzpomněl si na předelou noc a celý se otřásl. Musí si najít nějaký přechodný úkryt.

Původně hodlal zůstat v Praze, ale nyní je to riskantní.

Musí někam na venkov, blí k hranici, kde počká, a se ve smluveném termínu a na

určeném místě setká s člověkem, který ho ilegálně převeze do Rakouska. Bude to hra nervů, aby ho nepolapili dříve, ne se vůbec dostane do blízkosti hraničního pásma.

Rozhodl se, e zaplatí. Vyel z restaurace. Musí si koupit zavazadlo, nejspíe batoh, nějaké prádlo, kartáček na zuby, mýdlo a tak. Ne, batoh si kupovat nebude! Nehodil by se k jeho oblečení. Koupí si mení kufřík, aby vypadal seriózně, dvě, tři koile, kravatu, ponoky, dvoje spodní prádlo a pyamo.

Kdy odcházel z bytu, natěstí si obul teplé zimní boty a oblékl koich. Zakalal a v prsou ho lehce píchlo. Zalilo ho horko z obavy, e se v noci nachladil. Rozhodl se, e musí zajít také do lékárny, pro acylpyrin a kapky proti kali.

108

Usilovně přemýlel, kam by se měl vydat. Zamítl venkovský hotýlek, kde by musel předloit občanský průkaz.

Chtělo by to dobrého známého někde venku. Nebo by se mohl dočasně přihlásit jako

brigádník na státním statku poblí rakouských hranic. Také práce v lese by nemusela být

nápadná. Ale kdy si kádrovák vimne v legitimaci razítka a přečte si, e pracuje v

nemocnici, bude mít při nejmením nemístné otázky. koda, e se mu nepodařilo včas

rozvázat pracovní poměr a získat do průkazu výstupní razítko. Bylo by to snadnějí.

Nastoupil do nejblií tramvaje a vydal se směrem do centra. Vystoupil na Palmovce a začal obcházet obchody.

Obstaral vechno, co povaoval za potřebné. Stavil se navíc v lahůdkářství a do kabely,

kterou zakoupil mimo plán, uloil tyčku suchého salámu, několik krabiček olejovek, suenky a dvě lahve myslivecké.

Zastavil se před koenictvím, aby se nesetkal tváří v tvář s dvěma hlídkovými přísluníky Bezpečnosti. Bezmylenkovitě civěl do výkladu, ne přeli.

Zadíval se na vystavené koichy. Beraní koich! Ovce! Něco v jeho mozku zasignalizovalo.

To je ono! Ten strýc, s ním se seznámil v nemocnici, kam ho přivezli přímo z ulice s

akutním slepákem, byl přece z JZD na jiní Moravě.

Vyprávěl, e chová ovce. Z vděčnosti, e od Kouckého získal zahraniční léky na počínající artrózu, ho zval na návtěvu. A prý přijede do Koleic. Za nic na světě si v tom okamiku nemohl vzpomenout, jak se ten člověk jmenoval, ale zcela určitě věděl, e ije na Znojemsku. Přísluníci u dávno přeli a Koucký se nemohl odtrhnout od výkladu. Jak jen se ten chlap jmenoval? Mluvil moravským nářečím. Vybavil si docela jasně jeho zevnějek, ale na jméno ne a ne si vzpomenout. Jeho nervozita tím jen vzrostla. Snail se uklidnit.

Zhluboka a pomalu dýchal. Mohl by sice zavolat na přijímací oddělení do nemocnice, tam by jméno zjistili bez problémů, ale sám by se prozradil. Bezpečnost ho určitě hledala i na pracoviti.

Odvrátil se od výkladní skříně a dal se pomalou chůzí směrem k tramvajové zastávce. Náhle se mu v paměti vynořilo jméno, na které si tak dlouho nemohl vzpomenout. Ten člověk se přece jmenoval Halouzka!

109

Oddechl si a zapadl do nejbliího bistra, trochu se ohřát. Uvnitř svítilo jen několik

proutěných lustrů. Bylo tu přítmí, které mu vyhovovalo. Ve vzduchu se válely chuchvalce

cigaretového dýmu a u stolků posedávaly dvojíce lidí. A docela vzadu, v tmavém koutě,

nael volný stolek. Svlékl koich, pověsil jej na věák a posadil se. Objednal si dvojitý grog.

Vypil jej a náhle se v něm probudil pocit, e se ve podaří, těstí mu spadlo přímo z nebe.

Vesnice, kde Halouzka ije, nemůe být příli daleko od místa, které určil Arneut.

Hned si vak uvědomil svou situaci, okamitě začal znovu uvaovat, co by měl podniknout a pocit prchavého klidu zmizel.

Musí co nejdříve odjet z Prahy. Dostat se na Moravu, do Znojma. Lépe se zorientuje přímo v okolí. Zemědělské drustvo v Koleicích snad najde.

Jít na nádraí se mu zdálo riskantní. Tam se pohybují hlídky Bezpečnosti, mohly by ho

kontrolovat. Nejlépe by bylo dostat se nenápadně z Prahy a nastoupit do vlaku na nejblií stanicí. Musí se dostat do Kolína a tam nastoupit do rychlíku.

Zaplatil, oblékl se, popadl kufřík a branu a opustil bistro, el kolem knihkupectví a napadlo ho, e by si mohl koupit mapu.

Na chvíli opět propadl optimismu. Zatím mu vechno vychází. Snad to tak půjde dále a

podaří se mu najít Halouzku, u kterého můe v bezpečí přečkat těch několik dní, ne se

dostane přes hranice.

Kolem se mihl taxík. Zdvihl ruku, aby jej zastavil, ale řidič ho neviděl. Doel k hlavní třídě, postavil kufřík na obrubník chodníku a hleděl do proudu aut. Konečně zahlédl dalí volný taxík. Zamával a řidič zabrzdil. Kdy mu na jeho otázku odpověděl, e se potřebuje rychle dostat do Českého Brodu, taxíkář přikývl, ochotně otevřel dveře, Koucký nastoupil a vůz se okamitě rozjel.

Koucký vystoupil poblí nádraí, zaplatil a na stanici doel pěky. Nečekal dlouho a kdy usedl do osobního vlaku na Kolín, který se brzo poté pomalu rozjel, začal znovu věřit ve svou astnou hvězdu.

x xxx

110

Seděli v kuchyni u těkého dubového stolu, pod hnědým trámovím a popíjeli domácí

slivovici.

Hostitel ztěka vstal, přeel ke kamnům, otevřel dvířka a přiloil několik briket. Oheň na okamik ozářil ztemnělou místnost. Koucký si zamyleně pohrával se sklenkou. Najít bývalého pacienta Halouzku bylo snadnějí, ne si představoval. Hned v prvním domku v

Koleicích narazil na sdílnou hospodyni, která mu dopodrobna vypověděla, jak a kde strýca Matúa, který byl v okolí známý jako lidový vypravěč, najde.

Halouzka ho přijal s otevřenou náručí, rád, e si na něj ,pan asistent, jak Kouckému říkal, vzpomněl a dodrel slovo. Ani se nepodivil, e přijel tak náhle a bez ohláení. Koucký u z nemocnice věděl, e Halouzka je vdovec a ije v chalupě sám. To mu velice vyhovovalo. A navíc leí vesnice pár kilometrů od motorestu, kde se má setkat s Arneutovým člověkem.

Halouzka vstal z nízké stoličky od kamen a zanaříkal, jak ho zabolelo koleno, odeel do

komory a vzápětí se vrátil s bochníkem chleba a růtkem prorostlého uzeného.

Tu má, zajez si. Je dobré, čerstvé, bude ti chutnat.”

Koucký poděkoval a pustil se do jídla. Halouzka ho pozoroval.

Eh, ulevil si náhle, nic mi do toho není, ale pokud chce, svěř se mi. Nechala tě? Co?

Koucký udiveně vzhlédl od prkénka, na kterém krájel uzené. Okamitě pochopil, co strýc

touto otázkou míní a e ho sám přivedl na věrohodný důvod jeho návtěvy.

Ano, strýců”, snail se hovořit po moravsku, nechala, zrovna před vánocemi odela s jiným.

Jsem z toho neastný.”

To, tak je to, odtuil strýc. No, chlapče, je to smutné, co bych povídal, ale ivot je u takový. Jsi mladý, čas vechno vyhojí…

Koucký pokýval hlavou.

Měli jsme před svatbou, strýců. Ale dala přednost jednomu doktorovi, i kdy je o patnáct let starí. Byl jsem pro ni málo. Jsem jenom laborant. Nejvíc mě mrzí, e se s nim scházela u dřív, za mými zády.”

Halouzka dolil Kouckému sklenku. Koucký mlčky poděkoval a obrátil ji do sebe.

112

Neměl jsem kam jít. Bylo mi smutno. Vzpomněl jsem si na vás, vzal jsem si dovolenou a tak mě tu máte. Nezlobte se, e .. Koucký umlkl a předstíral dojeti.

A co, chlapče. Dobře jsi udělal, e jsi přijel. Mně tu nevadí. Tak jako tak su celé dny pryč.

Teď v zimě není tolik roboty, tak chodím občas na výpomoc do lesa. Vak jsi jistě četl o té vichřici, jaké kody nám nadělala. Kadých rukou je zapotřebí. Pily v celém okolí jedou bez přestávky a jetě mají keft. Kamióny vozí do Rakouska piliny. K čemu je to dobré, nevím.

Snad z toho vyrábějí nějaké desky či jakého čerta.”

A dosud Koucký naslouchal jen na půl ucha. Ted vak zbystřil pozornost.

Říkáte, e sem jezdí kamióny z Rakouska?”

Pro piliny,” usmál se starý. Furt je to lepí, ne jim prodávat krásný, zdravý dřevo. No, nic, půjdeme do hajan. Ráno brzo vstávám, ale ty si pospi. Připravím do kamen, a se vzbudí, stačí podpálit. Ohřej si něco k snídani, čaj a kafe jsou v almárce, vajíčka a chleba najde ve pajzce. Přijdu tak kolem čtvrté, uklohníme nějaký oběd. Hlady neumřeme, vak se neboj.

Spát bude v seknici, netopí se tam, ale pod duchnou ti zima nebude.”

Koucký nemohl dlouho usnout. Nakonec se mu to přece jen podařilo a zdály se mu divoké

sny.

Znovu cestoval vlakem na Moravu, seděl v kupé sám, vlak zastavil, Koucký vyhlédl z okna,

ale neviděl ádnou stanici, vlak stál v polích. Slyel, jak kolem pobíhají nějací lidé, něco na sebe volali, pak bouchly dveře a vlak se znovu rozjel. Ozvaly se kroky v chodbičce vagónu, do kupé vstoupili dva lidé, ve tmě se Kouckému zdálo, e je to mu a ena. Neměli ádná zavazadla, posadili se na volná sedadla proti němu, vlak jel kolem nějaké svítilny, do kupé padl záblesk světla a Koucký na okamik zahlédl obličeje svých spolucestujících. Byli to Prouza a Linková.

Probudil se zalitý potem. Vedle v kuchyni slyel trachat Halouzku. Chystal se do práce.

Koucký u neusnul. Čekal, a starý odejde a sotva dozněly jeho kroky na záprai, vyskočil z postele. Venku byla dosud tma. Koucký hledal vypínač, ale potom si to rozmyslel. Nebude na sebe zbytečně upozorňovat.

113

Halouzka bydlel na pokraji vesnice, kolem jeho staveni určitě chodili teď ráno chlapi do lesa za prací.

Roztřásla ho zima, vlezl znovu do postele a netrpělivě čekal, a se rozední. Sotva začalo svítat, oblékl se, zatopil v kamnech a postavil na kávu.

Nervózně hledal svou branu, kterou večer zapomněl v kuchyni, vylovil z ní automapu a

nalistoval přísluný díl.

Brzy se zorientoval. K hlavní silnici na Znojmo nemůe být z obce příli daleko. Sloil mapu, hmátl si podle zvyku na prsa, lekl se, e ponechal plátěné sáčky s penězi v posteli, svlékl svetr i koili, vytáhl sáčky zpod matrace, kam je večer ukryl a okamitě si je navlékl na tělo.

Podle mapy je k hlavní silnici přiblině est kilometrů. Mohl by to stihnout za dvě hodiny. Ve sněhu se ovem půjde patně. Navlékl koich a vyhlédl z okna. Nikoho neviděl. Vyel na zápraí, zamkl, klíč pověsil na trám nad vchodem a obezřele pozoroval okolí. Nebe bylo

zamračené, kadou chvíli můe začít padat sníh.

Vydal se na polní cestu, vedoucí podél okresní silnice. Bude-li se dret jejího okraje, nemůe zabloudit.

Sníh v polích byl hluboký, za hodinu ostré chůze se cítil unavený. Asi po dvou hodinách

skutečně doel k hlavní silnici. Na ukazateli si přečetl nápis Znojmo, odkud včera přijel.

Rozmyslel se, jetě jednou obhlédl terén a potom se vydal opačným směrem. Tam někde by

měl být motorest, o kterém hovořil Arneut.

Proti němu jelo několik nákladních vozů s rozsvícenými světly. Podíval se na hodinky.

Třičtvrti na jedenáct, ale obloha byla tak zataená, jakoby se mělo stmívat. Co nejdříve se musí vydat na zpáteční cestu. Chtěl být nazpět dříve, ne se Halouzka vrátí z lesa.

Náhle mu za zády zaskřípěly brzdy. Dost se vyděsil. Z gazu vyskočil mu v lesácké uniformě a hnal se k němu s napřaenou rukou. Ahoj Vaku!” Dalí slova u nevyslovil.

Koucký na něho nechápavě zíral. I lesník na něho hleděl rozpačitě.

To je mýlka, nezlobte se. Spletl jsem si vás s jedním známým. Zezadu jste mu byl hrozně

podobný. Nosí právě takový klobouk a koich jako vy. I chůzi má podobnou. Hrozně jsem se

divil, co tady pohledává.”

114

Koucký se nejistě usmál. Nic se nestalo, jsem tu na návtěvě, u příbuzných.

Sotva vypustil větu z úst, u ho to mrzelo. Teď se zeptá, u koho a on bude muset vechno

vyklopit, protoe ten chlap zdejí lidi určitě zná. Natěstí se lesník dále nevyptával.

,,Ujel vám autobus, co? Pokud máte stejnou cestu, můu vás svézt.

Koucký nevěděl, co odpovědět.

Vyel jsem si jen tak, na procházku, koktal. Nadýchat se čerstvého vzduchu. Ve městě je o něj nouze.”

,,To si myslím, souhlasil lesník. ,,U nás je vzduch jedna báseň. ádný exhalace. Leda z

cigaret. Jo, mimochodem, jste kuřák? Jestli ano, poprosím vás o jednu. Od rána jsem

nekouřil. Zapomněl jsem si koupit cigarety.

Koucký mu ochotně nabídl a zapálil si s ním. Tak já pojedu. Díky.

Koucký asten, e náhodné setkání prolo tak hladce, podal lesníkovi plnou krabičku spart.

Vezměte si, mám dost.

Ne, děkuju, stavím se v motorestu, je to kousíček. Koupím si startky. Na sparty nejsem

zvyklý. V motorestu?, zajímal se Koucký. Jak je to daleko, mám hlad jako vlk.

Lesník se usmál. Nastupte si, za chvíli jsme tam.

Koucký se dlouho nerozmýlel. Risknu to, rozhodl se a nastoupil do vozu.

K motorestu dojeli za několik minut. Nebyl vzdálen více ne čtyři kilometry. Kdy lesník

zastavil, viml si Koucký, e na parkoviti stojí několik kamiónů. Dva z nich měly zahraniční poznávací značku a označení TIR.

Spokojeně si uvědomil, e zdaleka nebude tak nápadný, kdy vstoupí dovnitř ve společnosti místního člověka, který je tu jistě známý. Pozval lesníka na álek kávy. Ten jeho nabídku přijal. Jmenuju se Říčan, představil se, kdy usedali ke stolu.

Krátký, zamumlal Koucký. Nedáte si ke kávě něco ostřejího, pro zahřátí? zeptal se svého společníka. Lesník jen zamítavě zavrtěl hlavou.

Kdepak, jak sednu za volant, nedovolím si ani slzu. S esenbákama není ádná legrace.

115

Ale jděte,” divil se na oko Koucký, v tomhle počasí budou sotva někoho kontrolovat.”

To je neznáte,” usmál se Říčan. Jsou zvykli na jinou nepohodu. Nezapomínejte, e jsme jen pár kilometrů od hraničního pásma. Občas se tady stavějí na kafe nebo kofolu. Vy jste přijel k příbuzným na vánoce, nemám pravdu?” Koucký znervózněl, ale nedal na sobě nic znát. Ano. Tak si se mnou dejte aspoň klobásku,” nabízel pohostinně, aby odvedl řeč jinam.

Tu snad můete.” Bez toho, e by čekal na lesníkův pokyn, kývl na číníka.

Tak dobrá, klobásku neodmítnu. Ale přítě, a se potkáme, třeba u vás v Praze, pozvu já

vás. Platí?” Jak jste přiel na to, e jsem z Prahy?” neovládl se Koucký.

Napadlo mě to. Nemám pravdu?” Koucký toporně přikývl a zavedl hovor na kamión, který zahlédl vjídět na parkovitě. S těma se to tady netrhne,” mávl rukou lesník. Dojedl, otřel si ústa papírovým ubrouskem, pohlédl na hodinky a loučil se. No, u musím jet. Děkuji za pozvání, pane Krátký. A na revan!” Podal Kouckému ruku a odeel. Sotva jeho gaz

odstartoval, Koucký spěně zaplatil a vypadl z motorestu. Obhlédl si jetě jednou parkovitě, kde má u zítra od dvaceti hodin čekat nákladní volvo s rakouskou poznávací značkou a firemním nápisem Móbel Hirsch, Wien.

Začalo sněit a Koucký pospíchal. Kdy odbočil z hlavní silnice, uvědomil si, e těko stihne dojít k chalupě dříve, ne se vráti Halouzka a v duchu si vymýlel výmluvu.

Přidal do kroku, bořil se do sněhu, co chvíli musel odpočívat, ale nepolevoval. Sněení

neustávalo a kolem čtvrté hodiny se začalo stmívat. Dostal strach, aby nezabloudil a oddechl si teprve, kdy viděl obrysy osamělé Halouzkovy chalupy. V oknech byla tma. Starý se jetě nevrátil.

Vrazil dovnitř, shodil koich a vrhl se ke kamnům. Spěně zatopil, uklidil koich a postavil na čaj. Voda začínala vřít, kdy uslyel, jak kdosi na zápraí podupává a setřásá sníh.

116

Zdravím tě, chlapče, to co, jak si se tu měl? Děkuju, strýců, vyspal jsem se a trochu jsem se proel, čaj bude hned. Eh, nech čaj čajem,” zamítl jeho návrh Halouzka. Udělám něco lepího.“Zanedlouho se u v hrnci vařila bramboračka. Strýc do ní nasypal spoustu suených hub a nakonec přidal jetě hrst praené, na kostičky nakrájené slaniny.

Pojedli a Koucký byl rád, kdy se mohl uloit do postele. Celé tělo ho bolelo a chodidla pálila.

Tentokrát usnul hned a neprobudil se ani ráno, kdy Halouzka odcházel do práce.

Jetě v polospánku uslyel v kuchyni odbíjet hodiny. Lekl se, vyskočil a ke svému

překvapení zjistil, e je půl desáté. Nevadí, pomyslel si, času mám dost. Vechno si v klidu připravím a k motorestu vyrazím a pozdě odpoledne, kdy se setmí. Cestu znám, nemůu zabloudit. Hned za parkovitěm je les, tam počkám, aby mě někdo nezahlédl.

Kolem třetí se oblékl a najedl, i kdy byl nervózní a neměl na jídlo ani pomylení. Na kus papíru napsal Halouzkovi vzkaz, e na procházce potkal známého, který se vrací do Prahy autem ze sluební cesty a bere ho s sebou. Poděkoval za pohostinství, a popřál hezké

vánoce. Na stůl poloil dvě stokoruny s přáním, aby si strýc koupil něco pod stromeček.

Sbalil kufr, jetě jednou se přesvědčil, e má peníze připravené, přehodil přes rameno

branu, zamkl chalupu, klíč pověsil na trám, ujistil se, e nikdo není v dohledu a vydal se na cestu.Kdy doel k hlavní silnici, byla u tma. irokým obloukem se vyhnul motorestu a nael si stanovitě na pokraji lesa. Ted u zbývalo ne čekat a věřit, e Arneut dodrí svůj slib. . Těsně po dvacáté hodině vjel na parkovitě těký kamión. Řidič vystoupil a obcházel vůz. Koucký zahlédl plamínek zapalovače. Řidič si zapaloval cigaretu. To bylo určeno předem jako smluvené znamení. Koucký vystoupli z úkrytu.

Dodal si odvahy a přistoupil k neznámému mui.

Haben Sie Feuer?” vyslovil kolskou němčinou heslo, které mu dal Arneut.

117

Asi čtyřicetiletý mu s mroím knírem ho chvíli bezeslova pozoroval.

Ja, naturlich, odpověděl. A potom vyslovil větu, která u nepatřila k heslu.

,,Es ist geháhrlich. Das Geld bekome ich hier. An Ort und Stelle. Drei Tausend!”

Koucký souhlasil. Nic jiného mu ostatně nezbývalo. Sáhl do sáčku pod koilí a odpočítal

nervózně třicet stomarkových bankovek. Podal je řidiči.

Ten chlap sice nevypadá příli věrohodně, ale kvůli penězům to jistě udělá. Je si zřejmě jistý.

Jezdí tudy často a ví, jak na to.

Rakuan vzal svazek bankovek, nastoupil zpátky do kabiny a zabouchl dveře. Teď

nastartuje, lápne na plyn a ujede, blesklo Kouckému hlavou. Ale nestalo se nic, Koucký si viml, e řidič pečlivě přepočítává bankovky.

Potom se dveře kabiny znovu otevřely a řidič seskočil dolů. V ruce drel plombovací kletě.

Pátravě se rozhlédl kolem. Vude panoval klid, jen okna motorestu matně zářila do tmy.

Řidič pokynul Kouckému, obeel kamión a zastavil se vzadu u nakládacího prostoru. Jetě

jednou se rozhlédl, chvíli manipuloval se zámkem, tie otevřel křídlo dveří a mlčky kývl na Kouckého. Vzal mu z ruku kufřík, vhodil jej dovnitř a vzápětí pomohl nastoupit i Kouckému.

Jetě dříve, ne řidič stačil zavřít křídlo vrat, ozářil tmu ostrý kuel světlometu. Koucký si vůbec nestačil uvědomit, co se stalo. U vozu stáli dva přísluníci ve stejnokrojích SNB a zbraně dreli v pohotovosti. Třetí mu v lesácké uniformě nesl přenosný akumulátorový světlomet a měl na rukávu lutou pásku člena pomocné stráe VB.

Vylezte ven, pane Krátký,” zvolal, sotva velitel hlídky vyslovil zatýkající formuli. Přiel jsem vám oplatit pozvání, bohuel, nikoliv na klobásku!”

xxxx

Selí se ve Václavíkově kanceláři. Místností zavoněla káva, kterou roznáel poručík Rybář.

Na vech byla patrná vánoční nálada, svátky u byly přede dveřmi. A Rybář neskrýval radost z toho, co se dověděl časně ráno.

118

V nemocnici mu toti slíbili, e na vánoce propustí jeho synka domů.

Václavík uvítal majora Vrbu, se kterým přiel i podporučík Toula, a zahájil poradu.

Zrekapituloval postup, který s Rybářem zvolili při vyetřování Prouzova případu a

konstatoval, e se ve svých dedukcích příli neodchýlili od skutečnosti.

Dnes je ji naprosto jisté,” řekl, e Prouzu jako vhodný subjekt vytypoval Koucký. Prouza se mu unáhleně pochlubil dosaenými výsledky při nové metodě výroby interferonu a Koucký okamitě reagoval.“Major Vrba, který pozorně naslouchal, se přihlásil o slovo.

Ano, souhlasím. S největí pravděpodobností dal Koucký typ na Prouzu doktoru Arneutovi a ten v NSR neprodleně informoval pracovníky velké farmaceutické firmy, která projevila o výsledky výzkumu zájem. Pak u pro Arneuta nebyl problém zapojit do akce Robbyho,

jednoho z profesionálních agentů. Prostřednictvím nakladatelské firmy Bencke přila do

Československa lákavé nabídka. Nebylo na ní nic podezřelého, a na několik detailů,

kterých jste si vimli při rozmluvě s inenýrem Senkem z Artexportu. Bylo správné, e jste nás včas kontaktovali. Bohuel, Prouza u byl v té době mrtvý a vy ani my jsme neměli nejmení stopu.” Václavík souhlasně přikývl. Byla to mravenčí práce, to je fakt. V době, kdy do Československa přila nabídka, byl Prouza docela normální, snad trochu příli

sebevědomý a jeitný mladý mu. Jeho sebevědomí v průběhu jednání jetě stouplo. Zápisy

v jeho deníku hýří optimismem. Kdy se dověděl, e zahraniční partneři chtějí projednat

celou záleitost přímo s ním, byl naden. Jenome jeho dobrá nálada netrvala dlouho.

Poslechněte, co si napsal do svého deniku těsně po návratu z kniního veletrhu: Vrátil jsem se. Paneboe! Stala se tam otřesná věc. Ztratila se mi aktovka se vemi doklady. Senk ílel.

Opil jsem se. Na truc. V noci jsem se s Robbym vypařil. Vzal mě do senzačního baru.

Servírky nahoře bez. Jenome na ulici nás zastavila policie. Neměl jsem pas. Robby mě

bránil, ale vechno bylo málo platné. Sebrali mě. Takřka celou noc jsem proseděl na

stránici.

119

K ránu se objevil Robby s aktovkou a s doklady. Propustili mě. U to vypadalo na pořádný

malér. Robby mě zachránil. Kdy mi řekl, e ho moje proputění stálo deset tisíc marek,

znovu jsem málem omdlel. Dal mi jasně najevo, e si ty peníze musel vypůjčit. Udělal mi

nabídku a vnutil mi nějaké marky. Kdyby prý u nás bylo nejhůře. Stále na to musím myslet. 

Václavík vzhlédl od Prouzova deníku a napil se kávy.

V té době se Prouza začíná pravidelně scházet s Linkovou. Ta mu poprvé, pravděpodobně

bez jeho vědomí, píchla morfin. Prouzovi droga pomohla. Začal toti trpět úzkostí a nemohl se soustředit na psaní.

Prouza se rozchází s doktorkou Vreckou, která poznala, e droguje a Linková ho připoutává k sobě stále těsněji. Prouza oddaluje splnění svého slibu na poskytnutí materiálu. Pokouí se uspokojit vyděrače tím, e mu podstrčí nic neříkající materiál. Ten, jak bylo logické, vak nemohl zájemce uspokojit.

Prouza se dostává do stále obtínějí situace. Navykl si na drogy, nemůe bez nich

existovat.

V ústavu na Prouzovi nikdo nic nepoznal. Jen docent Jordán si viml změny v Prouzově

chování. Tak nám to také řekl. Sebevědomý, optimistický člověk se mění v nervózního,

podráděného a unaveného jedince. Jenome ani Jordán nemohl tuit, s kým se Prouza

zapletl.

Prouzovi se daří dokončit rukopis knihy jen s největími obtíemi. Potou dostává jako

pozvánku dvě vstupenky do Parkhotelu. Neví, co si počít a začne fotografovat materiál z

prvního stádia výzkumu. Pro jistotu jetě mění některé vzorce. Nechce zradit, ale přitom

nenachází odvahu přijít a přiznat se. Bojí se o kariéru.”

Bohuel,” přitakal Václavíkovi major Vrba. To snad byla jeho největí chyba. Kdyby byl přiel, nemuselo vechno skončit jeho smrti. A nám by tím značně pomohl.”

Václavík pokračoval v rekapitulaci.Prouza se nemůe zbavit vzpomínek na doktorku

Vreckou. Pokouí se ji znovu získat, ale marně. ije v obavách, ve strachu. Dokumentují to zápisy v jeho deníku:. . Pane boe, mám strach. iju v hrůze. Bojím se, e jednou večer zazvoní zvonek a …

120

To by byl konec. Jetě, e mám Evu a její idítko ..

Tím idítkem myslel morfin, který dodával Linkové Koucký. Nikdy se ovem nedovíme zcela

přesně, zda Linková tuila, e Koucký je v pozadí celého případu. Spíe je pravděpodobné, e byla jen nic netuící prodlouenou rukou vraha. Určitě by se jinak bála brát od Kouckého po Prouzově smrti dalí drogy pro vlastní potřebu. Domnívala se, e Prouza spáchal sebevradu. Linková informovala Kouckého o tom, do jaké situace se Prouza dostal. Prouza

odjídí znovu do zahraničí na odborné sympozium. Vůbec se mu nechce, ale neví, jak by

odmítl. Natěstí se nemůe odhodlat ani k tomu, aby s sebou vzal ofotografované filmy.

Ponechává je u Linkové. To ovem Koucký neví. Na sympoziu se Prouza setkává s Robbym,

který zuří.” Václavík vyhledal dalí pasá z Prouzova deníku a citoval výpověď mrtvého:…

vrátil jsem se ze sympozia. Robby mě navtívil v hotelu hned druhý den. Tuil jsem to. Kdy zjistil, e jsem nic nepřivezl, začal soptit. U si nebral ádné servítky. Vytáhl z kapsy fotografie. Ta hrůza. Fotky z baru, fotky z výslechu na policii a … fotky, na kterých přebírám a přepočítávám marky, které mi podává. On na fotografiích není k poznání, je otočen zády. A dalí fotky, usmívám se, svazek bankovek v rukou a potřásám si s ním pravicí. Dostal jsem přesné instrukce. Filmy převezme spojka. Pokud Robby nedostane do týdne zprávu, e je ve v pořádku, hodí mě přes palubu. Odeel a víc se neukázal. Ze sympozia jsem nic

nevnímal. Nedovedu si představit, jak napíu zprávu. Mám doma zásobu jen na tři dny. Volal jsem Evě. Nikdo nebral telefon. Je pátek večer. Slíbila, e bude č e k a t . . M Václavík pokračoval v rekapitulaci; Koucký se od Linkové dovídá, e Prouza ztratil nervy a chce vechno ohlásit Bezpečnosti. Uvědomuje si, e musí jednat.

Podaří se mu získat klíče od Prouzova bytu. U předtím vak zařídí, aby Linková Prouzovi

před odjezdem předala pouze tři dávky morfinu, z nich jedna je smrtelná. Koucký kalkuluje naprosto přesně. Předpokládá, e Prouza se neodhodlá vzít s sebou morfin do zahraničí.

121

Ví, e se vrátí v pátek a e si okamitě píchne jednu dávku. Pamatuje i na to, aby se Prouza po svém návratu nemohl spojit s Linkovou. Aspoň to předpokládám. Musel ji pod nějakou záminkou vylákat z domova. Jinak by přece Linková čekala, a Prouza zavolá.

V tomto smyslu se o nečekané nepřítomnosti Linkové, které se nemohl o víkendu dovolat,

rovně vyjadřuje ve svém deníku. Je mu to divné, má pro sebe jen tři dávky morfinu a

nedovede se vysvětlit, proč se Linková neozývá. Prouzovi nezbývá, ne si v sobotu píchnout druhou dávku. Ani ta není astnou náhodou smrtelná. Ale potom u mu zbývá jen jediný den ivota. Tehdy se také Prouza rozhoduje zajít na Bezpečnost.”

Václavík zalistoval v Prouzově deníku a četl:

Neděle. A já mám poslední dávku. Stačí mi na dnení večer. Ale co zítra? Robby řekl, e mi dává poslední anci. Tak dobrá. Já ji vyuiju. Ale jinak, ne si představuje. Zítra se rozloučím s Evou a potom se přihlásím na SNB. Jinou monost nemám .

Jenome v neděli Prouza umírá. O jeho smrti se dovídá Linková. Smrt s ní otřásla. Není si jistá. Moná, e o tom hovoří s Kouckým, který samozřejmě o Prouzově smrti ví i bez její informace. Jenome právě od ní se Koucký doví, e jsme ji vyetřovali. Dostává strach, e by Linková mohla vypovídat a vradí znovu, tým způsobem, jako v Prouzově případu, aby se zbavil posledního svědka. Kdy zjistí, e ho sledujeme, podaří se mu zmizet. Chce se

dostat do Rakouska..

,,Měl to slíbeno od Arneuta,” ozval se major Vrba. Jenome s touto eventualitou jsme počítali. Uprchnout se mu nepodařilo. Byl dopaden. Nae práce zatím končí, vae zřejmě jetě nikoliv.”

Major Vrba vstal a podal ruku Václavíkovi i Rybářovi. S přáním hezkých vánoc se rozloučili.

S odchodem pospíchal i poručík Rybář. Chtěl se co nejdříve dostat do nemocnice a odvézt

synka domů.

Václavík zůstal v kanceláři sám. Přinutil se k tomu, aby umyl álky od kávy. Potom usedl za stůl a přemýlel o celém případu. V kanceláři bylo ticho a na Václavíka padla únava. Vstal, protáhl se a náhle pocítil nutkavou chu vyjít do ulic, mezi lidi.

122

Zamkl trezor a chystal se opustit kancelář. Vtom zazvonil telefon. Volal docent Jordán.

Dobrý večer, kapitáne.

Dobrý večer.”

Nemám příznivou zprávu. Dnes po poledni zemřel profesor Mlynář.

Václavík mlčel. Prouza, Linková a nyní Mlynář!

Je mi líto, e to skončilo tak patně.”

Bohuel, i kdy lo o těký infarkt, kolegové tvrdili, e u něho nenali dostatek vůle ít.

Vidíte, docente, dnes bych mu mohl říci, e Prouza přece jen nezradil, i kdy k tomu měl jen krůček.”

Ve sluchátku nastalo ticho. Pak se Jordán ozval:

Říkáte, e nezradil?”

Václavík si odkalal.

Kdybych o tom hovořil s profesorem Mlynářem, moná, e bych to tak formuloval.”

Rozumím vám. Včera jsem s profesorem naposledy mluvil. Udělal jsem to za vás, i kdy

jsem vůbec netuil, e říkám alespoň částečnou pravdu.”

Docent Jordán zavěsil, ani se rozloučil.

Václavík oblékl kabát, sjel výtahem dolů a vyel do ulic.

Nechal se vléci proudem lidí, spěchajících domů z práce, okounějících u výkladů, ustaraných z vánočních nákupů.

Podařilo se mu takřka utlumit přemýlení nad uzavřeným případem, kdy se mu v davu

protijdoucích lidí na několik vteřin zjevily dvě známé tváře. Byla to doktorka Vrecká a doktor Hanák, nesoucí vánoční stromeček.

Nepostřehli ho a Václavík, ani přesně věděl proč, cítil tiché uspokojení.

Konec